Elise Title

Příliš mnoho manželů

PROLOG

„Sežeňte mi manžela!“

Dvě úřednice mohly slyšet ostrý příkaz zavřenými dveřmi kanceláře Casey Croydenové.

Marsha Williamsová přestala zařazovat spisy do kartotéky. „Slyšela jsem dobře?“ otočila se k Sue Mintnerové u vedlejšího stolu.

„Na co chce dalšího manžela?“ podivila se nahlas Sue. „Toho prvního odložila po necelých šesti měsících.“

„Neodložila ho. To on odložil ji.“

Poslíček George, který doručoval nějaké balíčky do vedlejší kóje, vykoukl nad přepážku. „On ji neodložil. Byl do ní blázen. Přiznejme si to. Croydenová je kusanec, i když je to šéfka. Co jsem slyšel, Croydenová je vdaná za svou práci a odmítla jet s manželem na služební cestu do zahraničí.“

Grace Squierová stojící u automatu na nápoje zavrtěla hlavou. „Kecy,“ řekla a připojila se ke skupince. „Wes Carpenter byl opravdový Casanova. Slyšela jsem, že ho Croydenová načapala s jednou z jeho přítelkyň –“

„Ale ne,“ nakoukla přes přepážku Alice Burtonová, písařka ze sousední kóje. „Když něco, tak to bylo naopak.“

„Že by mu Casey Croydenová zanášela?“ svraštila Marsha obočí.

„Kdepak, na to, aby manžela podváděla nebo měla milence byla, příliš pracovně vytížená. Nedávno jí bylo teprve osmadvacet a už šéfuje akvizicím. A navíc není typ, který by dokázal podvádět. Je tvrdá, ale rovná.“

Sue Mintnerová přikývla. „Jako šéfová je někdy pekelná, ale po nikom nechce víc než dělá sama.“

Alice Burtonová se ušklíbla. „Skutečně? A co ten příkaz, abychom jí sehnali nového manžela?“

Právě když Alice dokončila svoji poznámku, dveře kanceláře Casey Croydenové se otevřely. Z nich se vynořili Alan Fisher, zástupce vedoucího oddělení akvizic u firmy Hammondovy hotely, a Les Rosen, koordinátor výzkumu pracující pro Croydenovou. Smutně se na sebe podívali.

„Co myslíš, vyjde jí to?“ optal se plešatějící a vyčerpaně vypadající Rosen a zastavil se u automatu na nápoje, aby si nalil skleničku.

Fisher, vysoký a hubený třicátník, pokrčil rameny a otřel si čelo kapesníkem, který tiskl v ruce během celého dopoledního jednání.

„Řekni mi jednu věc, která jí nevyšla. Sice jsem se párkrát s Croydenovou chytil, ale je bezesporu skvělá a odvážná. A zřejmě i nejfikanější obchodník, jakého jsem kdy potkal.“

Rosen se poškrábal na bradě. „Já vím. Ale tohle je něco jiného. Matoki není žádný buran z Orientu. Nestal se prezidentem největší sítě luxusních hotelů v Japonsku náhodou. Podle toho, co jsme na něj vydolovali, je to pěkně tvrdý obchodník, i když dá na tradice a mimo práci se chová podle starých japonských způsobů.“

„To jo, ale Casey to na něj hraje bezvadně.“ Fisher do sebe obrátil pohárek najednou.

Oba muži se vydali přes halu. Rosenova poslední poznámka pronikla i ke skupince shromážděné kolem stolu Sue Mintnerové. „Měl bych daleko lepší pocit, kdyby to na něj nemusela hrát s falešným manželem.“

Jakmile byli Rosen s Fisherem mimo doslech, poslíček George moudře pokýval hlavou. „Vida, vida, dámy, už nám to začíná dávat smysl.“

Čtyři ženy se na něj tázavě zahleděly.

„Slyšely jste přece o Matokim, nebo ne?“ pohlédl na ně George se samolibým výrazem, protože věděl velmi dobře, že o něm neslyšely.

Alice nechtěla přiznat úplnou porážku. „Slyšela jsem, že vede největší japonskou síť luxusních hotelů.“

„Jo,“ protáhl George, „ale víte, že se naše Casey, stejně jako všichni šéfové akvizic ze všech hotelových společností, co jich ve starých dobrých Spojených státech existuje, snaží už přes rok uzavřít s Matokim nějaký obchod?“

„Jak to víš?“ vrhla na něj Marsha pochybovačný pohled.

„Mám oči a uši.“

„To jo,“ řekla Grace, „a taky si přečteš všechnu poštu, co Croydenová dostává. Copak ti maminka neříkala, že číst cizí soukromou korespondenci je neslušné?“

George se zatvářil patřičně uraženě. „Nikdy jsem nepřečetl nic, co bylo označeno jako soukromé. Mám prostě na určité věci čich.

A mám dobrého kámoše, který pracuje pro společnost Archway Hotels, a dalšího, který dělá u Grahamů. I oni sem tam něco pochytí. Každý se na obchod s Matokim třese. A vypadá to tak, že naše Casey konkurenty pěkně doběhne.“

„V čem?“ zeptala se Grace.

„Jde o opravdový obchodní bonbónek. Nepřekvapilo by mě, kdyby se po něm Casey dostala zase o pár stupínků vzhůru. Možná, že až na viceprezidenta.“

„Tak už řekni, o co se jedná,“ pronesla netrpělivě Marsha.

„Matoki uvažuje o tom, že by v Japonsku zřídil nějaké hotely v americkém stylu, a podle toho, co jsem slyšel, mohl by k tomu přibrat amerického společníka.“

Sue Mintnerová se zamračila. „Pořád to nechápu. Co s tím má společného manžel?“

George o tom neměl sebemenší ponětí, ale nemusel to přiznat, protože se dveře kanceláře Casey Croydenové znovu rozletěly.

Tentokrát vyšla Jane Westová. Jane, útlá a energická rudovláska, byla věrnou a výkonnou sekretářkou Casey Croydenové. Pohlédla na skupinku shromážděnou kolem stolu a unaveně se na ně pousmála.

„Slyšeli jste to?“

„Slyšeli jsme, jak si objednává manžela,“ řekla Marsha.

„Jo, stejně jako když si objednává k obědu sendvič,“ poznamenala Sue.

Jane se ušklíbla. „Sendvič, nebo manžel… to vyjde nastejno. Pro jedno se musí brnknout do lahůdkářství, pro to druhé…“

„Se zavolá místnímu dohazovači?“ navrhla Grace.

„Chce manžela jen na pár týdnů,“ řekla Jane. „A chce ho do soboty sehnat. Nevíte o nějakém slušném manželském typu, který by vzal částečný úvazek?“

Marsha se ironicky zasmála. „Podle mě žádné slušné manželské typy neexistují.“

„Říkalas do soboty? Dneska je čtvrtek,“ podotkl George.

Jane na něj úkosem pohlédla. „Ještě ty mi to připomínej.“

Alice si povzdechla. „Panejo, ani nebudeme mít čas koupit jí k svatbě dárky.“

Celá skupinka se rozesmála.

„Vážně, lidi,“ řekla Jane. „Musím to nějak zajistit. Asi brnknu na Svaz herců a objednám si u nich někoho vysokého, tmavovlasého a hezkého, kdo by splňoval její požadavky.“

„Hm,“ zamumlala zasněně Sue. „Objednej taky někoho pro mě. Jestli se doopravdy osvědčí, nechám si ho nastálo.“

Jane klouzala prstem po seznamu ve svém zápisníku. „Marsho, ty zatelefonuješ do zahradnictví Emory v Dorsetu a řekneš jim, aby bleskem dodali do Caseyina venkovského domu to nejlepší, co od vánočních stromků majíb– skotskou borovičku. Jo, a taky brnkni nějaké paní Newtonové –“ vyštěkla telefonní číslo „– a řekni jí, aby ten barák ještě jednou a pořádně vysmýčila.“ Jane něco naškrábala na list v zápisníku, vytrhla ho a podala Sue. „Tohleto objednej v dorsetském koloniálu. Ať to dovezou k Casey a nechají to u ní v ledničce, jako obvykle. Zítra po ránu tam s Casey vyrážíme a obstaráme většinu nákupů samy.“

„Máš na ten koloniál číslo?“

„Ne, budeš si ho muset sehnat na informacích.“

Sue pohlédla na seznam a pak znovu na Jane. „Takže se má sejít s Matokim ve svém venkovském domě?“

Jane na ní ostře pohlédla. „Jak to, že víš o Matokim? Tahle záležitost se měla držet pod pokličkou.“

Všechny čtyři ženy se pohledem vyhýbaly Georgovi. Jenom Jane na něj pohlédla. Ironicky se usmála a pokrčila rameny. „Než by se podnikem začaly šířit bůhvíjaké klepy, raději vám povím, jak to skutečně je. Casey pozvala Matokiho se ženou na pár týdnů do svého venkovského domu ve Vermontu, aby poznali, jak vypadají pravé novoanglické vánoce. Musím se přiznat, že když mu pozvání posílala, moc šancí na úspěch jsem jí nedávala. Za celý rok na Matokiho moc bodů neuhrála.“

„S tou dohodou na vybudování nových japonských hotelů v americkém stylu, že?“ zeptal se George.

Jane se musela zasmát. Měla vědět, že u Hammondů vědí o všem, co se u firmy šustne, jako první poslíčci.

„Ano. A naše skvělá mladá šéfová se konečně chytila drápkem. Před všemi ostatními. Dnes přišel od Matokiho dopis, ve kterém přijímá její pozvání. V neděli dopoledne přijedou Matokiovi do Dorsetu. To pozvání byl geniální tah, lidičky. Casey přišla na to, že místo toho, aby se na Matokiho pokoušela udělat dojem nabiflovanými znalostmi japonských tradic a způsobů jednání, zkusí úplně nový přístup. Předvede mu typicky americkou tradici.

V Dorsetu jsou na slavení vánoc přeborníci. Vím to. Příbuzní mají venkovský statek v Ingramu, hned vedle. Trávím tam vánoce každý rok a vždycky se jezdíme podívat do Dorsetu. Vyjížďky na saních, koledníci za dveřmi, prodavači oblečeni ve viktoriánských kostýmech, rozkrajování jablek, lití olova, pouštění ořechových skořápek, kaštany pečené na žhavých uhlících…“

„Mrazík tě štííípe do tvářííí,“ zazpíval George falešně.

„Jasně, vánoce jako řemen, prostě všechno jak má být,“ uzavřela Jane.

„Člověk si připadá, jako kdyby přistál přímo uprostřed vánočního obrazu. Matokiovi z toho budou na větvi. Jsou do tradic blázni.“

Sue okusovala tužku.

„Pořád nevím, jak souvisí návštěva Matokiových s tím, že Croydenová potřebuje manžela.“

„Docela prostě, drahá slečno Mintnerová,“ vysvětlila Jane. „Matoki si myslí, že je Casey vdaná. Když se před rokem s Matokim poprvé dostala do kontaktu, ona a Carpenter byli ještě spolu. V dopise, který jsme od Matokiho právě dostali, píše, že on i jeho manželka budou poctěni, když budou moci tradiční novoanglické vánoce strávit s Casey a ‚jejím váženým manželem‘.“

George pokrčil rameny. „Tak proč mu to neřekne rovnou?“

„To nepůjde,“ řekla Jane. „Podle informací, které jsme o Matokim získali, je hrozně proti rozvodům. Casey už má jednu velkou nevýhodu, a to že je žena. Matoki ještě nikdy neuzavřel obchod se ženou ve vedoucí funkci – tady, v Japonsku, ani nikde jinde. Jako rozvedená by se mohla Casey s myšlenkou na tu dohodu rozloučit.“

Sue Mintnerová zopakovala předchozí poznámku Lese Rosena. „Myslíš, že jí to vyjde?“

Jane zdvihla obě ruce se sevřenými palci.

Dveře kanceláře Casey Croydenové se během deseti minut otevřely potřetí. Tentokrát vyšla samotná šéfová. Při pohledu na tu překrásnou ženu se světlými vlasy a měřící metr pětašedesát se debatní kávový kroužek – už bez kávy – rychle rozprchl a všichni se snažili vypadat zaměstnaně.

Casey na ně vrhla sarkastický pohled a soustředila se na Jane.

„Už jsi tam telefonovala?“

„Právě jsem se na to chystala.“

Casey rychle přešla k Janině stolu, přičemž ji pokradmu sledovalo několik párů očí. Nastalo ticho.

Nebylo to jednoduché. Ale Casey Croydenová nebyla jen tak nějaká obyčejná žena.

Casey se opřela dlaněmi o Janin stůl. „Nic nápadného. Maximálně metr osmdesát. Pokud možno s dobrou postavou. Ale žádného Schwarzeneggera. Nesmí to být blondýn. V osmi případech z deseti bude mít obarvené vlasy. Hledám někoho… chci někoho…“ Casey pokrčila rameny. „Ty víš, co chci, Jane. Hlavně by neměl vypadat moc dobře, aby to neodvádělo pozornost.“

„Vaši?“ otázala se Jane ironicky.

Casey se ušklíbla. „Matokiho. Mě nevyvede z míry vůbec nic.“

Jane Casey žertem zasalutovala. „Jasně, šéfová.“

„Abych nezapomněla, Jane, musí být v mém domě v Dorsetu do soboty večer, abych mu mohla vysvětlit jeho povinnosti.“ Casey zachytila záblesk v očích své sekretářky. Když se rozhlédla, uviděla tentýž záblesk i v očích svých dvou písařek, Marshy a Sue. Ušklíbla se. „Že se nestydíte. Až to všechno vyřídíte, běžte si vypláchnout pusu firemním mýdlem.“ Pružně se otočila a namířila zpátky do své kanceláře. Než zavřela dveře, dala Jane poslední pokyn. „Pamatuj si, nechci žádného svalovce ani hezouna.“

Když zmizela za zavřenými dveřmi, slyšela Georgův hlas. „Hele, Jane, až budeš volat na Svaz herců, zeptej se, jestli by tu roli třeba nevzal Danny De Vito.“

PRVNÍ KAPITOLA

Casey si setřela z čela kapku potu, odstoupila a zkoumavě se zadívala na čerstvě ozdobený stromek. „Je to nakřivo. Vypadá to jako kosodřevina.“

„Stromek není nakřivo. To ta podlaha. Casey, ten dům je starý skoro dvě stě let,“ namítla Jane a vytáhla Casey z medově světlých vlasů padajících na ramena proužek staniolu. „Stromek vypadá bezvadně. Hlavně klid. Pojď, vybalíme nákup. Určitě nechceš, abych se přeptala po někom, kdo by se staral o vaření?“

„Ne. Jestli v příštích dvanácti dnech nedopadne úplně všechno podle plánu, nechci, aby za to mohl kromě mne ještě někdo jiný.

A kromě toho nejsem tak špatná kuchařka. A když mám k dispozici kuchařky Fanny Farmerové, Betty Crockerové a „Slasti vaření“, nepotřebuji už nic jiného.“

„Osobně bych dala ‚Slastem sexu‘ vždycky přednost před ‚Slastmi vaření,“ ušklíbla se Jane.

Casey zvedla pestře malovanou ozdůbku ve tvaru sáněk z jedné ze spodních větví a zavěsila ji na úroveň očí. „S mým novým manželem je všechno určitě zařízeno?“

Janin úsměv se rozšířil, když Casey v podvědomí spojila ‚Slasti sexu‘ se svým novým manželem. „Ta ženská, se kterou jsem to na Svazu herců zařizovala, mi slíbila, že nebudeš mít sebemenší důvod ke stížnostem.“

Casey zavěsila ozdobu zpět na spodní větev. „A řekla, že tady bude dneska večer?“

„Přesně tak.“ Jane se vydala do kuchyně.

„S nákupem se neunavuj. Uklidím ho, až se vykoupu. Jsem plná jehličí a staniolu.“

„Dobře. Chceš ode mě ještě něco?“

„Ne, díky.“ Casey se naposledy rozhlédla po pokoji. „Všechno stíhám.“

Jane vklouzla do kabátu a Casey ji doprovodila k předním dveřím. Začalo sněžit. Na trávníku už ležela tenká bílá pokrývka.

„Bezva, budeme mít bílé vánoce,“ řekla Jane vesele.

„Pokud se z toho nevyvine normální sněhová bouře.“ Casey svraštila čelo. „To by mohlo příjezd Matokiových zpozdit.“

„To přece nemůže vadit. Aspoň budeš mít víc času na to, aby ses seznámila se svým novým manžílkem,“ poznamenala Jane se zajiskřením v očích.

„Opravdu, Jane, doufám, že to s tím člověkem vyjde. Kdyby Matokiovi přišli na to, že jsem je tahala za nohu…“ Otřásla se, ale ne zimou.

„Neboj se. Ten člověk je profík. A budeš mít spoustu času naučit ho, co má dělat,“ zamrkala Jane. Před odchodem dodala: „Až pojedu příští týden kolem k příbuzným do Ingramu, zastavím se tady – čistě abych se podívala, jak si vedeš.“

Casey jí zamávala a zavřela dveře. Na cestě po schodech vzhůru ze sebe stáhla mikinu a než došla do koupelny, neměla na sobě nic. Začala napouštět vanu, nechala ji trochu natéct a přilila koupelovou pěnu. Právě se chystala vkročit dovnitř, když uslyšela zazvonění. Je to telefon, nebo zvonek u dveří? Trochu přivřela kohoutky, aby lépe slyšela.

Byl to zvonek u dveří. Jane si určitě cestou domů na něco vzpomněla a vrátila se, pomyslela si Casey a ovinula kolem sebe osušku.

Zvonek u dveří zazvonil potřetí, když Casey sbíhala se schodů. „Klid, klid, už běžím.“

Osuška z ní klouzala a Casey se ji snažila zachytit právě v okamžiku, kdy otevřela dveře. „Tak na co jsi zapomněla?“

Za dveřmi stál pár Orientálců středního věku, se stejnými zdvořilými úsměvy na tvářích. Vedle nich stály dva velké kožené kufry. Casey podle firemních fotografií poznala okamžitě, o koho jde. Srdce se jí zastavilo.

Pokud Matokiovy překvapilo, že je hostitelka vítá téměř nahá, nedali to ani v nejmenším najevo. Společně se uklonili a z černých lesklých vlasů jim přitom padaly drobné sněhové vločky.

Po několik vteřin dokázala Casey na věhlasného japonského hotelového magnáta a jeho drobnou roztomilou ženu jenom vyděšeně zírat.

Matokiovi se stále usmívali, čekali a nevšímali si skrovného úboru hostitelky.

„Já… jsem se právě chtěla vykoupat,“ vypravila ze sebe konečně Casey. „Myslela jsem… čekala jsem vás…“

„Až zítra,“ dokončil za ni Toho Matoki a mile se usmál. „Já vím. Ale v předpovědi počasí hlásili, že má přijít bouře. Protože jsme už byli v New Yorku, rozhodli jsme se raději přijet o něco dříve. Zkoušel jsem zavolat, ale nikdo telefon nebral.“

„Asi… určitě… jsem byla na nákupech.“

Paní Matokiová, drobná usměvavá osůbka v černém vlněném plášti, se otřásla zimou. Polonahá Casey stála u dveří v rozpacích. Jak se jí to jen mohlo stát? Jak to, že Matokiovi přijeli o den dřív? Jak to, že svůj příjezd načasovali na nejhorší možnou chvíli? Co má teď dělat? Jak se japonsky řekne „vítejte“? Ale ne. Jak se ksakru řekne japonsky „pomoc“?

„Prosím, Croyden-san,“ pronesl zdvořile Matoki a použil přitom formálního oslovení, „pokud bychom vám měli způsobit problémy, rádi se na dnešní noc uchýlíme do nějakého hotelu.“

Casey ho ani nevnímala. Mozek jí pracoval na plné obrátky. „Irašai,“ zamumlala tiše. Ano, to je ono, pomyslela si a pronesla znovu „Irašai! Vítejte.“ Odstoupila ode dveří, užuž pouštěla osušku, aby je mohla gestem pozvat dovnitř, ale včas si to rozmyslela a jen pokývla hlavou.

Pan a paní Matokiovi se uklonili a usmáli. „Konniči-wa“ zamumlali jeden po druhém, nejprve Toho a po něm Akiko.

Casey jim odpověděla stejným pozdravem. „Konniči-wa.“ Dobrý den, to tedy sedí.

Neobratně ustoupila ode dveří, aby mohli vstoupit dovnitř. Toho Matoki uchopil oba kufry a vešel jako první. Akiko vstoupila za ním. Okamžitě po vstupu do haly si sundali boty. Paní Matokiová se sehnula a pečlivě je vyrovnala na rohožku u dveří.

Casey mezitím hmátla po žluté pláštěnce visící na mosazném věšáku. Rychle ji přes sebe přehodila. Přidržovala si pestře zbarvenou pláštěnku k tělu a přitom se omlouvala. Když paní Matokiová srovnala boty na rohožce a vztyčila se, úsměv jí z tváře zmizel. Otočila se k Casey a znepokojeně na ni pohlédla. Pak se zadívala na manžela a nakonec se vrátila pohledem znovu k Casey. „Prosím, Croyden-san. Máte vodu…“

Casey se zamračila. „Vodu? Ach jistě, vodu. Samozřejmě, že mám vodu. Jsem tak zapomnětlivá. Určitě máte po tak dlouhé cestě žízeň. Ale nedali byste si raději čaj? Bude mi to trvat jen pár minut. Udělám vám oběma pořádnou konvici čaje.“ Viděla, že je její nabídka nikterak nenadchla. Musí to být něco američtějšího, typicky amerického. „Nebo byste si dali raději kávu? Sama si ji melu. Kupuji ji v jednom neuvěřitelně pitoreskním malém krámku v Dorsetu. Nebude to trvat ani minutu…“

„Prosím, Croyden-san, ne,“ pronesla paní Matokiová, tentokrát naléhavěji a s pohledem upřeným kamsi za hostitelku. „Nerozumíte mi. Vodu…“

Casey zdvihla ruku v okamžitém souhlasu. „Vodu. Samozřejmě. Pěknou vysokou sklenici vody pro oba. Co si jen budete přát.

Opravdu. Prosím, pojďte do obývacího pokoje a udělejte si pohodlí. Přinesu vám džbánek vody a pak… se trochu dám do pořádku.“

Casey vykročila směrem k obývacímu pokoji, ale po pěti krocích zjistila, že ji Matokiovi nenásledují. Obrátila se a viděla, že oba dva stojí přesně na tom místě, kde je zanechala, na tvářích výraz mírné konsternovanosti. Casey polkla. Na co z tajemného japonského protokolu zapomněla? Neměla jim nejdřív ukázat pokoje? Ale copak nežádali, a to velice naléhavě, o vodu?

Nechtěli po ní, aby jim přinesla vodu do pokoje? Nebyla tohleto součást nějakého japonského rituálu před pitím vody?

Casey na Matokiovy pohlédla s bezmocným výrazem. Pohled, který jí vrátili, byl stejný. Paní Matokiová nakonec váhavě ukázala směrem ke schodišti.

Casey rychle přikývla. V tom to tedy je. „Samozřejmě. Rádi byste zašli nejprve do svých pokojů a osvěžili se. Můžu vám donést džbánek vody přímo do pokoje, když budete chtít,“ nabídla spěšně.

Jemná ručka paní Matokiové se vznesla k jejím ústům.

Výraz ve tváři Toha Matokiho ztvrdl. „Máte problém, Croyden-san.“

„Říkejte mi Casey, prosím. A nemějte obavy. Žádný problém tu není. Vím, že určitě vypadám trochu… popleteně… ale teď už bude doopravdy všechno v pořádku. Skutečně. Teď vám ukážu pokoje, přinesu vodu…“

„Ano, voda, Croyden-san… Casey. Prosím,“ řekl naléhavě a ukázal pravou rukou ke schodišti. „Podívejte se.“

Casey zmateně očima sledovala, kam rukou míří. Hrůzou se jí zatajil dech. A pak se jí konečně rozbřesklo. „Panebože, vana. Nechala jsem puštěnou vodu. Zapomněla jsem…“ Stála na místě jako přimražená, hypnotizována pohledem na nepřetržitý proud napěněné, bublinaté vody stékající po schodech.

„Možná byste měla…“ navrhl Toho.

Casey se otřásla. „Samozřejmě. Jen… jen si nedělejte starosti. Žádný problém. O všechno se postarám,“ mumlala a spěchala ke schodům. Na půl cestě vzhůru zamávala Matokiovým, kteří pořád stáli v hale a sledovali, jak jde po schodech nahoru. „Žádný problém. Je to jenom voda. Za minutku to spravím. Hned se vrátím.“

Vyběhla skoro až nahoru a ocitla se na pokraji katastrofy, protože osuška, kterou měla kolem sebe pod pláštěnkou pořád omotanou, se uvolnila a spadla. Casey o ni zakopla, cítila, že ztrácí rovnováhu a zoufale se chytila zábradlí. Téměř se jí podařilo spadnout ze schodů po zádech. Když si byla jistá, že stojí pevně na nohou, překonala poslední dva schody a znovu Matokiovým, kteří se ani nehnuli, zamávala. Paní Matokiová měla pořád ruku přitisknutou pevně k ústům. „Jsem v pořádku. Všechno je v pořádku.“

Podlaha v koupelně vypadala jako moře bublin. Casey se přebrodila dovnitř, zavřela dveře a klesla na kolena na kachlíkovou podlahu skrytou pod decimetrem bublinaté vody. Třesoucíma se rukama zavřela oba kohoutky. Když ponořila ruku do vany a snažila se vytáhnout zátku z odtoku, vyšplíchla jí na pláštěnku vlna mýdlové vody.

Zůstala klečet, příliš rozrušená, než aby mohla vstát. Brada jí klesla na hruď, v očích se jí objevily slzy a když se natáhla po toaletním papíru, aby se vysmrkala, rolička vyskočila z držáku a plácla do kaluže vody.

Casey se posadila s koleny přitaženými k hrudi. Jak má teď jít dolů a setkat se s člověkem, který má v rukou její budoucnost, když ze sebe udělala tak dokonalého blbce? A k tomu ještě prakticky nahého dokonalého blbce.

Jak se dostala tak vysoko v branži, kde si jdou lidé vzájemně po krku? Rozhodně ne náhodou. Určitě ne díky tomu, že by se smířila s porážkou. Ne, řekla si. Nenechám jednu malou katastrofu zničit všechno, pro co jsem tolik dřela. Zdvihla bradu, napřímila se a strhla z držáku dva ručníky, aby jimi vytřela vodu a mydlinky.

Po celou dobu, kdy vytírala, ždímala ručníky a pouštěla se znovu do vytírání, si pro sebe rozčileně mumlala: „Bezva, Casey. Prostě bezva. Ach, Matoki-san, vy chcete vodu, ne čaj. Samozřejmě, vodu. Seženu vám vodu. Žádný problém. Vody co hrdlo ráčí.“ Zhluboka si povzdechla. „Žádný problém.“

Popotáhla nosem, vztyčila se a obhlížela škody. Ručníkům se povedlo poměrně slušně všechnu vodu odstranit. Casey se rozhodla, že před vytřením horní haly a schodiště si na sebe něco oblékne.

O pět minut později, v suché sukni a svetru, s přičísnutými vlasy a stopou rtěnky na rtech, si Casey připadala téměř normálně, skoro jako kdyby všechno zvládala.

Až do chvíle, kdy vyšla ze svého pokoje nad schody a zjistila, že oba Matokiovi, stále oblečeni v pláštích, se vkleče pomalu propracovávají po schodech nahoru a papírovými ubrousky pilně vytírají vodu.

„Ne. Prosím, ne. Nedělejte to. Prosím, jste mými hosty. Udělám to sama. Já –“ Casey v zoufalství ani nepomyslela na to, že hořejšek schodů je ještě mokrý. Mokrý a díky pěně do koupele taky pořádně kluzký.

Když Casey jela s hřmotem po zadku dolů se schodů, paní Matokiová poplašeně vykřikla a uskočila stranou, zatímco hubený a útlý pan Matoki se všemožně snažil zbrzdit Caseyin pád.

Caseyin náraz z něj vyrazil dech: poslední tři schody absolvoval spolu s ní a oba dva skončili s hlučným žuchnutím na podlaze haly v přízemí.

Pro Casey to byla poslední kapka. Do očí jí vhrkly slzy a rozplakala se. Od dvanácti let před nikým nebrečela.

Chudáci Matokiovi se vyplašeně dívali na plačící ženu a mysleli si, že se určitě vážně zranila. Pan Matoki, který při pádu vyvázl bez úhony, si klekl a rozrušeně se Casey ptal, kde jí to bolí. I paní Matokiová přispěchala Casey na pomoc. Závojem slz se je Casey snažila ujišťovat, že je v pořádku. „Úplně v pořádku.“ Měla strach o pana Matokiho, ale ujistil ji, že i on je „úplně v pořádku“.

Pán a paní Matokiovi uchopili Casey každý za jednu paži a pomohli jí na nohy. Se svým metrem sedmdesát byla o dobrou hlavu vyšší než paní Matokiová a asi o deset centimetrů než pan Matoki. Pohlédla na ně, popotáhla a pokusila se usmát. Oba Matokiovi její úsměv dychtivě a s radostí opětovali.

Paní Matokiová sepjala ruce. „Teď bychom si snad všichni mohli dát konvici čaje. Ano, čaj bude to pravé, Casey. Musíte se zotavit z toho pádu a nechat mě…“

„Ne, to ne.“ Casey si uhladila sukni a otřela vlhké tváře. „Jsem doopravdy úplně v pořádku. Jen si připadám trapně. Prosím, čaj je to nejmenší, co pro vás mohu udělat.“ Snažila se o vyrovnaný tón a pokusila se i o úsměv.

Toho Matoki ji poklepal po paži. „Hlavně žádné rozpaky, Casey. Vždyť se tomu zítra všichni budeme smát.“ V očích mu šelmovsky blýsklo.

Casey se hned cítila lépe. Možná nakonec přece jen všechno dopadne dobře. Vzala od Matokiových pláště a pověsila je na věšák v hale. A pak je pružným krokem odvedla do obývacího pokoje.

„To je ale pěkný pokoj,“ řekla paní Matokiová a rozhlížela se po velké místnosti se stěnami obloženými sukovitou borovicí, pletenými koberečky rozházenými na borové podlaze, velkým cihlovým krbem a starým nábytkem ze dřeva ovocných stromů, který na sobě měl patinu vzácných starožitností. „Zjednali jste si na to architekta,“ zeptala se, „nebo jste to s manželem zařizovali všechno sami?“

S manželem? Manžel! Proboha, jen to ne, pomyslela si Casey s hrůzou. Na manžela úplně zapomněla. Matokiovým pravděpodobně připadá zvláštní, že ho ještě neviděli. Je sobota, takže v práci být nemůže. Dobrá, to není problém. Může jim říci, že není doma a že se objeví někdy k večeru, a Casey nebude mít čas ho varovat, že musí vstoupit přímo na jeviště a začít hned hrát bez jakékoliv zkoušky.

Casey pracoval mozek na plné obrátky, zatímco pořád bezvýrazně zírala na Akiko Matokiovou. Akiko vrhla na svého manžela starostlivý pohled.

„Jste v pořádku, Casey?“ zeptal se Toho s účastí.

„To můj manžel…“ vyskočilo jí z úst.

„Váš manžel?“ Akiko se usmála povzbudivě na Casey. „Chcete tím říci, že tenhle pokoj zařizoval váš manžel?“

„Ne. Ano. Ne… jenom jsem si na něj vzpomněla.“

„Ach?“

„Není doma.“

Matokiovi pohlédli nejprve na sebe a pak znovu na Casey. „Ano,“ řekl Toho. „To je v pořádku.“

„Je pryč. Šel do…“ Casey z úst málem vyklouzlo slovo samoobsluha, ale včas si uvědomila, že by pak vypadalo podivně, kdyby její manžel nepřinesl domů žádný nákup. „… města. Něco objednat. Chce něco stavět.“

„Skutečně?“ V Tohově hlase zazněl zájem.

„Ano. Je tak… šikovný. Manuálně zručný.“ Zavřela oči. Ach, bezva, Casey. Vedeš si bezvadně.

„Já také nejsem tak úplně nešikovný,“ pronesl Toho s úsměvem.

„Ano,“ pípla Akiko. „Manžel je velice šikovný tesař, Casey.“

„A vy říkáte, že váš manžel chce něco stavět? To bych mu možná mohl během naší návštěvy pomoci.“ Casey s obtížemi polkla. Vždyť ani neví, jestli její „manžel“ dokáže rozeznat jeden konec kladiva od druhého. „No… zatím to jenom plánuje. Stavět by se mělo začít až někdy na jaře. Kvůli půdě, víte. V zimě je příliš tvrdá.“

„Co vlastně chcete stavět?“ otázal se Toho.

„Co chceme stavět? No, bude to… kůlna. Nová kůlna. Na sekačku trávy a tak, víte?“

„Ale vedle domu máte přece velkou stodolu?“ poznamenala Akiko.

„Ano, je velká. Velká… ale ne moc pevná. Ale nemusíte si s tím dělat starosti.“

Toho se usmál. „Nedělám si starosti. Akiko i já jsme se těšili na pravé a jedinečné novoanglické vánoce. Určitě to tady bude překrásné.“

„No,“ zamumlala Casey, „díky mně to pro vás bude opravdu jedinečný zážitek.“ Povzdechla si. „Půjdu připravit čaj.“

Po čaji zavedla Casey Matokiovy do jejich pokojů, velké ložnice vytapetované v růžové a smetanové barvě, s postelí s nebesy, velkým šatníkem z borového dřeva a pohovkou potaženou barevným kartounem. Vedle ložnice byl útulný obývací pokoj a koupelna.

Apartmá bylo ve východní části domu, přímo vedle ložnice, kde Casey obvykle spávala. Pro tuto příležitost si však Casey vybrala pokoj na opačném konci domu, který měl tu výhodu, že s ním sousedil dětský pokoj. Díky tomu bude moci Casey předstírat, že tráví noci se svým „manželem“, zatímco ten bude ve skutečnosti spát na pohovce v dětském pokoji.

Mezitím se vánice změnila ve sněhovou bouři a Casey se začala zmocňovat panika, že se sem v tomhle počasí její manžílek z New Yorku vůbec nedostane. Proč jenom přišla na tak stupidní výmluvu, že šel na pilu? Mohla přece snadno říci, že je obchodně v New Yorku. To jistě, jen kdyby jí to myslelo.

Zvonek se ozval v šest patnáct. Se smíšeným pocitem úlevy a obav se Casey vyřítila z obývacího pokoje a doufala, že zazvonění Matokiovy neprobudilo.

Casey rozrazila dveře a zachytila se muže pokrytého sněhem, který stál na prahu. Zamračila se. Copak neřekla Jane, že torná být někdo ne moc hezký? No, aspoň to nebyl blondýn.

„Díky bohu, že jste se sem dostal,“ vykřikla, chytila ho za rukáv a zatáhla ho dovnitř. „Když jsem viděla tu sněhovou bouři, už jsem začala panikařit. Nebudete tomu věřit, ale už jsou tady. Nahoře ve svém pokoji.“

Když vtáhla herce do haly, měla příležitost si ho lépe prohlédnout. Zamračila se ještě víc. Vypadal až příliš dobře.

Měl jen o chlup míň než požadovanou maximální výšku metr osmdesát. A i když jeho ostře řezaná tvář tak docela nesplňovala hollywoodské požadavky na mužnou krásu, určitě vypadala dost sexy i pro Hollywood. Nebyl to svalnatý a oslnivý typ. Spíš něco drsnějšího. Vypadal charakterně. Něco jako Clark Gable bez knírku. Ale Casey se knírky nikdy moc nelíbily.

Byla by dala přednost někomu méně nápadnému. Ale věk odpovídal, něco kolem pětatřiceti, odhadovala. A měl dobré způsoby a styl.

Na Matokiho by to mohlo udělat dojem. Ať je to jak je to, je už pozdě si na něco stěžovat, pomyslela si Casey. Bude muset stačit.

Všimla si, že i on si ji prohlíží stejně bedlivě jako ona jeho.

Na tváři měl udivený výraz. „Agentura vám měla k té práci něco říct. Víte o Matokiových?“

„Matokiových?“ zamračil se. „Podívejte se, jenom jsem –“

„Pssst, ne tak nahlas.“

„Promiňte. Nemohl bych –“

„Nemáme čas…“

„Ale…“

Oba uslyšeli kroky na schodech. Než ze sebe její nový manžel mohl vypravit jediné slovo, objala ho Casey kolem krku. „Miláčku, jsem tak ráda, že ses v pořádku vrátil.“ Šeptem dodala: „Honem, jak se jmenujete?“

„Ehm… John Gallagher.“

„Od této chvíle jste John Croyden,“ vydechla mu do ucha. „Johne,“ pronesla hlasitěji, „víš, co se stalo? Matokiovi přijeli o den dříve. Není to báječné? Řekla jsem jim, že se z pily do večeře vrátíš.“ S rukama stále objímajícíma Johna kolem krku se rozhlédla a předstírala, že si teprve teď všimla Akiko stojící na schodech.

„Ach, Akiko…“ Otočila se zpět k Johnovi. „To je Akiko Matokiová, miláčku.“ Její ruce sklouzly z krku na přední část jeho pláště. „Pojď, svlékni si kabát. A představím tě. Asi si dáš koktejl. Bude to martini jako obvykle?“

Mezitím Johnovi rozepínala kabát.

Snažil se ji zastavit. „Ne…“

„Promiň, miláčku. Rozepni si to sám. Akiko, seznamte se s mým manželem Johnem.“ Než větu dořekla, uviděla nad schody Toho Matokiho. „Ach… dobrá… už jste se oba prospali. Vidíte, Toho, říkala jsem vám, že se manžel do večeře vrátí. Dovolte, abych vás představila.“ Ohlédla se na Johna. „Miláčku, sundej si už ten kabát. Hoďte sebou,“ dodala tiše.

Matokiovi stáli vedle sebe v hale a zdvořile se na vysokého a přitažlivého muže usmívali. „Jsme velice potěšeni, Croyden-san.“

„John,“ vypískla Casey, „říkejte mu John.“

Akiko pozdvihla tenké černé obočí. „John?“

„Ach, ano, je to vlastně Jonathan,“ pronesla Casey nervózně. „Ale mně se víc líbí John. I Johnovi… se víc líbí John. Že je to tak, Johne?“

John se. ušklíbl. „Ano, rozhodně se mi John líbí víc než Jonathan.“

Casey se s úlevou usmála. „Tak vidíte. Aspoň tohle tedy máme mezi sebou jasné.“ Zavěsila se do Johna. „Tak, teď půjdeme všichni do obývacího pokoje a něčeho se před večeří napijeme.“

John váhal. Nemohla se mu divit. Na agentuře mu evidentně nic nevysvětlili. Nevěděla, co má dělat, a tak Johna znovu objala.

„Ach, jsem tak ráda, že ses v téhle bouři vrátil v pořádku domů.“

Tichým hlasem mu šeptla: „Jenom se řiďte podle mne. Později vám všechno vysvětlím.“

John odtáhl hlavu a přejel po Casey oceňujícím pohledem. To, co viděl, se mu jednoznačně líbilo. Vlasy medové barvy padající v kaskádách na ramena, azurově modré oči a štíhlá postava, kterou mohl ocenit, když se k němu předtím tiskla. Potěšené se usmál. V Caseyiných velkých očích se odrážela vděčnost.

Znovu se do něj zavěsila a než mohl slovem nebo skutkem celou šarádu prozradit, zatáhla ho do obývacího pokoje. Matokiovi šli za nimi.

„Pomůžeš mi s večeří, miláčku?“ Pohlédla přes rameno na Matokiovy., John je báječný kuchař.“

„To ani ne,“ zamumlal John.

„Je tak skromný.“

„Podle toho, co mi o vás Casey řekla, jste i báječný tesař,“ dodal Toho. „Skutečně?“

„Tak vidíte,“ skočila mu Casey do řeči. „Skromný, až to není hezké.“

„Ale v tesařině se musíte vyznat, když si troufnete stavět velkou kůlnu,“ poznamenal Toho. John pohlédl na Casey. „Kůlnu?“ Pevně mu stiskla paži. „Zapomněla jsem. Neříkáš tomu kůlna.“ Usmála se na Matokiovy. „Neříká tomu kůlna. Říká tomu…“ odmlčela se a horečně se snažila vzpomenout si na jiný termín.

Ostatní se rovněž odmlčeli a čekali, co řekne.

John se na ni usmál. Byl to velice znepokojující úsměv. „Tak jak tomu říkám, drahoušku?“

„No přece… srub.“ Casey se ztrápeně pousmála. „Zní to malebněji.“

„Ano,“ souhlasila Akiko. „Všechno v Nové Anglii vypadá tak malebně. A váš dům je nádherný, Johne. Casey mi říkala, že jste ho pomáhal zařizovat. Jste člověk s mnoha talenty.“

Akiko se na Casey sladce usmála a slabě stiskla Tohovu ruku. „Máme velké štěstí, že obě máme tak talentované manžely.“

Casey na tváři roztál zamrzlý úsměv. „Ano. Máme štěstí. Velké štěstí.“

Pokračovali do obývacího pokoje, ale když se přiblížili ke dveřím, John se ke Casey otočil. „Můžu si s tebou promluvit v kuchyni… miláčku?“

„Ale samozřejmě.“ Obrátila se na Matokiovy. „Nevadí vám to? Za minutku jsme zpátky. V krbu jsem už rozdělala oheň. Jen si odpočiňte, za chvilku se vrátíme.“

„Promiňte, Casey,“ poznamenala Akiko. „Hledám kabelku.“

„Ach, asi bude ležet v hale na stolku u dveří. Dojdu vám pro ni.“

„To nemusíte, dojdu si pro ni sama.“

Obě dvě vyrazily ke dveřím, když vtom zazvonil zvonek.

Casey se zakabonila. „Nevím, kdo to může být. Už nikoho jiného nečekám.“

„Možná někdo zapadl s autem do sněhu,“ poznamenal Toho.

„Ano,“ souhlasila Casey. „To bude určitě ono.“

Casey šla otevřít a ostatní zůstali v hale a sledovali ji pohledem. Opatrně dveře pootevřela a náhle cítila, jak je kdosi rozráží dokořán. Než ze sebe mohla vypravit slovo, cizinec za dveřmi vklouzl bystře dovnitř, roztouženě ohromenou Casey objal, usmál se na skupinku na druhém konci haly a hlasitým a znělým hlasem, který mohli slyšet všichni, prohlásil: „Promiň, zapomněl jsem si svůj klíč od domu.“

DRUHÁ KAPITOLA

Cizinec jednou paží pevně objal Casey a volnou rukou zamával na trojici, která stála uprostřed haly.

„Kdo jste,“ zašeptala mu Casey do ucha.

„David Quinn ze Svazu herců,“ zašeptal muž. „Kdo je ten druhý chlápek?“

„Můj manžel,“ zamumlala nezřetelně.

„Ale já jsem myslel… Vy jste si objednala dva manžely?“ zamumlal muž.

Casey se točila hlava. Vrhla na Matokiovy a manžela číslo jedna unavený úsměv. Tak dělej, Casey, už jsi byla v horších situacích.

„Ale… podívejme se, kdo se na nás přijel podívat. To… je ale překvapení.“

Matokiovi a John se usmívali v netrpělivém očekávání.

„Tohle je… můj bratr.“ Polkla a stiskla herci ruku. „Můj bratr.“

„Bratr?“ zamumlal herec. „Já jsem myslel…“

„Tak nemyslete.“ Podařilo se jí ze sebe příkaz vypravit, aniž by pohnula rty.

„Je to vaše představení.“ David popadl kufr, vešel do haly a zavřel dveře.

Casey si povzdechla. Opravdu, její představení. John Gallagher jim vyšel vstříc, následován Matokiovými.

„Vítej u nás.“ John natáhl k herci ruku a pobaveně se na Casey usmál. „Zrovna včera jsme o tobě s Casey mluvili, nemám pravdu, miláčku?“

„Cože? Ach… ano. Jistě.“ Zírala na Johna Gallaghera se zmateným výrazem. Počkejte chvilku. Všechno zpět. Jestliže John Gallagher není manžel, kterého si objednala, tak kdo to ksakru je?

„To je ale hezké,“ řekla Akiko se zářivým úsměvem. „Tak tedy rodinné setkání, že?“

Casey prováděl žaludek kotrmelce. „Rodinné setkání, ano. Hezké, že?“

I Toho vypadal, že má z příjezdu Caseyina „bratra“ radost. „Takže jste se se sestrou už nějaký čas neviděli.“

David vrhl na Casey zmatený pohled. Rychle vypískla: „Celé měsíce. Několik měsíců. Tři měsíce. Možná… čtyři. David bydlí… ve Filadelfii.“

Tohovi se na tváři objevil tázavý výraz. „Ale to není z New Yorku moc daleko.“

„Ne,“ souhlasila Casey. „Skutečně to není moc daleko. Ale…“

Zachránil ji John Gallagher. „Je to kvůli Davidovu zaměstnání. Hodně cestuje. Pořád ještě děláš regionálního šéfa odbytu pro tu firmu, co vyrábí plastické hmoty, že, Davide?“

„Jasně,“ prohlásil Quinn mile. Bratr nebo manžel… za stejné peníze mu to vlastně může být jedno.

„Pojď, pověsím ti kabát. A pak se můžeme všichni odebrat do obývacího pokoje,“ řekl John se širokým úsměvem. „Právě jsme se chystali, že si dáme skleničku, že, miláčku?“

„Skleničku? Ach ano, jistě.“

John už Davidův kabát pověsil na věšák v hale a v čele ostatních zamířil do obývacího pokoje. Toho Matoki šel vedle Davida a vyptával se na podrobnosti o jeho zaměstnání.

John stál u baru a dělal hostitele. A to hostitele setsakra okouzlujícího. I v situaci, ve které byla, musela Casey připustit, že Gallagher odvádí dokonalou práci. Otázkou bylo, proč ji vůbec odvádí. A kdo vlastně je John Gallagher?

Casey zůstala stát u dveří do obývacího pokoje. „Ach, Johne… drahoušku, slíbil jsi mi pomoci s předkrmy… v kuchyni. Vzpomínáš si?“

John dolil Tohovi skotskou s ledem., Jasně. Už jdu. Nalij si, Davide. Však se tady vyznáš.“

Když John přecházel místnost a blížil se k ní, Casey z něj nemohla spustit oči. Kdo to ksakru je? Proč musí myslet na to, jak dokonalý je v roli jejího manžela? Nebyla to jeho role. Jenom teď to tak vypadalo. Připadala si, že prožívá nejhorší den svého života.

John k ní přistoupil a usmál se. „Jen klid, zlato. Všechno bude v pořádku.“

A pak, než ze sebe Casey mohla vypravit jediné slovo, ji uchopil do náručí a vtiskl jí na rty ten „nejmanželštější“ polibek.

Když ji pustil, točila se jí hlava. „Co… proč…?“ Copak už nikdy nedokáže mluvit souvisle? V té chvíli pochybovala skoro o všem. Ovšem, až na skutečnost, že polibek toho nemožného cizince na ni měl zničující účinek.

Ušklíbl se a ukázal nad její hlavu..Jmelí, miláčku.“

„Ach,“ zachytila ostýchavý úsměv Akiko Matokiové. „Jmelí,“ vykřikla nejapné. „Je to starý zvyk. Líbat se pod jmelím. Tradice.“

Akiko se tiše zasmála. „Velice pěkné.“ Vrhla na svého manžela lišácký pohled. Toho se na ni ušklíbl.

Jakmile vstoupili do kuchyně, zavřela dveře a vyčerpaně se o ně opřela.

„Tak co se vlastně děje?“

John se zasmál. „Neměl bych se na tohle zeptat spíš já?“

Casey se zamračila. „Vy nejste ten člověk, kterého jsem si najala, aby vystupoval jako můj manžel.“

„Ne. To je pravda. A upřímně řečeno, miláčku, nevím, proč by neměla osoba, která vypadá a má styl jako ty, sehnat manžela zdarma.“

„To je opravdu legrace, pane Gallaghere. A vy,“ pronesla rozhořčeně, „jste mě v tom nechal. Nechal jste mě věřit… hrál jste…“

„Pokud si vzpomínáš, miláčku…“ Ušklíbl se. „Pardon, to mi jen tak uklouzlo. Kde jsem to přestal? Aha, už si vzpomínám. Pokud si vzpomínáte, Casey, nedala jste mi vůbec žádnou možnost, abych vám to vysvětlil. Zazvonil jsem u vás a pak už si vzpomínám jen na to, že jste mě vášnivě objala.“

„Myslela jsem si, že jste můj manžel. Totiž… myslela jsem, že jste člověk, kterého jsem najala. Myslela jsem, že jste David.“

„Myslíte vašeho bratra?“

Casey si přitiskla dlaně na spánky. „Točí se mi hlava.“

John ji objal kolem ramen. „Pojďte a posaďte se. Svěřte se manžílkovi.“

„Kdo jste? A co jste dělal u mě za dveřmi?“

Posunul se o několik centimetrů blíže k ní. „Jsem váš soused. Na svátky jsem si pronajal dům Fosterových. Když jsem přijel, zjistil jsem, že je rozbitý kotel. Žádné teplo, žádná teplá voda. A taky nefungoval telefon. Viděl jsem, že je u vás rozsvíceno, á tak jsem se přišel zeptat, jestli bych si od vás nemohl zatelefonovat.“

„Zatelefonovat?“ Přes pravé oko jí spadl uvolněný pramen medově světlých vlasů. John se k ní natáhl a opatrně ho přihladil na správné místo.

„Nevadí vám to?“

Casey na něj tupě zírala.

„Můžu si od vás zatelefonovat? K instalatérovi?“

Casey nevrle přikývla. Došlo k tomu nejhoršímu, k čemu dojít mohlo. Nezbývalo jí nic jiného, než se Matokimu přiznat a pak… pak spáchat harakiri. ‚ Casey seděla u kuchyňského stolu a odkládala nevyhnutelný krok. John mezitím vytáčel čísla těch několika málo instalatérů, kteří byli v telefonním seznamu. Na prvním čísle nikdo nezvedal telefon. Pak zkusil Mullenovo instalatérství a topenářství, kde mu hlas ze záznamníku sdělil, že mají přes svátky zavřeno. Poslední rozhovor absolvoval s mrzoutským instalatérem, který mu sdělil, že další zakázky bude brát až po Novém roce.

„Tak co mám teď dělat,“ zamumlal John a položil sluchátko.

Casey byla tak zabraná do svých starostí, že si Johnovy poznámky ani nevšimla. „Co se děje?“

„Nemůžu nikoho sehnat. A nikdy v životě jsem kotel nespravoval. Nejspíš bych s ním moc nepořídil. Vy asi o kotlích moc nevíte, že?“

Casey na něj upřeně hleděla, ale vůbec neposlouchala, co jí říká o svých problémech s topením. Měla dost práce s vyřešením svých vlastních problémů. „Počkejte chvilku. Samozřejmě. Proč by to nemělo fungovat?“

John se zakabonil. „Proč by nemělo fungovat co?“

„Vedle zůstat nemůžete. Zmrznul byste tam. Můžete bydlet tady. Ach, Johne, nevíte, co by to pro mě znamenalo. Zachránil byste mi život. Víte, kdybych Matokimu řekla, že jsem to na něj s manželem hrála, mohla bych se se svojí budoucností rozloučit. A vlastně je všechno úplně jednoduché. Já potřebuji zoufale manžela. A vy nemáte kde bydlet. No, budeme muset předstírat, že jsme manželé, ale vedle ložnice mám krásný pokojík, kde můžete být. A slibuji, že udělám všechno pro to, abyste tady měl pohodlí. Ach, Johne, vím, že mě vůbec neznáte a že nemáte sebemenší důvod, abyste tuhle šarádu hrál se mnou, ale… já vám to vynahradím.“

„Cože?“

„Totiž… ráda vám zaplatím. Tři stovky denně. Na čtrnáct dní.

To je celkem čtyři tisíce dvě stě dolarů.“

„To je spousta peněz. Když si uvědomím, že i… vašemu bratrovi tam vedle platíte stejně.“

„Finanční starosti nechte na mně. Věřte mi, když tohleto vyjde, všechno se mi bohatě vrátí.“

„O co jde? Kdo je ten Matoki? A jak to, že potřebujete manžela?“

Casey ho v krátkosti zasvětila do situace.

John napjatě naslouchal a pak pronesl: „Už chápu. Ale nebylo by přece jenom lepší…“

„Co? Říct Matokimu, že jsem rozvedená? To bych se s tou smlouvou mohla rovnou rozloučit. Neznáte Matokiho.“

„Vlastně znám. Totiž neznám jeho osobně, ale tenhle typ lidí. Víte, strávil jsem nějaký čas v Japonsku a s lidmi jako on jsem se už setkal. Opravdu dají hodně na tradici. A čest.“

Casey zasmušile přikývla. „Možná by všechno vyřešilo harakiri.“ Pohlédla na něj. „Jak to, že jste byl v Japonsku?“

„Pracoval jsem jako poradce pro americkou firmu provozující sít jídelen, která chtěla proniknout na japonský trh. General LeeNs Fried Chicken. Docela se jim v Japonsku daří.“

„Mohl byste mi zachránit život.“

„Život ne, kariéru,“ opravil ji.

„Kariéra je můj život.“

„Ale neměla by být.“

„Já vím. Podívejte se, jako můj manžel mě můžete poučovat až do soudného dne. Nebo aspoň během příštích čtrnácti dnů. Jenom řekněte, že tady zůstanete. Slibte mi, že budete hrát mého manžela. Vím, že od vás chci hodně, ale svým způsobem jste v loji i vy. Bez tepla. Bez teplé vody. Bez instalatéra.“ Na okamžik se odmlčela, aby popadla dech. „Ach, Johne, řekněte ano, prosím.“

„To je velice slušná nabídka, Casey.“

„Znamená to, že souhlasíte?“

„Ne že bych nechtěl, Casey. Něco mi říká, že pro nějakého šťastlivce budete dokonalou manželkou.“

„Ale… ale proč?“ trvala na svém. „Jaký můžete mít důvod –?“

Než stačila dokončit otázku, zazvonil zvonek. Znovu. Casey zírala na Johna s hrůzou otevřenými ústy. „Ach, ne. Už nechci žádné další katastrofy. Jestli je to další manžel…“ Zvonek se ozval znovu, několikrát za sebou. „To je šílenství. Musím se dát do kupy.“ Vstala a uchopila Johna za paži. „Poslyšte, neodcházejte ještě pryč. Vím, že spolu můžeme nějakou dohodu uzavřít. I když třeba máte nějaké zábrany –“ Zvonek třikrát zazvonil. „Zůstaňte tady. Hned jsem zpátky.“

Když vstoupila do haly, viděla, že David Quinn jde otevřít. „To je v pořádku. Vyřídím to. Jen řekněte Matokiovým, že… přijdu za chvíli.“

David nervózně přikývl a otočil se. Casey spěchala ke dveřím a s úlevou zjistila, že za nimi nestojí další „manžel“, ale mladá žena. Mladá a atraktivní žena. Atraktivní a prokřehlá.

„Promiňte. Jsem Brenda Gallagherová a chtěla jsem se zeptat…“

„Gallagherová?“ Casey se zastavilo srdce. „Ano. A…“

„Vy bydlíte v sousedním domě?“

„Ale ano. Víte, nešlo nám topení a John řekl, že si od vás zkusí zatelefonovat. Ale už je tak dlouho pryč…“

„Vy asi nebudete Johnova sestra, že ne,“ otázala se Casey chabým hlasem.

„Sestra?“ rozesmála se přitažlivá Brenda Gallagherová. „To sotva.“

„Ani jsem to nečekala.“ Casey odstoupila ode dveří. „Je tady. V kuchyni. Tudy, prosím…“ Casey se vydala do kuchyně. Vypadala přitom jako truchlící pozůstalá chystající se na pohřeb. Což byla vlastně pravda. Šla na svůj vlastní pohřeb.

„Sehnal nějakého instalatéra?“ zeptala se Brenda kráčející vedle Casey.

„Ne. Ne, nesehnal.“

„Panebože. Co budeme dělat?“

Casey se zastavila. Počkejme. Všechno ještě nebylo úplně ztracené. Rychle se otočila tváří k Brendě. „Poslyšte, právě jsem vašemu manželovi vysvětlovala, že mám pro váš problém dokonalé řešení. Můžete zůstat tady… oba dva. Jako moji hosté. Dům je velký.“

„Ale… to bychom nemohli,“ ostýchala se Brenda.

Casey ji uchopila za paži. „Ale opravdu. Prokážete mi tím laskavost.“

„Skutečně?“

„Vy a John. Pan Gallagher. Váš manžel. Je to celé trošku komplikované. Pojďte se mnou do kuchyně, všechno vám vysvětlím.“

„Toho, Akiko, ráda bych vás seznámila se svojí nejlepší přítelkyní Brendou Gallagherovou.“ Když spolu vcházely po intenzívní pětiminutové debatě v kuchyni do obývacího pokoje, Casey držela Brendu něžně kolem pasu. „Známe se už hrozně dlouho, viď, Brendo?“

„Strašně dlouho,“ souhlasila Brenda a uštědřila Matokiovým zářivý úsměv. Pak se otočila k Davidu Quinnovi, který se stále tvářil zmateně. Ne že by se nedokázal vyrovnat se změnami ve scénáři. Ale žádný scénář neměl. Improvizace nebyla jeho silnou stránkou.

Brenda přistoupila k herci. „Ahoj, Davide. Jsem ráda, že tě zase vidím. Neviděli jsme se hrozně dlouho, vid. Celé věky.“

David pokrčil rameny. „Nejspíš ano.“ Casey měla o Davida strach. Vypadalo, že se v téhle situaci necítí ve své kůži.

„Pojď mi pomoct dodělat ty předkrmy, miláčku,“ zavolal John z haly.

Casey střehla po Brendě rozpačitým pohledem a pomyslila si, jaký má asi pocit, když slyší svého manžela oslovovat jinou ženu „miláčku“ s takovým elánem. Vzpomněla si provinile i na to, jak by se Brenda tvářila, kdyby na vlastní oči viděla polibek, který si s Johnem vyměnili pod jmelím.

„Jen běž, Casey,“ řekla vřele Brenda. „Však víš, jaký je John jako kuchař.“ Ušklíbla se na Matokiovy. „Je na obě ruce levý.“

„Ach, ale Casey nám řekla, že je její manžel na vaření docela šikovný. A také jako tesař,“ poznamenal Toho.

Ach, pomyslila si Casey, když zachytila Brendin vylekaný pohled. Neshoď mě… prosím.

„Tesař? Ano, John je na tohle šikovný. Rád něco vyrábí.“ Brenda pokrčila rameny. „A patrně se vylepšil i v kulinárním oboru.“

„Ano,“ pípla Casey bez dechu a vděčně se na Brendu usmála.

„Skutečně bys nevěřila, jaký je teď z něho dobrý… kuchař.“

„No,“ prohlásila Brenda s potutelným úsměvem, „vidím, že vlastně ani Johna tak dobře neznám.“

Casey poodstoupila o několik kroků dozadu. „Ale stejně se raději přesvědčím, jestli nezapomněl dát do trouby ty sýrové pusinky.“

„Jen do toho, Casey. Zatím se s tvým bratrem postaráme o hosty.“

Brenda se již otočila k Tohovi. „Casey mi řekla, že v Japonsku děláte v hotelové branži. Jednou jsem byla ubytovaná v překrásném hotelu v Tokiu. Myslím, že se jmenoval Kimura.“

Toho se rozzářil. „To je jeden z mých hotelů. Můj oblíbený.“

Když se Casey vrátila do kuchyně, přistihla se, že dělá něco, co jí ještě před deseti minutami připadalo nemožné. Usmívala se.

John ji bedlivě pozoroval, když mu pomáhala dokončit sýrové pusinky. Jeho pohled v ní vyvolával rozpaky. Byla stále ještě v rozpacích z reakce, kterou u ní vyvolal jeho polibek. Byl přece ženatý. Neměl ji takhle líbat.

Neměl právo hrát svou roli až tak dobře. A Casey rozhodně neměla právo, aby ji to k Johnovi přitahovalo.

Konečně už nedokázala přehlížet jeho pohled a zeptala se: „Co se děje? Proč se na mne tak díváte?“

Furiantsky se usmál. „Měla byste se podívat do zrcadla.“

Automaticky si sáhla oběma rukama na tváře. Cítila jejich teplo.

„Co… co se děje? Proč bych se měla vidět?“

Jeho úsměv se rozšířil a v koutcích očí se mu objevily vějířky vrásek od smíchu. Uchopil ji za zápěstí a něžně jí stáhl ruce z tváří. „Nic,“ zamumlal. „Vaše tvář nemá absolutně žádnou chybu.“

Casey cítila, jak se jí růžová barva na tvářích mění v červeň.

„Ach…“

Viděla, jak se přisouvá blíž a blíž, a věděla, že se ji chystá znovu políbit. Tentokrát ale bez obecenstva. Neexistuje důvod, proč by…

„Nedělejte to, Johne. Není to možné. Jak můžete… Jste… přece ženatý.“

John se ani nesnažil couvnout. Casey ucítila na tváři jeho horký dech. „Já vím. A tohle jsou naše líbánky.“

Casey si připadala nesmírně provinile. „Vaše líbánky?“ lapla po dechu. „Ach, ne.“

„A vaše.“

Casey se na něj rozhněvaně zahleděla. „Tak jsem to nemyslela a vy to dobře víte. Mluvím o chudince Brendě vedle v obývacím pokoji.“

„Věřte mi, že Brenda není žádná chudinka.“

„Ach ano, já vím. Myslíte si, že když jí dopřejete trochu luxusu, můžete si dopřávat i vy jiné ženy podle libosti? Vy muži.“

„Počkat, miláčku. S tou nabídkou na manželství jste přišla vy, ne já.“

„A vy chcete té situace maximálně využít, že?“

„Ale, miláčku, tohle vypadá docela jako první manželská hádka.“

„Jak můžete říct něco takového, Johne? Jak dlouho jste s Brendou manželé?“

„Pár let.“

„Tak to jste prakticky ještě ve fázi líbánek.“

„Věřte mi, že líbánky už máme dávno za sebou.“

„Opravdu…?“ Casey pohlédla dolů a uviděla jeho pevné paže s vyhrnutými rukávy. John ji uchopil za bradu.

„Casey, máte rozčilující zvyk – děláte ukvapené závěry. Uvědomujete si to?“

„Cože?“ Nedokázala se mu podívat do očí.

„Brenda a já jsme rozvedení.“

„Rozvedení? Ale…“

„Byli jsme dva roky manželé a teď jsme už skoro rok rozvedení.“

Casey se na něj pátravě podívala. „Mohl jste to říci dřív.“

„Kdy? Vtáhla jste Brendu sem, prosila jste nás, abychom vás v tom nenechali, pak jste ji odtáhla představit Matokiovým.“

„Asi jsem vám nedala příležitost. Ale vy jste mě úmyslně klamal.“

John se tvářil patřičně kajícně. „To byla chyba. Omlouvám se. Měl jsem vám to říct rovnou. Prominete mi to?“

Casey nebyla v situaci, kdy by se mohla na někoho zlobit. Kromě toho se jí Johnova záletnická hravost ani příliš neprotivila. Měl skutečně něco do sebe, tenhle John Gallagher.

Pořád se však na něj dívala pátravým pohledem. „Když jste s Brendou rozvedení, jak to, že jste tady spolu?“

„Přísahám, že je to ve vší počestnosti. Potřeboval jsem si dát na pár týdnů pohov a na svátky jsem si pronajal dům Fosterových. Před pár dny mi Brenda zavolala a chtěla se mnou probrat nějaké investice, které máme pořád dohromady. Navrhl jsem jí, aby na pár dní přijela do Dorsetu, že to tady všechno projdeme. Je to čistě obchodní setkání. Nemáš sebemenší důvod k žárlivosti, miláčku,“ škádlil ji.

„Nežárlím. Jsem prostě zvědavá, to je všechno.“

Už ji nedržel za bradu. Jeho ruka se přesunula na místo, kde její krk přecházel v rameno.

Pod jeho lehkým dotekem se jí zmocňovala závrať. „Tak proto… Brenda tak ochotně souhlasila s tím, že mi vás půjčí jako manžela.“

„Už jí nepatřím a nemá do půjčování co mluvit, Casey.“

Zjistila, že i v ní samotné stoupá touha uchopit ho a přitáhnout blíž k sobě. Připadalo jí, že je k němu přitahována jako rostlina ke slunci.

Počkej, přinutila se přemýšlet, počkej. Teď si nemůžeš dovolit, aby se ti věci vymkly z rukou. Nemůžeš si dovolit, aby se tahleta choulostivá šaráda změnila v něco ještě riskantnějšího. Zoufale potřebovala mít všechno pevně pod kontrolou. John Gallagher tuto kontrolu ohrožoval. Na druhé straně ale musela přiznat, že bez něj by neměla kontrolu vůbec žádnou.

„Co je s tebou, Casey? Připadá ti hrozné, že tě přitahuju?“

„Já… já nechci… nemůžu…“

„Ty mě taky přitahuješ.“

„Ne, Johne. To jsme si nedohodli. Už tak je to dost komplikované. A upřímně řečeno, po Wesovi jsem se zapřísáhla, že s muži už nechci mít nic společného.“

„Po Wesovi?“

„Můj opravdový manžel. Tedy bývalý, chci říci. Už jsme šest měsíců rozvedení. Vlastně spolu od rozvodu vycházíme líp než jako manželé.“

„Skoro jako já a Brenda. Co Wes dělá?“

„Je fotograf. Dělá pro jedny bostonské noviny.“

„A po Wesovi… už nikdo další?“

„Nikdo,“ řekla Casey pevně. „A chci, aby to tak zůstalo.“

„Opravdu, Casey?“

Prosebně se na něj podívala. „Prosím, Johne, nedělejte mi to zbytečně ještě těžší. Začala jsem s Matokiovými a jedním falešným manželem. A teď mám na krku falešného manžela, falešného bratra, falešnou kamarádku z dětství…“ Cítila, že má na krajíčku slzy.

„Proč se to musí stát právě mně?“

Usmál se. Jeho úsměv byl tak vřelý, něžný, a přitom tak provokující, že Casey nemohla popadnout dech.

„Obávám se, že to postihlo i mě,“ zašeptal. Nemohl odtrhnout oči od její tváře. Dokonale modelované tváře s dokonalými rysy. Bez jediné chybičky. Natáhl k ní ruku. Palcem jí pomalu přejížděl po hřbetě ruky.

„Ach, to je strašné.“

„Strašné?“ Naklonil se blíž, druhou rukou ji pohladil po tváři a odsunul pramen medově zbarvených vlasů. „Nemůže to být tak strašné, když má při tom člověk tak příjemný pocit.“

„Skutečně… nemůže?“ Srdce jí bušilo a dýchání jí dělalo čím dál tím větší potíže.

Upřel na ni pohled, zvedl jí hlavu a našel její ústa. Jeho polibek byl současně pevný, něžný i rozkazující. Nemohla si pomoci a musela ho také políbit… aspoň trochu.

„Neruším vás při zkoušce?“

Při zvuku Brendina hlasu Casey a John vyskočili. Casey téměř Johna porazila, když ho od sebe odstrkovala. Tváře jí hořely.

John se jen zasmál. „Bren, ty si to ale umíš načasovat.“

„Omlouvám se,“ pronesla ironicky pobaveným tónem.

„Ne, já se omlouvám,“ řekla zahanbeně Casey. „Nevím, co to do mě vjelo. Chtěla jsem jenom…“

„Jen klid, Casey,“ řekla mile Brenda a upřela na Johna přísný pohled. „Tys jí to ještě neřekl? Jsi pořád stejný šprýmař, Johne.“

„Jsem nevinen,“ řekl John s úsměvem. „Casey ví, že jsme rozvedení.“

„Tak fajn,“ pronesla Brenda lehkomyslně. „Pak to tedy není žádný problém.“

Brendino ležérní vyrovnání se se situací jenom zvýšilo Caseyiny rozpaky. „Ty sýrové pusinky…“ zamumlala a sebrala plech z kuchyňského pultu.

„Myslím si, že byste měla prozatím nechat pusinky pusinkami,“ řekla Brenda a v hlase se jí ozval varovný podtón.

„Proč?“ Casey se již dopředu bála odpovědi.

„Před domem právě zastavilo auto. Vykoukla jsem ven a viděla jsem, že z něj nějaký muž vytahuje kufr.“

S Casey se začalo všechno točit. V posledním okamžiku ji John zachytil.

„Byl… to… červený sporťák?“ zašeptala Casey roztřeseně.

Brenda přikývla. „Je to špatné?“

Casey se ochable zhroutila a opřela se o Johna. „Wes.“

Brenda vrhla na Johna tázavý pohled. „Wes?“

Než jí mohl John podat vysvětlení, dveře do kuchyně se otevřely a prostor mezi zárubněmi vyplnila vysoká a rozložitá mužská postava pokrytá sněhem.

„Ahoj, brouku. Co se tady děje? Nečekal jsem, že tady bude mejdan.“

Casey po několik vteřin dokázala jenom tiše zírat. Nakonec se zeptala: „Co tady děláš? Jak ses dostal dovnitř?“

„Pustila mě dovnitř roztomilá Japonečka,“ pronesl Wes vesele.

„Kdopak to je?“

„Ach, ne. Ne. Řekněte mi, že je to jenom zlý sen,“ zasténala Casey.

Wesovi se na tváři objevil zmatený výraz. „Hele, Case. Omlouvám se. Myslel jsem… říkalas mi přece, že sem můžu přijet, když budu potřebovat na pár dní vypadnout. Nevěděl jsem, že tady budeš. A už vůbec jsem nečekal, že budeš mít barák plný hostů.“

Casey s hrůzou hleděla na Wese. „Co… cos jí řekl?“

„Jí?“

„Akiko Matokiové.“

„Té, co mi otevřela –“

„Ano, ano.“

„Nic. Nic jsem jí neřekl. Jenom jméno. A pak jsem se zeptal, kde jsi.“

„Určitě jsi jí neřekl, že jsi… můj manžel?“

„Manžel?“ otočila se Brenda překvapeně na Johna.

„Bývalý manžel,“ vysvětlil jí John.

„Ne, Case. To jsem jí neřekl. Měl jsem jí to snad říct?“

John nedokázal zadržet smích. „Obávám se, že Casey má teď tolik manželů, že neví co s nimi.“

Wes Carpenter zakroutil hlavou. „To nechápu.“

Ach, pomyslela si Casey truchlivě, kéž bych to chápala já.

TŘETÍ KAPITOLA

„Ani by mě nepřekvapilo, kdyby se tady ukázal i Billy Kershaw,“ zamumlala Casey.

„Kdo to je?“ zeptali se téměř jednohlasně John a Brenda.

Wes, který se ještě snažil přijít na to, co se vlastně děje, upřel na Casey tázavý pohled. „Jo, kdo je Billy Kershaw?“

Casey vzdychla. „Ve druhém ročníku na Vassaru jsem s ním byla krátce zasnoubená.“ Bezmyšlenkovitě vsunula plech se sýrovými pusinkami do trouby. „Je to jediné vysvětlení. Pronásledují mě duchové bývalých, současných a budoucích manželů. Takže každou chvíli se ozve zvonek a za dveřmi bude stát Billy Kershaw… Počkejme, kdo by se ještě mohl objevit?“

John mrkl na Wese. „Myslím si, že toho na ni bylo moc.“

Wes se zamračil. „Case nikdy moc nepila. Jednu dvě sklenice vína, nic víc. Jo, vlastně jednou před pár lety na Silvestra…“ Wesovi zajiskřilo v hnědých očích a na rtech se mu objevil lišácký úsměv.

Brenda se rozesmála. „Nechápete to, pane Carpentere. John mluvil o manželích, ne o pití.“

Wes dělal v novinařině dost dlouho, aby věděl, že má jít přímo ke zdroji. „Co se děje, Case?“

„Zdroj“ zíral přímo na svého bývalého manžela, ale jeho slova neslyšel.

„Casey se dnešek prostě nevydařil,“ řekl John se soucitným úsměvem. „Hlavu vzhůru, miláčku. Něco vymyslíme. Vždycky jsme zatím něco vymysleli.“

Wes pohlédl úkosem na Johna. „Miláčku? Vždycky?“ Ukazováčkem pohyboval sem a tam mezi Johnem a Casey. „Vy dva?“ Symbolicky zkřížil prsty. „Vy jste se vzali?“ V hlase mu zazněla nedůvěra.

Po ztroskotám jejich manželství se Casey zapřísáhla, že se už nikdy nevdá. „A kdy?“

„Přišlo to znenadání,“ pípla Brenda sardonicky.

Wes se podíval na Brendu, pak na Johna a nakonec se zmateně ušklíbl na Casey. „Vy dva jste manželé?“ Podrbal se na hlavě.

„Nechápu to, Casey. Řekla jsi mi…“ Odmlčel se a rovnal si myšlenky. „Ještě před pár týdny, než jsem odjel do Londýna, jsi mi řekla, že ani s nikým nechodíš. Určitě to muselo přijít zčistajasna.“

„Vlastně dnes večer.“ Brenda popošla k Wesovi a mírně mu stiskla paži.

Wes si pohladil bradu a zmateně se na Brendu podíval. John objal Casey kolem ramen. „Netvař se tak vyděšeně, miláčku. Matokiovi neví, co je Wes zač.“

„Přestaňte mi říkat miláčku,“ procedila mezi sevřenými zuby a z modrých očí jí konečně zmizel opar netečnosti.

Wes potřásl hlavou a pomyslel si, že Casey asi nevydrží nový vztah příliš dlouho.

„Je strašně náladová,“ pošeptal Brendě.

„John to s ní bude umět,“ odpověděla mu šeptem Brenda.

Mezitím se Casey vymanila z Johnova objetí, přistoupila k Wesovi a uchopila ho za pásek pláště. „Musíš odtud vypadnout. Dělej.“ Ukázala na kuchyňské dveře. „Tudy. Řeknu Matokiovým, že… sis sem zaskočil zatelefonovat.“

Rozložitá, metr pětaosmdesát vysoká postava Wese se ani nepohnula. „To nemůžu, miláčku.“

„Ty mi taky neříkej miláčku,“ odsekla Casey. „A co tím mysle, že nemůžeš? Samozřejmě že můžeš. Jenom otevřeš zadní dveře, vyjdeš ven, dáš se doprava, pak zatočíš ještě jednou doprava, vlezeš do auta a odjedeš…“

„A tohle přesně nemůžu udělat, mi… Casey.“

„Wesi, nemám čas se s tebou hádat.“

Wes pokrčil rameny. „Myslím si, že máme spoustu času. Nebo sis nevšimla, že venku zuří sněhová bouře? V tom se nedá jet.“

„Ale ty ses sem autem dostal, nebo ne?“

„Jen taktak. Vlastně jsem byl poslední řidič, kterého policie pustila přes dorsetský most. Víš přece, jak to na tom mostě při sněhové bouři klouže. Vzpomínáš si na loňskou zimu…“

„Ale… ale na dálnici se dá dostat jedině přes most,“ řekla Casey s nádechem zoufalství v hlase. „Jedině přes most se dá dojet do města. To je…“

„To je ale velice nemilé,“ pronesla Brenda se starostlivým úsměvem.

„Co je na tom špatného?“ otázal se Wes Casey. „Nevypadá to, že by sis naplánovala líbánky jen ve dvou.“ Kývl na Brendu a ukázal palcem na kuchyňské dveře. „Máš plný barák nových přátel. Viděl jsem dva chlápky v obývacím pokoji a tu Japonku, která mi přišla otevřít.“ Přimhouřil oči. „Co jsou všichni ti lidé zač? A proč by tady nemohl být ještě jeden člověk navíc? Vždyť vánoce jsou na spadnutí a to mají být lidé pohromadě.“

Brenda natáhla k Wesovi ruku a na čokoládově zbarvených rtech se jí rozzářil úsměv. „Já jsem Brenda, jedna z Caseyiných nejstarších a nejmilejších kamarádek.“

Wes několikrát zamrkal. „Skutečně? Jak to, že jsme se nikdy neviděli?“

„Wesi, prosím tě, bud zticha. Musím přemýšlet,“ řekla Casey a začala přecházet po místnosti sem a tam. „V pořádku, odjezd autem nepřipadá v úvahu.“ Udělala ještě několik kroků, zastavila se a rychle se otočila směrem k Wesovi. „Už vím. Můžeš bydlet vedle u Johna a Brendy.“

„U Johna a Brendy?“ opáčil Wes.

„Zmrzne tam,“ poznamenal John.

„Je tam krb.“

„Dobře víte, že se v něm nedá topit. Zkoušel jsem to. Během pěti minut byl pokoj plný kouře. Ten komín patrně neviděl kominíka padesát let.“

„Počkejte. Nahoře mám malá elektrická kamínka. Mohli bychom –“

„V domě není zavedená elektřina.“

„Do rána bude pravděpodobně po bouři. Cestáři protáhnou silnice a Wes se může vesele vydat na cestu. Proč bychom ho tady nenechali jednu noc přespat?“

„Proč? Proč?“ Casey popadla Johna za košili. „Když mi tady v domě budou pobíhat chlapi a všichni mi budou říkat miláčku, tak se z toho úplně zblázním.“

John položil Casey lehce ruce na ramena. „Zvládneme to. Pomohu vám,“ řekl tiše.

„Je to nemožné.“

Zdvihl jí bradu. „Měl jsem pocit, že jste žena, která si nikdy nepřipustí porážku.“

Casey zdvihla oči k jeho tváři. Vnímala dotyk jeho ruky na bradě. Z toho malého místa se nějakým záhadným způsobem šířily vlny tepla celým jejím tělem.

John se na ni něžně usmál.

Wes koutkem oka zachytil něžnou scénu mezi Johnem a Casey. „Ale podívejme. To už vypadá líp. Tak v čem je problém, Case?“

Caseyin záblesk optimismu šel okamžitě stranou. Přitiskla si dlaně na spánky. „On chce vědět, v čem je problém.“

Ze rtů jí uniklo zasmání s mírně hysterickým podtónem. To nebylo dobré znamení. „Ty to nechápeš, Wesi? Ty ten problém… nevidíš?“

Wes pokrčil rameny. „Podívej, Casey, jestli se bojíš, že budu žárlit, nebo se do vás nějak montovat –“ Vrhl na Johna rychlý úsměv „– tak to jsi vedle. Jsem rád, že jsi šťastná. Doopravdy. Jenom doufám, že tentokrát nebudeš…“

Casey se nenechala pobízet dvakrát. „Cože?“ Vzdorně zkřížila paže na prsou. „Chceš snad říct, Wesi, že za naše nevydařené manželství mohu já? Že jsem všechno způsobila já? Já?“

Johnova ruka se opět ovinula kolem Casey. „Jen klid, miláčku. Nikdy za to nemůže jenom jeden. Nemám pravdu, Brendo?“

Brenda po Johnovi střelila smutným pohledem.

„Všichni jste blázni,“ řekla Casey. „Blázni. Mám tady na krku příliš mnoho manželů a vy se bavíte o tom, kdo může za čí rozvod.“

Wes, John i Brenda se usmáli. Koneckonců měli tohle téma společné. Caseyin smysl pro humor však v tomto okamžiku nefungoval. Opět začala přecházet po místnosti. „Nemůžu tomu uvěřit. Nemůžu uvěřit, že se tohle musí stát právě mně.“

Všichni ostatní začali mluvit jeden přes druhého. Pak se dveře do kuchyně otevřely, vykoukla z nich hlava a v místnosti se rázem rozhostilo ticho.

„Promiňte, ale naši hosté jsou už nějak neklidní,“ oznámil David Quinn a otevřel dveře ještě víc. „Potřeboval bych pomoct.“

Wesův tázavý pohled sklouzl na Brendu.

„To je bratr,“ informovala ho Brenda šeptem.

„Bratr?“ opáčil Wes nahlas. „Casey žádného bratra nemá.“

David pokrčil rameny., Jo, původně jsem tady měl vystupovat jako manžel, ale tenhleten chlápek –“ ukázal na Johna „– mě předběhl.“

Wesovi se na tváři objevil výraz zmateného obdivu ke své bývalé ženě. „Panečku, co jsme rozvedeni, stala se z tebe pořádná včelí královna.“

John a Brenda se usmáli, ale Casey měla ústa pevně a odhodlaně sevřená. Rychle vytáhla plech se sýrovými pusinkami z trouby a chvatně je poskládala na podnos. „Tady máte –“ strčila podnos Davidovi „– a koukejte Matokiovy ještě chvilku zabavit. Hned přijdu. Nebo spáchám to plánované harakiri. Právě teď mi ta druhá možnost připadá lepší.“

„Ale já –“ chystal se protestovat David.

„Nehádejte se s ní, Quinne – chtěl jsem říci Croydene,“ poopravil se John a přitom na Casey mrkl. „Musíme tohle všechno brát jako divadelní hru. Máme každý svoji roli, kterou musíme hrát. Naštěstí s tou rolí máme nějaké zkušenosti.“ Usmál se na Casey.

„Hlavu vzhůru, miláčku. Bude to životní výkon. Potlesk nám zboří dům.“

Casey si unaveně povzdychla. „A ten mi spadne rovnou na hlavu.“

„V žádném případě,“ řekl John tiše. „To nedopustím.“

David stále držel dveře do kuchyně pootevřené a měl v rukou podnos s předkrmy. „Víte, že jsem bratra nikdy v životě nehrál? Ne, počkejte, nemám pravdu. Jednou jsem hrál strýčka Váňu v jednom předměstském divadle. Když jsem byl strýček, tak jsem musel být něčí bratr…“

Caseyiny oči potemněly.

„Radši běžte, Davide,“ varoval ho John, který předtím po Casey střehl pohledem. Ještě chvilku a možná, že by doopravdy sáhla po řeznickém noži. A ne proto, aby spáchala harakiri!

„Dobrá, dobrá. Budu se snažit. Ale s Číňany to moc neumím.“

„Japonci,“ poopravila ho Brenda, zatímco David mizel ze dveří.

Casey sledovala, jak se dveře zavírají, a zůstala na ně na okamžik zírat. Tři páry očí ji přitom sledovaly. Pak John, Brenda i Wes spustili všichni naráz. v „Co kdyby…?“

„Myslím si, že…“

„Nemohli bychom…?“

Ale Casey je všechny umlčela sebejistým: „Přišla jsem na to.“

John se ušklíbl na Wese a Brendu. „Propána, přišla na to. Myslí si, že na to přišla.“

Casey si opřela bradu o dlaň a zamyšleně se zadívala na Wese. Pak se její pohled přesunul na Brendu.

Brenda zdvihla obočí a pohlédla na Casey. „Myslíte na to, na co myslím já?“

Wes pohlédl na Johna. „Na co myslí?“

„Znáte ji déle než já. Ptát bych se měl já vás.“

„V Casey jsem se nikdy nedokázal vyznat.“

„Myslím si, že na tohle jsem už přišel sám.“

Wes se ušklíbl. „Tak to si vedete nadprůměrně.“

„Buďte už tiše, vy dva,“ rozkázala Casey.

John přimhouřil oči a sledoval, jak Casey přejíždí pohledem z Wese na Brendu a zase zpátky. „Panebože, myslím, že jsem na to přišel. Bezva nápad, miláčku.“

Než měla Casey příležitost vyzkoušet svůj nápad na Wesovi a Brendě, začaly se znovu pootevírat kuchyňské dveře. „Sakra, Davide, řekla jsem, abyste –“

Zpoza dveří vyhlédla krotce Akiko Matokiová. „Hrozně se omlouvám, Casey. Ale myslela jsem si, že bych vám tady s něčím mohla pomoci.“

Casey zpopelavěla a ruka jí vylétla v hrůze k ústům.

Na pomoc jí přišel John. „Nevšímejte si Casey, Akiko. Myslela, že se David vrací zpět, aby se tady zase pletl mezi Wese a Brendu. S Wesem jste se už setkala, že?“

Akiko se usmála. „Ach, ano, na chvilku.“ Pohlédla na Casey. „Přijel vám na vánoce další člen rodiny?“

Casey otevřela ústa, ale nevypravila ze sebe ani slovo.

„Přítel,“ rychle pronesl John, aby přerušil ticho. „No… vlastně je to Brendin přítel.“

„Ach, rozumím,“ řekla Akiko, ale nevypadalo, že by tomu rozuměla.

John k ní přistoupil. „Víte, Akiko, věc se má následovně.“ Cítil, jak se na něj soustředěně upírají Caseyiny oči. „Je to tak trochu trojúhelník.“ Neobratně se usmál. „Asi nevíte, co tím myslím.“

Akiko zajiskřilo v očích. „Ach, myslím si, že rozumím, Johne. Viděla jsem pár amerických muzikálů. Chcete říci, že tento pán a Caseyin bratr mají oba poměr s Brendou.“

„Ne, to vůbec ne,“ spěšně jí skočila do řeči Casey. „Totiž, ne najednou. Ne všichni tři… dohromady.“ Pánbůh ví, co si vlastně Akiko představovala.

Akiko se zachichotala. „Ach, nemyslela jsem, že by…“

„Ne. Samozřejmě, že ne. Já jsem jen…“ Casey bezmocně zírala na Johna.

John rychle zpražil Casey pohledem a pak převzal přihrávku.

„Je to úplně jednoduché. David s Brendou chodil už dávno. Po jejich rozchodu začal s Brendou chodit tady Wes. Pohádali se, Brenda se sem přijela uklidnit a Wes se tady taky ukázal, aby dal všechno do pořádku. Ale Brenda má zřejmě pořád určitou slabost pro Davida. Casey nechce, aby se do toho David pletl, protože ví, že Brenda miluje Wese.“ Rychle přejel pohledem po Wesovi, Brendě i Casey. „Tak co, vysvětlil jsem to správně?“

Casey potřásla hlavou, ale usmála se. „Myslím si, že je to v kostce všechno.“

Wes si znovu mnul bradu a snažil se v Johnové proslovu najít nějaký smysl. Moc se mu to nedařilo, ale rozhodl se, že si tím prozatím nebude namáhat mozek.

Brenda, až do této chvíle tichá, vrhla na Wese zvědavý pohled a na rtech se jí rozhostil mírný úsměv. Pak se obrátila na Akiko.

„Casey si myslí, že by David mě a Wesovi měl dát pokoj. David dokáže být velice vytrvalý, že, Casey?“

„Jasně. Správně. Naprosto správně. Totiž, Akiko, já svého bratra mám ráda, ale…“

V temných očích Akiko se zajiskřilo. „Aleje tak trochu na ženské, že?“

„Snad si k vám něco nedovolil?“ zalapala Casey po dechu.

Akiko si dala dlaň před ústa a rozesmála se. „Ne, kdepak.“

Casey si vděčně oddychla.

Brenda se všemožně snažila udržet vážný výraz a uchopila Wese za paži. „Pojď, drahoušku. Promluvíme si. Byla to ode mne hloupost, takhle utéct. Ale mám pocit, že bych se ti měla skutečně omluvit.“

„Omluvit?“ Wesovi se roztočila hlava.

Brenda věnovala Akiko unavený úsměv. „Jsou japonští muži stejně nedovtipní jako američtí, Akiko?“

Akiko se zaleskly temné oči. „Některé záležitosti se vyskytují všude, Brendo.“ Obě ženy se na sebe usmály a Akiko odstoupila stranou, aby uvolnila místo Brendě odvádějící Wese z místnosti. Když se za nimi zavřely dveře, Akiko znovu nabídla Casey, že jí pomůže s večeří.

John jí ale řekl, že to není potřeba. „Teď už máme všechno pod kontrolou. Večeře se bude podávat za dvacet minut. Možná, že byste mohla trochu zabavit Davida, aby Wes a Brenda…“

„Ach, samozřejmě.“

Po odchodu Akiko si John poklepal palcem na rty. „Myslím, že na mě Akiko mrkla,“ zamumlal. „Cože?“

„Nic.“

Casey se zemdleně opřela o pult a zavřela oči. Když je o chvilku později znovu otevřela, stál před ní John. Slabě se pousmála. „Byl jste báječný.“

„Ani ty sis nevedla špatně, miláčku.“

„Neříkejte –“ odmlčela se a její úsměv se rozšířil. „To nic. Můžete mi říkat, jak budete chtít.“ Naklonila hlavu na stranu. „To byla rychlá práce – s Wesem a Brendou.“

„Ale to byl tvůj nápad.“

Casey přikývla. „Víceméně. Až na pár detailů.“ Na rtech se jí objevil posmutnělý úsměv. „Ale musel jsi do toho zatáhnout tolik osob? Teď budeme muset přijít na nějaký způsob, jak se změnami scénáře seznámit Davida. Už teď mu dělá problémy hrát mého bratra. Jak se dokáže vyrovnat s dvojí rolí, bratra a ještě nápadníka, který dostal košem?“

„Vezmu si ho stranou a dám mu ponaučení.“

Caseyiny oči přejížděly Johnovi po tváři. Ano, skutečně jí připomínal Clarka Gablea. Tep se jí zrychlil a tělem jí projel záchvěv touhy. Viděla, že John upírá pohled na strop.

„Co se děje?“ otázala se přerývaným šepotem.

Sjel pohledem dolů a podíval se jí přímo do očí. „Není tady žádné jmelí.“

Casey se podívala na strop. „Ne. Skutečně tam žádné jmelí nevisí.“ Navlhčila si suché rty špičkou jazyka. Johnovi zajiskřilo v očích. „Ale co! Tak budeme předstírat, že tam je.“

Casey ještě nebyla zcela rozhodnutá, zda předstírat, nebo ne, ale najednou zjistila, že se k němu tiskne. Jeho ruce spočinuly na jejím štíhlém pasu a jejich ústa se setkala – tentokrát doopravdy. Nejprve cítila jenom slabý tlak jeho rtů na svých. Ale pak jí jeho jazyk pronikl úmyslně pomalu mezi rty. I když pootevřela ústa, nepokoušel se proniknout hlouběji. Všechno má svůj čas.

Ale Casey nakonec ztratila trpělivost. Připadalo jí, že její tělo pod Johnovými téměř neznatelnými a přitom tak erotickými dotyky přímo ta je. Zjistila, že není schopna rozumně uvažovat.

Něžně jí kousal do rtů. A potom jí začal znovu jazykem ‚ přejíždět po ústech a vychutnával jejich tvar. Když došlo na líbání, nedovedla si představit, že by někdo mohl být dovednější a vynalézavější než John. Casey začala uvažovat i o větších důvěrnostech.

Počkej chvilku, říkala si, počkej chvilku! Ale přesně ve stejném okamžiku jí vjel Johnův jazyk do úst a Caseyino krátké předsevzetí racionálně uvažovat se vypařilo. Nepatrně zasténala, dech se jí zadrhl v hrdle a polibek mu vrátila. Připadalo jí, že se vznáší.

Opustil její ústa a jeho rty se přesunuly na hrdlo, které pokryl drobnými polibky.

„To není fér… nemůžu přemýšlet,“ zašeptala Casey bez dechu.

Znovu našel její ústa a přerušil její protesty, které stejně nebyly nijak rázné.

Když ji John pustil, Casey, která nevěděla, kde je, pomalu otevřela oči. I když se pomalu začala orientovat, nemohla se mu podívat do očí. Místo toho se kolem něj prosmýkla a vydala se ke sporáku.

„Musím… připravit večeři,“ zamumlala.

John k ní přistoupil. „Pomůžu ti.“ Jeho hlas zněl zastřeněji než obvykle.

Casey zírala na ingredience, které si připravila. „Já nemůžu, Johne. Prostě nemůžu.“

„Vždyť je to jenom kuře, Casey. Na tom se nedá nic zkazit.“

„Ne, nemluvím o kuřeti.“ Pohledem mu přejela po tváři. „O tobě. Nemůžu se tady procházet a líbat se s tebou. Teď si nemůžu dovolit žádný vztah. Musím se zamyslet nad tím, co tady dělám.“

Stál jenom pár centimetrů od ní a díval se, jak přemýšlí, ale kvůli jeho blízkosti přemýšlet nemohla. Srdce jí po polibku stále bušilo a tvář jí hořela vzrušením při vyhlídce na další. A ještě jeden. A pak…

„Ne,“ prohlásila tak rezolutně, že John couvl o krok dozadu. Otočila vypínačem sporáku. „Kdyby se Quinn objevil jako první, nemuselo k tomuhle vůbec dojít.“ Soustředila se na otevřenou kuchařku opřenou vedle sporáku.

„Proč jsem jen vybrala zrovna tenhle recept? Nikdy v životě jsem to takhle nedělala. Nemám to ani ráda. Možná bych měla připravit něco jiného.“ Popadla objemnou kuchařku a začala v ní listovat.

John se usmál, když viděl název na přední straně. „Slasti vaření. Ale jdi, miláčku. Určitě v téhle celé záležitosti najdeme nějaké potěšení.“

„Hrozná legrace, Johne.“

Uchopil ji za ramena. „Když se nad tím zamyslíš, byla to docela legrace.“

Ale Casey neměla náladu na ústupky. „Ani v nejmenším to legrace není. Vsadila jsem všechno na to, že se mi podaří uzavřít tu dohodu s Matokim. Pak bych se mohla stát u firmy viceprezidentskou. Všechny hotelové společnosti v Americe tlučou Matokimu na dveře. Jedině já jsem do dveří dokázala strčit nohu, ale jenom proto, abych zakopla a upadla. A vždycky, když vstanu, zase upadnu.“

John se pousmál. „Příště tě chytnu.“

Casey si povzdechla. „To vyjde nastejno. Možná hůř.“ Upřela na něj oči. „Opravdu, neměl bys tu svoji roli tak přehrávat.“

Johnův úsměv se prohloubil. „Opravdu by sis přála, aby se tady Quinn objevil jako první, Casey?“

„Kdyby jako můj manžel vystupoval on, bylo by to pro mne mnohem méně komplikované,“ řekla tiše Casey. „Vůbec mě nepřitahuje.“

Johnovi zajiskřilo v očích. „Co je do manželství bez přitažlivosti?“

„Je to jediné manželství, ve kterém dokážu přežít,“ přiznala. „Při mém prvním pokusu o manželství se mi moc nevedlo. Ale Wes nebyl o nic lepší,“ dodala.

John se stále usmíval. „Brenda a já jsme také nevyhráli žádnou cenu.“ Uchopil ji za bradu. „Ale to je minulost, v Casey.“ Jeho usmívající ústa se k ní začala přibližovat.

V okamžiku, kdy se jejich rty setkaly, se rozletěly dveře. „Takže takhle,“ oznámil David. „Nevím, proč bych měl dělat sám celý vítací výbor, zatímco vy –“ Zastavil se a úkosem se na ně podíval. „Tak se mi zdá, že na mě vyšla ta nejhorší role.“ Pak se rozhlédl. „Kde je Brenda? A kde je ten druhý chlápek, co tu byl předtím? A proč se na mě ta Japonka v obýváku tak divně dívá a dává mi rady stran milostného života?“

John se zasmál. „Je to jenom drobná změna ve scénáři, to je vše.“

Přešel k Davidovi a přátelsky ho objal kolem ramen. „Jak by se vám líbila trochu vyšperkovaná role? Něco, o co by se člověk mohl doopravdy opřít? City, romantika, drama? Něco, co by herec skutečně vychutnal? Co tomu říkáte?“

David si přejel jazykem rty. „Tomu říkám správná řeč, člověče. To by se mi líbilo. Přesně to bych chtěl.“

John se ušklíbl. „Tak, Quinne, tohle přesně vám Ježíšek přinese pod stromeček.“

ČTVRTÁ KAPITOLA

„To byla báječná večeře, Casey. To kuře bylo tak chutné… a novoanglické,“ pochválila ji Akiko.

„Ano,“ souhlasil Toho. „Bylo vynikající.“

Casey se usmála. „Pomáhal mi John.“ Neozval se snad v jejím hlase náznak hrdosti manželky na manžela? Při této myšlence se jí rty roztáhly v úsměvu ještě víc.

Toho na Brendu upřel vychytralý pohled. „Tak jste se pletla, když jste říkala, že John neumí vařit. Manžel vaší přítelkyně je skutečně vynikající kuchař.“

„Co já vím,“ řekla Brenda a v očích jí blesklo.

Wes, který seděl vedle Brendy, ji uchopil za ruku. „Já taky nejsem špatný kuchař.“

„Komu to chceš namluvit?“ pronesla bezmyšlenkovitě Casey.

Než si uvědomila, co řekla, všichni na ni upřeli zrak. V předešlé hodině nedošlo k žádnému většímu faux pas, což Casey ukolébalo.

„Totiž…“

John objal Casey láskyplně kolem ramen a lehce ji stiskl. „Wes a Brenda s námi totiž jednou strávili víkend a Wes se rozhodl, že bude pomáhat s vařením.“ Podíval se na Casey. „Co to vlastně chtěl tenkrát vytvořit?“

Než mohla Casey něco vymyslet, Brenda pípla: „Broskvový koláč.“

Rozesmála se. „Když ho vytáhl z trouby, vypadal spíš jako bota než jako koláč. Vzpomínáš si, Wesi?“

Wes se ušklíbl. Jeho ruka stále spočívala na Brendině. „Jak bych na to mohl zapomenout, Bren?“ Jejich oči se » setkaly a na krátký okamžik se na sebe upřely.

Akiko a Toho se na zamilovanou dvojici usmáli. I Casey se přinutila k unavenému úsměvu. V pořádku, pomyslela si, můžu zase dýchat. Všichni hrají své role elegantně a ve velkém stylu.

Než si ale Casey stačila vydýchnout, bratr David, který seděl přímo naproti Brendě a vedle Toho Matokiho, náhle vystřelil paži a uchopil Brendu za volnou ruku.

„Já umím broskvový koláč, který nemá chybu, brouku. Vzpomínáš si na ten týden na Jamajce? Pronajmuli jsme si tam to luxusní apartmá s výhledem na záliv. Vzpomínáš si ještě na večeře při svíčkách, zapadající slunce na obzoru, hudbu? Jednou jsme…“

„Davide,“ pronesla Casey tichým varovným hlasem. Z herce se vyklubal naprostý amatér, který naštěstí pro ni dostal správnou roh. Vrhla na Johna ostrý pohled. Ten její „manžel“ a jeho překombinované plány!

„Jen klid, Davide,“ uklidňovala ho Brenda. „Všichni víme, že je to pro tebe těžké.“

Brendě se podařilo vymanit ruku z Davidova sevření, ale na tváři měla stále výraz údivu nad jeho výbuchem.

Wes se tvářil ještě hůř. Vypadalo to doopravdy tak, jako kdyby chtěl vstát a dát Davidovi pár facek. A to se Casey bála, že její herecké obsazení nedokáže své role sehrát dost přesvědčivě! Nechali se úplně unést.

Vzduch byl nabitý elektřinou a Casey čekala, že se každou chvíli začnou všem ježit vlasy. Napjatě pohlédla na Toha a Akiko. Akiko vypadala, že je vším, co se kolem ní děje, fascinovaná. Oči jí zářily vzrušením. Ale Toho seděl strnule na židli a na tváři měl chmurný a hrůzu nahánějící výraz. Přísně se na „bratra“ díval a Casey při pohledu na něj zamrazilo.

Toho promluvil. „Musíme se naučit uchovávat drahé vzpomínky na minulost ve svých srdcích, David-san. Jen v našich srdcích mohou zářit. Když je vystavíte vzduchu, zešednou a pokryjí se skvrnami.“ Tohův hlas zněl přísně, ale ne nelaskavě.

Toho si povšiml Caseyina pohledu a mírně kývl hlavou. Váhavě se pousmála a rychle zavřela ústa, která se otevřela, když vážený hotelový magnát dával Davidovi moudré rady.

Účastníci večeře seděli po Tohově proslovu několik vteřin tiše. Tohova zachmuřená tvář se rozjasnila. Nebo to tak Casey aspoň připadalo. Nebylo pochyb o tom, že Akiko má nyní na tváři výraz hrdosti a obdivu nad moudrými slovy svého manžela. David seděl po pokárání zaraženě. Wes konečně odtáhl svoji ruku z Brendiny a nechal ji, aby začala sbírat prázdné talíře.

„Ach, díky, Brendo,“ řekla Casey a rychle sbírala talíře na svém konci stolu.

Akiko se k ní připojila. Než jí mohla Casey říci, že to není třeba, pronesla pevným hlasem: „Musíte mě nechat pomáhat při domácích pracích. Jinak bych se vrátila z novoanglických vánoc domů tlustá a lenivá.“

Casey pozorovala křehkou a elegantní postavu Akiko a nedůvěřivě se usmála. Nedovedla si představit, že by Akiko mohla někdy být tlustá a líná. Ale nechala ji, aby jí pomohla sklidit ze stolu.

Akiko sebrala podnos ze servírovacího stolku a naskládala na něj prázdné poháry od vína. Pak následovala Casey a Brendu do kuchyně.

„Jenom to položte na pult. Nádobí opláchnu a naskládám do myčky později,“ řekla Casey a namířila ke sporáku, aby zkontrolovala, jak se peče jablkový koláč.

„Voní to báječně,“ poznamenala Brenda. Akiko souhlasila.

„Kávu, nebo čaj?“ zeptala se Casey, než vsypala zrnka kávy do mlýnku.

„Pro mě kávu,“ řekla Brenda. A pak rychle dodala: „A pro Wese taky.“

Casey směrem k Brendě pokradmu zavrtěla hlavou. Wes kávu nenáviděl.

Brenda Caseyino sdělení zaregistrovala. „Ne, ne. Na co myslím? Wes už kávu nepije. Pro něj…“ Čekala na nápovědu od Casey.

„Bylinkový čaj?“ navrhla Casey.

Brenda se rozzářila. „Bylinkový čaj. To je jeho oblíbený nápoj. Udělám mu ho sama.“ i

Akiko stavěla poháry od vína z podnosu na pult. „Toho a já si také dáme kávu. A co John, Casey? Pije raději kávu, nebo čaj?“

Casey rychle střehla pohledem po Brendě. „Kávu?“ snažila se, aby její hlas zněl spíš zamyšleně, než tázavě. Brenda se usmála.

„Kávu,“ zopakovala Casey tentokrát jistějším tónem. Je za další překážkou a pořád stojí na nohou. „A pro všechny přinesu jablkový koláč.“

„Jablkový koláč. To je dokonalé,“ poznamenala Akiko.

Dokonalé. Ach, pomyslela si Casey, to bude prima, až bude po všem. Umlela kávu a připravila ji, zatímco Brenda vařila vodu na Wesův čaj a Akiko sundávala z poličky šálky a talířky a stavěla je na podnos.

„Ach, Casey, zapomněly jsme na vašeho bratra. Co si dá? Kávu, nebo čaj?“

V tom okamžiku by Casey nejraději na svého „bratra“ zapomněla.

Pohlédla na Brendu, která jí odpověděla pokrčením ramen.

„Pije David pořád kávu, Casey?“ zeptala se Brenda.

„Vždyť znáš Davida,“ odpověděla Casey neurčitě. „Člověk nikdy neví, co udělá.“

Akiko se tiše zasmála. „Ano, to je asi pravda. Muži jsou zvláštní stvoření, nemyslíte? Když jste se objevila poprvé ve dveřích, David to bral s takovým nadhledem. Sledovala jsem se zájmem, jak se Davidovo chování změnilo, když jste přišla do pokoje s Wesem. Jakmile měl soupeře, okamžitě na vzniklou situaci reagoval. Povězte mi, bylo to na Jamajce opravdu tak hezké?“

Brenda se usmála. „No, David má styl. Jamajka není Brooklyn. Koupání při měsíčku, pikniky na pláži. Byla to romantika, ale teď jsem měla z jeho výbuchu rozpačitý pocit.“

V jejích oříškově hnědých očích zajiskřilo. „Musím se přiznat, že mi to i zalichotilo.“

Casey se musela sama pro sebe usmát. Brenda si podle všeho nedělala hlavu s tím, že hraje roli osudové ženy pro dva velice atraktivní a sebejisté soupeře.

Akiko se zamyšleně zadívala na Brendu. „Uvažujete s Wesem o tom, že byste se vzali, Brendo?“

Brendu vyvedla otázka z míry, a tak váhala. „No, na to je ještě trochu brzy.“

Casey s ní rychle souhlasila. „Ano, myslím si, že by se před takovým závažným krokem měli poznat lépe.“

„Znali jste se s Johnem před svatbou dlouho?“ zeptala se Akiko.

Casey pokládala dezertní talířky a teplý jablkový koláč na podnos a na tváři se jí objevil pokřivený úsměv. „Dost dlouho, Akiko. Dost dlouho.“

„Ano,“ pronesla Akiko vesele. „Vy a John vypadáte tak šťastně. Jako milující se a láskyplný pár. Hezky se na vás dívá. Člověk už toho tolik slyšel o vysoké rozvodovosti v Americe. Víme toho totiž o vaší zemi hodně – naše dcera studovala v Bostonu… Máte štěstí, Casey. Trvalého vztahu je třeba si vážit.“

V Casey se začal vzmáhat nepříjemný pocit kolem žaludku a na Akiko se dokázala podívat jen s obtížemi. „Radši o tom nebudeme moc mluvit,“ řekla, odkašlala si a úmyslně se vyhýbala pohledu na Brendu. „Jak řekl váš manžel, Akiko, neměli bychom své poklady vystavovat na odiv, protože by mohly zešednout.“ Otřela si z čela kapku potu a rychle požádala Brendu, aby z ledničky vyndala džbánek s mlékem a z poličky vytáhla cukřenku.

Když se tři ženy vrátily do obývacího pokoje, našli Johna a Toha ponořené ve vášnivé diskusi o obchodních vztazích mezi Japonskem a Spojenými státy. Wes si loupal pomeranč, který sebral z mísy s ovocem na stolku, a občas se k nim připojil poznámkou nebo komentářem. David seděl tiše, vypadal znuděně a neklidně. Když se ženy vrátily a začaly podávat dezert a nápoje, ožil.

Casey se rychle vmísila do hovoru o obchodu, zatímco krájela jablkový koláč a dávala ho na talířky. Chtěla Toho Matokimu dokázat, že se vyzná ve všech oblastech souvisejících s jeho zemí. Dřív než ze sebe mohla vypravit víc než jednu dvě poznámky, Toho změnil téma. Zadíval se s téměř hrozivým výrazem na Johna a Casey a řekl: „Vy chcete mít děti?“

„Ne,“ řekla Casey rychle a s takovým důrazem, že se John rozesmál.

„To říká teď, Toho, ale časem se k dětem dostaneme,“ řekl John a pohladil Casey po tváři.

Casey chtěla Johnovu ruku odstrčit, ale uvědomila si, že šťastně vdaná žena v trvalém vztahu by se patrně neprotivila občasnému něžnému pohlazení. Přinutila se k úsměvu a upjatě pronesla: „Máme spoustu času. Teď mi zabere spoustu času zaměstnání a děje se řada zajímavých věcí.“

Wes si povzdechl. „Pořád ta samá písnička.“

Brenda kopla Wese do kotníku. Wes se bolestivě ušklíbl, ale okamžitě se soustředil. „Pořád ta samá písnička jako u Brendy.“

Brenda pokrčila rameny. Já nevím, Wesi. Možná, že časem bych se ráda usadila a měla děti.“

Wes se na ni zvědavě podíval. „Opravdu?“

Brenda se podmanivě usmála. „Podle jedné věštkyně, která mi kdysi hádala osud z karet, mám v budoucnosti tři malé uličníky.“

David vzhlédl od koláče, kterým se cpal. „Miluju děti.“ Uhrančivě se na Brendu usmál. „Kdysi jsme mluvili o tom, že spolu budeme mít děti, Brendo. Dokonce jsme měli i připravená jména. Na čem jsme se to dohodli? Zachary? Ne, počkej. Jared. Ano, to bylo ono. Jared pro chlapce, Stephanie pro holčičku.“

„Jared a Stephanie,“ opáčil Wes. „Za nic na světě. Vždycky dám přednost normálním jménům jako Bill, Jeff, Sue…“

„Mně se vždycky líbilo jméno Ethan,“ řekl John a šelmovsky na Casey mrkl. „Co tomu říkáš, miláčku? Když to bude chlapec, dáme mu jméno Ethan?“ Uchopil ji za ruku.

„Johne…“ řekla Casey upjatě.

Provokativně se ušklíbl a přitáhl si její ruku ke rtům. Jeho rty ji na dlani hřály a sváděly.

Akiko zajiskřilo v očích. „Děti jsou požehnání, Casey. Máte o ně občas strach, sem tam vás rozčílí, ale jsou radost.“

„Hanae byla jako malá holčička velice roztomilá,“ řekl Toho a na tváři se mu objevil při této vzpomínce úsměv. „A můj syn, Tomita, byl mazaný jak liška. A obě děti byly především poslušné.“ Zhluboka si povzdechl. „Kéž by byly pořád malé.“

Akiko něžně a chápavě poklepala manžela po rameni a zářivě se usmála na Johna a Casey. „Vy dva byste měli krásné děti. Oba jste tak přitažliví.“

John stále držel Casey za ruku, kterou si položil na stehno. Palcem ji jemně a provokativně hladil po kůži. Casey byla jeho jemnými dotyky – a ještě více tím, že pod dlaní cítila jeho pevné a svalnaté stehno – tak vyvedená z míry, že nedokázala na kompliment Akiko ani zdvořile poděkovat. John poděkoval za oba.

Casey konečně vymanila ruku z Johnova sevření a nabídla všem přídavek koláče a kávy.

„Pro mě už ne, miláčku,“ řekl John a protáhl se. Potlačil zívnutí a dodal: „Promiňte. Jsem trochu unaven. To odpoledne na pile mě vyčerpalo. Musel jsem si spočítat, co všechno budu potřebovat na stavbu té své… kůlny.“

Casey zachytila Johnův ironický úsměv, ale odpověděla mu s důstojnou nevinností. „Určitě se ti to povede,“ řekla pevně.

Wes si zamnul ruce. „Tak si myslím, že půjdu brzo do hajan, jestli vám to nevadí.“

„To je dobrý nápad,“ řekl Toho a podíval se na své náramkové hodinky. „Je deset. Akiko i já jsme ještě nepřekonali ten časový rozdíl.“

David vstal. „Já jsem taky docela unaven. Je to sem z –“

„Filadelfie,“ rychle mu vskočila do řeči Casey, dřív než mohl David uklouznout a říct New York.

„– daleko,“ dořekl David.

John také vstal. „Vyprovoď naše hosty do pokojů, já to tady mezitím uklidím, miláčku.“

„Dobrý nápad,“ řekla Casey a přemítala, jak vyřeší spaní pro Wese a Brendu. Bude pro Matokiovy normální, že spolu milenci spí v jedné ložnici? A nerozhodne se pak David ztropit další žárlivou scénu?

Brenda Casey zachránila a řekla si o samostatný pokoj. Pohlédla na Wese. „Myslím si, že oba potřebujeme trochu času a prostoru, abychom si všechno promysleli.“

„Myslel jsem, že ti má omluva stačí,“ řekl Wes.

Brenda se usmála. „Nebudeme raději nic uspěchávat.“

„Když chceš, Bren,“ odpověděl se správnou dávkou rozmrzelosti.

Casey se tázavě zadívala na Wese. Měla dojem, že svoji rozmrzelost tak docela nehraje. Byla by to legrace, pomyslela si, kdyby se Brenda a Wes doopravdy dali dohromady. Ta myšlenka ji okamžitě přivedla k další. Co kdyby jako pár skončili i ona a John? To už by taková legrace nebyla, rozhodla se.

„Všichni jsou už uloženi?“ John vstrčil poslední talíř do myčky a otočil se tváří k Casey, která právě vešla.

Casey se unaveně opřela o kliku. „Ano, chválabohu. To byl ale večer.“

John se ušklíbl. „Nevzpomínám si, že bych někdy zažil něco podobného.“

„Skutečně jsi mi dnes večer zachránil krk, Johne,“ váhala Casey. „Ale…“

„Ale?“ stiskl tlačítko myčky.

„Není to jednoduché, Johne.“

Zkřížil ruce na široké hrudi a bedlivě se na ni zadíval. „Máš pravdu. Je to mnohem těžší než jsem čekal.“

„Nelituješ, že jsem tě do toho namočila?“ zeptala se.

„Jak často dostane člověk tak jedinečnou nabídku?“ Přisunul se blíž. „A od tak jedinečné ženy?“

Casey vztáhla ruku. „Ne. Neztěžujme si to ještě víc. Budeme dnes v noci muset spát spolu,“ vyhrkla.

V Johnových modrých očích zajiskřilo. „Čím dál tím lepší.“

„Tak jsem to nemyslela a ty to víš. Musí to vypadat, že spolu spíme. To znamená… že musíme mít společnou ložnici. Ale já už jsem všechno vyřešila. Vedle ložnice je malý dětský pokoj. Takový výklenek s válendou. Je to docela pohodlné. Ale pokud bys radši spal v ložnici, klidně si tam lehnu já…“

Neodpověděl, ale začal se k ní zase blížit.

Rychle hovořila dál. „Nevím, proč bychom ke všemu neměli přistupovat jako dospělí lidé. Nevím, proč bychom vzájemně neměli ctít své soukromí. Nevím, proč by se nám… měly věci vymknout z ruky.“

Stál těsně vedle ní a jeho horký dech jí čechral vlasy. „Chceš vědět proč, Casey?“

„Johne… prosím tě. Nemůžeš ani zdaleka vědět, co pro mě ta dohoda s Matokim znamená. Možná, že už jsem to stejně zkazila. Určitě si o mně myslí, že jsem koktající a zadrhávající se idiotka.“

„Myslí si, že jsi úžasná.“

Caseyiny oči vystřelily nedůvěřivě k Johnové tváři. Usmíval se, ale nebyl to škádlivý úsměv. Byl měkký, něžný a neuvěřitelně žádoucí. „Myslíš to vážně? On ti něco řekl?“

„Baví se báječně, Casey. On i Akiko. Řekl mi, že ani ve snu nečekal, že během své návštěvy užije tolik legrace.“

„Ach, Johne…“ pronesla Casey a úlevou ani nedokázala větu dokončit.

„Pojď, miláčku. Půjdeme spát.“

Casey na něj vrhla ostražitý pohled.

Usmál se. „Vezmu si ten dětský pokoj.“

„Johne! Jsi doopravdy skvělý.“

Pohladil ji po tváři. „Možná, že si to rozmyslíš, ještě než tyhle svátky skončí,“ zamumlal.

Casey si povzdechla. „Ne že by mě to nelákalo. Ale…“

Přiložil si prst na rty. „Nechrne to tak, Casey. Budu mít aspoň hezké sny.“

Casey zhasla světlo v kuchyni, zkontrolovala, zda jsou dveře zamčené, a naposledy se podívala na vánoční stromek v obývacím pokoji. John stál vedle ní.

„Hezký,“ řekl tiše.

„Trochu se naklání,“ zamumlala Casey.

„Ten stromek?“

„Celý pokoj.“

„Miluju vánoce.“

Casey se usmála., Já taky.“

Jeho paže sklouzla kolem Caseyiných ramen. „Podívej se.“ Zdvihl jí hlavu.

Jmelí.

Lehce jí přejel rty po ústech, uchopil ji za ruku a společně vyšli nahoru.

Casey pomohla Johnovi rozložit skládací válendu a rozesílat.

„Určitě nechceš raději spát v ložnici?“ zeptala se Casey.

„Tady to bude dobré,“ ujistil ji John.

Ukázala mu sousední koupelnu, o kterou se budou dělit. „Běž se umýt první. Já musím ještě vyřídit nějaké papírování, než půjdu spát.“

„Takže Wes měl pravdu.“

Casey se na Johna udiveně podívala. „Pravdu v čem?“

„Že je to pořád stejná písnička. Práce, práce, práce. Zničila vaše manželství práce?“

„Proč to zrovna tebe zajímá?“ odsekla Casey. „Promiň.“

„A co zničilo vaše manželství, Johne? Kdo se chtěl rozvést? Brenda?“

Johnovi se evidentně nelíbilo, že se vyptává na jeho ztroskotané manželství. „Bylo to společné rozhodnutí,“ řekl stroze.

„Rozešli jste se v Japonsku?“ Casey se nehodlala tohoto tématu vzdát. „V Japonsku?“

„Když jsi tam vyřizoval tu koncesi? Byl jsi s Brendou tenkrát ženatý, nebo ne? Slyšela jsem Brendu hovořit o tom, že bydlela v jednom z Matokiových tokijských hotelů.“

„Přijela se tam za mnou podívat. Ale nezdržela se dlouho.“

„Protože jste mezi sebou měli problémy?“

„Částečně proto. A také kvůli své vlastní práci.“

„Co Brenda dělá?“

„Je sekretářkou u jedné právnické firmy.“ John začal zavírat dveře koupelny.

„A^ děláš pořád pro firmu General Lee?“ zeptala se Casey, ještě než je zavřel.

„Ne. V současné době nejsem zaměstnaný.“

„Aha,“ zaváhala Casey. „No, ta moje nabídka pořád platí.“

John dveře znovu otevřel. „Jaká nabídka?“

Casey si připadala trapně. „Ty peníze. Tři sta denně.“

John se ušklíbl. „Ne, díky. Ale povím ti, co bys mohla udělat. Dej mi pod stromeček dárek. Strašně rád rozbaluji na vánoce dárky.“

Casey se rozesmála. „Já taky.“

„Možná, že ti Ježíšek pod stromeček taky něco pěkného nadělí,“ poznamenal s mrknutím a zavřel dveře.

Casey si vytáhla šanony a rozložila je na posteli. Natřásla si polštáře a natáhla se oblečená na postel. Než si obleče noční košili, musí počkat, až John v koupelně skončí a přichystá se ke spánku. Sebrala nejbližší šanon a rozevřela ho.

Zavřenými dveřmi koupelny slyšela šumění sprchy. Snažila se soustředit na první stránku návrhu smlouvy mezi firmou Hammond a Matokim. Od chvíle, kdy John pronesl poznámku o tom, že Matokiho nevyvedl první den v „klidném“ Vermontu z míry, byla Casey opět naplněna optimismem.

Ale nejen optimismem. Očima zabloudila k zavřeným dveřím koupelny a v hlavě jí tančily představy jejího „manžela“.

Slyšela, jak si John v koupelně zpívá. „Dvanáctý den vánoční mi milá dala koroptvičku…“

Casey odtrhla pohled ode dveří. Kdyby tak mohla přestat myslet na Johnovo silné a mužné tělo lesknoucí se vodou…

„Jedenáctý den vánoční mi milá dala…“ Zapnula rádio na nočním stolku. Bing Crosby zpíval uhlazeným hlasem vánoční píseň „Sním o vánocích bílých“. Casey vylezla z postele a šla k oknu. Odhrnula bílý závěs. Stále ještě silně sněžilo. Jestli vydrží sníh padat celou noc, bude ho zítra ráno třicet centimetrů. A jestli bude sněžit i zítra, mohou tady uvíznout i na pěkných pár dní. Casey zavřela oči. Pěkných pár dní s rádobypřáteli a rádobybratrem. Pěkných pár dní – a nocí – s rádoby-manželem. Dveře koupelny se otevřely a John vyšel ven. Na sobě měl jenom kalhoty. Casey při pohledu na jeho nahý široký a svalnatý hrudník okamžitě stoupl tep. Šanon jí bez povšimnutí vyklouzl z ruky.

„Jsi na řadě,“ řekl John. „Chceš, abych ti umyl záda?“

„Ne, díky. Zvykla jsem si zvládat všechno sama.“

„Tak dobrou,“ John vrhl pohled na papíry pokrytou postel. „Zůstaneš ještě dlouho vzhůru?“

Casey popadla flanelovou noční košili z horní zásuvky prádelníku a namířila do koupelny. „Kdyby tě světlo rušilo, můžeme zatáhnout před vchodem do dětského pokoje závěs.“

O deset minut později už ležela pod peřinou. Z vedlejšího pokojíku se neozýval sebemenší zvuk. Doufala, že John je typ, který usne, sotva se hlavou dotkne polštáře. Wes byl takový. Asi proto, že hodně cestoval. Naučil se usnout rychle a snadno, kdykoli měl k tomu příležitost.

Casey zhasla světlo v ložnici a rozsvítila jenom lampičku u postele. Rozevřela šanon, se kterým se předtím nikam nedostala, a přinutila se k soustředění.

Nepřečetla ještě ani první stránku, když uslyšela, jak někdo klepe na dveře. Poplašeně vzhlédla. „Kdo je?“

„Promiňte, Casey. Viděla jsem pod dveřmi světlo…“

„Akiko?“

„Mám pro vás malý dáreček. Pro vás a Johna. Úplně jsem na něj předtím zapomněla. Mohla bych vám ho dát teď? Možná, že by vám ráno udělal radost.“

„Ano… samozřejmě. Počkejte minutku, Akiko.“ Casey ze sebe shodila přikrývku, vyskočila z postele a vyrazila do pokojíku.

„Johne,“ zašeptala a zatřásla jím. To její štěstí. Usnul okamžitě.

„Johne, vzbuď se. Akiko nám chce něco dát.“

„Hmmmmmmm.“

„Johne, prosím tě, musíš si vlézt do mé postele. Kdybych otevřela dveře a ona tě tam neviděla, mohlo by se jí to zdát podezřelé.“

John se snažil přetáhnout si přikrývku přes hlavu. „Řekni jí, že spíme.“

„Ví, že jsem vzhůru. Viděla pod dveřmi světlo. Johne, prosím. Jen na chvilku.“ Aniž čekala na souhlas, uchopila přikrývku a začala ji z něj stahovat.

„Jasně, jasně,“ mumlal ospale John. „Jenom mě nech…“ Natáhl se po kalhotách ležících na podlaze.

„Na oblékání nemáš čas. Honem do mé postele,“ prosila Casey a vyběhla z pokojíku. „Už jdu, Akiko.“ Popadla župan, hodila ho na sebe a přistoupila ke dveřím.

„Počkej ještě chvilku,“ zašeptal jí John. „Ještě nejsem v posteli.“

Casey se netrpělivě otočila s rukou na klice. „Tak dělej –“ Zbytek věty spolkla a oči se jí rozšířily. John lezl do její postele a přitom mu sklouzlo prostěradlo, které měl kolem sebe obtočené, na koberec. „Panebože,“ vydechla, „ty jsi… nahý.“

John na Casey zamrkal, vklouzl pod přikrývku a položil si prst na rty. „Pssst, miláčku. Ať to zůstane jenom mezi námi.“

PÁTÁ KAPITOLA

„Doufám, že vás neruším, Casey,“ řekla omluvně Akiko stojící v modrém kimonu u otevřených dveří do Caseyiny ložnice.

„Ach… ne. Samozřejmě že ne. Byli jsme… vzhůru. Mám pravdu, miláčku?“ Casey vrhla přes rameno pohled zhruba směrem na Johna, ale nemohla se přinutit k tomu, aby se podívala do očí nahému muži zachumlanému v její posteli.

„Vůbec ne, Akiko,“ řekl John mile. Vypadalo to, že se už úplně probral. „Casey si tady pročítala nějaké dokumenty a já jenom čekal, až skončí, abychom mohli jít oba do hajan.“

Akiko mu podala dva úhledně zabalené balíčky, které držela v rukou. „Chtěla jsem vám je dát už při příjezdu, ale přihodilo se toho tolik…“

Casey si povzdechla. „Věřte mi, Akiko, tak jsem si váš první den tady nepředstavovala.“

„Měli jsme přijet až zítra. Tohovi i mně je velmi líto, že jsme vám způsobili takové problémy.“

„Problémy? Myslíte tím tu záležitost s vanou, hned když jste přijeli?“ Casey mávla rukou.

„Doufám, že vás po tom pádu nic nebolí.“

„Ach, ne. Ne. Vůbec ne. Je mi prima.“ Casey zaváhala. „Ale co váš manžel… je v pořádku? Krve by se ve mně ne-dořezal, když jsem na něm přistála.“

„Počkejte chvilku,“ přerušil je z postele John. „Ty jsi upadla ve vaně, Casey. A na Toha?“

Akiko se zachichotala. „Ale ne. Ve vaně ne. Spadla se schodů/’ „Casey spadla se schodů?“

„Ano. A Toho se ji snažil zachytit. Podle mě,“ řekla zamyšleně Akiko, „za to mohla ta bublinková pěna do koupele.“

John na obě ženy upřel udivený pohled. A to si myslel, že veškerá legrace nastala až po jeho příchodu na scénu! „Pěna do koupele?“

„Potíž byla v tom, že bublinková pěna se dostala na schody,“ vysvětlovala Akiko a doufala, že tím celou záležitost objasní.

Ale Johna zmátla ještě víc. Když se chystal Akiko položit další otázku, Casey ho přerušila.

„Vysvětlím ti to později, Johne,“ řekla stroze.

Akiko vypadala polekaně. „Ach, omlouvám se, Casey. Nechtěla jsem mluvit o něčem, co jste si chtěla nechat pro sebe.“

„Ale ne, tak to není,“ řekla Casey spěšně. „Ale ještě jsem se nedostala k tomu, abych Johnovi všechno pověděla. Přijela sem spousta lidí, měla jsem hodně práce, a tak jsem na to ještě neměla čas. Ale já a John před sebou nemáme nikdy žádné tajnosti. Viď, miláčku?“

„Samozřejmě,“ potvrdil John, ale méně jistě, než by se Casey líbilo.

„Každopádně to pro vás a Toha nebyl klidný, odpočinkový den,“ řekla rychle.

„Ale už si s tím nedělejte starosti, Casey. Pro Toha i pro mě byl první den velice příjemný. Těšíme se na další báječné dny.“

Casey se pousmála. Kdyby ji čekal ještě jeden takovýhle „báječný“ den, raději snad aby pro ni přijeli z blázince se svěrací kazajkou.

„Nechte to na Casey, Akiko. Moje žena je na překvapení odborník.“

Casey vrhla na Johna zachmuřený pohled, ale ten se na ni jenom usmíval.

„Nerozbalíš ty dárky, které nám Akiko přinesla, miláčku?“

Casey pohlédla na balíčky. „Myslela jsem, že je dám pod stromek a že si je rozbalíme až na Štědrý den,“ řekla Casey. Chtěla se už Akiko zbavit a ukončit tu vyčerpávající a ponižující šarádu… alespoň pro dnešek.

„Ale ne,“ řekla pevně Akiko. „To nejsou vánoční dárky, Casey. Prosím, rozbalte je teď.“

John natřásl polštář, povytáhl si přikrývku do poloviny obnažené hrudi a nedbale si založil ruce za hlavu. „Jen pojďte dál, Akiko. Když stojíte ve dveřích, je průvan.“

Casey na Johna vrhla pohled, který by dokázal roztavit i žulu.

„Když je ti zima, miláčku, proč si na sebe ještě něco nevezmeš?“

„To je nápad,“ pronesl vesele a začal ze sebe sundávat přikrývku.

„Ne, ne. Něco ti přinesu,“ řekla Casey spěšně.

„Ale ne.“ Akiko už byla v místnosti a zavírala za sebou dveře. „To nebude zapotřebí.“

Casey i John to s Akiko pěkně sehráli. Oba věděli, že Japonci k nahotě přistupují úplně jinak, ale…

Akiko se tiše zachichotala. „Totiž – chci jenom říci, že až tyhle dárky rozbalíte, nebudete už nic dalšího na sebe potřebovat.“

Odhodila si z tváře pramen lesklých černých vlasů.

Casey otevřela první balíček a vytáhla z něj měkký bavlněný župan s propracovaným modrobílým vzorem a pásek ve stejné kombinaci.

„Skutečná yukata“ pronesl John nadšeně z postele. „Nádhera. Kousek Japonska v Nové Anghi. Úžasný dárek, Akiko.“

Akiko se rozzářila. „Ano, máte pravdu, Johne. Je to yu-v kata – vy tomu říkáte župan.“

„Koupil jsem si kdysi jeden v Japonsku a hrozně se mi líbil. Pořád jsem ho nosů. Co se s ním vlastně stalo, Casey?“

Casey se všemožně snažila potlačit rozhořčení nad Johnovým zvráceným smyslem pro humor, ale její odpověď byla sladká jako sirup. „Opravdu nevím, miláčku. Možná, že jsi ho z Japonska ani nepřivezl.“

„Ale samozřejmě, že jsem ho z Japonska přivezl, miláčku. Už si nepamatuješ, jak jsi ho nosila o našich líbánkách? Vždyť jsi říkala, že je to to nejměkčí, co tvá pokožka kdy poznala… tedy až na –“

„Ale, miláčku,“ řekla ostře Casey. „Teď na to není vhodná doba ani místo… Uvádíš Akiko do rozpaků.“

John se zkroušeně usmál. „Promiňte, Akiko. Když jsem viděl tu yukatu, nechal jsem se unést vzpomínkami na…“

„Johne,“ napomenula ho ostře Casey.

Akiko se tiše zasmála. „Váš manžel má rád škádlení, Casey. Jako Toho. Neřekli byste to do něj, ale přímo se ve škádlení vyžívá. Předstírám, že se za to na něj zlobím, ale byla bych hrozně nerada, kdyby ho tyhle hrátky omrzely. Je to známka jeho citů. Jeho lásky ke mně.“ Akiko poklepala Casey jemně na rameno. „U Johna je to také tak, viďte?“

Casey se musela k úsměvu doopravdy přinutit. „Taky by se to dalo tak říct.“

Akiko přikývla a zadívala se na yukatu, kterou držela Casey. „Tahle yukata je pro vás. Ve druhém balíčku je tatáž, ale větší velikosti. Pro vás, Johne.“ Vrhla na něj šelmovský úsměv. „Doufám, že vám budoucí léta přinesou stejně příjemné vzpomínky i na tuto yukatu.“

John se krátce zadíval žhavým pohledem na Casey a v jeho tmavých očích zajiskřilo. „Něco mi říká, že by to mohlo být skutečně tak, Akiko.“

„Mám takovou radost. Teď vám přeji dobrou noc a příjemné sny,“ řekla Akiko, mírně se uklonila a zamířila ke dveřím.

Casey pocítila bodnutí strachu, že bude ponechána o samotě s nahým mužem ve své posteli. Doprovodila Akiko ke dveřím. „Nechcete ještě ode mne něco, než půjdeme všichni do postele? Šálek čaje? Dám si jeden s vámi. Můžeme jít dolů do kuchyně spolu.“

„Ach, to ne, děkuji, Casey. Toho na mě čeká. Nikdy pořádně neusne, dokud neležím vedle něj.“

„Vím přesně, jak mu je,“ potvrdil John a poklepal prázdné místo v Caseyině manželské posteli. „Mám stejné pocity.“

Casey se na něj zlostně podívala a spěšně vyběhla za Akiko, která již byla ve dveřích. Skoro o její drobné nožky zakopla. „Chcete nějaké pokrývky navíc? Mohla bych vám nějaké přinést.“

Akiko se otočila a jemně poklepala Casey po ruce. „Zůstaňte s manželem. Než půjdete do postele, možná si budete chtít své nové yukaty vyzkoušet.“ Šelmovsky na hostitelku mrkla a odešla.

Casey se pomalu obrátila k Johnovi. Pořád byl pohodlně uhnízděn pod její přikrývkou. Pak beze slova zavřela dveře a hodila mu druhý balíček.

„Když už mluvíme o báječném dárku,“ poznamenala Casey, zatímco balíček rozbaloval, „mohl jsi mi říci, že spíš jak tě Pámbu stvořil, když jsem chtěla, abys vylezl z postele.“

John na sebe yukatu navlékl, ale nesnažil se vstát. „Pokusil jsem se popadnout kalhoty, ale tys mě užuž chtěla mít v posteli…“

„Hrozná legrace. Čekala jsem, že na sobě budeš něco mít.“

„Vždycky spím tak, ale i kdybych chtěl spát v něčem, šlo by to těžko. Všechny věci mám ještě v sousedním domě.“

příliš mnoho manželů

* Casey se zamračila. „Aha. Brenda má stejné problémy. Musela jsem jí půjčit noční košili a župan. Úplně jsem na to zapomněla.“

„Ráno něco vymyslíme,“ řekl John, protáhl se a zažíval.

„Ráno,“ zamumlala Casey zasmušile cestou k oknu. „Venku pořád sněží. Jestli bude sněžit i zítra…“

„Sejdeme se u piána a budeme zpívat koledy. Hraje bratr David na piáno, miláčku?“

„Ty se v téhle situaci přímo vyžíváš, vid?“ Začala Johna napodobovat. „Nevíš, co se stalo s mou yukatou, miláčku? Pamatuješ si na naše líbánky? Vzpomínáš si, jak byl ten župan příjemně měkký? Skoro stejně měkký jako… Opravdu, Johne. Jsi šprýmař. Hrozný šprýmař.“

„Akiko říká, že je to známka lásky a citu.“

„Skutečně? Tak mi řekni, když jsi byl ženatý s Brendou, také jsi ji škádlil?“

„Ne, ne moc často. Žádný člověk mě zatím ke škádlení tak neinspiroval jako ty, Casey.“ Podíval se jí přímo do očí.

Casey zavrtěla udiveně hlavou. „To ale byl bláznivý den,“ řekla a nemohla se pohledem od Johnových očí odpoutat.

„A bláznivá noc,“ dodal tiše John. Casey zavřela oči. „Na mě až moc bláznivá. Běž do postele, prosím.“

„Já jsem v posteli.“

Otevřela oči. „Nedělej mi to, Johne. Najeden den jsem už udělala dost chyb. Pokud je Ježíšek venku a zapisuje si, kdo zlobil…“

John se rozesmál. „Neříkej mi, že na něj ještě věříš, Casey,“ řekl jemně, vstal z postele a popotáhl si yukatu, aby mu na jeho svalnaté, široké a nahé hrudi lépe seděla. , „Už nech toho škádlení.“ Cítila, jak jí srdce začalo bušit, když se k ní blížil. Vrhla na něj naléhavý a bezmocný pohled. Ale kráčel dál. V temných očích mu doutnal plamínek. Oči Clarka Gablea. Vzdorné, pronásledující, sexy… a neuvěřitelně svůdné. Casey si třesoucími se prsty přitáhla k tělu flanelový župan.

„Nechoď blíž, Johne. Pro dnešní večer jsme už s tou hrou skončili. Je po zábavě. Za celý dnešní mizerný den se nestalo nic, co by bylo aspoň sebeméně zábavné.“

Stál vedle ní. Naklonil se k ní a jeho rty se lehounce dotkly jejích úst v náznaku polibku. „Ale jdi, Casey. Pár věcí bylo docela zábavných.“

Johnův dotyk měl na Casey překvapující účinek. Její rozčilení a ostražitost se mísily se zvláštním, opojným vzrušením.

Johnovy nebezpečné temné oči utkvěly na její tváři. Něžně se usmíval. „A co ta Davidova scéna u večeře? Ta si zaslouží trochu smíchu.“ Dokonale vystihl Davidův výraz a začal výtečně parodovat hercův vysoký hlas. „Vzpomínáš na Jamajku, brouku?“

Na Caseyiných rtech se pomalu objevil rozechvělý úsměv.

John pokračoval v imitování., Jaká jména jsme chtěli dát těm našim uličníkům, brouku? Holčička měla být Stephanie?“

Casey se rozesmála. „A chlapeček měl být Jared.“ Ani její parodie Davida nebyla špatná.

„A pak přišel Wes s tím svým –“ rychle nasadil typické Wesovo chování a hlas – „Vždycky dám přednost normálním jménům jako Bill, Jeff, Sue.“

Casey se začala smát. John se k ní připojil a zatímco se oba smáli na celé kolo, položil Casey ruce na ramena. Casey popadla dech a řekla Johnovi podrobnosti o scéně s bublinkovou pěnou do koupele, po které následoval její potupný pád se schodů.

John se smál, až mu začaly téci po tvářích slzy.

„Přestaň se smát,“ vypravila ze sebe Casey mezi vlastními záchvaty smíchu. „Když k tomu došlo, nebylo to moc legrační. Myslela jsem, že jsem všechno zkazila. Málem jsem ho převálcovala.“

Smáli se tak, že se museli držet jeden druhého. Napětí, které se v nich nashromáždilo, teď našlo ventil v několika minutách nespoutaného veselí. Od smíchu je bolelo břicho: opírali se jeden o druhého a snažili se popadnout dech. Ale i po jedné dvou minutách, když se už smát přestali, byla Casey stále bez dechu. Ale už to nebylo kvůli tomu, že se tak dlouho smála. Bylo to kvůli teplu Johnova dechu, které cítila na svých vlasech, jeho pevnému tělu, které se tisklo k jejímu. Tenký japonský župan, který měl na sobě, nedokázal zakrýt, že i ona na něj působí stejně silně.

John ji od sebe mírně odsunul. Nespustil oči z její tváře, uchopil pásek jejího flanelového županu a začal jej rozvazovat.

„Co to… děláš?“

„Řídím se radou, kterou nám dala Akiko. Že bychom si své yukaty měli navzájem předvést.“ Stáhl jí župan z ramen a odhalil skromnou flanelovou noční košilku krémové barvy, kterou si na sebe Casey vzala úmyslně, protože věděla, že se bude o ložnici dělit s novým „manželem“. Za normálních okolností i Casey spala raději nahá, dokonce i v zimě. Milovala dotyk teplé prošívané pokrývky.

Pod zkoumavým pohledem Johna si Casey připadala obnažená.

„Moje… yukata… je támhle.“

Nejistým prstem ukázala přes pokoj, kde byl její dárek přehozen přes židli.

Když se pro něj vydala, John ji zadržel. „Všechno má svůj čas, Casey.“

„Nedělej to, Johne. Vždyť se ani neznáme.“ Zvedla k němu své modré oči plné zmatku a touhy. „To není správné,“ řekla naléhavě.

Škádlivě se na ni usmál. „Ale jsme přece manželé. Takže to je v pořádku.“

„Nepokoušej mě. Připadám si příliš… zranitelná.“ Nemohla se pohledem odtrhnout od jeho tmavohnědých očí, ale přesto zkřížila v gestu obrany paže na prsou a polekala se, když jemně tkanou látkou noční košile ucítila tvrdost svých bradavek.

John pomalu odtáhl Casey paže z prsou. Pak jí s rozvážnou smyslností položil dlaně na prsa a začal je lehkými pohyby laskat. Zdálo se, že se tenká látka pod teplem jeho dlaní rozplývá. Casey cítila, že se propadá do čisté a beznadějné touhy. V této chvíli jí nezáleželo na ničem jiném, než na Johnové něžném a provokativním svádění. Ani na Matokiových. Ani na bývalém manželovi a Johnové bývalé manželce, kteří spali jen o několik dveří dál. Ani na tom, že o Johnovi Gallagherovi nevěděla skoro nic. Jenom to, že je nenapravitelný posměváček, že je nejsvůdnější, nejžádoucnější muž, který se u ní na prahu kdy objevil.

„Ach, Johne,“ zašeptala napůl vylekaně, napůl toužebně. „Kdybys vypadal víc jako Danny DeVito, nikdy by se mi tohle nemohlo stát.“

„Danny DeVito?“

„Na tom nesejde.“

Johnův úsměv ji mučil. „Nic, co jsem zatím zažil, mě nepřipravilo na někoho jako jsi ty, Casey.“ Jednou rukou přejel Casey z ňadra na hrdlo a palcem ji hladil v důlku mezi klíčními kostmi, kde jí bláznivě pulsoval tep.

Casey zaklonila hlavu a její rty se rozevřely. Její vůle k odporu visela na vlásku. Stačilo, aby se ho John dotkl, a přetrhl by se.

Když se k ní jeho rty blížily, Casey cítila, že její odpor slábne. Rukama jí sklouzl dolů po zádech.

Ucítila na pokožce noční chlad: vyhrnul jí noční košili až nahoru. Casey mu ji pomohla přetáhnout přes hlavu a odhodila ji na koberec. Veškerá vůle k odporu zmizela a Casey cítila pouze touhu po Johnovi, která ji naprosto pohlcovala.

John ji držel na délku paží a očima putoval po jejím nahém těle. Byl očarován. Bylo dokonalé, nemělo jedinou chybičku. Jenom pouhý pohled na Casey ho vzrušil tak, že byl téměř v horečce.

„Ach, Johne, Johne… to je bláznovství.“

Pomalu zavrtěl hlavou a pohledem ji polaskal po těle. „Ne, Casey. Není to bláznovství. Je to nejrozumnější věc, kterou můžeme udělat.“

„Ale… já ani nevím, co jsi zač. Nevím o tobě vůbec nic. Začalo to všechno takovým bláznivým omylem…“

V Johnové úsměvu se odrážela něha, pobavení a vzrušení. „Copak jsi neslyšela o zázracích, Casey? V tenhle roční čas je jejich doba.“

Políbil ji – nejprve něžně, ale na Caseyinu pobídku silněji, pronikal jazykem do horkých koutků jejích úst.

Casey vsunula ruku mezi jejich těla, vklouzla do záhybů jeho yukaty a hladila a laskala jeho širokou obnaženou hruď. Pak našla pásek, rozvázala ho a začala mu župan svlékat.

Když byl župan téměř dole, John ji náhle přerušil a odstrčil ji od sebe tak rychle, že Casey bodlo u srdce. „Počkej,“ řekl ostře.

Počkej? Co to říká? Casey se točila hlava. Počkej – rozmyslel jsem si to? Počkej – moc spěcháš? Casey jeho příkaz zastavil v rozletu a namísto touhy se se spěchem vracel pomstychtivý zdravý rozum.

Co tu vlastně provádí? Svléká člověka, který je pro ni úplně cizí. Podléhá vášni, zatímco by měla využít svůj vzácný čas k tomu, aby promýšlela, jak znovu získat důvěru Toho Matokiho, který si teď musel určitě myslet, že je úplná káča. Tohle romantické intermezzo je hrozná chyba. John a jeho zázraky! Ano, potřebovala by zázrak, jestli má vůbec tyhle vánoce přežít, natožpak dotáhnout dohodu s Matokim do konce.

Casey Johnův šepot nevnímala. Nakonec s ní musel zatřást. „Casey, dveře,“ řekl ostrým hlasem, natáhl na sebe yukatu a zavázal si pásek. „Někdo klepe na dveře.“

Trvalo jí několik vteřin, než si uvědomila, co John říká. A pak uslyšela klepání sama. Oči jí poplašeně vylétly k Johnové tváři.

„Snad to není zase Akiko?“

John se usmál a přejel pohledem po jejím nahém těle. „Možná, že chce vidět, jak nám její dárky sluší.“

Casey zrudla a rozběhla se přes pokoj pro svoji yukatu. Právě si utahovala pásek, když přes zavřené dveře pronikl ženský hlas.

„Casey? Jsi vzhůru?“

Nebyla to Akiko.

John se zamračil. „Co může Brenda chtít?“

„Je to tvoje manželka.“

„Bývalá manželka,“ opravil ji John. „Casey.“ Brendin hlas zazněl silněji. „Potřebuji s tebou mluvit.“

Casey se polekala. „Myslíš, že si… všechno rozmyslela?“

„Brenda? Ne,“ ujistil ji John. Přistoupil k Casey, vtiskl jí lehký polibek na čelo a pak namířil ke dveřím.

„Ach,“ řekla Brenda, když otevřel dveře. „Ty jsi taky vzhůru?“

John ji pozval gestem do místnosti. „Pojď dál, Brendo.“

„Ano,“ pípla Casey a její udýchaný hlas ji samotnou vyvedl z míry. „Jen pojď dál, Brendo. John i já jsme vzhůru. Hovořili jsme… o všem možném.“

Brenda vstoupila dovnitř, pohlédla na Casey a pak na Johna. „Aha, stejné japonské koupací pláště. Velice pěkné.“ Vrhla na Casey ironický úsměv. „Myslela jsi na všechno.“

Casey si položila dlaň na prsa. „Ale ne. Nebyl to můj nápad. Nechtěla jsem…“

„Dárky pro hostitele a hostitelku od Akiko Matokiové,“ poznamenal John a nedbale si upravoval yukatu.

Casey musela bezděky Johnovo klidné a duchapřítomné chování obdivovat.

Ale Brendě se ve tváři objevil pouze ironicky pobavený výraz. „Sluší vám to. Oběma,“ řekla rozmarně.

Casey si yukatu přidržovala rukou. „Akiko právě odešla. Před minutkou. Ani ne před minutkou. Divím se, že jste se nepotkaly na chodbě.“

„Ne, nepotkaly jsme se.“ Brendin pohled přejel po místnosti. Casey ho sledovala a zbledla jako stěna. Na podlaze ležely v neuspořádané hromádce její župan a noční košile.

Casey se z krku nechtěně vydralo rozpačité zasténání.

„K ničemu tady… nedošlo,“ začala vysvětlovat. „Jenom jsme si vybalili dárky. Viď, Johne?“

Dříve než mohl John odpovědět – a bůhví, co by odpověděl – Brenda jí skočila do řeči.

„Jen klid, Casey. Přece jsi mi nepřidělila úlohu rozhněvané manželky?“

„Nechci, aby sis myslela…“

„Upřímně řečeno, Casey, všechny mé myšlenky se teď zaobírají Wesem Carpenterem a nemám čas na to, abych přemýšlela ještě o tobě a Johnovi.“

„Co se mne a Johna týče, není o čem přemýšlet.“ Za okamžik dodala: „Wes?“

„Je už mezi vámi skutečně konec?“ zeptala se Brenda přímo. „Wes říká, že ano, ale ráda bych věděla, jak se na to díváš ty. Rozvedli jste se teprve nedávno. Možná, že k němu pořád něco cítíš. Problém je v tom, že mně se velice líbí.“ Usmála se na Johna. „Trochu jinak, než ses mi líbil ty. Nevadí ti to, viď?“

John Brendu objal kolem ramen. „Tak takhle to tedy je?“

Brenda se zasmála. „Je to bláznovství, viď?“

„Ani nevím,“ protáhl John.

Casey udiveně zírala na rozvedenou dvojici. „Samozřejmě, že je to bláznovství. Všichni jsme blázni. A to dneska v noci ani není měsíc v úplňku,“ zamumlala.

Brenda vrhla na Casey pobavený pohled. „Možná jsme se tou legrací nechali příliš unést všichni.“

„Legrací? Legrací?“ Caseyin hlas stoupl o dvě oktávy. „Tohle není legrace. To je bláznovství.“

John k ní přistoupil a na tváři měl uklidňující úsměv. Ale Casey uskočila. „Ne. Nechoď ke mně. Myslím to vážně, Johne. I ty by ses měl dát dohromady,“ vykřikla na něj.

John se okamžitě zastavil. Ale ne kvůli ostrému varování Casey. Všechny tři osoby v ložnici ztuhly, protože zavřenými dveřmi pronikl další hlas.

„Case? Musím s tebou mluvit.“

Casey na Johna a Brendu dokázala pouze zírat.

„Case? Je tam s tebou Brenda? Ve svém pokoji není.“

Brenda otevřela dveře.

Wes se rozzářil. „Ahoj. Zaskočil jsem k tobě do pokoje. Myslel jsem si, že bychom si mohli popovídat. Nemohl jsem usnout.“ Nedbale kývl na Johna a Casey, pak se na ně zadíval blíže a ušklíbl se. „Jde vám to pěkně dohromady. Tohle jsme nikdy nenosili, viď, Casey?“

Casey cítila už pouze otupělost. „Ne, Wesi, to ne.“

Wes přívětivě pokrčil rameny. „Stejně to není můj styl.“

John se rozesmál. „Každému co jeho jest.“

Wes upíral oči na Brendu. „Ano, přesně můj názor.“ Okouzlujícím způsobem se na ni usmál a opřel se o dveře. „Bren, nechceš si chvilku popovídat?“

Než mohla Brenda odpovědět, naproti přes chodbu se otevřely dveře a vystoupila z nich postava oděná do pyžama. „Hele, proč mi nikdo neřekl, že se tady pořádá noční večírek?“ řekl nedůtklivě David a nahlížel Wesovi přes rameno do Caseyiny ložnice. Protáhl se kolem Wese a vkročil do místnosti. „Nebo to má být zkouška?“ zeptal se tlumeně Casey. „Já bych taky zkouškou nepohrdnul. Už se do své postavy začínám vžívat, začínám chápat všechny její rozměry. Bratr, milenec, soupeř. Jak to vidím já –“ rozhlédl se po ostatních „– moje postava hraje v celém dramatu hlavní roli.“

„Dramatu?“ zoufale zamumlala Casey. „Spíš frašce.“

David ji neslyšel. „Tady je důležitá skutečnost, že svoji postavu chápu jako katalyzátor, jako faktor, který v každém z vás vyvolává zásadní přeměny. Vaše postavy jsou přinucené reagovat. Musíte cítit, jak ve vás stoupají emoce, a reagovat na ně. Nesmíte v sobě nic zadržovat.“

David se na své spoluhvězdy usmál. „Jelikož jsem tady jediný profesionál, musím vám něco říct. Všichni děláte chyby. Máte tendenci příliš často vypadávat z role. Když si třeba vezmeme vás, Casey – John je váš manžel, že? Musíte tomu úplně uvěřit. Pořád ve vás cítím nějaký podvědomý odpor. Jak říkal Stanislavskij…“

Casey se rozesmála. Když se s Johnem na sebe podívali, přidal se i on. A pak i Brenda s Wesem. Chudák David vypadal naprosto zmateně.

„Nechápu to. Co je na tom směšného?“

Jak se ukázalo, nedošel žertík ještě jedné osobě.

Toho Matokiho probudil hurónský smích, který přicházel odnaproti.

Strčil do manželky, která ležela vedle něj. „Co se děje?“

„Určitě nějaký tradiční novoanglický zvyk,“ odpověděla Akiko. Pak se otočila tváří k manželovi, přitlačila se boky k jeho tělu a vtiskla mu na ústa roztoužený polibek.

ŠESTÁ KAPITOLA

Casey probudil budík s rádiem v devět ráno tóny „Tiché noci“. Se zavřenýma očima se natáhla po tlačítku a zamáčkla ho právě ve chvíli, kdy se z reproduktoru linul hlas Binga Crosbyho – „Spánek vše vzal v svou moc…“

John, čerstvě oholen a zahalen ve své yukatě, vyšel z pokojíku, kde nakonec předchozího večera skončil. A kde měl podle Caseyiných slov strávit i všechny příští noci.

„Dobré ráno,“ pronesl vesele.

Casey otevřela jedno oko. „Pořád ještě sněží?“

Přešel k oknu, roztáhl záclony a podíval se ven. „Jo.“

Casey zabručela, převalila se na břicho a přetáhla si přikrývku přes hlavu. „Takže žádné dobré zprávy.“

O vteřinu později cítila, jak se její postel prohnula pod Johnovou vahou.

„Běž pryč.“

John jí stáhl přikrývku o několik centimetrů níž. „Co mám dělat, abys měla zase sváteční náladu, miláčku?“

Otočila k němu hlavu a jedním okem na něj upřela nevrlý pohled.

„Vrať mi včerejšek. Abych mohla se vším začít znova.“

„Proč si myslíš, že by to dopadlo líp?“

„Měl bys o mě vědět, že nikdy neudělám stejnou chybu dvakrát,“ řekla kousavě.

John pochopil a usmál se. „Už díky tomu by měl být dnešek lepší. Zejména po té přednášce, kterou nám uštědřil včera večer náš domácí herec.“

Casey se začala smát, ale úmyslné smích potlačila. „Nesnaž se mě rozesmát. Je mi mizerně. Bojím se dnešního dne. Dokážu myslet jenom na to, co zase špatně skončí. Kdy se mi celá tahle dojemná šaráda zhroutí na hlavu.“

„Co to od tebe slyším za pesimistické řeči, Croydenová? Od takového esa ve svém oboru?“

Casey na něj vrhla zlověstný pohled. „Vím, že se mi posmíváš, ale jsem skutečně eso. Tohle nejsem doopravdy já. Ještě předevčírem jsem byla ostrá, rozhodná a dokonale se ovládající profesionálka. Za pouhých šest let jsem to dotáhla u Hammondů od asistentky až na vedoucí oddělení akvizic. Na to člověku nestačí jenom nohy.“

John se ušklíbl. „Ale, miláčku, máš překrásné nohy…“

„Co mám s tím vším dělat?“

„Hlavu vzhůru, miláčku. S Matokim to bude hračka. Uvidíš, že se ti to s ním povede.“

„Mám strach ze sebe a z tebe.“ Úsměv jí zvadl na tváři. „Možná tomu nebudeš věřit, ale jen tak něco mě z míry nevyvede. Opravdu ne.“

Něžně jí odsunul z tváře vlasy. „Já ti věřím,“ řekl tiše.

Casey k němu vzhlédla. „Mohl by ses dostat do maléru, když se mnou budeš souhlasit tak snadno,“ zažertovala.

John se pousmál, ale jeho výraz rychle zvážněl. „Nemám sebemenší výčitky, Casey.“

Otočila se na záda a přitáhla si přikrývku až pod bradu. „Myslím, že jsme se oba nechali včera večer trochu unést.“

„A to nás Quinn nařkl z toho, že své role málo prožíváme.“

Caseyin pohled přeběhl po Johnové tváři. Skutečně jí připomínal Clarka Gablea. Gablea v jeho nejlepších letech, s očima svítícíma jako lampičky u postele a s ústy vyzařujícími mužnost a smysl pro humor. Casey se objevil v koutcích úst mírný úsměv. „Už dlouho jsem žádnou roh nehrála s takovým nadšením.“

„Já taky ne.“

„Ale doopravdy se musíme –“

„Ovládat?“

Casey přikývla. „Přesně tak. My všichni. Doufala jsem, že odsud budu moci Wese dnes ráno vyexpedovat, ale jesth pořád sněží, nepřipadá to v úvahu.“

„Myslím si, že bys měla problémy vystrnadit ho, i kdyby nesněžilo. Zdá se, že na něj Brenda opravdu zapůsobila.“

„A on na Brendu také,“ dodala Casey s účastným povzdechem. „Jako kdybych neměla už tak dost problémů. Wes dokáže být velice přitažlivý. Dobře vypadá, v tom, co dělá, má úspěch, a má určitý chlapecký šarm, který je někdy docela sympatický.“

„Natolik sympatický, že sis ho vzala,“ poznamenal John. „Co se stalo? Šarm se okoukal?“

„Spíš začal unavovat,“ prohodila s ironickým úsměvem a doufala, že tím rozhovor o jejich nezdařeném manželství skončí.

„Únavný šarm? To jsi uvedla jako důvod k rozvodu?“ nechtěl se John odtrhnout od tématu.

„Řekla jsem ti včera večer, že jsme rozvod chtěli oba,“ řekla upjatějším tónem. „Myslím si, že do podrobností ti nic není.“

„Ale, miláčku, myslel jsem, že jsi Akiko řekla, že před sebou nemáme žádné tajnosti.“

„Nenuť se do vtipnosti, Johne. Není to přitažlivé.“

„Nenutím se do vtipnosti. Myslím si, že do určitých podrobností stran charakteru a chování pana Carpentera mi něco je, protože moje bývalá manželka právě teď podléhá kouzlu jeho chlapeckého šarmu.“

Casey přimhouřila oči. „Á, tohle tě tedy hryže. Žárlíš?“

„Ne, nehryže mě to. Když se k ní bude hodit a ona se bude hodit k němu… prima. Jsem pro všemi deseti. Ale pokud bych měl Brendu z nějakého důvodu před Carpenterem varovat, rád bych ten důvod znal.“

„Nebuď směšný. Wes je báječný.“

„Jak to, že ses tedy s tak báječným chlapem chtěla rozvést?“

Namísto odpovědi svraštila obočí. „Možná bych spíš měla varovat Wese před tvojí bývalou manželkou. Co bylo vlastně špatného na Brendě? Je přitažlivá, inteligentní. Má snad nějakou charakterovou vadu? Něco není v pořádku s její morálkou?“

„Na Brendě nebylo nic špatného. Na Brendě není nic špatného. Brenda je báječná ženská. Primová. Nejlepší na světě.“

„Nemusíš tady na ni řvát chvalozpěvy.“

„Já neřvu – křičíš ty. Wes mi říkal, že se snadno rozčilíš. Vlastně naznačil, že i proto jste se vy dva –“

„Nejsem žádný cholerik. Náhodou jsem velice klidný člověk,“ řekla upjatě.

„A taky člověk, kterého nevyvede nic z míry,“ dodal se sarkastickým úšklebkem.

„Povídej mi o tom,“ pronesla kysele, odhodila přikrývku a vyklouzla z postele na opačné straně, než seděl John.

Díval se, jak vstává. „Víš, co si myslím, Casey?“

„Je mi jedno, co si myslíš.“ Nejprve sáhla po yukatě, ale místo toho si schválně vybrala flanelový župan a přehodila si ho přes noční košilí. Rozhlížela se marně po pantoflích a nakonec si musela kleknout na všechny čtyři a podívat se pod postel.

Na druhé straně postele se objevila Johnova hlava. Oba dva zároveň sáhli po pantoflích, které ležely pod postelí přesně uprostřed. Johnovi se podařilo sebrat jednu, Casey druhou. Díval se na ni z druhé strany postele a řekl: „Stejně ti řeknu, co si myslím. Myslím, že právě absolvujeme svoji první manželskou hádku.“

„Vrátíš mi můj pantofel?“ požádala ho.

Místo toho jí věnoval úsměv. „Co kdybychom se přestali hádat pod postelí a vlezli si místo toho na ni?“

„Johne,“ varovala ho. „Ano, miláčku?“

„Asi na tobě chci příliš mnoho, ale mohl bys mi nechat aspoň trochu důstojnosti?“

„Myslím si, že tvojí důstojnosti se bude dařit mnohem líp, když se zvedneš z podlahy.“

V té chvíli Casey Johna Gallaghera nenáviděla. Vstala, vklouzla do jednoho pantofle a odpochodovala do koupelny. Prošla nevšímavě přímo vedle druhého pantofle, který jí John hodil.

Když vkročila do koupelny a snažila se nemyslet na ledový chlad dlaždic pod nohama, ozvalo se z rádia znovu: „Spánek vše vzal v svou moc…“

„Kecy!“ vykřikla a práskla dveřmi.

Když se o deset minut později vrátila do ložnice, John byl pryč a jeho yukata byla pečlivě složena na její. Obě ležely na pohovce.

Nahlédla do pokojíku. Postel byla ustlaná a v místnosti nebylo ani stopy po Johnových šatech. Asi se oblékl a sešel dolů, pomyslela si Casey.

Nebo – sevřel se jí žaludek – je pryč, pryč, tečka. Ze všech hloupostí, které provedla, byla hádka s Johnem ta největší. Hádku s Johnem si nemohla dovolit. Potřebovala ho. Byl klíčem k uzavření dohody s Matokim. Jestli John skutečně odešel, co řekne Matokimu? Jak mu to vysvětlí? Nevyjde z toho se zdravou kůží. Žádnou paniku! Hodila na sebe červený rolák a modré kalhoty, natáhla si ponožky, vklouzla do mokasínů a spěchala dolů.

Wes byl v kuchyni sám a když Casey vpadla dovnitř, vařil si právě čaj.

„Neviděl jsi Johna?“ zeptala se udýchaně.

Wes pokrčil rameny. „Kdepak. Možná, že je v obýváku s Matokiovými.“

„Ach ne. To už jsou vzhůru?“

„Akiko uvařila kávu,“ řekl a vzhlédl k Casey, ale ta už byla pryč.

Johne, prosím tě, buď v obývacím pokoji. Prosím. Prosím.

„Á, dobré jitro, Casey,“ řekla vesele Akiko, zvedla se z pohovky a zdvořile se hostitelce uklonila. „Doufám, že vám nevadí, že jsem uvařila kávu. Všimla jsem si, že máte stejný japonský kávovar jako já, a já si po ránu, když vstanu, vždycky ráda dám šálek kávy.“

„Kávu?“ zamumlala Casey roztržitě a přitom se rozhlížela po prázdné místnosti. „Ne, děkuji.“ Nervózně zaostřila na drobnou ženu oblečenou v jednoduchém šedém vlněném svetru a tvídové sukni.

„Děje se něco, Casey?“

„Ne, ne. Jenom hledám Johna. Dneska ráno určitě vstal brzo. Vy jste ho neviděla, že? S vaším manželem náhodou není?“ Možná, že John s Tohem konzultoval výstavbu té „kůlny“, kterou plánoval na nadcházející jaro.

„Toho je dole v suterénu. Cvičí a medituje.“

„Je tam sám?“

Akiko se usmála. „Samozřejmě. Vždycky je při cvičení sám. Při takovýchhle obřadech mu velice záleží na soukromí.“

Casey se podařilo unaveně přikývnout. Pak ji napadla další věc, která jí poskytla záblesk naděje. John je možná nahoře a hovoří s Brendou. Ano, tak by to mohlo být.

„Dobré ráno, dámy,“ pronesla vesele Brenda vcházející do obývacího pokoje.

Casey se pomalu ohlédla přes rameno na Brendu. Byla sama.

Casey se snažila uklidnit. Možná, že John zůstal po rozhovoru se svou bývalou manželkou nahoře.

„Vypadá to, že jsme pro dnešek zavátí sněhem. Doufám, že máš plnou spíž, Case,“ pronesla Brenda lehkomyslně.

Case. Jenom Wes jí říkal Case. „Je tu spousta jídla… Bren.“

„To je prima, protože umírám hlady. To je asi tím počasím.“

Akiko se v černých očích zablýsklo. „Nebo je to možná láskou.“

Brenda se potutelně usmála. „Je ještě někdo vzhůru?“

„Wes je v kuchyni,“ podotkla Akiko.

„A Toho je v suterénu a medituje,“ dodala Casey. „Ještě jsem neviděla Davida. A John… John pobíhá někde po domě.“

„Ale ne,“ řekla mile Akiko. „Před pár minutami jsem ho viděla odcházet.“

„Copak… odešel?“ Skutečnost zasadila Casey prudký úder.

„Volala jsem na něj, ale neslyšel mě,“ řekla Akiko.

„Kampak asi šel?“ přemítala Brenda. „No, dám si v kuchyni něco k jídlu.“

Casey odchod Brendy nevnímala. Mozek jí pracoval na plné obrátky a zaplavovala ji panika. Ale kam se v téhle sněhové bouři mohl vydat? Pak si vzpomněla. Měl vůz a šatstvo pořád vedle u Fosterových. Asi si tam šel sbalit věci. A pokusit se odházet sníh. To mu bude při tom množství sněhu, které napadlo, chvilku trvat. A navíc pořád sněží. Když si pospíší… Když ho poprosí, aby jí odpustil… když před ním klekne…

Vzpamatovala se. Co se to stalo s její důstojností a sebeúctou? Odhodlaně sevřela ústa. Chce sebeúctu, nebo manžela?

„Casey, jste v pořádku?“ zeptala se Akiko. „Jste nějaká bledá.“

Casey si mimoděk zakryla tvář rukama. „Ne, je mi dobře. Jsem naprosto v pořádku. Ale… právě jsem si na něco vzpomněla…

Něco musím zařídit. Hned… se vrátím.“ Bez dalšího slova vyrazila z obývacího pokoje a slepě se hnala k hlavním dveřím. v

Toho Matoki, osvěžen ranním cvičením a meditací, vystupoval právě ze dveří vedoucích ze suterénu do haly. Casey ho zaregistrovala až v okamžiku, kdy do něj narazila.

Oba polekaně vykřikli. Toho klopýtl dozadu a narazil do zdi. Casey ho rychle zachytila a zasypala ho omluvami. Pak strhla z věšáku svůj kabát a rozrazila hlavní dveře.

„Hrozně se… omlouvám. Musím odházet sníh… ze střechy. Sníh by mohl sklouznout… a to je nebezpečné. Chudák pošťák… loni jsme o jednoho právě takhle přišli.“ Zabouchla za sebou dveře, příliš rozčilená, než aby uvažovala nad tím, jak bude Toho reagovat na bizarní vysvětlení jejího náhlého odchodu.

Casey si přitáhla vlněný kabát těsněji k tělu a po deseti krocích zatoužila po tom, aby si při odchodu vzpomněla i na vysoké boty. Napadlo přes třicet centimetrů sněhu a v závějích ho bylo ještě víc. Brodila se zmrzlým sněhem jenom v kožených mokasínech a chlad jí ochromoval nohy. A ještě k tomu se se sněhem mísily poryvy silného větru.

Jakmile měla dům Fosterových na dohled, Casey na ochromující chlad zapomněla.

Když před domem neuviděla zaparkovaný vůz, zmocnila se jí panika.

Ale když se dostala blíž, uviděla vysokou hromadu sněhu, pod kterou byl automobil pohřben.

Zkřehlými prsty se snažila stisknout kliku. Povolila právě v okamžiku, když strčila do dveří. Vpadla do domu a přistála na břiše – což byla poloha, která se pro ni už stávala skoro normální.

„Kohopak tu máme? Přišel si k nám pohrát sněhulák?“

Casey zaskřípala zuby. Ať si ji dobírá. Ať si z ní utahuje. Ať si říká, co chce. Jenom ať neodjíždí.

John zavřel dveře před poryvem sněhové bouře a přistoupil k ní.

Zavrtěl hlavou a klekl si, aby jí pomohl na nohy. „Proboha, Casey, copak ti matka neříkala, jak se máš oblékat do sněhové bouře? Vydáš se sem bez pořádných bot a rukavic. Vždyť bys mohla chytit zápal plic.“

„Johne, neodjížděj. Prosím, vrať se do mého domu. Omlouvám se za tu hloupou hádku. Byla to moje chyba. Neměla jsem se… nechat tak snadno…“

„Rozčilit?“

Spolkla pořádnou dávku hrdosti. „Správně. Rozčilit.“

Ušklíbl se. „Pojď do doupěte. Jsou tady nějaké deky. Riskneme v krbu rozdělat menší oheň a pak se podíváme, jestli by se nám nepodařilo zastavit to tvoje drkotání zubů.“

„Vím, že jsem neměla právo… takhle na tebe vyjet,“ pokračovala Casey a nechala se vést do malého, dřevem obloženého pokojíku sousedícího s halou a na pohovku poblíž krbu. Sundal jí nejprve sněhem obalený vlněný kabát a pak ji posadil a stáhl jí promočené mokasíny a ponožky.

„Ty nohy vypadají zle,“ zamumlal John. Zdvihl je na pohovku a pak Casey přikryl několika kostkovanými vlněnými pokrývkami.

„Před chvilkou jsi říkal, že mám překrásné nohy,“ přinutila se k pousmání.

John se na ni usmál a zastrkal ji pokrývku pod paty. „Nevyznám se v tobě, Casey.“

Zuby jí nepřestaly drkotat a třásla se zimou. „Není to tak složité.“

John stál u krbu. Ohlédl se a ušklíbl se na Casey jako Clark Gable. „Já vím,“ řekl a mrkl na ni. „Chtěla jsem říct… vyznat se ve mně.“ Zasmál se. „To taky.“

„Vy se v tomhle doopravdy vyžíváte, že, pane Gallaghere?“

„Pro vás vždycky pan John Croyden, paní Croydenová.“ Casey si přitáhla deky až ke krku. Pořád se třásla zimou.

Po několika neúspěšných pokusech se Johnovi podařilo rozdělat oheň. Nejprve z krbu vycházel kouř, ale brzo se rozptýlil.

Za pár minut se místnost začala oteplovat. John přisunul pohovku blíž ke krbu a pak našel v jednom z příborníků křišťálovou karafu s koňakem. Nalil jej do sklenice na vodu, kterou nevědomky naplnil až do poloviny, a donesl ji Casey, která se pod dekami stále chvěla chladem.

Casey protestovala. „Je teprve deset hodin.“

„Vypij to,“ rozkázal John a přiložil jí sklenici ke rtům.

Casey usrkla, zakašlala a na naléhám Johna si lokla ještě několikrát. Každý další doušek jí klouzal do hrdla snáze než předchozí.

„Opatrně,“ varoval ji John. „Máme teprve ráno, neříkalas? A ještě jsi nic nejedla.“

„Snad se nebojíte, že se opiju, pane Gallaghere? Zpět, pane Croydene?“ zeptala se, když vyprázdnila sklenici z dobrých dvou třetin. Vychutnávala pocit tepla, který se jí rozléval tělem.

Zuby jí přestaly drkotat a zimomřivé chvění zmizelo. Po chvíli do sebe hodila zbytek.

„Přijde na to. Jakou máš opici?“

„Nevím. V životě jsem nebyla opilá.“ Natáhla k němu prázdnou sklenici. „Ještě, prosím.“

John zavrtěl hlavou a vzal jí sklenici z ruky. „Vypila jsi víc než dost. To byl dobře trojitý panák.“

Sedl si na konec pohovky a položil si Caseyiny nohy zabalené v dekách na klín. Vklouzl rukama pod přikrývky a jemně začal masírovat její stále ještě ledově chladné prsty u nohou.

Zasténala.

„Bolí tě to?“

„Kdepak. Je to… příjemné.“ Příjemné bylo i teplo sálající z krbu. A teplo, které v jejím těle zanechal koňak. Casey se začala uklidňovat a nechala hlavu klesnout zpátky na opěradlo pohovky. Trochu opile si povzdechla.

„Už se cítíš líp?“

„Hmmmm.“ Místnost se s ní začala trochu točit a Casey zavřela oči. „Myslím si, že je pravda, že jsem vždycky byla cholerická. Už jako dítě. Byla jsem jedináček a rodiče mě strašně rozmazlili. Zvykla jsem si, že vždycky bylo po mém.“

„Na tohle si Wes stěžoval?“ zeptal se John.

„Já… někdy se mnou není řeč. A mám sklon lidi komandovat. Wes měl pocit, že na první místo kladu vždycky svoje věci.“

„Měl pravdu?“

Casey se snažila otevřít oči, ale kroužení pokoje zesílilo. Znovu je zavřela. „Hlavně co se týče práce. To Wese vždycky štvalo. Pro mě je má práce nesmírně důležitá. Ale vytváří na člověka tlak. Musím se často odreagovávat a hlavně to Wes nesnášel. Chtěl ženu, která by věnovala spoustu času jemu a jeho potřebám. Myslím, že jsem byla… mizerná manželka.“

„Nezamýšlela ses někdy nad tím, že sis možná vzala špatného muže?“

Casey chtěla zavrtět hlavou, ale zvedl se jí žaludek. „Wes je báječný. Laskavý, milý, nic ho nerozčílí, má pořád dobrou náladu.“

„To zní dokonale.“

Casey povzdechla. „No, někdy je Wes trochu nudný. Než jsme se vzali, byli jsme dobří přátelé. A naštěstí jsme dobří přátelé i teď. Ale jako manželé jsme se k sobě vůbec nehodili.“

Zvedla hlavu o pár centimetrů vzhůru a přimhouřenýma očima se podívala na Johna. „Nemůžu zaostřit.“

John se usmál. „Jsi opilá.“

„Nejsem opilá. Jenom se mi trochu… točí hlava.“ Škytla. Johnův úsměv se rozšířil. „Líbí se mi, když se ti točí hlava.“

„Opravdu?“

„Líbíš se mi, i když se ti hlava netočí.“

„Opravdu?“

„To nemůže být láska, vid?“

Casey viděla Johna dvakrát. „Ach, to ne. Nemůže to být láska. To by bylo… velice nevhodné.“

Tiše se zasmál a vyjel jí rukama vzhůru po lýtkách. „Ach, Casey, Casey. Nedokážu to, co právě cítím, pojmenovat, ale řeknu ti jedno. Ještě nikdy jsem nic takového necítil.“

„Ani k Brendě?“ Casey se zachvěla, ale tentokrát to nebylo zimou.

„Pravda je, že i s Brendou byl život trochu nudný.“

„No, to se o našem manželství říct nedá.“

John ji naposledy pohladil a odtáhl ruce.

„Ne, ještě mě hlaď. Je to tak příjemné. Chci, abys…“ Snažila se ho chytnout za ruku. „Chci tě.“

John si její ruku přitáhl k ústům. „Řekni mi to ještě jednou, až budeš střízlivá.“

Casey nechala hlavu klesnout zpět na opěradlo pohovky. „Dobře, miláčku.“

Za několik minut se na Johna podívala přimhouřenýma očima. „Myslím, že jsem opilá. Mám… halucinace. Slyším… klapity-klap.“ Zamračila se. „Že by sobi?“ Zaklonila hlavu. „Myslíš, že by to mohl být sob Rudolf s červeným nosem… se svým stádečkem… už si nevzpomínám, jak se všichni jmenovali…“

„Casey,“ řekl tiše John s očima upřenýma nikoli na Casey, ale na červený nos Toha Matokiho v čele stádečka –ne sobů, ale hostů – kteří se všichni tvářili vyděšeně.

Casey se s námahou posadila a vrhla na sněhem pokryté příchozí přiopilý úsměv.

„Dveře nebyly zamčené,“ pronesla Brenda omluvně. „Měli jsme strach.“

„Nejdřív jsme si mysleli,“ řekl přísně Toho, „že jste možná spadla se střechy.“

John upřel na Casey nechápavý pohled. „Se střechy?“

Casey pokrčila rameny.

„Říkala jste, že musíte odházet sníh ze střechy. Kvůli listonošovi,“ pokračoval chmurně Toho. „Když jste se nevracela, prohledali jsme okolí domu. Měli jsme strach, že jste někde upadla.“

„Ach,“ zamumlala Casey. „Upadla v nemilost. To je ale pomyšlení…“

„Jak do toho zapadá ten pošťák, miláčku?“ zeptal se John.

Casey se musela na okamžik zamyslet. „Aha, ano. Pošťák. Chodí v dešti, sněhu a nečase. Ale… padající led… to je nad rámec jeho služebních povinností.“

„Aha,“ poznamenal John s chápavým přikývnutím. Pak se otočil k Tohovi a ostatním přátelům. „Vysvětlím vám to. Přišel jsem zkontrolovat sousedům jejich dům. Oni náš také kontrolují, když tu nejsme. A pak si sem Casey přišla pro lopatu. Fosterovi si ji od nás posledně vypůjčili.“

Casey se zachichotala. „Ach, Johne, ty jsi tak chytrý. Zase jsi mi zachránil krk.“

John se usmál. „Však je to taky velice hezký krk.“

„Děkuji ti.“

Ze shromážděné skupinky se ozvalo několik zasmání. Na Tohově tváři se však neobjevil ani sebemenší náznak úsměvu. „Vy jste pila, Casey?“

Casey škytla a dala si ruku před ústa. „Ale, to je ode mne pěkná nevychovanost.“ Odtrhla ruku od úst a opsala jí široký oblouk.

„Miláčku, nalij všem panáka,“ pronesla velkodušně. O vteřinu později ji alkohol přemohl a Casey usnula.

SEDMÁ KAPITOLA

Casey se probudila. V pokoji byla tma. Neměla představu, kolik může být hodin. Vlastně si ani nebyla jistá, v jaké posteli je. Opřela se o loket a snažila se nevnímat bušení v hlavě a hrdlo suché jako smirkový papír. Rozsvítila noční lampičku a zakryla si oči před jejím náhlým ostrým svitem.

Tak – byla ve své vlastní ložnici, ve své vlastní posteli a na sobě měla svoji vlastní noční košili. Otázkou bylo, jak se sem dostala a svlékla. Naposledy si pamatovala, že na sobě měla rolák a kalhoty a že se zoufale snažila najít svého nezvěstného „manžela“.

Hlava jí klesla zpět na polštář a Casey se vydralo z hrdla tiché zasténání. Ne, tohle nebyla ta úplně poslední věc, kterou si pamatovala. Vzpomněla si, že Johna našla v sousedním domě. Vzpomněla si, že jí dal napít brandy, protože jí drkotaly zuby. Vzpomněla si, že jí po brandy zuby drkotat doopravdy přestaly, a jak se jí po něm rozhostil v těle příjemný pocit tepla. A pak si vzpomněla i na hezké usmíření s Johnem, uprostřed něhož se objevili… sobi.

Jenomže to nebyli sobi, vzpomněla si Casey.

„Ach, ne,“ pomyslela si zoufale a uvědomila si, že teď ji Matoki určitě pokládá nejen za hlupáka, ale za hlupáka, který má navíc problémy s alkoholem.

Někdo tiše zaťukal na dveře. Casey neodpověděla a doufala, že klepající – ať už je to kdokoliv – odejde. Ale ve skutečnosti doufala v to, že se pod ní rozevře podlaha a pohltí ji. Připadala si tak trapně, že by se nedokázala už nikdy nikomu – zvlášť Toho Matokimu – podívat do očí.

Než Casey stačila zhasnout lampičku a předstírat, že ještě spí, dveře se pootevřely.

„Už nespíš?“ Brenda vkročila do pokoje a zavřela za sebou dveře.

„Jak se cítíš?“

Casey nedokázala odpovědět. Všemožně se snažila, aby nepropukla v pláč.

„Večeře je už skoro hotová. Nechceš se najíst?“

„Večeře?“ Casey zamžourala na hodiny. Šest dvacet. „To jsem prospala celý den?“

Brenda se usmála. „Skoro.“

Casey si rukama zakryla oči.

„Měla bys vstát a něco sníst. Večeři vařila Akiko. S Johnovou pomocí. Pořádný guláš. Voní božsky. A Wes přišel s nápadem, že bychom po večeři mohli péct kaštany.“

„Nechci jíst. Všechno jsem zkazila.“

„Není to tak zlé,“ řekla Brenda. „Opravdu.“

„Je to tak zlé. A co je ještě horší –“ Casey zaváhala a než si zakryla předloktím oči, vrhla na Brendu po straně pohled „– myslím, že mě tvůj bývalý manžel nějak očaroval.“ Těžce polkla a olízla si suché rty. Hlava ji příšerně bolela.

Brenda se usmála. „I když je to bývalý manžel, musím přiznat, že John je velice přitažlivý muž.“

Casey nechala ruku, kterou si zakrývala oči, klesnout. „Ale pro tebe nebyl dost přitažlivý.“ V jejích slovech se zřetelně ozval tázavý tón.

Brenda vypadala nejisté. „Přitažlivost sama manželství nedělá, Casey. Manželství chce víc než jenom přitažlivost.“

„Co tomu vašemu scházelo?“ zeptala se Casey.

Brenda se rozpačitě zasmála. „Podívej, Casey, jestli ti jde o mé požehnání, máš ho mít. Nehodili jsme se prostě s Johnem k sobě. Každý jsme úplně jiný. John je velice energický, dynamický, nesmírně chytrý a světácký. Já jsem jenom prostá osoba, s prostými zájmy a prostými potřebami. Určitě jsem Johnovi připadala nudná a hloupá, i když byl natolik laskavý, že mi to nikdy neřekl. Něco jsme uspěchali, uvědomili si, že to byla chyba, a rozešli jsme se včas, dokud jsme mohli ještě zůstat přáteli.“ Dlouze vydechla. „Dozvěděla ses, co jsi se chtěla dozvědět?“

Casey se slabě pousmála. „Díky, Brendo. Díky za všechno. Jsi prima. Ale všechno ostatní je katastrofa.“

V Brendiných oříškových očích zajiskřilo. „To bych neřekla.“

„Tobě se Wes doopravdy líbí, viď?“

„Vypadá, že je něžný, laskavý, dobromyslný a nenucený. Tolik dobrých vlastností, že se tomu ani nechce věřit.“

Casey se přes své vlastní trápení vřele usmála. „Věř tomu, Brendo. Všechno, co jsi o Wesovi řekla, je pravda –a ještě něco navíc.“ A než se mohla Brenda zeptat, pokračovala: „Ale ani něžnost, laskavost a nenucenost nedělají manželství. Doufám, že to tobě a Wesovi půjde dohromady, Brendo. Byl by z vás bezvadný pár.“

Brenda pokrčila rameny. „To ukáže čas. Zatím to byla tak trochu bláznivá situace. A navíc ta romatická nálada a kouzlo vánoc ve Vermontu. Kdo dokáže s jistotou říci, co je ještě skutečnost a co ne.“

Casey si těžce povzdychla. „Něco z toho je tak skutečné, že se na to bojím pomyslet.“

„Myslíš Matokiho?“

Casey zavřela oči a přikývla.

„S Matokim si nedělej starosti. John s ním měl dlouhý rozhovor mezi čtyřma očima. Dokonce jsem slyšela, jak se Matoki směje.“

Casey se rychle posadila a úplně zapomněla na bušení v hlavě.

„Směje?“

„To je určitě dobré znamení, ne?“

Casey vystřelila z postele, stáhla ze sebe noční košili a naházela na sebe spěšně nějaké šatstvo. „Jestli se smál mně, tak to dobré znamení není.“ Zaplavila ji vlna paniky. Co když se John rozhodl říci Matokimu pravdu sám?

„Půjdu jim říci, že s námi budeš večeřet, ano?“

„Možná, že si k večeři dáte mě,“ zamumlala Casey zoufale. Než se vypravila do přízemí, měla Casey pocit, že se jí hlava rozskočí. Připadalo jí, že má místo žaludku sušičku, ve které krouží dvě tenisky a narážejí na její stěny. A ke všemu ještě na posledním schodu potkala Toha Matokiho. Věnoval jí mírnou zdvořilou poklonu a oslovil ji přísným hlasem. „Prosím, Casey, rád bych si s vámi promluvil o samotě.“

Casey na něj bolestně pohlédla, ale souhlasně přikývla. Otočil se a znovu vešel do suterénu.

Tak je po všem, pomyslela si Casey a kráčela za Matokim. John mu určitě řekl pravdu. A možná je to tak lepší, snažila se nalhávat sama sobě.

Casey vešla do suterénu. Matoki stál u krbu s rukama sepjatýma před sebou a sledoval ji pevným pohledem temných očí.

„Prosím, chtěla bych vám vysvětlit…“ začala Casey, ale Matoki ji gestem umlčel. „John mi to už vysvětlil.“

„Ale já bych vám to ráda řekla sama. Přinejmenším vám dlužím vysvětlení. A vaší manželce. A všem ostatním,“ trvala zoufale na svém.

„Jste bledá, Casey. Posaďte se.“

Promluvil tak autoritativně, že Casey okamžitě uposlechla. Když začala znovu hovořit z křesla – které bylo nejbližším místem, kam se mohla posadit – Matoki ji opět gestem ruky utišil.

„Naprosto chápu, Casey. Nemusíte mi už sdělovat další podrobnosti. Nechci vás uvádět do rozpaků.“

„Hrozně se stydím,“ řekla tiše a zachmuřeně se na něj dívala. Ztracené naděje v jejím těle i duši vyvolávaly strnulý pocit.

Matoki k ní přistoupil a podíval se na ni. „Možná mi nebudete věřit, ale já se dokážu vžít do vaší situace. Protože jsem v ní byl i já.“

„Vy jste byl ve stejné situaci?“

„I já jsem měl podobné problémy s alkoholem a prášky.“

Rozhovor se nesl v čím dál tím podivnějším tónu. „Podobné problémy… jako kdo?“

Soucitně se na ni usmál. „Je to jenom věc, kterou si člověk musí uvědomit. A dát si na ni pozor. Nepřipadejte si zbytečně provinilá kvůli prosté chybě v úsudku.“

„Věřte mi, že se mi něco takového nikdy předtím nestalo. Já alkohol ani nemám ráda. Jednu dvě sklenice vína – to je pro mě maximum. A nikdy, nikdy nepiji po ránu. A co se prášků týče, nikdy jsem…“

„Ano, já vím. John mi všechno vysvětlil. A co se týče té druhé věci mezi vámi a Johnem, Casey, to se stává. I těm nejlepším z nás.“

„John vám řekl… všechno?“

Toho ji uchopil za ruku. „Všechno mi řekl velice diskrétně. Ale myslím si, že mi pověděl dost, abych si mohl o všem udělat dobrý obrázek.“

„A vy… se na mě nezlobíte?“

Stiskl jí ruku a pak ji pustil. „Vůbec ne. Naopak, obdivuji vás, Casey. Protože nepřipustíte, že byste mohla jenom sedět a nechat sebou manipulovat.“

Casey nevěřila svým uším. Matoki se dozvěděl pravdu a přesto jí odpouští? Chápe ji? Sympatizuje s ní? Obdivuje ji? To se jí snad zdá.

Položil jí ruku na rameno. „Neberte si to příliš k srdci. V takovéto chvíli se musíme sklonit jako strom. V životě je to důležité, ať už v obchodě nebo v osobních záležitostech.“

Casey se dokázala na Matokiho pouze podívat doširoka rozevřenýma očima a brada jí v údivu poklesla.

Usmál se na ni. Ano, skutečně se usmál. Úsměv jeho tvář úplně změnil. Pochmurný a hrůzu nahánějící výraz zmizel. Vypadal téměř roztomile. Casey cítila, že jí po tvářích začínají stékat slzy.

„Nevím, co na to mám říci,“ zamumlala. Nedokázala mu pohlédnout do očí. „Přísahám vám, že obvykle k věcem takhle nepřistupuji. Nikdy jsem… Jenom jsem chtěla… aby všechno dobře dopadlo.

Měla jsem… takový báječný plán.“ Zbledla. „Totiž… na vaši novou síť hotelů. Myslela jsem…“

„Něco málo o vašem plánu vím.“

Caseyin pohled vystřelil vzhůru. „Opravdu?“

„John mi o něm pověděl.“

Casey zavřela oči. Ano, John mu skutečně pověděl všechno. Připadala si zrazená a zároveň se na Johna zlobila. Přece neměl právo rozhodnout se sám a všechno Matokimu vyklopit. Ale jak se na něj může zlobit, když před ní teď Matoki stojí naplněný pochopením a odpuštěním? A nejlepší na tom je, že už není na háčku. Hra skončila. Může být zase… normální.

Ale dokáže být vůbec někdy opět normální?

„John na mě udělal velice dobrý dojem,“ říkal Toho. „Myslí mu to, je tvořivý a mazaný. Líbí se mi, jak se vyjadřuje. Čímž nechci říci, že by jeho poznámky nějak zlehčovaly váš návrh. Naopak, Johnovy názory vaše nápady obohacují.“

Casey si připadala opět ztracená. „Můj návrh?“

„Ano. John mi samozřejmě podal jenom stručný nástin, ale i ten na mě udělal dojem.“

Casey se ptala sama sebe, jestli se její tělo už úplně zbavilo otupujících účinků koňaku. Připadala si jako ve snách. „Počkejte chvilku. Chcete říci, že vám John předložil stručný nástin mého plánu na zřízení japonsko-americké hotelové sítě určeného pro vaši společnost?“

„A také k němu přidal několik vlastních praktických a novátorských poznámek. Jeho pracovní zkušenosti z Japonska mu daly zvláštní vnitřní náhled. Ale dal zcela jasně najevo, že návrh je vaším dílem a že si na něm nepřipisuje žádnou zásluhu. Na tom zcela jednoznačně trval.“ Tohovi se na tvář vrátil pochmurný výraz. „Doopravdy doufám, Casey, že tohle nebude mezi vámi důvodem k další… milenecké hádce.“

Casey zírala na Matokiho a snažila se dát jednotlivé kousky jejich rozhovoru dohromady. Ale nedařilo se jí to. Něco tady nehrálo. Nic tady nehrálo. Nic jí nedávalo smysl. Když John všechno vyzradil, proč ty řeči o zamilovaných?

Toho se na ni opět usmíval. „Máte v Johnovi dobrého muže, Casey. Nepochybuji ani v nejmenším o tom, že vás miluje. Ani Akiko o tom nepochybuje. A ujišťuji vás, že moje manželka je co se lidské povahy týče velice všímavá. Jen zřídka jsme viděli pár, který by se k sobě hodil tak, jako vy s Johnem. Nebuďte na něj příliš tvrdá, Casey. Ohněte se jako strom.“

„Mám se sklonit jako strom?“

„Zapomeňte na tu hádku. John je ochoten na ni zapomenout. Chápe, že ženy jsou žárlivá stvoření a že vás s Brendou škádlil možná trochu moc.“

„S Brendou? Tak vám o Brendě řekl?“

„Co bylo, bylo. To, k čemu došlo jednou, kdysi dávno, by nemělo zničit přítomnost. Mohu vám něco říci?“

Casey byla zaražená. „Samozřejmě.“

„Myslím si, že náklonnost Johna k Brendě nebyla hluboká. Určitě ne taková, jak si představujete. Krátká epizodka.“

„Tak úplně krátká zase nebyla.“

„Ach, Casey, čas je relativní. Pro někoho je okamžik vším, jiným nestačí ani dny, týdny či roky.“

Casey nevěděla, co má říci. Nevěděla, co si má myslet. Vypadalo to, že se ve východní duši nikdo nemůže vyznat.

„A pokud vám mohu navrhnout, Casey, měla byste se naučit uvolnit,“ pokračoval milým tónem Toho. „Možná, že bych vás tady mohl učit aikido a meditaci. Je to mnohem lepší než prášky na uklidnění.“

Casey jeho poznámka nedocházela. „Prášky na uklidnění?“ Kdo tady bere prášky na uklidnění?

Tohovi se na tváři objevil důstojný výraz. „Už jsem řekl, že i já jsem jednou měl špatnou zkušenost s tím, že jsem si nejprve vzal lék a potom jsem zapomněl a vypil jsem několik pohárků saké. Stejně jako vám mi tahle silná kombinace šla přímo do hlavy. I když samozřejmě za vaši dopolední reakci převzal plnou odpovědnost John. Když vám dával to brandy na zahřátí, úplně zapomněl na to, že berete prášky. A i když to doslova neřekl, dal vám to brandy i na uklidnění nervů. Když jsem sám viděl, v jakém jste byla stavu, nejednal bych asi jinak.“

Casey ze sebe nemohla vypravit ani slovo.

Toho sepjal ruce pod bradou a upřel na ni otcovský pohled. „Takže co teď? Nejprve dobrá večeře. A pak pečení kaštanů na otevřeném ohni. Nikdy jsem kaštany neochutnal. Už se na ten zážitek těším.“ Jeho úsměv vypadal téměř rozmarně. „Je tu pro nás tolik jedinečných zážitků, má mladá přítelkyně. Akiko i já jsme velice vděčni za vaši příjemnou pohostinnost. A co se vašeho návrhu týče, i při vší té vánoční zábavě si zcela jistě uděláme čas na to, abychom si o něm pohovořili podrobněji.“ Uchopil ji za ruku. „A pokud nebudete mít námitky, může se účastnit i John.“

„John?“

„Máte velice chytrého a okouzlujícího manžela, Casey. Jak říká Akiko, úplný poklad.“

„Úplný poklad…“ zopakovala automaticky Casey s nevěřícím výrazem. Okouzlující manžel? Pak John neřekl Matokimu pravdu. Vlastně její situaci ještě zhoršil.

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře.

„Casey?“

Toho jí poklepal konejšivě na rameno. „Skloňte se, Casey.“

„Jako strom,“ procedila zaťatými zuby, zatímco Toho šel Johnovi otevřít.

Casey byla otočena zády ke dveřím, takže neviděla Johna vejít, ale dovedla si představit, jak si oba muži vyměňují spiklenecké úsměvy.

Za okamžik se na ni John provinile usmál. „Tak co, miláčku, vše odpuštěno?“

Casey se podařilo vynutit úsměv určený především Tohovi.

„Neměli jsme se o tom hloupém víkendu, kdy sem přijeli Brenda s Wesem, vůbec hádat. Přiznávám se, že jsem s Brendou možná trochu flirtoval. Ale hlavně kvůli tomu, abys žárlila, nic víc v tom nebylo. Jak jsem řekl tady Tohovi, bylo to úplně neškodné a Toho mi může dosvědčit, že jsem se tentokrát na Brendu od té chvíle, co přijela, skoro ani nepodíval. Opravdu, miláčku, nemáš absolutně žádný důvod pochybovat o mých citech k tobě. Jsem do tebe blázen, Casey. Jsi pro mě jediná žena. Jestli jsem měl dřív nějaké pochybnosti, teď už nemám žádné.“

Toho si spokojeně oddechl. „Upřímně a čestně řečeno, Johne.“

„Děkuji, Toho,“ pronesl John vděčně a obrátil pozornost znovu k Casey. „A co se týče toho, jak jsi po té brandy dnes dopoledne odpadla, miláčku, vysvětlil jsem Tohovi, že –“

„Beru prášky na uklidnění?“

„Zlobíš se kvůli těm práškům. Samozřejmě se zlobíš. Nejspíš jsi nechtěla, abych se o nich zmiňoval.“

„Dalo by se to tak říct.“

„Casey je velice hrdá žena, Toho. Ale kdo dokáže po-* chopit lépe než Japonec, co znamená ztratit tvář?“

„Ale vy jste tvář neztratila, Casey,“ trval na svém Toho. „Vlastně se cítím nepřímo odpovědný za váš duševní stav.“

„Cože?“ zeptala se Casey, kterou Tohova poznámka ohromila.

„Ano, ano. Když mi John vysvětlil, že většina práce a napětí, kterému jste byla vystavena, se týkala vašeho návrhu na tu plánovanou hotelovou síť, dával jsem si za to vinu.“ Odmlčel se. „Pozitivní skutečností je to, že mě vaše nápady velice zaujaly. A vaše rovněž, Johne.“

„S jakými nápady jsi přišel ty, miláčku?“ Casey zdvihla obočí.

„Ale, nebylo to nic moc.“

„Jste příliš skromný, Johne. Je pravda, že nemáte žádné zkušenosti přímo s hotely, ale máte vlastnost, která je stejně cenná – pronikavý obchodnický smysl. A co je ještě důležitější, až překvapivě bystře rozumíte japonskému vkusu a stylu. Jak jsem vám řekl, Casey, bylo by vhodné vašeho manžela k rozhovorům o vašem návrhu přibrat. Možná bychom my tři mohli vymyslet přesně ten správný poměr ingrediencí.“

John uchopil Caseyinu ruku a přitáhl si ji ke rtům. Casey nezbývalo nic jiného než jeho důvěrnost strpět, protože je Toho sledoval ode dveří.

„Miláčku, prosím tě, nechci se vtírat. Chtěl jsem ti jenom pomoct.“

„Tak,“ pronesl Toho radostně, „teď diskrétně odejdu, abyste se mohli pořádně smířit.“ Před odchodem se obrátil ke Casey. „Zítra ráno vám dám první lekci v aikido a meditaci, Casey.“

„O co jde?“ zeptal se John, když Toho odešel.

„Je to mnohem lepší, než se cpát prášky,“ odpověděla kysele Casey.

John se ušklíbl. „Myslím si, že to s těmi prášky na uklidnění byl prima nápad. Měl jsem na vybranou buďto prášky, nebo říct Matokimu, že jsi do sebe hodila sklenici koňaku, jako kdyby to byl mléčný koktejl.“

„Prima nápad? Prima nápad?“ Casey vyskočila ze židle a její pohyb byl tak náhlý, že stále ještě klečícího Johna povalila naznak.

Otočila se a hněvivě na něj pohlédla. „Jak jsi se mohl odvážit? Jak jsi to mohl udělat?“ chrlila ze sebe.

„Mám pocit, že tohle asi nebude předehra k poděkování, viď, miláčku?“

„Poděkování? Za co ti mám poděkovat? Za to, že jsi ze mě udělal žárlivou saň, která se – kromě toho, že je hloupá – navíc ještě cpe prášky na uklidnění? A ke všemu jsem si polovinu doby, během níž mi Matoki dělal kázání a říkal mi, abych se sklonila jako strom a že tvůj vztah k Brendě byl jenom… krátkou epizodou, myslela, žes mu řekl pravdu. Myslela jsem si, že ví o tom, žes byl s Brendou ženatý. Myslela jsem si, že mi odpouští tu bláznivou lest, kterou jsem si vymyslela.“ Zavřela oči. „Nikdy jsem si nepřipadala tak ponížená.“ Tiše zasténala. „Co to říkám? Od té chvíle, co jsem Matokiovy uviděla poprvé, si připadám ponížená víceméně pořád. A teď navíc ty, se svými povídačkami o žárlivosti a práscích. To se mi snad jenom zdá.“

John vstal a uchopil Casey za zápěstí.

„Nech mě být. Nevidíš, co jsi provedl?“ ,

Odmítl ji pustit. Naopak si ji drsně přitáhl ještě blíž k sobě.

„Zachránil jsem ti tvůj pěkný krček, to jsem provedl. Krček, ve kterém jsem našel docela zalíbení.“

„Asi proto jsi mi ho strčil do oprátky.“

„Do jaké oprátky? To jsi neslyšela ani slovo z toho, co ti Matoki říkal? Tvůj návrh se mu líbí.“

„A to je další věc. Co ty můžeš vědět o mém návrhu?“

„Nechalas na podlaze vedle postele ležet rozevřené desky. Byl jsem zvědavý, jestli jsi skutečně tak dobrá. Protože mluvíš pořád o tom, že práce je celý tvůj život. Tak jsem si ten materiál přečetl. A hádej co, Casey? Udělal na mě setsakra velký dojem. Jsi dobrá, Casey. Jsi tvořivá a odvážná, a přitom nezapomínáš ani na ekonomickou stránku věci. Matoki si také myslí, že jsi dobrá. Není to přesně to, co jsi chtěla? Nemělo to být cílem celé téhle hry?“

Johnovy argumenty Casey zaskočily. Zamyšleně na něj hleděla. Její pocity ji natolik přemohly, že nedokázala uvažovat v širších souvislostech. John měl pravdu.

Místo katastrofy se mu podařil zázrak, který situaci změnil v její prospěch. Když se dokázala oprostit od další dávky pokoření a rozpaků, musela si přiznat, že Johnův rozhovor-s Matokim mezi čtyřma očima byl dokonalý, i když bizarní tah.

Než stačila přijít ke křížku, John promluvil. „A měla bys vědět ještě jednu věc.“ Ovinul jí paži kolem pasu. „Dneska dopoledne jsem nechtěl utéct. A i kdybych chtěl, jak daleko bych se v té sněhové bouři dostal?“

„Před mostem je asi tucet dalších domů. Kdo by nepustil dovnitř zbloudilého pocestného?“

Tiše se zasmál. „Ale kdo jiný by mi mohl nabídnout roli manžela?“ Jeho ruce mezitím sklouzly Casey od pasu k bokům. „A která jiná žena by v úloze manželky byla tak vzrušující a okouzlující?“

Casey si povzdechla. „Ach, Johne, vypadá to, že ze sebe budu dělat hlupáka donekonečna.“

„Ale zatím to nedopadá tak špatně, že?“

Srdce se jí zachvělo. „Ne. Ne, to vůbec ne. Vlastně by to pro mne mohly být nejlepší vánoce v životě.“

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře. „Večeře je hotová,“ oznámila Brenda za zavřenými dveřmi. Na okamžik zaváhala. „Máme začít bez vás?“

Casey dlouze pohlédla Johnovi přímo do očí. „Nečekejte na nás, Brendo,“ zavolala na ni. „Přijdeme až později… na kaštany.“

John natáhl pravou ruku k Caseyině tváři. Špičky jeho prstů ji hladily po tváři a spánku, klouzaly jejími jemnými světlými vlasy. Casey se naklonila k Johnovi pro polibek.

„Ach, Johne,“ zamumlala mezi jeho pootevřené rty, „jsem tak poblázněná…“

Opatrně se odtáhl a pohlédl na ni s ironickým výrazem Clarka Gablea. „Ale ne opilá?“

Casey se usmála. „Když jsem dnes dopoledne řekla, že tě chci, nebyla jsem zase až tak opilá.“ V modrých očích jí zajiskřilo. „A teď jsem naprosto střízlivá.“ Vzala jeho tvář do dlaní a něžně ho políbila. „A chci tě ještě víc,“ zašeptala zadýchaně. „A co ty? Ještě mě chceš?“

Nechal odpovědět své ruce. Hladil ji po zádech, hrdle a tváři. Palec mu sklouzl na její rty. Políbila ho na dlaň, líbala mu konečky prstů a postupně brala jeho prsty jeden po druhém do úst.

Druhou rukou jí vyhrnoval svetr a hladil její horkou kůži. Casey mu pomohla přetáhnout svetr přes hlavu.

Rozepínal jí podprsenku, zatímco Casey zápolila s knoflíčky jeho košile. Najednou se zeptala: „Co si všichni pomyslí?“

Johnova ústa zvlnil úsměv. „Pomyslí si, že večeře je báječná a že my se tady v doupěti usmiřujeme.“ Na okamžik od Casey odstoupil, aby zamkl dveře, pak se k ní vrátil a pomalu jí stáhl podprsenku s ramen. Přitiskl jí rty na ňadro a vychutnával vůni a měkkost její pokožky. Palcem jí hladil bradavku, až pod jeho dotyky ztvrdla.

John uchopil ztuhlé růžové poupě do svých rtů a Casey začala přerývaně dýchat. Stáhla mu košili a těžce se o něj opřela. Připadalo jí, že má nohy jako z gumy.

Vzájemně se pomalu svlékali, dívali se na sebe, dotýkali se jeden druhého, zkoumali, obdivovali a vychutnávali se. Nakonec klesli na koberec vpleteni jeden do druhého. Líbali se a oba v sobě cítili oheň a nekonečný žár.

„Jsi neuvěřitelně krásná,“ zašeptal John se rty přitisknutými k jejím ústům. Hladil ji po šíji a jeho rty bloudily po její tváři.

„Jsi fascinující, kouzelná…“ Něžně hryzal její lalůček.

Casey zčervenala radostí a vzrušením. Naklonila se nad něj. „Kam se hrabe Gable.“ Hroty svých ňader mu přitom přejela přes široký hrudník.

Rukou přejížděl po křivce jejích boků. „Gable?“

Ušklíbla se. „Připomínáš mi ho. Včetně toho ďábelského třpytu v očích.“

Tiše se zasmál.

„Co je na tom legračního?“ zeptala se a přitiskla rty na jeho hrdlo, zatímco její ruce klouzaly po jeho pevném břiše, kde začínalo jemné chmýří, a pak ještě níž.

John se zvedl, obrátil Casey naznak a naklonil se nad ni. „Je to zvláštní, že ti připomínám Gablea. Vzpomínám si, že ve filmu Stalo se jedné noci mluvil o zdech Jericha. Pamatuješ si to?“

„Ano. Říkal tam, že když si nedáme pozor, svět kolem nás se zhroutí jako zdi Jericha.“

Johnovi blýsklo v očích. „Když už mluvíme o tom, že bychom si měli dát pozor…“

Caseyin úsměv vše vysvětlil. „Beru antikoncepci.“

Přitáhl si ji blíž. „Myslím, že právě slyším Jozueho, jak troubí.“

Našel ústy její rty a políbil ji, nejprve něžně, ale jeho polibek byl čím dál tím vřelejší a naléhavější. Jazykem se zmocnil jejích úst. Když se odtáhl, sklonil hlavu nad hroty jejích pevných a vysokých prsů a jazykem si pomalu pohrál nejprve s jednou tuhou bradavkou, potom i s druhou.

Casey se pod Johnem svíjela rozkoší a vydávala ze sebe přerývané steny. Rukama zkoumala Johnovo tělo, jeho teplé prohlubně, svaly a tvrdost. Milovala jeho pevnou atletickou postavu. Milovala jeho šeptem pronášená slůvka rozkoše, když ho laskala. Líbilo se jí, jak ji všude hladí, laská a dotýká se jí. Zdálo se jí, že všechno kolem mizí, a dokázala se soustředit jenom na naléhavé pocity, které v ní narůstaly. Jemně jí rozevřel stehna. Casey se mu vzepjala vstříc a John do ní pronikl.

Zakryl ji celým svým tělem, pronikal do ní hluboko a přitom se zmocnil Caseyiných úst. Casey cítila, jak v ní stoupá žár s každým Johnovým pohybem. Jejich těla začala nacházet společný rytmus.

John uslyšel pod svými ústy Caseyin výkřik. Byl uvězněn v jejím hladkém pulsujícím teple, ve stejné chvíli dosáhl vrcholu i on a jeho výkřik se ozval skoro současně.

Leželi vedle sebe a stále ještě přerývaně oddychovali. Jejich rty se něžně dotýkaly. „Hmmmm. Co to tady tak voní?“ zamumlala Casey.

„Ty.“

Casey ovinula dlouhýma nohama jeho tělo. Její paže objaly Johna a klouzaly po jeho vlhkých zádech. Přitiskla ho k sobě tak pevně, jak jen dokázala. „To jsou kaštany. Opékají kaštany…“

John se z Casey odsunul a opřel se o loket. Prstem přejel po jemné křivce jejího nosu. „Zamiloval jsem se do tebe, Casey.“

OSMÁ KAPITOLA

„Johne?“

„Ano, miláčku?“

„Sněží ještě?“

„Už ne.“

Casey, zachumlaná v posteli, pootevřela jedno oko, aby uvítala nové jitro. „Co budeme dělat?“

John odstoupil od okna a vlezl si znovu pod přikrývku. Rukou přejel po křivce jejích boků. „Pár nápadů bych měl.“

„Ne, myslela jsem s Wesem a Davidem. Jak zajistit, aby s nimi proběhlo všechno hladce.“ Vychytrale se na Johna usmála. John jí pomalu klouzal rukou po páteři a Casey se zachvěla. Další průzkum přerušila tím, že ho uchopila za zápěstí a s vážným výrazem na něj pohlédla. „Obvykle takovéhle věci nedělám, Johne.“

Políbil ji na špičku nosu. „Já taky ne.“

„Skoro nikdy takovéhle věci nedělám,“ zdůraznila. „Když jsem se vlastně naposledy v takovéhle situaci ocitla,“ ušklíbla se, „skončilo to tím, že jsem si dotyčného vzala.“.

„To má být slib, nebo varování?“

Jeho ruka si našla cestu k jejímu ňadru a Casey se nadechla. „Já nevím.“

Vtiskl jí do vlasů polibek. „Uvidíme, jak dopadnou líbánky, a pak se zamyslíme nad dlouhodobějšími možnostmi.“

V Caseyiných modrých očích zajiskřilo. „Další prima nápad.“

„Mám jich spoustu,“ zašeptal a špičkami prstů sklouzl do prohlubně mezi jejími ňadry.

Ruce se jí třásly vzrušením, když mu rozvazovala u krku tkanici yukaty a hladila jeho svalnatou hruď. Pak sáhla níž, rozvázala mu u županu pásek a rozevřela ho. Přitiskla se k němu nahým tělem tak, že jejich těla splynula v jedno. „Jsi báječný, Johne.“

„A nenasytný.“

Casey si povzdechla. „Už je skoro devět. Měli bychom se do něčeho pustit.“

„Už se na tom pracuje,“ zašeptal.

Když ji k sobě přitiskl, Casey se rozesmála. „Vy jste ale pracant, pane Gallaghere.“

„Pamatuj si, že se jmenuju John Croyden.“

Casey ho jemně kousla do krku. „Ne. Tady ne. Ne když jsme sami dva. Chci, aby to bylo opravdové. Přímo ze srdce.“

Uchopil její tvář do dlaní a velice něžně ji políbil na rty. „Tohle je opravdové?“

„Hmmmm.“

Rukama sklouzl po jejích zádech až na pevné, okrouhlé hýždě. „A co… tohle?“

Její „Hmmmmm“ znělo spíš jako tichý vzdech.

„A tohle?“ Jednu ruku vsunul mezi jejich těla pevně přitisknutá na sebe a sjel na její ploché břicho.

„Ach, Johne, to je nádherné.“ Když jeho ruka sklouzla níž a jeho prsty začaly hladit, kroužit a zkoumat, nemohla popadnout dech. Zavřela oči a ztratila se ve víru rozkoše, která ji zaplavila.

Když Johnova ústa našla její rty, byla v jejich polibku neskrývaná žádostivost. Jazykem pronikl mezi její rty a líbal ji stále intenzivněji. Casey proběhl celým tělem záchvěv horečky a její rychlý tep se smísil s tlukotem Johnova srdce. Sáhla mezi ně, hladila ho, sevřela ho a její ruka se začala pohybovat v něžném rytmu. Mezi polibky se z Johnových rtů vydralo zasténání a Casey mohla vnímat chvění ve svých ústech.

Johnovy dlaně jí sklouzly na prsa. Jejich pokožka byla hedvábně jemná a teplá, bradavky ztvrdlé a citlivé. Casey unikl z úst krátký výkřik, když po nich přejel palcem. Ale když se chystal ruce odtáhnout, Casey ho za ně chytila a sama si přitiskla jeho dlaně pevně na ňadra.

„Casey,“ zašeptal a cítil, jak v něm naléhavá touha narůstá. Jeho pevné ruce sklouzly níž, na žebra a výraznou křivku boků. Odtáhl ji jemně od sebe, aby se mohl pohledem popást na jejím nádherném těle., Jedno ti řeknu, Casey, za celých čtyřiatřicet let, co jsem na světě, jsem ještě neměl takové vánoce. Jsi nejkrásnější dárek, který by chlap mohl chtít.“

Upřela na něj pohled, ve kterém se mísilo čtveráctví a vášeň.

„Ty jsi taky pěkný dáreček.“ Odvážně ho zkoumala, nejprve očima, potom rukama a nakonec ústy. Laskala ho s bezprostřední smyslností a přirozenou nezkrotností: vzrušovalo ji, že se ho může dotýkat, že může vychutnávat, jak se zalyká rozkoší. Cítila, jak se mu pod dotyky jejích rukou vlní svaly.

Když prozkoumala každý kousek jeho těla, přitáhl si ji John k sobě a zmocnil se jejích rtů. Rukama jí sklouzl na boky a přitáhl ji blíž k sobě. Odhrnul jí vlasy a přitiskl rty na hrdlo. Casey slyšela, jak přerývaně oddechuje. I ona sama dýchala rychle a tělem se jí šířila vlna tepla. Uchopil rty její lalůček a vpletl jí prsty do vlasů. Převalil ji naznak a celou svoji vahou ji přimáčkl na matraci. Caseyino tělo se prohnulo do oblouku a její boky se mu vzepjaly vstříc.

Když ho obepjala nohama, zabořil prsty do jemné pokožky jejích stehen. Znovu a znovu šeptala jeho jméno, zatímco do ní pronikal.

John na ni hleděl a se žádostivou rozkoší sledoval, jak se v Caseyině tváři mísí vášeň s touhou a náruživostí.

Otevřela oči a rty jí zvlnil nakažlivý úsměv.

„Polib mě, Johne.“ A pak se jí z hrdla vydralo kočičí zapředení.

„Teď, teď…“

Zakryl její ústa svými rty a divoce ji líbal a pronikal do ní, až ucítil její chvějivé vyvrcholení, kterého zároveň dosáhl i on.

Pak mu ležela v náručí, s jeho rty ve svých vlasech. Lenivě jí hladil záda, paže a křivku boků.

„Mmmmm. Tohle je ta nejlepší role,“ zamumlala a se zatajeným dechem sledovala jeho ruku, která se jí přesunula na stehno.

Políbil ji na koutek úst. „Chceš tím říci, že už nelituješ, že jsem dorazil ke tvým dveřím před Davidem Quinnem?“

Casey se rozesmála. „No, určitě mě mohl naučit k herectví přistupovat metodicky.“

John ji plácl po zadku.

„Dobře, dobře. Nelituji toho. Jsem ráda. Rozplývám se v extázi.“

Zaváhala a pohlédla na něj. „Myslím… že jsem se do tebe zamilovala.“

Zadíval se jí přímo do očí. „I když to přišlo strašně nevhod?“

Casey zdvihla obočí. „Možná, že to tak docela nevhod nepřišlo.“

John na ni bystře pohlédl a objal ji rukama kolem pasu. „Co tím chceš říct?“

„

Odtáhla hlavu zpět. „Skutečně jsme dobrá dvojka.“ Prsty uhlazovala jeho tmavé rozcuchané vlasy. „Na Toha udělaly tvoje poznámky k mému návrhu velký dojem. A sám jsi říkal, že jsi v současné době… bez místa.“

Johnovi se na tváři objevil ostražitý výraz. „To je moje vlastní rozhodnutí. Potřeboval jsem pauzu.“

Casey si načechrala polštáře a posadila se. Přikrývku si přetáhla přes ňadra. „Byla bych ráda, kdyby mi s tím projektem pro Toha někdo pomohl, Johne. Myslela jsem, že…“

„Bych ti mohl dělat asistenta? To jsi chtěla říci, viď?“

„Aha, už to chápu. Neotravují tě řeči o práci. Rozčiluje tě myšlenka, že bych byla nahoře.“

John se zachechtal. „Můžeš být nahoře pokaždé, když budeš chtít,“ protáhl.

Casey cítila, jak jí v krvi stoupá hladina adrenalinu. „V posteli, ale ne v kanceláři. Jak lákavé.“

„Nechci pro tebe pracovat, Casey.“

„Myslíš tím, že nechceš pracovat pode mnou. Domnívala jsem se, že už máme středověk za sebou, ale některým z nás se to evidentně ještě nepodařilo. Možná jsi strávil pracovně v Japonsku příliš dlouhou dobu. Věř nebo nevěř, ale ženy v téhle zemi nepracují jenom jako písařky nebo stenografky. Některé z nás, včetně mě, zaujímají velice prestižní pozice.“

„Dokážeš zaujmout velice zajímavé pozice, Casey. O tom není sebemenší pochyby.“

„Aha, už je mi jasné, kam míříš. Vidím to naprosto jasně. Tvoje ego se s tím nedokáže vyrovnat. Nemáš pocit jistoty a zakrýváš to jalovým sexuálním špičková-nim.

„Jestli se pletu, tak mě oprav, ale myslím si, že před chvilkou to bylo víc než jen špičkování.“

„Samozřejmě. Za všechno může sex. A to jsem si myslela, že jsi chytrý, silný a sebejistý. Myslela jsem si, že bychom spolu mohli doopravdy vytvořit dobrý tým.“

„Ty nechceš vytvořit tým. Chceš jenom poskoka.“ Odhodil přikrývku a vylezl z postele. „Už mi začíná být jasné, o čem to mluvil tvůj bývalý manžel. Jestli zažil stejnou milostnou dohru, není divu, že měl všeho brzy až po krk a odešel.“

Casey odkopla přikrývku a vylétla z postele za Johnem. „Neměl všeho plné zuby. A čistě pro tvoji informaci, kromě milování jsme spolu zažili i spoustu hezkých chvilek. A řeknu ti ještě něco. S Matokim to zvládnu bez problémů i bez tebe, děkuji pěkně. Bez práce jsi tady ty. Snažila jsem se ti jenom pomoct.“

„Věř mi, Casey, dřív bude mít prase křídla, než budu potřebovat tvoji pomoc.“

„Dřív bude prase lítat jako skřivánek, než ti ji znovu nabídnu.“

Jejich hlučný souboj pojednou přerušilo tiché zaťukání na dveře.

Oba dva si uvědomili, že na sebe křičí úplně nazí. „Kdo je?“ pronesla Casey medovým hlasem, zatímco se vrhla pro svůj župan. „Dobré jitro, Casey.“

Casey zbledla. Byl to Toho Matoki. Určitě jejich hádku slyšel.

„Jen klid,“ zašeptal John, který jí četl myšlenky. „Řada dvojic se bez jednoho výstupu denně ani neobejde.“

Casey se na něj zamračila, popadla jeho yukatu, která ležela zmuchlaná pod přikrývkou, a hodila mu ji. Vrhla na něj prosebný pohled a šla otevřít dveře.

Toho Matoki stál přede dveřmi v krátkém bílém kimonu a kalhotech stejné barvy. Zadíval se na Casey se zachmuřeným výrazem. „Vždycky cvičím před snídaní.“

John se objevil za Casey. „My také, Toho, my také.“ V jeho hlase jasně zazněl pobavený tón.

„Nebrala jste žádné prášky, Casey?“

„Cože…?“ zeptala se polekaně.

John ji k sobě láskyplně přitiskl. „Toho myslí prášky na uklidnění, miláčku.“

Casey měla pocit, že se jí začíná vařit krev. „Ujišťuji vás, Toho, že jsem si žádné prášky na uklidnění nevzala,“ pronesla upjatým tónem.

Přikývl. „Ano, vidím, že je to pravda. Prášky na uklidnění by zamaskovaly vaše napětí.“

John pohladil Casey po vlasech a ignoroval přitom její strnulý postoj. „Myslím, že vstala z postele levou nohou.“ Tiše se zasmál. „Vlastně jsme asi vstali levou nohou oba dva.“ Pohlédl na Casey se šelmovským úsměvem. „Zítra ráno si vyměníme strany, ano?“

„Ano, zítra po ránu budeme určitě dělat něco úplně jiného,“ kousavě odsekla.

Toho se tvářil, že ho jejich postelový rituál nezajímá. „Takže začneme za dvacet minut dole v suterénu.“

Casey rychle souhlasila. „Ano, přinesu tam všechny materiály.“

„Jaké materiály?“

„Na co myslíš, miláčku? Toho ti chce dát úvodní lekci z aikida a meditace. Obchodní záležitosti přijdou na řadu až potom.“

Casey na cvičení, kterým ji byl Toho odhodlán naučit, úplně zapomněla.

John jí na tvář vtiskl vlhký polibek. „Nemohla bys začít v lepší okamžik, miláčku. Uvidíš, že si po tom cvičení budeš připadat jako úplně jiný člověk. Že je to tak, Toho?“

John se právě dooblékal, když na dveře zaklepal Wes Carpenter.

„Jestli hledáš Casey,“ pronesl vesele John, „právě s Tohem ve sklepě cvičí aikido. Ale na tvém místě bych je nerušil. Je to soukromý rituál.“

Wes na Johna pohlédl přimhouřenýma očima a vkročil do ložnice.

„Nějak se nám to vymyká z ruky. Ty spíš v Caseyině ložnici. Casey provádí nějaké rituály s tím Japoncem dole ve sklepě. A z toho Quinna se Brenda i já nejspíš zblázníme. Právě teď sedí v kuchyni s Akiko a vykládá jí, jak mu Brenda zlomila srdce. Myslí si snad, že je Paul Newman, nebo co.“

„Jo, zcela jasně jede na Oskara,“ řekl John s úšklebkem.

„Já mu Oskara klidně nechám. A přidám mu k tomu ránu pěstí do nosu, jestli bude zase Brendě sahat pod stolem na koleno, jako včera při večeři.“

John se zachechtal. „Vypadá to, že jsem včera při večeři přišel o zajímavý zážitek.“

Wes na Johna přísně pohlédl. „Chci vědět, co jste včera dělali v suterénu. Nemluvě o tom, co jste dělali tady, v Caseyině ložnici. O tom bych si s tebou rád popovídal, kámo.“

John vrhl na Wese škodolibý pohled. „Nepleteš si trochu skutečné role, Wesi? Casey je tvoje bývalá manželka. Myslím si, že se nemáš právo vyptávat, co Casey a já děláme v jakékoliv místnosti v tomhle domě.“

„Bývalá nebývalá, náhodou mi na Casey záleží. Nechtěl bych, aby jí někdo ublížil. Jak to vidím já, Quinn tady není jediný, co se nechává unášet svou rolí. Nebereš tu svoji roh manžela trochu moc vážně?“

„A co tvoje role jako Brendina milence?“

„Možná, že to celé začalo jako role, ale Brenda je náhodou bezvadná ženská.“

„Tak vidíš. Mezi mnou a Casey je to totéž. Věř mi, že mě něco takového ani nenapadlo. Ale Casey… to je něco jiného. Dostane se člověku přímo pod kůži a zůstane tam.“

„Něco ti řeknu,“ pronesl Wes tichým a důvěrným tónem. „Když jsme s Casey… ehm… přestali být jenom dobří kamarádi a náš vztah začali být romantičtější, věděl jsem, že si ji musím vzít. Úplně mě to praštilo,“ uhodil se do hrudníku. „Casey to taky vzalo. I když – teď, když se nad tím zamyslím, nutil jsem ji do všeho já. Casey se snažila být rozumná, což se jí většinou daří, ale někdy nastanou chvíle…“

Johnovy rty zvlnil úsměv. „Já vím, každý takovou chvíli někdy zažije.“

Wes si pohladil bradu. „Jo. Stalo se to mně a Casey a teď k tomu dochází znova… s Brendou.“

„Možná, že teď budeš mít větší štěstí.“

Wes začal přecházet sem a tam. „Jo, ale možná taky ne. To je na tom to strašné. Mezi mnou a Brendou hned přeskočila nějaká jiskra. I Brenda má ten pocit. Vím, že ho má. Ale člověk se musí ke všemu snažit přistupovat racionálně.“

„Splnit takovýhle příkaz není jednoduché,“ řekl John ironicky.

Wes si jeho poznámky nevšiml. „Nemám v tomhle směru nejlepší zkušenosti a Brenda také ne. Podle toho, co mi řekla, jste vy dva skočili do manželství rovnýma nohama stejně jako já s Casey. Možná, že bychom mohli udělat stejnou chybu i podruhé.“ Střelil po Johnovi pohledem. „V téhle chvíli bych ani o manželství neměl uvažovat. Sotva Brendu znám a už myslím na svatební zvony.“ Wes se v půli kroku zastavil a otočil se k Johnovi. „Zalíbí se mi nějaká ženská a už si ji chci vzít, mít s ní děti…“ Zvolna potřásl hlavou. „Vždycky jsem chtěl rodinu. Vždycky jsem si představoval, jak se budu vracet domů k ženě, třem nebo čtyřem dětem, psovi… možná k jedné dvěma kočkám… možná i kuřatům. Ta by samozřejmě nebyla v domě.“

„Ta kuřata, myslíš.“

„Jasně. Sakra, Johne, vždyť si to přece dokážeš představit, ne?“

John se krátce pousmál. „Do nejmenších podrobností.“

Wes se zachmuřil. „Casey si to nikdy představit nedokázala. Nikdy. Měla vždycky myšlenky úplně jinde.“

„Myslela jenom na svoji kariéru?“

Wes přikývl. „Když jsme se rozhodli, že se vezmeme, právě ji u Hammondů povýšili na vedoucí oddělení akvizic. Hrozně moc to pro ni znamenalo. Byla z toho úplně vedle. A já jsem měl radost za ni. Byl bych nerad, kdybys to špatně pochopil. Nemám nic proti tomu, aby manželka dělala kariéru.“

„Pokud se ještě při tom dokáže starat o pár dětí, psů, koček a kuřat.“

Wes se provinile usmál. „Já vím, chci toho hodně. Ne že bych nechtěl pomáhat. Když jsme se rozhodli, že se vezmeme, řekl jsem Casey, že v novinách vezmu nějakou jinou práci, nechám cestování a budu dělat něco, při čem bych byl víc doma. Ale Casey mi to vymluvila. Myslela si, že bude potřebovat rok dva na to, aby se se svou novou funkcí pořádně seznámila, a že na to bude potřebovat tolik času, že bude lepší, když nebudu doma pořád. Za nějakou dobu…“ povzdechl si. „Moc daleko jsme se nedostali. Asi jsme oba dva věděli, že nám to spolu nebude fungovat. Asi jsme od začátku šli každý někam jinam.“

„Někdy se to stává,“ řekl John.

„Já vím. Casey nedávám žádnou vinu. Je velice zvláštní.“

„Souhlasím.“

Wes kývl hlavou. „Možná, že si Casey hraje na tvrdou obchodnici, která se dokáže se vším vyrovnat, ale já ji znám. Je dost citlivá a zranitelná. Jenom to umí hrát.“ Zamračil se. „Něco ti povím, Johne. Vyvedl jsi Casey skutečně z konceptu. Nikdy předtím jsem ji takovou nezažil.“

„Nesmíš připisovat všechny zásluhy jenom mně. Částečně se na tom podílí i naše dynamická dvojice z Japonska.“

„Nemluvím o obchodních záležitostech. Mluvím o Caseyině srdci. Myslíš si, že už se nepamatuju na ten zvláštní třpyt, co měla v očích? Myslíš si, že už se nepamatuju na to, jak jí vždycky zčervenaly tváře po… však víš, o čem mluvím. Casey není lehkovážná. Bere všechno vážně. Celým srdcem: Nechtěl bych, aby jí někdo ublížil. Víš, na co narážím?“

John přešel k Wesovi a položil mu ruku na rameno. „Jsem do ní blázen, Wesi.“

„Není to obyčejná žena, Johne.“ Wes se na něj vážně zadíval. „Je jako zlatý důl, kde ale zatím nikdo netěžil. Potřebuje jenom správného…“

„Horníka?“

Wes se ušklíbl. „Jo, přesně tak. Já byl mizerný horník. Neměl jsem trpělivost. Chtěl jsem z Casey udělat něco, čím nikdy být nechtěla.“

„Mně se Casey líbí taková, jaká je,“ řekl John a oba muži se usmáli.

„Takže jsi do ní blázen.“

Johnův úsměv se rozšířil. „Naprosto.“

Wes ho pořádně plácl po zádech. „Bezva. Tak to mi spadl kámen ze srdce.“ Přes tvář mu přeběhl stín. „Ale pořád mi dělá starosti můj vztah k Brendě.“

John ho kamarádsky objal kolem ramen a společně vyšli z ložnice.

„Ne že bychom někdy tuhle záležitost s Brendou probírali, ale vsadil bych se, že proti kuřatům nic mít nebude. Něco ti povím.

Jestli se s Brendou někdy rozhodnete chovat kuřata, můžete počítat s tím, že vám postavím kurník. Jako svatební dar. Až postavím Casey tu kůlnu, bude ze mě profík,“ dodal s mrknutím.

„Davide, jak jste se poprvé seznámil s Brendou?“ zeptala se Akiko.

„Svedl nás dohromady osud,“ zamumlal dramaticky David a usmál se na Brendu, která právě vešla do kuchyně. „Řekla bys to také tak, Brendo?“

„Osud. Rozhodně v tom byl osud,“ pronesla zvesela Brenda, nalila kávu a usadila se vedle Akiko.

„Ach,“ řekl David a zdrceně si povzdechl, „ta nevypočitatelná ruka osudu.“

Brenda musela přemáhat smích. David se tolik snažil vypadat jako Lawrence Olivier, že si ani nevšiml, že je rozený komik.

„Nevypočitatelná ruka?“ zeptala se zadumaně Akiko.

Brenda nemohla potlačit smích. Přitiskla si ruku k ústům. „Promiňte.“

Akiko se zachichotala. „Aha, tohleto americké gesto. Nevěděla jsem, že se mu říká nevypočitatelná ruka.“

Brenda se rozesmála ještě více. „Ne, ne. Tak to David nemyslel.

Je to jenom výraz pro věci, které se nedaří tak, jak bychom chtěli.“

„Ach tak,“ řekla Akiko vesele.

David se naklonil nad stůl. „Ale doufám, že teď budu mít větší štěstí.“

Akiko se soucitně pousmála.

David vstal a přešel za Brendu. Položil jí ruce na ramena, sklonil se a vtiskl jí na tvář polibek. „Jsem Ir, Brendo. Ty kecy o osudu neberu. Když člověk něco chce, musí o to bojovat. A já chci tebe,“ zamručel hlasem Humphreyho Bogarta.

Chudák Bogart se musel obracet v hrobě.

„Cítím, jak jste napjatá, Casey.“

Casey seděla se zkříženýma nohama na podlaze tváří k Tohovi a zoufale se snažila přinutit se k relaxaci. „Dělám, co mohu.“

„V tom je právě problém. Příliš se snažíte.“

Casey zavřela oči. Příliš se snaží? Kdyby se pořádně snažila, nemusela se v téhleté situaci vůbec ocitnout. Nepřipadalo by jí, že stojí na okraji útesu, že je za ní seřazena řada Udí a každý z nich ji jediným nesprávným pohybem může srazit do propasti.

„Vy přemýšlíte, Casey. Nesmíte vůbec na nic myslet.“

Casey zavřela oči a snažila se soustředit na vůni aromatických tyčinek, které přinesl Toho. Mírně štiplavá vůně ji však rozptýlila ještě víc. Raději by zkusila ještě něco z aikida. Alespoň se při něm člověk hýbal, i když si vedle štíhlého atletického půvabu Matokiho připadala neohrabaně.

Toho začal tiše a rytmicky recitovat. Casey ho sledovala přivřenými víčky. Seděl se zkříženýma nohama jako ona, spokojen ve své nehybnosti: měl skloněnou hlavu, zavřené oči, na tváři mírný výraz a klidně a zhluboka oddychoval. Nacházel se ve stavu úplného uvolnění. Pozpěvování po několika minutách utichlo, ale Toho svoji polohu nezměnil. Casey byla zvědavá, zda neusnul. Otevřela oči víc a přemýšlivě ho pozorovala.

Zaujala ji Tohova ostře řezaná, inteligentní tvář, i když na ní byl teď výraz hlubokého uvolnění. Dojem na ni udělala i Tohova schopnost vyzařovat ze sebe neustále sílu a kontrolovat situaci. Zjistila, že Matokimu závidí.

Tohovy lesknoucí se černé oči se se zamrkáním otevřely a postřehly Caseyin zkoumavý pohled. Casey zčervenala.

„Ach, vy lidé ze Západu.“ V jeho hlase se ozvala jemná výtka, ale pak se Tohovy rty zvlnily v náznaku úsměvu. „Všichni jste tak individualističtí. Vy a John, vás bratr, Brenda a Wes. Vy všichni.“ Naklonil se o něco blíže. „Ale vy, Casey, mě fascinujete ze všech nejvíc.“

Casey se slabě pousmála. „Já?“

Toho s kočičí mrštností vstal. Stál nad ní a díval se na ni. „Jako Japonec bych měl říci, že srdce stojí v cestě rozumu. Ale možná to neplatí ve všech případech. U vás bych řekl, že srdce rozšiřuje rozum.“

Casey si nebyla jistá, zda to Toho považuje za plus nebo minus.

Než dokázala zformulovat obezřetnou otázku, rozezněl se zvonek u dveří. Casey právě vstávala. Zvuk zvonku jí projel tělem jako nůž. „Ach ne,“ zamumlala pro sebe a připadalo jí, že se nedokáže pohnout z místa. „Jestli je to další manžel, tak to vzdávám.“

„Říkala jste něco, Casey?“

„Ne, vůbec nic. Jen jsem si říkala, jestli to není poslíček… z hokynářství.“ Rychle a nervózně se usmála a trhaně se vydala ke dveřmi suterénního doupěte. „Podívám se… kdo to je.

Můžete tady zůstat a ještě si trochu… zareutovat.“

Casey si pro sebe také zadeklamovala modlitbičku, když se opatrně blížila k hlavním dveřím.

DEVÁTÁ KAPITOLA

„Dobré ráno, slečno Croydenová.“

Casey ztuhla. „Ale, šerif Mills. Co… tady děláte? Myslela jsem, že jste odešel do penze. A přestěhoval se na Floridu.“

Šerif, vysoký a hřmotný chlapík s vlasy barvy soli a pepře částečně zakrytými širokým policejním stetsonem, se na Casey zeširoka usmál. „Ja si to taky myslel. Ale pak se ten nový šerif sebral a odešel. Do Baltimore, nebo někam tam. Byl jsem tady zrovna na návštěvě – nějak jsem si nemohl zvyknout na všechen ten písek a slunce tam dole na jihu. Takže zatím dělám na záskok, dokud si v lednu město nezvolí nového šerifa.“

„Aha,“ řekla Casey mdle.

Posunul si klobouk na stranu. „Obcházím všechny domy na téhle straně mostu, abych se přesvědčil, že všichni tu sněhovou bouři přežili.“

„Ano, my jsme všichni v pořádku, úplně v pořádku, děkuji. Je od vás hezké, že jste se na nás přišel taky podívat. A taky jsem ráda, že jsem vás viděla.“ Casey s každým slovem přivřela o kousek dveře.

Šerif se ani nepohnul a otřel si rukou v rukavici čelo. „Tohle je poslední dům obchůzky. Nevadilo by vám, kdybych si od vás zavolal, slečno Croydenová? Rádio v autě mám nějaké rozbité a chci dát službě na stanici vědět, že na Ryder Road je všechno v čajku.“

Caseyina ústa zkřivil podivný úsměv. Kromě dalšího

„manžela“ byl šerif Mills poslední člověk, kterého chtěla u svých dveří vidět. Patřil mezi těch pár lidí z města, kteří ji znali osobně. A navíc znal Wese.

„Vlastně nevím, jestli telefon funguje, šerife.“

„Proč to nezkusit? Jestli opravdu nefunguje, musíte ho zkontrolovat, abychom vám sem mohli poslat opraváře. A jestli by vás to moc neobtěžovalo, dal bych si docela hrnek kafe. Venku je pěkná zima. A topení v autě zase zlobí. Ale co se dá dělat. Auťák je už pět let starý. Našinec by čekal, že město koupí nový. Tak jako tak, hrnek kafe by mi doopravdy udělal dobře. Jestli vám to nevadí.“

„Ale ne, nevadí,“ řekla Casey váhavě. Pak dychtivě dodala: „Můžu vám udělat i termosku na cestu. Tedy jestli spěcháte. Určitě máte spoustu práce. Se zapadlými auty a tak.“

Šerif se usmál. „Vy byste taky potřebovala vyhrabat auto. Podívejte, až dopiju kafe, pustíme se do toho a zase vás zpojízdníme. Když nám váš – ehm – masér píchne, bude to hračka.“

„Můj masér?“

Šerif opět mírně přikývl a Casey se také ohlédla. Uviděla Toha stát v jeho bílém judistickém kimonu na chodbě před dveřmi do doupěte. „Masér“ se s důstojným výrazem zdvořile uklonil. Jestli se ho šerifova poznámka dotkla, nedal to na sobě znát.

Casey zahanbeně zrudla. „Ach… kdepak. To je pan Matoki. Můj host. Můj velice vážený host z Japonska.“

Šerif se zachechtal. „Tak pardon, pane Matoki. Asi mě spletl ten váš kroj,“ pronesl rozpačitě, sundal si širák a očistil si boty na rohožce.

„S tím si nedělejte starosti,“ řekl Toho mile. „Byl to velice zábavný omyl. Bude to jeden z mnoha milých zážitků, o kterých budu doma vyprávět své rodině.“ Casey mezitím zavřela rezignovaně dveře a snažila se představit si všechny ty nesmírně bizarní zážitky, o kterých bude hotelový magnát po návratu domů vyprávět.

Šerif si promnul zkřehlé ruce a dýchl si na ně.

„Casey, mám říci Akiko, aby pro šerifa uvařila konvici kávy?“ zeptal se Toho přívětivě.

„Jestli máte nějaké kafe hotové, pro mě stačí,“ přerušil je šerif. „Nechci nikomu přidělávat starosti. Ať mi dáte co mi dáte, určitě to bude lepší než ta břečka, co na stanici vaří můj zástupce.“

Přitom si rozepjal zip u bundy s kapuci a spolu s kloboukem ji pověsil na věšák v hale. „Nevím, z čeho to vaří, ale chutná to příšerně. Ne že bych měl to srdce to tomu chlapci říct. Je mu to hrozně proti srsti – myslím to, že mu říkám chlapec. Bude mu třicet. Ale mně je třiašedesát, takže pro mě chlapec je.“

Casey se mezitím pokoušela přijít na to, jak zařídit, aby se povídavý šerif nesetkal s Wesem nebo s Johnem, jejím novým „manželem“, a aby nepronesl něco nevhodného. Jenže on právě to samozřejmě udělal. Začal vyprávět, co se v jejím domě stalo před rokem.

„Hoši McQuadových a Tommy Ingram z druhého konce města se sem loni na jaře vloupali, rozbili pár oken a pomalovali sprejem koupelnu.“

„To se stává,“ zamumlala Casey.

Šerif rychle ujistil Toha, že všechny brzo chytili. „Při hledání těch ptáčků jsem měl dobrého pomocníka,“ pokračoval. „Tenkrát sem přijel Caseyin manžel a než mi zatelefonoval a oznámil vloupání, přišel sám na pár stop. Měl doopravdy detektivní čich. Říkal jsem mu, že by měl kandidovat na šerifa, kdyby se někdy rozhodl zabalit to u –“

„Šerife,“ skočila mu do řeči Casey, „neměl byste spíš zavolat svému zástupci a říci mu, že je tu všechno v pořádku? Že na Ryder Road je všechno, jak má být?“ Přes veškerou snahu se v jejím hlase ozval zoufalý tón a oba muži se na ni udiveně podívali.

Její úsilí zamaskovat zoufalství zářivým úsměvem jejich rozpaky jenom zvýšilo.

Šerif si odfrkl. „Já vím. Občas mi to moc mluví. Moje žena říká, že bych dokázal člověka ukecat k smrti.“ Pohlédl na šňůru telefonu u schodiště. „Jestli vám to nevadí, zatelefonuju si odtud z haly,“ řekl a sklonil se, aby si zul boty.

Casey nadšeně přikývla. Bezva, pomyslela si. Zatímco šerif bude telefonovat, zkontroluje, co je s Wesem a Johnem. Jestli už sešli do kuchyně, zadrží je tam a šerifovi předloží kávu v obývacím pokoji. Pokud jsou její dva „manželé“ ještě nahoře, bude mít čas vyběhnout po zadním schodišti a říci jim, aby zůstali v pokojích, dokud jim nedá signál, že je čistý vzduch.

Teď, když měla plán, byla Casey o něco klidnější. Právě se chystala šerifovi říci, že může telefon v hale klidně použít, když koutkem oka spatřila, jak Wes a John scházejí se schodů.

Schodiště jí náhle připadalo jako chodba ve strašidelném zámku.

Casey viděla, jak její celá kariéra klouže do propasti. Šerif byl stále sehnutý nad zaseknutým zipem boty a Casey ho rychle popadla za paži. Nepřirozeně silným hlasem, jako kdyby byl hluchý, na něj zakřičela: „Ale ne, pojďte si zavolat do kuchyně. Je tam mnohem větší teplo. A nezouvejte se. Ta trocha sněhu podlaze neublíží.“

„Pomalu, pomalu,“ řekl šerif a snažil se udržet rovnováhu. „Už se mi to povedlo. Tak,“ pronesl, stáhl si boty a spokojeně se na Casey usmál.

Jeho úsměv se rozšířil, když zahlédl dva muže, kterým se nepodařil spěšný ústup po schodech nahoru.

„Ale, nazdárek –“

Než mohl šerif vyslovit Wesovo jméno, Casey mu skočila do řeči.

„Podívej se, kdo se na nás přišel podívat, miláčku. Šerif Mills.“

Wes i John udělali pomalu čelem vzad a na tváři se jim objevil stejný úsměv. Unisono šerifovi ze schodů zamávali.

Šerif jim také pokynul a otočil se k Casey s rozzářenou tváří.

„Tak si myslím, že ty povídačky, co jsem slyšel, byly všechno lži. Pár Udí ze sousedství říkalo, že jste se rozvedli.“

Casey cítila, jak se do ní zavrtávají Matokiho bystré oči. „Rozvedli?“ Srdce měla až někde v žaludku. „Kdo? My? Kdepak. Jsme pořád šťastně spolu.“ Bezbarvě se pousmála.

John objal Wese kolem ramen. „Jasně, pořád šťastně spolu,“ pronesl dokonale dvojsmyslným tónem. Šerif přešel bosky ke schodům.

„Tak jak se pořád máte…?“

Casey mu opět skočila do řeči. „Wesi, Johne, už jste… nahoře dodělali… co jste chtěli udělat?“

Než jí mohli Wes s Johnem odpovědět, šerif který nebyl zvyklý na to, aby ho někdo přerušoval, pokynul Wesovi, aby sešel dolů. „Dejte si se mnou kafe a povězte mi, jak bylo na Tahiti. Tam jste přece měl namířeno, když jsme se tady loni na jaře potkali, že?“

Casey spadlo srdce ze žaludku až do kalhot.

Wes, kterému to nikdy moc rychle nemyslelo, zamumlal: „Ach… Tahiti.“

John už poněkolikáté přispěchal Casey na pomoc. „Ach, Tahiti,“ pronesl procítěně. „S Wesem jsme se měli na Tahiti báječně. Bezvadný výlet. Nikdy jsem nebyl na hezčím místě. Kdybyste měl někdy možnost^ šerife, měl byste se tam podívat. Učiněný tropický ráj. Ze je to tak, Wesi?“

„Jo, jo, rozhodně. Nádherné místo.“

„Mohli bychom vám toho o Tahiti napovídat spoustu, že ano, Wesi?“ pokračoval přívětivě John.

„To jo,“ snažil se zapojit Wes.

„Ale –“ John plácl Wese přátelsky do ramene „– musíme s Wesem doopravdy dodělat jednu věc, na které pracujeme. Návrh kůlny, kterou chce Casey postavit.“ John se otočil k Wesovi..Jestli budeme mít čas, měli bychom zajet do města, pozvat šerifa na pivo a pokecat si.“

Wes nechtěl udělat chybu, a tak jenom němě přikývl.

Caseyiny oči se na okamžik setkaly s Johnovým pohledem. Musela v sobě přemoci touhu vyběhnout po schodech, obejmout ho a pokrýt jeho tvář vděčnými polibky. Zbožňovala ho. Už se s ním nikdy nepohádá. Tvář se jí rozzářila úsměvem, prvním upřímným úsměvem v posledních dnech.

Ale úsměv jí příliš dlouho nevydržel.

„Kůlny? Ach, ano. Hrozně rád bych váš návrh viděl,“ řekl Toho.

„Nevadilo by vám, kdybych se k vám připojil?“

Casey viděla prázdný výraz na Wesově tváři, ale John byl opět pánem situace. „Jasně, jen pojďte s námi, Toho. Už jsme asi pět plánů hodili do koše. Možná, že nám přispějete nějakým nápadem. Co ty na to, Wesi? Začneme s čistým stolem.“

Casey se znovu začala usmívat, ještě víc než předtím*-Zatím to probíhalo líp, než se odvažovala doufat. Když bude Toho bezpečně uklizen nahoře, nebude se muset bát, že s ním šerif zapřede hovor o jejím manželovi Wesovi.

Casey zapomněla na Akiko, ale paměť jí rychle osvěžil příchod její drobné japonské návštěvnice.

Akiko se připojila ke skupině a mírně se uklonila. Casey ji představila šerifovi, než se jí stačil zeptat, jestli je Caseyina nová hospodyně. Pak se do šerifa zavěsila. „Pojďme do kuchyně, šerife. Můžete si odtud zavolat a já vám konečně naliji tu kávu.“

Akiko se opět uklonila. „Brenda a já jsme upekly opravdové novoanglické kukuřičné vdolečky podle kuchařky Slasti vaření Je jich dost pro všechny.“

„Kukuřičné vdolečky jsou mé oblíbené jídlo,“ zajiskřilo šerifovi v očích. „To mám ale dneska štěstí.“

Casey se přinutila k úsměvu.

Akiko byla potěšena. „Jsou to velmi dobré vdolečky.“ Rozzářila se na Casey. „Váš bratr tvrdí, že kromě vdolečků, které dělala vaše matka, nikdy lepší neochutnal.“

„Bratr?“ opakoval nechápavě šerif Mill. „Nevěděl jsem…“

„Ještě jste se s Davidem nesetkal, že, šerife?“ pronesla Casey spěšně. „Určitě jsem vám o něm vyprávěla. No, vlastně možná ne.

Bydlí ve Filadelfii. Mmmmm, ty vdolečky voní báječně, Akiko. Dáte si je s máslem a zavařeninou, šerife?“ otázala se, když ho vedla do kuchyně. K jejímu rozčarování šla Akiko hned za nimi.

Při vší své smůle Casey nebyla ani příliš překvapená, že bratr David ještě sedí v kuchyni a cpe se vdolečky. Nejlepší kukuřičné vdolečky kromě těch, které dělala naše drahá maminka, musela se Casey bezděky usmát. Jestli její matka měla k něčemu odpor, bylo to pečení.

Brenda seděla vedle Davida a dopíjela šálek kávy. Když uviděla návštěvníka, tázavě se na Casey podívala.

„Představuji vám šerifa Millse,“ oznámila Casey. „Šerife, tohle je můj bratr David a přítelkyně Brenda.“

David se zvedl a stiskl šerifovi ruku.

Brenda se koketně usmála. „Doufám, že jste nepřišel nikoho zatknout, šerife.“

Šerif se uchechtl. „Držím se jedné věci – nikdy nedávat želízka na ruku, která tě živí. Zaslechl jsem, že tady jsou nějaké báječné kukuřičné vdolečky, čerstvě vytažené z trouby.“

„Hned budou na stole. Telefon je támhle u dveří,“ řekla Casey a ukázala na telefon na stěně.

Šerif se odkolébal k telefonu a vytočil číslo své kanceláře.

„Ahoj, Jessi. Tady Ned. Volám od slečny Croydenové. Rádio v autě zase nefunguje. Tady dole je všechno v pořádku. I když by na to pluhy měly trochu šlápnout. Pár vedlejších silnic je ještě neprůjezdných. Jak to vypadá ve městě?“ Po krátké odmlce řekl: „Dobře. Hlídej pevnost. Vrátím se asi za dvacet minut. Pozvali mě tu na kafe a vdolečky.“ Další odmlka. Šerif se zasmál. „Uvidím, co se dá dělat.“ Pohlédl na Casey, která mu do hrnku nalévala čerstvě uvařenou kávu. „Chce vědět, jestli bych mu nemohl přivézt taky vdoleček. Říkal mi, že si k němu právě udělal konvici kafe.“

Při slově „kafe“ obrátil oči v sloup.

„Ale samozřejmě, kolik chce,“ nabízela Akiko.

Šerif se otočil zpět k telefonu. „Tak jo, Jessi, půjde to. Jo, poděkuju. A taky dvěma hezkým paním, co jsou u ní na návštěvě a co je upekly. Jedna z nich je až z Japonska. Přijela sem s manželem.“

Po krátké odmlce zakryl šerif sluchátko rukou a zamrkal na Brendu. „Jess chce vědět, kdo je ta další hezká návštěvnice. Jestli jste svobodná, mám vám prý říct, abyste určitě přišla na vánoční ples svatého Denise. Je to třiadvacátého. Ale měli byste přijít všichni. Je to událost.“ Obrátil znovu pozornost ke svému zástupci. „Je tu plný dům hostů, tak jim říkám, aby přišli všichni. Jo, Jessi, a hádej kdo je tady ještě?“ zamrkal na Casey.

Casey zezelenala. Musí si honem něco vymyslet.

„Manžel –“

Při slově „manžel“ upustila konvici s kávou a začala křičet, ještě než se roztříštila o kachlíkovou podlahu a káva jí vystříkla na kalhoty.

Všichni včetně šerifa, který rychle zavěsil, přispěchali Casey na pomoc.

„Ne, prosím vás, ne, je to dobré,“ tvrdila Casey, když všichni klesli na kolena a snažili se získat prostor, aby jí mohli vyhrnout kalhoty a zjistit, jestli nemá opařené nohy.

Wes, John a Toho nahoře na schodech uslyšeli Caseyin výkřik a přispěchali do kuchyně. Pohled na to, jak všichni klečí kolem Casey, připomínal jakýsi bizarní pohanský obřad.

„Opravdu, nic to není,“ trvala na svém Casey. „Ta káva zase nebyla tak horká. Spíš jsem se lekla.“

„Měli bychom na to dát máslo,“ poznamenala Brenda. „Moje matka mi vždycky dávala na spáleniny máslo.“

„Ne,“ oponoval jí David. „Máslo by moc nepomohlo. Měli bychom na to dát studenou vodu. Jedině studenou vodu.“

„Mám v autě lékárničku,“ řekl šerif. „Možná, že by se v ní našla nějaká mast.“ Začal vstávat, ale pak se zastavil. „Ne, kdepak. Teď jsem si vzpomněl, že jsme ji použili minulý týden na stanici, když jsme ošetřovali nějakého chlápka, co se ošklivě pořezal. Stejně jsme ho pak vezli do nemocnice, protože to chtělo sešít –“

„Počkejte, myslím si, že je nějaká mast tady,“ řekl Wes a otevřel kuchyňskou zásuvku.,Jo, je tu.“

Casey na něj vrhla ostrý pohled. Host, který přijíždí jen zřídkakdy, by neměl vědět, kde takové věci schovává.

Matokiovi byli naštěstí zaneprázdněni poskytováním vlastních rad a Wesovy poznámky si nevšimli.

John, který si vždycky věděl rady, zakročil. „Nejdřív se sebe musí sundat tyhle kalhoty. Mám v pokoji nějakou kortizonovou mast. Možná, že by se na to dala použít.“ Směroval Casey k východu z kuchyně, ještě než se šerif stačil postavit na nohy.

„Co to mělo znamenat?“ otázal se John, když byli z doslechu.

„Stalo se ti něco? Bolí to?“

Casey potěšil jeho starostlivý tón. „Nic mi není. Je to jen malá spálenina na povrchu. Právě jsem šerifovi nalévala kávu, když se chystal říci svému zástupci, že je tady můj manžel Wes. Musela jsem něco udělat.“

„Při tom výkřiku stydla krev v žilách. Hrozně jsem se polekal.“

Casey po něm bezostyšně přejela pohledem.

John se ušklíbl. „Má to znamenat, že jsme zase šťastně spojeni posvátným svazkem?“

Vydali se do schodů. „Na to, že jsme spolu tak krátce, máme pěkně divoké manželství, vid?“

„Má svoje pro i proti,“ zamumlal, uchopil její tvář do dlaní a vtiskl jí na dychtivé rty mnohoslibný polibek.

Casey vrhla rychlý pohled ze schodů a pak ovinula Johnovi paže kolem krku. „Nikdy bych to bez tebe nedokázala, Johne. A co se týče té dohody…“ Všimla si, že mu přeběhl po tváři stín. „Neboj se,“ usmála se. „Už ti u sebe nenabídnu místo asistenta. Ráda bych zavolala přímo Hammondovi a řekla mu, aby tě do téhle transakce zapojil s polovičním podílem. S tvými zkušenostmi a znalostí Japonska jsem si jistá, že na to Hammond přistoupí. Až budeme mít tuhle dohodu v kapse, možná, že se s Hammondem dohodneš na trvalejší spolupráci. Hrozně o tuhle dohodu stojí. A jestli mi ji pomůžeš dotáhnout do konce, získáš si u firmy svůj vlastní kredit.“ V očích jí zajiskřilo. „Já o ni tedy rozhodně stojím. Chci, aby pro mě znamenala postup na místo viceprezidenta.“

Stín z Johnovy tváře nezmizel, ani když došli nahoru. Znovu se k Casey otočil: „Tak o to tedy jde?“

Casey mu nerozuměla. „Ty chceš větší podíl?“

„O tu funkci viceprezidenta. O to tady především jde, viď?“

Casey byla zaražená. „Samozřejmě, že tady jde hlavně o tohle. Nebo si myslíš, že bych se tolik namáhala –“ odmlčela se a v modrých očích se jí objevil chápavý výraz. „Aha, už vím, kam míříš. Chceš vědět, jak to je mezi námi.“

„Všechno se mezi námi odehrálo hrozně rychle.“ Suše se zasmál a hlubokým a dramatickým hlasem pokračoval. „Rychlejší než letící kulka, silnější než lokomotiva, schopný –“

„– přeskakovat jediným skokem přes mrakodrapy,“ dokončila Casey notoricky známý úvod ze Supermana a ušklíbla se. „Přesně tak. A ještě něco navíc. A nelituji ani chvilky.“ Úsměv na její tváři se rozšířil. „No, snad bych se obešla bez toho, že jsem se před Matokiovými tak zřídila.“

„Chci ti říct, Casey, že…“ upřel na ni pevný pohled, „… jsem taky dával práci na první místo. Dřel jsem jak mezek. Ale zjistil jsem, že práce není všechno. Ze na výhře vždycky nezáleží. Chápeš, co ti chci říci?“

Jeho hlas zněl tak naléhavě, že se Casey zarazila. „Ale samozřejmě, že chápu.“

„Nikdy bych nečekal, že potkám někoho… jako jsi ty. Úplně jsi mi zamotala hlavu.“

„Tak to jsme tedy dva,“ odmlčela se a pohlédla mu do očí. „A ať už ta dohoda s Matokim dopadne, jak chce, já mám pocit, že jsem vyhrála.“

„Víš, co bych chtěl jako dárek k vánocům, miláčku?“ Objal ji, lehce políbil a pak ji opět pustil. „Chtěl bych od tebe slib, že mi dáš novoroční polibek.“

„Máš ho mít,“ zašeptala Casey.

„A chci si s tebou o půlnoci připít na nás, na naši budoucnost. Doufám, že to pro tebe není moc hrr, miláčku,“ vrhl na ni svůj nejlepší mlsný gableovský pohled.

Objala ho kolem krku. „Ne, Johne, vůbec ne. Jsem strašně šťastná. Snad nejsem moc chtivá, když si myslím, že bych mohla získat všechno, všechno, v co jsem doufala?“

Zasmál se. „Vyhrát nebo prohrát – na tom nezáleží, viď? Hlavně když vyhráváš.“

„Nikdy jsem neříkala, že by nebylo pěkné získat všechno.“

Usmál se, ale Casey jeho pohled připadal smutný.

„Ne,“ zašeptal, „to jsi neříkala. Možná, že jsme oba něčeho chtiví, každý svým způsobem.“

Znovu ji políbil, tentokrát o něco ohnivěji, a přitiskl ji ke zdi podesty. Udýchaně se zasmála. „Panebože, my se tady muckáme a dole v kuchyni si šerif Mills myslí, že jsme se s Wesem zase dali šťastně dohromady.“ Lapla po dechu, když si uvědomila význam svých slov. „Propánakrále, na co myslím? Co jsem to provedla? Nechala jsem šerifa dole s Matokiovými.“ Otočila se jako na obrtlíku a namířila po schodech dolů, ale John ji zachytil.

„Jen klid. Brenda, Wes a David tě budou krýt. Musíš si převléct kalhoty, aby to Matokiovým nepřipadalo divné.“

„Tak jo, ale musím se převléct rychle. Prosím tě, běž dolů a dělej co můžeš. O Brendu strach nemám, ale David a Wes…“ Vrhla na Johna sardonický pohled, který ho rozesmál.

„Jo, o ty dva bych se postarat měl.“ Vtiskl jí rychlý, ale vášnivý polibek, na okamžik se zastavil a díval se, jak mizí ve dveřích svého pokoje – jejich pokoje – a vydal se po schodech dolů… aby spatřil šerifa Millse, který zcela nepochybně scénku důvěrného loučení zaregistroval. Dokázal se na šerifa jenom rozpačitě usmát.

Při zvuku jeho kroků Toho a Wes, kteří byli o několik kroků za šerifem, zvedli hlavy.

„Jak je Casey?“ zeptal se přívětivě Wes.

„Prima,“ zamumlal John a pocítil na sobě šerifův ostrý pohled.

V hlavě se mu vynořila představa šerifa Millse, který ho tiskne ke zdi, nasazuje mu pouta a odvádí ho z domu. Kolik může člověk dostat ve Vermontu za techtle mechtle s cizí manželkou? Zejména když se její předpokládaný manžel kamarádí s místním šerifem?

„Jsem rád, že to není nic vážného,“ řekl Toho a zmateně těkal očima z Johna na šerifa a zpět.

Johnovi bylo jasné, že Matoki cítí napětí ve vzduchu.

Protřelému hotelovému magnátovi příliš věcí neuniklo.

Wes, který změnu situace nezaregistroval, se široce usmál. „Šel jsem šerifa vyprovodit ke dveřím a Toho se nabídl, že se mu podívá na to rozbité rádio, co má v autě. Chceš jít taky a poučit se od skutečného mistra?“

„Ale ne,“ zaprotestoval Toho. „Jsem jenom amatér.“

John chtěl uniknout pronikavému šerifovu pohledu, ale nemohl dopustit, aby Toho a Mills zůstali u auta sami. „Jasně,“ řekl, „rád se od mistra poučím.“

Šerif ještě nespustil z Johna oči. Přimhouřil je ještě víc, ale nepronesl ani slovo. Ale výraz někdy poví víc než tisíc slov.

„Mimochodem, Johne,“ pronesl Wes, když si na sebe John natahoval kabát a obouval boty, „šerif se nabídl, že nám pomůže vyhrabat auta ze sněhu, ale řekl jsem mu, že to zvládneme sami.“

John přikývl. „Jasně, vystačíme si sami.“

„To bych řekl, že jo,“ zamumlal šerif uštěpačně, když si nazouval boty.

Wes, který stál přímo vedle něj, jeho poznámku zaslechl a vrhl na šerifa zmatený pohled. Mills jenom zabručel, vklouzl do bundy a nasadil si klobouk.

Toho a John už vyšli ze dveří, ale šerif úmyslně předstíral, že si nemůže zapnout zip u boty.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zeptal se Wes a chystal se pokleknout.

Šerif uchopil Wese pevně za ruku, kterou mu nabídl, a pohlédl novináři přímo do očí. „Poslouchej, Wesi, kdybych byl na tvém místě, dal bych si pozor na toho tvého kámoše Johna a na ženu, kterou máš rád. Víš, co tím chci říct?“

Wes odpověděl okamžitě a bez přemýšlení. „Ale ne, šerife. S Johnem a Brendou se pletete. Už spolu nic nemají. Vůbec nic.“

Teď byl zase z konceptu vyvedený šerif. „Brenda? Ty a Brenda?“

Očima zabloudil ke schodům, po kterých právě sestupovala Casey v suchých kalhotách. Šerif ji sledoval pohledem a pak pomalu řekl: „Já už se tady ničemu nedivím.“

DESÁTÁ KAPITOLA

„To je ale rozkošná tradice, Casey,“ řekla Akiko potěšené, když všichni kráčeli po hlavní ulici. Výlohy všech obchodů byly vyzdobeny viktoriánskými vánočními motivy, prodavači a prodavačky na sobě měli slavnostní proužkované obleky nebo šaty s honzíkem vyzdobené sametem, saténem a krajkami. Po ulici se procházeli koledníci ve viktoriánských oděvech spolu s kejklíři a šašky. Na opačném konci ulice vyhrazené pro pěší se velká skupina zachumlaných dětí a jejich rodičů bouřlivě smála výstupu Kašpárka a Káči.

Den byl jasný a čistý a ve vzduchu bylo cítit borové jehličí. Obchody byly prosyceny pronikavou vůní františků a myrhy. Byla to scéna jako z obrázku. Tradice, která se ve městě dodržovala odedávna.

Toho Matoki, který šel o kousek před Casey a ostatními, se zastavil u výlohy s elektronikou, ale upoutali ho pouze malí mechaničtí skřítkové, kteří ve své dílničce vyráběli vánoční dárky. Akiko si stoupla vedle něj a uchopila ho za ruku. Ostatní, Casey, John, Brenda, Wes a David, zůstali stát opodál a všichni sledovali miniaturní podívanou.

„Jednou sem na novoanglické vánoce přijedeme z Japonska i s vnoučaty,“ řekla tiše Akiko.

Toho se melancholicky pousmál. „Pořád si, má ctěná polovičko, optimisticky myslíš, že nás naše děti takovým požehnáním obdaří,“ odpověděl škádlivým, ale zároveň něžným tónem.

Wes se usmál na Brendu. „Jednou bych se tady chtěl procházet se svými dětmi.“

Brenda pohladila rukou v rukavici Wese po tváři. „Já taky,“ řekla.

David, který stál po druhém boku Brendy, zakaboněně zíral do výlohy. „Já taky,“ pronesl s hraným zoufalstvím.

Casey zachytila Johnův pohled a potlačila úsměv. Za poslední týden se David tak dokonale vžil do role odmítaného nápadníka, že Casey začínala mít podezření, zda Brendinu kouzlu doopravdy nepodlehl. Přímo od zdroje to zjistit nemohla, neboť David tvrdošíjně hrál svoji roli pořád – ať byli Matokiovi nablízku nebo ne. Casey si byla jistá, zda by se to Stanislavskému líbilo, ale chování jejího „bratra“ ji přivádělo tak trochu k šílenství.

Ne že by si stěžovala. Od té chvíle, kdy se u jejích dveří před týdnem objevil šerif Mills a kdy došlo málem ke katastrofě, probíhalo všechno až zázračně hladce. I když sebrala všechny síly a připravila se na další neštěstí, žádné se kupodivu nedostavilo. Život její „rodiny“ a přátel poznenáhlu nabyl podoby klidné rutiny. Atmosféra na staré usedlosti byla sváteční a uvolněná. Nepřišli už žádní další nečekaní návštěvníci – hlavně žádní další manželé –nikdo se nepodřekl a všichni se vžili do nálady nadcházejících vánoc.

Casey učila celý týden Akiko a Toha běhat na lyžích a každé ráno si užívali svátečních výletů zasněženou krajinou. Brenda, Akiko a Casey pekly cukroví a vyráběly ozdoby na stromeček z těsta a papíru. John, Wes a Toho vypracovali podrobný plán nové kůlny – Casey už přemýšlela, že si ji možná nechá postavit. A David přispěl štípáním dříví do krbu a krátkými zábavnými historkami o tom, jak on a jeho mladší sestra vyrůstali, o taťkovi a mamce a o jejich psu Zonkerovi, kterými oblažoval všechny. Casey melancholicky přemýšlela o tom, jak by bylo hezké, kdyby byly pravdivé.

Večer se Casey a její hosté sesedli u krbu, pražili kaštany, povídali si a hráli hry. Toho a Akiko nikdy předtím nehráli společenské hry, ale byli velice učenliví žáci. Později všichni zpívali za doprovodu Davidova piána koledy. Ukázalo se, že Caseyin „bratr“ umí hrát bezvadně.

Když Casey stála s ostatními na hlavní ulici a dívala se na pilně pracující skřítky, uvědomila si, že si nemůže vzpomenout na chvíle, kdy by si připadala uvolněnější, šťastnější, plná dobré nálady. Toho jí zvedl sebedůvěru, protože projevoval čím dál tím větší zájem o její nový hotelový projekt.

I když se stále tvářil nezávazně, Casey si byla jistá, že má dohodu s ním v kapse.

Dny s nově nalezenými členy rodiny a přáteli připadaly Casey báječné. Ale čas, který strávila jenom s Johnem za zavřenými dveřmi ložnice, byl ze všeho nejlepší. Každá noc, kterou spolu strávili, byla plná vzrušení, které Casey v duchu srovnávala s vánocemi – očekávání, dychtivost, smích, pocit, že na světě je všechno, jak má být. Připadalo jí, jako kdyby zamilovanost s Johnem vynalezli, jako kdyby nikdo z nich předtím nic podobného neprožil. A v Caseyině případě to byla pravda. Nikdy předtím nic podobného nezažila. Když byla s Wesem, občas mezi nimi probleskly jiskry, vyšlehl plamen, ale teplo nedokázal nikdo z nich uchovat.

S Johnem prožívala Casey oslnivý a nekonečný řetěz ohňostrojů. Nikdy by nevěřila, že ji potká takováhle láska. Připadala si okouzlená, plná radosti. Když se potěšené nesmála, alespoň se usmívala. Usmívala se na Johna, na svého „bratra“, na Wese a Brendu, na Matokiovy, na listonoše i na člověka, který jim přivezl naftu na topení. Usmívala se i teď, když se dívala na kouzelnou podívanou, která se odehrávala ve výkladní skříni.

Casey se tak zabrala do snění, že ani nepostřehla, že se ostatní už od výlohy odtrhli a znovu kráčejí ulicí.

John, který s ní zůstal, ji jemně zatahal za rukáv bundy. „Kde jsi?“

Zvedla hlavu a upřela na něj zasněný pohled. „Byla jsem zachumlaná v posteli pod svou prošívanou prachovou přikrývkou a muž mých snů mě hladil, mazlil se a miloval se se mnou.“ Modré oči jí zářily. „Nebo jsem byla v nebi?“

Přejel jí chladnými ústy po rtech. Caseyin dech se v mrazivém vzduchu srážel v páru. Pootevřela ústa a polibek mu dychtivě vrátila.

„Pojď, ztratíme se ostatním a zapadneme do místního hostince,“ zašeptal jí svým gableovským barytonem se rty přitisknutými na její ústa. Casey zaklonila hlavu a lítostivě si povzdechla. „Obávám se, že se budu muset ztratit tobě, miláčku. Když se motáš okolo, nemůžu ti dost dobře koupit vánoční dárek, který by tě překvapil.“

Prohnaně se usmál. „Tak mi ten dárek dej dřív. V útulné posteli v hostinci. Nebo bych snad měl říci v nebi?“

„To zní lákavě, velice lákavě. Ale jak by ti bylo, kdybys nedostal k vánocům žádný dárek? A co by si pomysleli Matokiovi o manželce, která svému milovanému manželovi zapomene koupit dárek?“

Casey si všimla, že Johnovi trochu ztvrdly rysy. Věděla, že ho mrzí, že v duchu pořád myslí na dohodu s Matokim, i když spolu hovoří o svých osobních věcech.

Casey ho znovu políbila, divoce a vášnivě, a nevšímala si udivených, ale hlavně pobavených pohledů kolemjdoucích turistů.

Líbala ho, dokud na její polibek nezačal reagovat. A než začal polibek u obou nabývat nezvládnutelné intenzity, udýchaně se odtrhla. „Tak,“ zamumlala, „teď tě nechám na chvíli samotného, kdybys měl náhodou nějaké soukromé nákupy.“

John naklonil hlavu na stranu. „To má být narážka?“

Vrhla na něj koketní pohled. „Doufám, že jsem to neřekla příliš diplomaticky.“

Ušklíbl se a objal ji. „Diplomacie není díkybohu tvoje silná stránka.“

Pevně ho objala a přála si, aby ten okamžik trval věčně, aby o svůj pocit štěstí nikdy nepřišla.

I když své sevření uvolnila, John ji pořád držel. „Nedokážu tě pustit,“ zašeptal.

Zaklonila hlavu a jejich oči se setkaly. Byla překvapena naléhavostí v jeho pohledu. „Nechci, abys mě pustil.“

Johnův pohled vyvedl Casey z míry. Nebylo v něm nic škádlivého. Jejich krátký, ale bouřlivý vztah měl v sobě vždycky prvek hravosti. Než začala s touhle komedií, byl její život hrozně vážný a organizovaný. Kromě milování měla u Johna ráda i to, že se spolu mohou smát, milovala jeho škádlivý vtip.

„Co se děje, Johne?“ zeptala se a v jejím hlase se ozval poplašený tón. Začala v duchu litovat, že mu nepříliš šetrně řekla, aby šel a koupil jí nějaký dárek. Snad si nemyslí, že chce, aby jí koupil zásnubní prsten? Snad si nemyslí, že ho uhání?

Ale pak si vzpomněla, že to byl John, který si chtěl připít na jejich budoucnost. Nechce náhodou couvnout? Nerozmyslel si to? Má ho pustit z háčku? Než mohla přijít na odpověď, slyšela, jak na ni Brenda volá od butiku o několik obchodů dál.

„Hej, Casey, vybereme si na dnešní ples něco naprosto extravagantního. Pojď se sem podívat. Mají tady šaty přesně pro tebe.“

Casey zamávala na Brendu. „Běž dovnitř. Přijdu za tebou.“ Otočila se k Johnovi, který se utrápeně pousmál. „Děje se něco?“ zeptala se úzkostlivě. Dýchl si na ruce. „Musíme si o něčem promluvit, Casey.“

„Tak mluv,“ obrnila se.

„Teď ne, až po vánocích. Až Matokiovi odjedou.“ Povzdechl si. „Až tenhle kurs hraní podle Stanislavského skončí.“

„Pro mě to není hraní, Johne.“

Naklonil se k ní a zlehka ji políbil. „Pro mě taky ne.“

Jeho slova Casey příliš neuklidnila. Ve vzduchu pořád viselo nevyslovené „ale“.

„Tak běž,“ poplácal ji zlehka po péřové bundě. „Kup si ty šaty, co jsou přesně pro tebe. A všechno ostatní, co si potřebuješ nakoupit.“

Když se vydala na cestu, proběhl jí tělem lehký záchvěv. Ale neušla ani čtyři kroky, když na ni John zavolal. S nervózním a podrážděným výrazem se otočila.

Zeširoka se na ni usmíval. „Někdy bych se tady chtěl procházet s našimi dětmi, Casey.“

Našimi dětmi. Řekl „našimi dětmi“. Casey potlačila slzy a zářivě se na něj usmála. Perfektní vánoce. Tohle budou úplně perfektní vánoce.

Muži oblečení ve svých nejlepších šatech zírali s otevřenými ústy na tři ženy ve sváteční nádheře scházející ze schodů. Casey, Brenda a Akiko se rozhodly vzít si na vánoční ples viktoriánské šaty, které si odpoledne koupily v pitoreskním krámku ve městě, jenž se specializoval na dobové oděvy. Drobná a křehká Akiko si vybrala jednoduché šaty z černého sametu, u čtvercového výstřihu a na nabraných rukávech ozdobené krajkou, které se dokonale hodily k jejím ebenovým vlasům a porcelánové pleti. Brenda vypadala v purpurových saténových šatech zdobených na živůtku malými perlovými knoflíky a s vlasy vyčesanými do vysokého drdolu s několika kudrlinkami, které jí spadaly na tvář, svádivě a koketně. Casey si nakonec nekoupila růžové šaty, o kterých si Brenda myslela, že by se hodily přesně pro ni, ale rozhodla se pro nádherné tmavomodré šaty ze sametu, které jí spadaly z ramen ve spoustě záhybů, stužek a krajek. Živůtek jí těsně obepínal prsa a volánky zvýrazňovaly její štíhlý pas.

John začal tleskat a ostatní se k němu při pohledu na ženy snášející se se schodů připojili. Zahrnuli ženy lichotka-mi a Wes pak uchopil Brendu za ruku a řekl jí, jak nádherně vypadá. David mezitím odběhl pro její plášť a když do něj Brendě pomáhal, spočinul rukama na jejích ramenou déle, než bylo potřeba. Tohův úsměv byl naplněn hrdostí a láskou k Akiko. Zašeptal jí něco do ucha: Akiko si dlaní s potěšenými rozpaky zakryla ústa.

Zatímco ostatní mířili ke dveřím, John zadržel Casey u schodů.

Uchopil ji za ruce. „Počkej. Něco jsem ti koupil.“

„Ale vždyť ještě nejsou vánoce.“

„Copak manžel nemůže své ženě něco koupit i před vánocemi? Otoč se a zavři oči.“

Když o chvilku později Casey kolem krku ucítila sametovou stuhu, překvapeně vydechla. Otevřela oči a v zrcadle v hale uviděla křehkou kamej zavěšenou na tmavomodré sametové stuze.

„Ta kamej je nádherná. Ale jak jsi uhodl barvu té stuhy, že mi jde tak dobře k šatům?“

„Pověděl mi to malý skřítek.“

John spočinul zlehka dlaněmi na jejích hladkých smetanových ramenou a prohlížel si její odraz v zrcadle. „Dnes večer jsi neuvěřitelně krásná. Máš v očích kouzlo, Casey. Hned bych tě láskou snědl.“

Casey se otočila tváří k němu a v očích jí zajiskřilo. „A já říkám, lásko, že jsem z tebe úplně vedle.“

„A to jsi ještě neviděla všechno,“ zašeptal jí do ucha.

John měl pravdu. Když se u dveří připojila k Brendě a Akiko, čtyři muži si vyměnili vychytralé úsměvy a zmizeli ve dveřích do suterénu. O chvilku později se znovu vynořili jako čtyři elegantní viktoriánští džentlmeni v rozevlátých černých pláštěnkách a černých saténových cylindrech. Museli odpoledne narazit na stejný obchod s dobovými oděvy.

Teď byla řada na ženách, aby zatleskaly svým hezkým

a elegantním protějškům. Ale cylindry a pláštěnky byly pouhým začátkem nádherného večera.

Tiché zacinkání, které se ozvalo zvenku, upoutalo jejich pozornost.

„Co to je?“ zeptala se Casey a vykročila ke dveřím. John přiskočil a zastoupil jí cestu.

„Jsme všichni připraveni?“ oslovil celou skupinu, přitáhl Casey k sobě a přiměl ji, aby se do něj zavěsila. Ostatní ho následovali. Brenda byla z jedné strany zavěšena do Wese, z druhé do Davida.

Všichni muži přikývli a mrkli a teprve pak John dveře otevřel.

Venku padaly drobné sněhové vločky, které vypadaly jako diamantový prach. Byl to úchvatný pohled. Ale ženy překvapeně vydechly, teprve když uviděly koňmi tažené sáně stojící na příjezdové cestě.

Casey střehla očima k Johnovi. „To jsou ty sáně, co dnes odpoledne jezdily kolem náměstí. Ale jak to-?“

Sklonil se k ní a zastihl ji s ústy otevřenými údivem. Objala ho kolem krku a radostně ho políbila.

Všichni se v saních zachumlali do tlustých vlněných přikrývek. David si sedl na kozlík ke kočímu. Za doprovodu rolniček se rozjeli k městu.

Když přijeli, byl už ples v plném proudu. Při vstupu do velkého sálu za kostelem sledovaly jejich elegantně oblečenou skupinu obdivné pohledy.

Pořadatelé si dali doopravdy záležet. Sál byl vyzdoben lesklými lametami, třásněmi z červeného a zeleného krepového papíru a barevnými žárovkami visícími u stropu. Borové větvičky se vinuly kolem opěrných sloupů. Po obvodu sálu stály stoly s červenými plastikovými ubrusy. Na každém byla uprostřed ve snítce cesmíny postavena rudá svíce. Muži i ženy se shromáždili u bufetových stolů, aby ochutnali připravené maso nakrájené na plátky, saláty, fazole, sekanou, koláče a vánoční cukroví. Další skupina se shlukla kolem ohromné mísy s punčem.

Uprostřed sálu zasněně tančilo několik párů. Mezi dospělými se proplétaly rozzářené a rozesmáté děti.

Caseyini hosté se usadili u stolu a John Casey doprovodil na parket. Koutkem oka zachytila nesouhlasný pohled šerifa Millse, který již na parketu se svojí ženou Jeannií provozoval neohrabanou imitaci waltzu. Casey viděla, že se šerif sklonil a něco své ženě šeptal do ucha. Šedovlasá žena po Johnovi a Casey okamžitě střehla vyčítavým pohledem.

„Ehm, abych snad dnes večer kvůli šerifovi odtancovala pár kousků s Wesem,“ zamumlala k Johnovi, když ji uchopil do náručí.

„Nic si z toho nedělej. Takováhle městečka z klepů žijí.“ John sepjal prsty na jejích zádech a pomalu se s ní vlnil sem a tam do rytmu hudby.

„Tancuješ báječně,“ pronesla Casey zasněně. „Vůbec jsi ve všem báječný.“

„Vedle tebe roštu, miláčku,“ odpověděl John, sklonil Casey hluboko k zemi, chvíli ji v této pozici držel a pak ji opět zdvihl.

Brenda s Wesem tančili opodál.

„Co je dneska se šerifem?“ zeptala se Brenda Casey. „Pozdravila jsem ho a on se na mě zaškaredil.“

Casey se ušklíbla. „Mám pocit, že si o tobě myslí, že zahýbáš s mým manželem.“

Wes si přitáhl Brendu blíž. „To není špatný nápad.“

Když začal příští tanec, John si s Wesem vyměnil partnerku a v rytmu foxtrotu s Brendou odtančil. Wes tančil s Casey, ale každou chvíli přes rameno mrkl na rozvedenou dvojici. I Casey občas pohlédla jejich směrem. John držel Brendu blízko u sebe a rty měl přitisknuté k jejímu uchu. Při tanci jí něco říkal a jeho slova vyvolala na Brendině tváři ustaraný výraz. Zaklonila hlavu. Teď mluvila ona a John se mračil.

„Copak spolu mají?“ zamumlal Wes. v „Musejí ještě dát do pořádku nějaké své obchodní záležitosti,“ odpověděla Casey. „Proto sem přece vlastně přijeli.“

„Obchodní záležitosti?“

„Finance,“ pronesla roztržitě a sledovala, jak John s Brendou opouštějí parket. Namířili do zastrčeného rohu, kde jejich čím dál ostřejší výměna názorů pokračovala.

Wes jejich rozhovor bedlivě sledoval, takže ztratil rytmus a nechtěně šlápl Casey na nohu.

„Promiň,“ zamračil se. „Prokrista, teď k nim jde ještě Quinn. Ten chlap je skutečně otravný.“ Pohlédl na Casey. „Myslíš si, že má o Brendu doopravdy zájem, Case?“

„Nevím,“ zamumlala a všimla si, že se John netváří příliš šťastně, že mu David Brendu odvádí na parket.

John o další tanec požádal Akiko. Toho šel mezitím k bufetu ochutnat novoanglickou stravu. Wes přebral Davidovi Brendu a majetnicky ji objal kolem pasu, takže Casey skončila s Davidem.

„Co na něm vlastně vidí?“ zeptal se David Casey.

„Wes je velice příjemný člověk.“

„Nemluvím o Wesovi.“

Casey měla pocit, jako kdyby se jí najednou na prsou usadil slon.

„Ne?“

„Pořád svého bývalého manžela miluje.“

„Cože?“

„Ale jdi, Casey. Herec musí mít intuici. Dokáže vnímat věci, které probíhají pod povrchem – má na ně čich.“ Unaveně si povzdechl. „Kromě toho jsem je onehda přistihl v kuchyni, když si mysleli, že jsem šel s ostatními lyžovat.“

Casey divoce bušilo srdce. „Přistihl?“

David pokrčil rameny. „Když mě slyšeli vcházet, odskočili od sebe. Nikdy jsem neviděl provinileji vypadající dvojku. Brenda byla celá rudá a John zbledl jak padlý sníh. Nikdo z nich nevěděl, co má říct. Pak Brenda vyběhla ven a já šel za ní, ale řekla mi, že o tom nechce mluvit.“

„A… John?“

„Taky nevypadalo, že by se o tom chtěl bavit.“

Casey přestala tančit. „Bolí mě hlava. Nebude ti vadit, když si půjdeme sednout?“

Odvedl ji z parketu. „Promiň, Casey. Na herce jsem se teď zvlášť citlivě nezachoval. Chci říci – ty a John…“

„Trochu se nám ta hra vymkla z ruky,“ zamumlala.

Později, když opět tančila s Johnem, se na ni John přísně podíval. „Co se děje? Měl na tebe šerif nějakou jedovatou poznámku?“

„Šerif?“

„Tak co se děje?“

„Nic. Vůbec nic se neděje,“ pronesla upjatě. „Myslel jsem si, že před sebou nemáme žádná tajemství.“

„Nech toho,“ řekla ostře. „Nechrne té hry.“

„Mám lepší nápad. Pojďme odtud.“ Přes její protesty ji odvedl z parketu. „Nemůžeme přece…“

„Pozor, drahoušku. Přece nechceš, aby si Toho myslel, že se zase hádáme.“ Vedl ji ke stolu, kde měli přehozené kabáty. Všichni ostatní seděli u stolu a usrkávali z punče. John popadl svoji pláštěnku a Caseyin kabát.

„Budeme s Casey přes noc naproti v Dorsetském hostinci. Uvidíme se zase zítra doma,“ oznámil John a na všechny zamrkal.

„Ale… to přece nemůžu,“ protestovala Casey. „Nemůžu… Nemůžeme tady přece naše hosty nechat, aby se o sebe starali sami.“

John kývl na Davida. „Na dnešní večer se role hostitele může ujmout tvůj bratr, miláčku.“

„Jen se nebojte, Casey,“ ujistila ji Akiko. „Nebude nám špatně.“ Měla byste být ráda, že máte tak romantického manžela.“ Mírně do Toha strčila. „Vzpomínáš si na ten nádherný hotel poblíž Nebeského mostu?“

Její porcelánové tváře zbarvil ruměnec a na všechny se ostýchavě usmála.

„Všechno zařídil Toho. Kompletní speciální dovolenou pro manželské páry na svatební cestě. Pro nás – když jsme spolu už sedmadvacet let. Na romantiku není nikdy pozdě.“

Casey neměla na vybranou a pokorně následovala Johna ven ze sálu. Ale jakmile vyšli ven, hádala se s ním až k hotelu, i při tom, když se zapisoval u recepce, a ještě když šli do pokoje, což bylo ke všemu ještě apartmá pro novomanžele.

Vkročila do pokoje a sotva stačila popadnout dech, když ji John hned za dveřmi přitiskl ke zdi.

„Johne…“

„Jsem do tebe blázen, Casey.“

„Musíme si promluvit.“ Jeho ústa jí smyslně přejela po hrdle. „O tobě… a… o Brendě.“ Nemohla se nadechnout. Vychutnával její lalůček. „Až později.“ Cítila, jak jí rozepíná zip u šatů. „Miluješ ji ještě?“ Políbil ji na rty. Připadala si jako opilá. „Johne…“ Cítila, jak jí šaty kloužou z ramen dolů k nohám.

„Nikdy jsem ji nemiloval, Casey.“

„Ach, Johne…“ Nestačila větu dokončit. Johnovy rty ji přerušily. Vystoupila z hromádky šatů, nejprve jednou nohou, potom druhou.

Jejich polibek byl čím dál intenzivnější, divoké střetnutí jazyka a rtů, jejich dech se mísil a byl nabit smyslným vzrušením. Uchopil rukama její hýždě a Casey cítila, jak se jí teplo Johnových dlaní propaluje jemnými hedvábnými kalhotkami. Casey ztěžkly ruce i nohy. Uslyšela jemný šustot látky.

John ji přitiskl ke zdi. Ani ne o tři metry dál byla pohodlná a zvoucí staromódní manželská postel.

Později, pomyslela si neurčitě, zatímco ústy klouzal po jejím těle a Casey se začala rozplývat…

Když spolu leželi na posteli, jejich těla do sebe dokonale zapadala. Jako dva kousky skládačky. Johnovy ruce ji hladily a laskaly, zkoumaly její tělo a vychutnávaly ho. Casey byla štíhlá, ale ženská, s plnými ňadry a boky, které Johnovi připadaly nádherné. Sevřel v dlaních její prsy.

„Jsi nádherná,“ zašeptal. „Překrásná.“ Přitiskl se rty na její bradavku. Zachvěla se a její tělo se vzepjalo. Pootevřela ústa.

„Líbí se ti to?“

„Ano,“ zamumlala. „Ano, takhle je to nádherné. Ach.“

Jeho ústa, rty a jazyk laskaly její tělo, hledaly a nalézaly. Když jí přejel jazykem po břiše a sledoval křivku boku, cítila, jak se jí napínají svaly. Vklouzl jí mezi nohy a rukama je roztáhl. Vydala tichý výkřik a napjala se. Byla to instinktivní odpověď na jeho smyslný útok. Ale Johnovo úsilí bylo neúnavné a vynalézavé. V těle se jí rozlilo teplo a Casey se mu poddala. Z hrdla se jí vydralo tiché a hluboké zasténání, tvář jí zrudla vzrušením a touhou. Odhodila poslední zábrany, objala ho nohama kolem pasu a nechala se unášet přívalem smyslných prožitků.

Snažila se popadnout dech, ale John našel její ústa a vášnivě ji políbil. Vklouzl do ní jediným rychlým a hladkým pohybem. Casey znovu a znovu.vykřikovala jeho jméno, pevně ho objímala, bloudila mu rukama po zádech. John změnil polohu a posadil ji na sebe. Vztyčila se nad ním, uchopila ho rukama kolem pasu, zády se opřela o jeho pokrčená kolena a zaklonila se.

Začali se pohybovat a připadalo jim, že jejich těla nerozděluje žádná hranice, že splývají v jedno, že mají svůj společný a jedinečný rytmus, který je krok za krokem unáší ke konečnému vyvrcholení.

Venku začalo sněžit a vítr zadrnčel na starobylých oknech hostince. Casey ležela schoulená v Johnové objetí. Přitáhl si ji blíž, aby ji zahřál, a ani se nepokusil z podlahy zdvihnout přikrývku, která tam během jejich milování sklouzla.

Otočila se na bok, aby se mu mohla podívat do tváře. Tiše si ho prohlížela a pak mu špičkou prstu přejela po tváři.

„Johne?“

„Ano, miláčku?“

Zaváhala. „Co kdybychom s těmi vánočními duchy jednou provždy skoncovali?“

Otočil se a setkal se s jejím vážným pohledem. „Máš na mysli nějaké konkrétní duchy?“

„David vás tuhle ráno přistihl s Brendou v kuchyni. Podle všeho si myslí, že vy dva…“

„Probírali jsme obchodní záležitosti, Casey, nic víc. Jestli jsme vypadali překvapeně, pak jsme taky překvapeni byli. Mysleli jsme, že jste všichni pryč. Když David nakoukl dovnitř, mysleli jsme si, že by s ním mohl být někdo z Matokiových a že by to všechno mohlo prasknout. Ale přísahám ti, Casey, že jsme se snažili jenom vyřídit nějaké společné obchodní záležitosti.“

„A vyřídili jste je?“

Očima jí přejížděl po tváři. „Skoro.“ Na okamžik se odmlčel a pak řekl: „Rád bych všechno s Brendou vyřídil co nejdřív, zvlášť teď.“

„A Brenda s tím souhlasí?“

V jeho úsměvu se objevil sardonický podtón. „Už začíná přicházet k rozumu.“

Přitáhl si Casey blíž. „Nemohli bychom teď nechat vánoční duchy zase odpočívat? Radši se zabývám lidmi z masa a kostí. Hlavně když se jedná o tvoje maso a kosti.“

Casey se rozesmála a odpověděla mu rozkošnickým polibkem.

Když se začali znovu milovat, zaplavil Casey majetnický pocit. V té chvíli doopravdy věřila, že je John jejím manželem. Neměla na něj žádný rozumný nárok, ale prostě to tak chtěla.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Příští den dopoledne, po neuvěřitelně romantickém dostaveníčku v Dorsetském hostinci v objetí muže, o němž si byla jista, že je nejbáječnějším, nejneuvěřitelnějším, nejněžnějším a nejroztomilejším příslušníkem mužského plemene, který kdy svět poctil svou přítomností, se Casey jen vznášela. V uších jí zněly zamilované písničky. Nebe jí připadalo modřejší, vzduch voňavější, sníh bělejší.

Když uslyšela zvonek u dveří, seděla právě se zkříženýma nohama na podlaze v obývacím pokoji a na poslední chvíli balila dárky.

David, Wes, Brenda a Toho hráli dole bridž a John s Akiko seděli po osvěžujícím výletu na běžkách v kuchyni nad šálkem horké čokolády.

Casey při zazvonění ucítila píchnutí strachu. Není divu, doposud nevěstil zvonek nikdy nic dobrého. Pak si v duchu probrala, kdo by to všechno mohl být. Vlastně už se dost dobře nemohl objevit žádný další manžel: nebyl důvod, proč by se měl znovu ukázat šerif Mills a Casey ve městě neznala nikoho jiného, kdo by mohl zaskočit na návštěvu.

Vsadím se, řekla si naivně, že někdo zabloudil a potřebuje poradit. Casey odhodila rudou stuhu, kterou se chystala slavnostně ovázat dárek, a vstala.

Zvonek opět zazněl přesně v okamžiku, kdy vcházela do haly. David vykoukl ze suterénu s nelíčené starostlivým výrazem na tváři. „Mám jít otevřít?“

Sebevědomě přikývla.

Přes všechnu sebedůvěru jí však přeběhl mráz po zádech, když šel David po krátkém zaváhání dveře otevřít. Až do okamžiku, kdy otevřel dveře, ani nevnímala, že nedýchá. Pak nervózně zalapala po dechu.

„Jane… Ach, Jane.“ Casey úplně zapomněla, že se na ni její sekretářka měla cestou do Ingramu, kde měli její rodiče víkendový dům, přijít podívat. Navíc byla celý týden tak vyvedená z konceptu, že si ani nevzpomněla na to, aby Jane zatelefonovala a informovala ji o změnách, které původní plán na poslední chvíli doznal.

Jane byla zachumlaná v černém péřovém kabátu a na hlavě měla černý pletený klobouk. V náručí držela spoustu barevných balíčků s dárky pro Casey. „Dejte si to pod stromeček. Je tam i něco pro Matokiovy a…“ Jane pohlédla na Davida, který stál vedle Casey, a zamrkala na ni „… pro tvého manžela.“

„Cože? Pro bráchu tam nic není?“ pronesl David sotto voce a mrkl na Jane.

„Pro bráchu?“ zamračila se Jane.

„Jako pro bratra,“ zašeptal David.

„Ale já jsem myslela –“

„Všechno je to trochu zmatené,“ přerušila ji Casey. A příliš komplikované, než aby to teď vysvětlovala, rozhodla se. „Neboj se. Všechno ti vysvětlím příští týden v práci,“ řekla chvatně a odebírala Jane dárky z náručí. „Díky, že ses zastavila. Určitě pozdravuj rodiče. A veselé vánoce.“

Casey se již chystala své zmatené sekretářce zavřít dveře před nosem, když za sebou uslyšela povědomý baryton.

„Ale, ale, miláčku, nevěděl jsem, že ještě někoho čekáme.“ John přišel až k Casey a majetnicky ji objal kolem pasu. „Akiko a já jsme byli zvědaví, kdo to může být.“ Pohlédl přes rameno. „Nemám pravdu, Akiko?“

Jane zírala vyvalenýma očima na Johna. „Miláčku?“ pronesla se zamrkáním.

Casey se podařilo zářivě usmát. Rty měla suché. „Jane k nám na minutku zaskočila,“ řekla spěšně. „Přinesla nám pár dárků.“

„To se podívejme, díky, Jane. To je od tebe doopravdy hezké,“ řekl přívětivě John a polekanou Caseyinu sekretářku zlehka políbil na tvář.

Jane pohlédla na Casey s naprosto zmateným výrazem.

„A tohle je Akiko,“ řekla rychle Casey, aby Jane náhodou nenapadlo zeptat se na něco nevhodného, jako například: „Co je to za nesmysl s tím bratrem a co tady dělá ten nesprávný manžel?“

Po chvatném představení se Casey snažila co nejrychleji návštěvu vystrnadit. „Tak ještě jednou díky za dárky, Jane. Vím, že spěcháš za rodiči, tak tě nebudeme zdržovat. Pozdravuj je a užij si vánoce.“

Chystala se již opět před svou zmatenou sekretářkou zavřít dveře, když se ze suterénu vynořil zbytek bridžového kroužku – Brenda, Toho a Wes. Casey se nejprve podívala na ně, potom na Jane, a nebyla ani příliš překvapená, že má údivem otevřená ústa. Jane samozřejmě znala Wese. Chudinka Jane. Tři manželé? Včetně jednoho, který byl kdysi pravý? Jane zbledla jako stěna. Casey se bála, že by mohla doopravdy omdlít.

Povzbudivě jí stiskla paži a rychle jí představovala ostatní. Jenom se modlila, aby Jane nic neříkala. Příliš z toho ale strach neměla. Jane vypadala, jako kdyby ztratila řeč.

Avšak řeč se jí vrátila, ještě než ji Casey stačila vyexpedovat ze dveří.

„Musím s tebou mluvit,“ zaskřehotala Jane přesně v okamžiku, kdy se s ní Casey loučila.

„Jestli se to týká práce, tak neměj starosti. Všechno je pod kontrolou.“

„Ne… opravdu, Casey. Je to důležité.“

Casey věděla, že dluží Jane vysvětlení, ale právě v té chvíli se na ně příliš necítila. „Všechno spolu probereme, až se objevím v práci.“

Ale Jane se pevně držela dveří, a tak Casey nezbývalo nic jiného než ustoupit stranou. „Tak jo. Jasně. Pojď dál.“

Když Jane vkročila do haly, upřela doširoka otevřené oči na Wese, který objímal jednou rukou Brendu kolem ramen. Na tváři měl veselý úsměv. Ale Casey si povšimla, že teď zase zbledla Brenda.

Možná se bála, že je Jane nějaká Wesova stará láska. Rozhodně se na Jane dívala s opatrným a vyčkávavým výrazem.

„Pojď, půjdeme dolů a popovídáme si,“ navrhla Casey Jane.

„Možná, že by si vaše sekretářka nejdřív radši dala šálek horké čokolády,“ řekla tiše Akiko. „Právě jsme ji všem chtěli přinést do obývacího pokoje.“

„Ne… já…“ Jane vrhla na Casey zoufalý pohled.

„A k tomu pár báječných kousků vánočního cukroví,“ dodala Akiko.

Casey se musela chovat jako řádná hostitelka, a tak byla nucena rozhovor mezi čtyřma očima se svojí sekretářkou odložit. „Ano, pojď dál a dej si něco teplého, Jane. Pak si popovídáme.“ Pohlédla na dárky, které držela v náručí. , jenom je dám pod stromek a pak přinesu podnos s pitím a cukrovím. Pekly ho Akiko a Brenda, podle Brendina receptu. Je báječné.“

Jane sklouzla očima na Brendu.

Brenda se mdle pousmála.

John a Casey si vyměnili udivený pohled. Za nimi udělali totéž Toho a Akiko. Nastalo trapné ticho.

„Pojďte, pomůžu vám z kabátu,“ řekl David a přistoupil k Jane.

Zápasila s knoflíky. „Casey, opravdu s tebou musím…“ Ale Casey už mířila do obývacího pokoje dát dárky od Jane pod stromek.

„Tak jak vypadaly cestou sem silnice?“ vmísil se do hovoru Wes, zatímco David pomáhal Jane z kabátu a sundával jí klobouk.

„Silnice?“ zamumlala. David jí mezitím pověsil kabát a klobouk a chystal se ji odvést do obývacího pokoje.

„Hmmm. Vsadím se, že jsou ještě dost špatné.“ Wes spustil paži z Brendina ramene a uchopil ji za ruku. Vydali se za Davidem a Jane do obývacího pokoje.

Casey skládala dárky pod stromek. Mezitím do pokoje přišli ostatní. „Tak,“ pronesla a vstala, „teď přinesu to cukroví a –“

„Ach ne, přinesu ho já,“ pípla Brenda. „Zůstaň tu a popovídej si s Jane.“ Pohlédla na Johna. „Ty se tady vyznáš, Johne. Pojď mi s tím do kuchyně pomoct.“

Casey se na Brendu vděčně usmála. Věděla, že Brenda se všemožně snaží dát popletené Jane nenápadně najevo, kdo je tady v téhle chvíli „oficiální“ manžel.

„Pomůžu ti, Bren,“ nabídl se místo toho Wes. Objal Brendu znovu kolem ramen a pokřiveně se na Jane ušklíbl. „Musím se snažit. Hrozně jsme se s Bren pohádali kvůli tomu, že jí nepomáhám. Vypadla z domu a jela se svěřit sem své staré kamarádce Casey. Jel jsem za ní, takže…“

„Myslím si, že si to Jane dokáže představit,“ vpadla Wesovi do řeči Casey a pokynula mu, aby s Brendou přinesli čokoládu a cukroví.

Casey se povzbudivě usmála na Jane, které to překvapivě nezapalovalo tak rychle, jak čekala. Povšiml si toho i David a rozhodl se, že je čas, aby situaci zachránil.

„Vždyť znáš moji sestru, Jane. Je to stará dohazovačka, ta naše malá Casey.“

„Chudák David,“ řekl John s úsměvem. „Víte, než se Wes s Brendou dali dohromady, chodila Brenda s Davidem. Když se tady Brenda ukázala a zapřísahala se, že s Wesem skoncovala, myslel si, že by to spolu mohli dát zase nějak dohromady.“

„Ano, to je ta celá smutná historie,“ povzdechl si zhluboka David.

Casey zatleskala. „Tak to by stačilo.“ Nervózně mrkla po Akiko a Tohovi, kteří seděli vedle sebe na pohovce a celou dramatickou situaci sledovali s nelíčeným zájmem.

Během několika minut, kdy byli Wes a Brenda v kuchyni, předvedu John a David obdivuhodné herecké výkony, které však u Jane podle všeho nějak nezabíraly. Neustále na Casey vrhala úpěnlivé pohledy. Casey nevhodné chování její sekretářky čím dál tím víc rozčilovalo. Většinou jí to zapalovalo rychle.

Když se Wes a Brenda vrátili do obývacího pokoje, začala Casey rozlévat čokoládu do šálků. Připadala si trochu jako na večírku v blázinci. John jí pomohl rozdat šálky a Akiko obešla pokoj a všem nabídla cukroví.

Casey nemohla pochopit, proč Jane pořád vypadá tak vyděšeně. Copak jí Caseyin skvělý soubor profesionálních i amatérských herců nenaznačil dost jasně, co se tu děje?

„Tak jak to vypadá v práci?“ otázala se Casey nonšalantně a povzbudivě se na svoji sekretářku usmála.

Jane podle všeho zaskočilo sousto pocukrovaného věnečku. Dokázala pouze pokrčit rameny.

Brenda, která vypadala pořád bledá, najednou přišla s návrhem, aby si šli všichni zalyžovat.

„Akiko a já jsme se vrátili teprve před chvilkou, Brendo,“ řekl překvapeně John. „A navíc vypadáš, jako by ti bylo špatně.“

„Jo,“ souhlasil Wes. „Má ruce jako led.“ Uchopil Brendinu ruku do dlaní. „Ale ty se celá třeseš, Bren.“

„Nějak mi… není dobře.“ Rychle vstala a obrátila se k Johnovi.

„Nemáš nahoře nějaký aspirin?“

„Jo… jistě,“ řekl John. Ale než mohl vstát, přiskočil k Brendě Wes.

„To je v pořádku, Johne. Mám pro Bren něco lepšího, než aspirin. Pojď, miláčku. Já tě uzdravím.“

Brenda se opět posadila. „Ne, ne. Už to přechází.“

„Co přechází?“ zeptal se Toho.

„Bolení… hlavy,“ řekla Brenda.

Akiko se soucitně usmála. „Moji dceru také někdy hrozně bolí hlava. Myslím, že je to stres. Může to být stres.“

Jane do sebe hodila čokoládu v rekordním čase. „Casey, opravdu s tebou musím mluvit.“

Casey přikývla. Už se nemohla dočkat, až bude mít rozhovor za sebou a bude moci vystrnadit Jane na cestu k jejím rodičům. Od chvíle, kdy se objevila u dveří, zaplavila dům nová vlna napětí.

Casey se divila, že ji také nebolí hlava.

„No, když mě teď s Jane na pár minut omluvíte… musíme si opravdu o pár věcech promluvit.“ Casey spočinula očima na Tohovi.

„Vlastně se docela hodí, že se tady Jane zastavila. Aspoň jí mohu dát doplňující poznámky k návrhu smlouvy a –“ otočila se k Jane „– když budeš mít u rodičů chvilku času, můžeš je překontrolovat a po svátcích to můžeme hned odfaxovat do Tokia.“

„Jo… jistě,“ zamumlala Jane, když se s Casey vydaly z obývacího pokoje. Došly jen ke dveřím, když za sebou uslyšely hlasitý vzdech a pak rachocení šálků. Obě ženy se otočily a uviděly Brendu nataženou v mdlobách na podlaze.

Wes opatrně zdvihl Brendu v náručí a položil ji na pohovku. Casey odběhla pro vodu, ale když se vrátila, Brenda už přicházela k sobě. Ostatní byli shromážděni kolem ní.

„Dopřejte jí trochu vzduchu,“ navrhla Casey a ze džbánu nalila Brendě sklenici vody.

Akiko klečela vedle Brendy a na tváři měla mírný úsměv. „Možná jsem se s tím stresem spletla, Brendo.“

Brenda byla z její poznámky trochu zmatená. „Co… tím myslíte?“

Akiko pohlédla na Wese, který se nakláněl nad Brendu. „Možná, že to není poprvé, kdy Brendu po ránu bolí hlava a má závratě?“

Casey uniklo ze rtů tiché zasténání, sklenice s vodou jí vyklouzla z ruky a roztříštila se na podlaze. Na okamžik upřela pohled na Johna. Pomalu zavrtěl hlavou a na tváři měl udivený výraz.

Brenda zpočátku nerozuměla. Když jí konečně poznámka Akiko došla, otevřela doširoka oči. „Ne… kdepak,“ protestovala. „Nejsem… nemůžu být v jiném stavu.“ Ale okamžitě střelila očima po Johnovi.

Casey její pohled postřehla a v slzách utekla z pokoje.

„Casey…“ vykřikli John a Jane jedním hlasem a vyběhli za ní.

Brenda na Casey také zavolala, ale když začala vstávat z pohovky, Akiko ji přiměla, aby zůstala ležet.

Brenda povzdechla a zadívala se na Wese. Na okamžik zaváhal, pak se posadil vedle ní a objal ji. „To bude v pořádku, Bren. Opravdu. Vezmu si tě.“

„To platí i pro mě, Brendo,“ prohlásil David smutným a naléhavým hlasem.

Akiko pohlédla na Toha, usmála se a začala pečlivě uklízet z podlahy střepy sklenice a porcelánových šálků.

Casey vyběhla nahoru do své ložnice v patách s Johnem a Jane, kteří spolu nahněvaně soutěžili o to, kdo bude mít možnost mluvit s ní o samotě jako první.

„Běžte oba pryč,“ prosila Casey. Napětí, kterému byla vystavena, se konečně projevilo a poslední scéna už pro ni byla»příliš. Po celou dobu Johnovi věřila, uvěřila mu i to, že mezi ním a jeho bývalou manželkou nic není. S Johnem po boku měla pocit, že může dobýt celý svět, přinejmenším dovést do konce dohodu s Matokim. A to se jí také podařilo. Ale teď jí na tom nezáleželo. Nezáleželo jí už na ničem.

„Casey, musíš mi věřit, Brenda není v jiném stavu,“ trval na svém John.

I kdyby Brenda nebyla v jiném stavu, Casey nikdy nezapomene na provinilý pohled, který si vyměnila s Johnem.

„Podívejte se, ať jste kdo jste,“ pronesla Jane tichým hlasem, ze kterého čišel hněv, „copak nevidíte, jak na tom Casey je? Tak se seberte, poslechněte ji a vypadněte.“

John na ni vzdorně zíral. „Řekla, abychom šli pryč oba dva. Takže až půjdete vy…“

„Kdo vlastně ksakru jste? Jak to, že jste skončil jako Caseyin manžel?“ otázala se Jane.

„Je to Brendin manžel.“ Casey klesla na postel.

„Bývalý manžel,“ opáčil John.

„Bývalý manžel?“ zamračila se Jane.

„Brenda není v jiném stavu. Rozhodně ne se mnou.“ John pohlédl s úpěnlivým výrazem na Casey. „Musíš mi věřit.“

„Nevěřila bych tomuhle chlapovi ani slovo,“ varovala ji Jane.

Casey povzdechla. „Vždyť ho ani neznáš.“ Pak si uvědomila, že se Johna zastává, a rychle vyhrkla: „Ale vyznáš se v lidech.“

„Casey, nesmíš se teď složit,“ přešel k posteli. „Nezapomeň, že jsou dole Matokiovi. Copak jsi zapomněla, že se chceš stát viceprezidentkou? Zapomněla jsi, jak hrozně jsi o tu dohodu stála? Dělej, miláčku. Musíš se dát kvůli sobě dohromady.“

Jane popošla k posteli. „Casey, poslouchej mě. Tenhle chlap a Brenda –“

„Nechte ji být. Nevidíte, že je rozčilená?“

„Na rozčilení má právo a vy a Brenda to dobře víte,“ odsekla Jane.

„Říkám ti, že Brenda v jiném stavu není. Nespal jsem s ní.“ A po krátké odmlce dodal: „Už strašně dlouho.“

„Nechte toho, oba dva. Nedokážu přemýšlet,“ protestovala Casey.

Bylo slyšet tiché zaklepání a zpoza dveří se ozval melodický hlas Akiko. „Promiňte, že ruším. Wes chce odvézt Brendu do města k lékaři, ale auto je zapadlé ve sněhu. Johne, nemohl byste mu jít pomoci?“

John se upřeně díval na Casey. I on vypadal, jako by si nemohl srovnat myšlenky.

Druhé zaklepání. „Johne, půjdete?“

Naposledy se na Casey vroucně podíval. „Ano, už jdu.“

Když odešel, Casey se převalila na břicho a zabořila hlavu do polštáře.

Jane se posadila na kraj postele. „Ach, Casey, cos to provedla?“

Casey s potlačovanými slzami odpověděla: „Zamilovala jsem se… do nesprávného manžela.“

„Naprosto souhlasím,“ pronesla Jane tak vehementně, že Casey přestala štkát a otočila se naznak. „A co se Brendy týče…“

„Brenda je bezvadná. Nevíš ani polovinu z toho, co se tady dělo.“

„Mně se zdá, že ty taky ne. John a Brenda…“

„Oba byli báječní. Všichni byli báječní. John, Brenda, David i Wes.“ Přestože jí Jane neustále skákala do řeči, podařilo se Casey shrnout všechny bláznivé události, ke kterým za poslední týden došlo. Když skončila, Jane se na ni dívala s výrazem, ve kterém se mísily pochybnosti a soucit.

„To jsou ale parchanti,“ zamumlala a zavrtěla hlavou. „Oba dva.“

Casey si unaveně povzdechla. „Chudák Wes. Je do Brendy zamilovaný. Myslím, že David trochu taky.“

„Ach, zapomeň na Wese a Davida, Casey. Bojím se, že tě čekají velké problémy. Pěkně tě doběhli.“

„Já vím. Proč si myslíš, že jsem tak nešťastná? Jak se teď mám dát dohromady a dotáhnout tu dohodu s Tohem do konce? Už mi ani nepřipadá tak důležitá. Panebože, já jsem doopravdy strašně zamilovaná.“ Srdceryvně se rozplakala.

Jane popadla Casey za ramena a zatřásla s ní. „Myslím to vážně, Casey. Opravdu nevíš ani polovinu. Jestlipak víš, kde Brenda pracuje?“

Casey zamrkala. „Myslím, že dělá v nějaké právní kanceláři.“

„Dělá u Kirklandových hotelů. Vím to.“

Casey němě zírala na svoji sekretářku.

„Vždyť jsem tam taky dělala. Než jsem nastoupila u Hammonda. Brenda není jen tak obyčejná písařka. Dělá asistentku samotnému Kirklandovi.“ Jane zaváhala. „John určitě pracuje pro Kirklanda taky. Stoprocentně v tom jedou spolu. Spolčili se, aby nám dohodu s Matokim vyfoukli před nosem.“

„Ne,“ řekla Casey. „Ne, to by… neudělal.“

„Brenda mě poznala, Casey. Proč myslíš, že se tvářila tak divně, byla tak bledá, dělala všechno pro to, abychom si nemohly promluvit o samotě? Proč myslíš, že na Johna vrhala ty zoufalé pohledy? Jestli je Brenda v jiném stavu, tak s ním celý Matokiho spis. Chtěla jenom varovat tvého drahého náhražkového manžela, že všechno prasklo.“

Casey seděla naprosto tiše a klidně, s očima upřenýma na Jane. Už neměla v očích slzy. Tvář měla úplně bezvýraznou. Ale jak se tak dívala na svoji sekretářku, slyšela naprosto zřetelně, jak jí puká srdce, jako když se přelomí tužka.

Po dlouhé odmlce pronesla Casey dutě: „To jsem tedy Johnovi dala perfektní šanci, aby se k Matokimu dostal.“ Její vyrovnaný výraz začínal dostávat trhliny.

„Ach, Casey, je mi to líto. Opravdu líto.“

„Chci vědět, jak John zjistil, že sem Matokiovi přijedou.“

„Kirkland u nás musel mít někoho nasazeného. Ví, jaká jsi. Jestli měl někdo vůbec šanci dostat se Matokimu pod kůži, pak jsi to byla ty. Ale co teď budeme dělat?“

Casey nepromluvila ani slovo a nepohnula se. Jane se začala obávat, aby se nervově nezhroutila.

Casey dál zírala na Jane, ale v modrých očích jí začaly plápolat ohníčky. „Skoro bych mu už prominula… nevěru. S Brendou… ve chvilce vášně… v okamžiku, kterého třeba později litoval.“

Potlačila slzy. „Proč si pořád něco namlouvám? Byla jsem ochotná prominout mu skoro všechno. Skoro všechno,“ opakovala, vyskočila z postele a začala rychle přecházet po místnosti. „Ale… tohle je trochu moc. Takový špinavý trik. Kdepak, v žádném případě. Kdepak, panáčku. Casey Croydenové hned tak někdo obchod před nosem nevyfoukne. Nikdo se mi nebude po straně posmívat. Jestli se tady někdo bude smát naposled, tak to budu já. I kdybych při tom měla umřít.“

Jane ožila. „To je přece řeč. Zase jsi ta stará Casey. Tak co budeme dělat?“

Casey se otočila a uchopila Jane za ruce. „Musíme přimět Toha k tomu, aby dohodu podepsal, než odjede. John sází na to, že se Toho před koncem svátků nerozhodne. S Brendou patrně v tajnosti dávali dohromady svůj návrh a chystají se ho podstrčit Tohovi hned jak skončí svátky.“

„Určitě,“ řekla Jane.

Casey začala znovu přecházet. „Co mi jenom všechno napovídal. Co budeme dělat na Nový rok. Jak si budeme připíjet na svoji budoucnost.“ Zastavila se, zkřížila paže na prsou a sklonila hlavu. „Jak jsem mohla být taková husa?“

„Nehledej u sebe vinu, Casey. Je… velice hezký. Trochu mi připomíná Clarka Gablea…“

„Tohle jméno už přede mnou nikdy nevyslovuj.“

„Čí? Johnovo?“

„Clarka Gablea.“ Schoulila se ještě víc. „Ano, zdi Jericha se doopravdy zhroutí. A můj drahý manžílek nebude ani vědět, co ho praštilo. Ale musíme jednat rychle. Můžeš tady na pár hodin zůstat a naklepat pro mě konečný návrh té dohody?“

„Jasně. Naši mě čekají až k večeři.“

„Díky. Možná, že tyhle vánoce přece jenom nebudou úplná katastrofa.“ Hlas se jí zachvěl.

Jane poklepala Casey po rameni, když vtom vrazil do dveří zpocený a udýchaný John.

„Tak odjeli. Akiko jela s nimi. A David taky,“ oznámil. „Až se vrátí, budeš mít jasný důkaz o tom, že Brenda v jiném stavu není.“

Casey potajmu Jane upozornila, aby nic neprozradila. Pak popošla k Johnovi. „Asi jsem reagovala nepřiměřeně.“

John na ni pohlédl se skeptickým výrazem.

Rozpačitě se usmála. „Ani jsem netušila, že jsem žárlivý typ. Taková hloupá scéna. Radši abych šla dolů a omluvila se Tohovi. Zůstal doma, že?“

John přikývl.

„Casey, rád bych ti všechno vysvětlil.“

Zlehka ho pohladila po tváři a pousmála se. Z jejích hereckých výkonů za poslední týden vyžadovalo právě toto drobné gesto největší úsilí. I teď, rozhněvaná a zuřící, že ji zradil se cítila hrozně bídně. „Později, miláčku. Promluvíme si později,“ vypravila ze sebe a začala se jí točit hlava. „Ano, to si tedy rozhodně promluvíme, Johne Gallaghere. Bude to setsakra zajímavý rozhovor. Věř mi, že ti chci povědět spoustu věcí.“

„Ne, Casey. Myslím, že bys neměla…“

„Měla bych jít dolů a omluvit se Tohovi. Co by si o mě pomyslel?“

Casey uchopila Jane za paži a spěšně ji vytáhla z místnosti. Sešla s ní po schodech a rychle ji zavedla do suterénu, aby na počítači mohla přepsat návrh smlouvy s Matokim.

Jakmile za sebou uslyšela zacvaknutí zámku dveří, namířila do obývacího pokoje, kde Toho Matoki četl Newsweek.

Když Casey vešla do pokoje, zvedl hlavu a s tázavým výrazem se na ni zadíval. „Jste v pořádku, Casey?“

„V životě mi nebylo líp,“ pronesla vesele.

„Skutečně,“ zamumlal Toho. „Věci vzaly velice zvláštní obrat.“

Casey se posadila proti němu. „Musím se omluvit za tu scénu, za rozbitou sklenici a za to, že jsem odtud utekla.“

Toho se pousmál. „Musíte mít Johna velice ráda, Casey.“

„Já ji tedy mám rád určitě,“ řekl důrazně John, který vkročil do pokoje. Přešel k Casey, posadil se na pohovku vedle ní a něžně ji objal kolem ramen. „Kdybych si měl znovu vybrat, bude to zase ona.“

Casey se na něj málem nedokázala ani podívat. Ví o tom? Ví, že já vím? přemýšlela.

„Mimochodem, miláčku, kdopak je to zavřený dole?“ zeptal se John a zlehka jí přejel po paži špičkami prstů.

Casey se snažila nemyslet na zrádné smyslné záchvěvy, které jí probíhaly paží. „To je Jane.“ Podívala se Johnovi přímo do očí.

„Dává dohromady konečnou verzi té hotelové dohody.“

„Aha.“

John měl ve tváři neproniknutelný výraz. Casey soustředila pozornost na Toha. „Myslela jsem si, že bychom mohli vánoce oslavit s podepsanou smlouvou. Koneckonců jsme návrh dopodrobna probrali. Vím, že Hammondovy hotely by chtěly začít co nejdřív. Vypadalo to, že to, co jsem vám ukázala, na vás udělalo docela dojem. Ach, nesmím zapomenout na Johna,“ věnovala mu neupřímný úsměv. „Hrozně jsi mi pomohl, miláčku.“

Casey znovu pohlédla na Toha. Bohužel i on nasadil neproniknutelný výraz. Ale to u něj nebylo nic nového.

„Co tomu říkáte, Toho?“ Casey věděla, že na něj spěchá, a Toho Matoki nebyl z těch, kteří se nechají. Ale Casey byla zoufalá. Když ho nechá odjet bez podpisu, riskuje, že o dohodu přijde. Už si byla zcela jistá, že John si po celou dobu hrál na vlastním písku. Určitě si nechával nejlepší nápady až na pozdější dobu, až dají s Brendou dohromady návrh dohody za Kirklanda. Jistě do svého návrhu zamontují také některé její věci, pomyslela si rozhořčeně, a budou pak mít Toha v kapse.

Toho odložil časopis a pomalu se vztyčil. Zamyšleně se na Casey i Johna podíval, ale nepronesl ani slovo.

Casey vstala. „Mohl byste si ten návrh alespoň přečíst a pak se rozhodnout. Jane ho bude mít za pár hodin napsaný.“

„Nespěchej na Toha tolik,“ varoval ji John.

V Casey se vzedmula vlna vzteku. Měla chuť vyřídit si to s Johnem přímo na místě a odhalit ho jako bezohledného a nectného křiváka.

Ale to by její věci rozhodně nepomohlo, protože by se katastrofálně odhalila i sama. Potlačila vztek. Má situaci zase v rukou a teď si ji nepokazí. Zamilovaně se na Johna usmála. „Nechci na Toha spěchat, miláčku. Myslela jsem si, že když už Jane dá celý návrh dohromady, nemá cenu otálet.“

„Řekněme, že japonská obchodní etiketa nezná utahování šroubů.“

„Žádné šrouby neutahuji,“ řekla upjatě.

Toho je upřeně sledoval černýma očima. Jste velice zajímavý pár. Oběma jsem vám velice vděčen.“ Když pronesl svoji netečnou poznámku, jeho ústa se náhle roztáhla do širokého úsměvu. „Ano, doopravdy se těším na velice sváteční Boží hod.“ A s malou úklonou se vzdálil.

„Ach, ti muži,“ pomyslela si zoufale Casey. „Ať jsou ze Západu nebo z Orientu, stejně se v nich nevyznám.“

DVANÁCTÁ KAPITOLA

John stál ve dveřích Caseyiny ložnice a na tváři měl rošťácký úsměv, který si vypůjčil od Clarka Gablea.

„Co to má znamenat?“ protáhl a ukázal na velkou přikrývku, která zakrývala vchod do přístěnku.

„Tohle je, miláčku, zeď Jericha. A za tou zdí máš postel.“

„Už chápu.“

„To bych řekla,“ poznamenala Casey uštěpačně, „že to chápeš, když sis odpoledne mohl promluvit s Brendou.“ Vřela v ní zlost. A to tím spíš, že John vzal odhalení své hry s naprostým nadhledem.

Jako by mu spíš zlepšilo náladu a přineslo úlevu. Po celý zbytek dne a večer se mu dokonce dařilo hrát manžela s ještě větším nadšením a elánem. A navíc jako by měl zvrácenou radost z toho, že Casey zuří.

John si odkašlal, ale nic neřekl. Ani se nepohnul z místa, kde stál.

„Ráda bych šla spát,“ řekla upjatě Casey.

John pokrčil rameny. „Jako dítě jsem nikdy na Štědrý večer nemohl usnout. Určitě nechceš zůstat vzhůru a vyhlížet Ježíška s dárky?“

„Na Ježíška nevěřím.“

„Ale, ale? Onehda ráno na gauči v sousedním domě to vypadalo…“

„Byla jsem opilá. Točila se mi hlava.“

„Mně taky. Točí se mi hlava už celý týden.“

„Hra končí, Johne.“ Slova se jí zadrhla v hrdle.

„Casey,“ řekl tiše John, „ta hra skončila ještě dřív než vůbec začala.“

Caseyina ruka vystřelila vzhůru. „Nechoď ke mně. Myslím to vážně. Myslela jsem si, že jsi ten nejbáječnější… Nejsi nic jiného, než podvodník. Obelhal jsi mě. Podvedl. Udělal jsi ze mě hlupáka. A já… si o to sama řekla. Řekla jsem si o to.“ Zavrtěla hlavou. „Jak jsem mohla být tak naivní? Tak slepá?“

„Říká se, že láska je slepá, miláčku.“

„Opovaž se mi říkat miláčku! Všechno jsi jenom předstíral. Nemiluji tě, Johne. Milovala jsem toho muže, o kterém jsem si myslela, že je čestný, upřímný, důvěryhodný…“

„Dobře, Casey, nejsem zrovna skautík. Jestli jsi doopravdy chtěla někoho takového, tak jsi naletěla. Ale upozorňuji tě, miláčku, že ani ty nejsi žádný vzor ctností. Sama jsi hrála pěkně falešnou hru.“

Jeho slova ji podráždila a krev se jí nahrnula do hlavy. „S tebou ne, Johne. Na tebe jsem nic nehrála.“

„A já ti říkám, Casey, že jsem na tebe přestal hrát ve chvíli, kdy jsem si uvědomil, že tě začínám mít rád.“ Přes Caseyiny protesty k ní přisedl na postel. „Myslím, že k tomu došlo hned první večer, pod tím jmelím.“

„Nech toho. Opravdu si myslíš, že ti věřím jediné slovo z toho, co jsi teď řekl?“ Vzdorně mu pohlédla přímo do očí.

„Ne. Nejspíš mi nevěříš, miláčku.“

Cukla sebou, když jí opět řekl „miláčku“, ale neřekla na to nic, protože věděla, že se ji pokouší rozčilit.

Vstal z postele, ale neměl se k odchodu. Dobře víš, že jsem tě mohl Matokimu shodit. Kdykoliv. Říci mu, co na něj hraješ. Zmařit tu tvoji dohodu.“

„To by ses shodil i sám. Myslel sis, že nikdy nezjistím, co jsi zač? Kdo je Brenda? Myslel sis, že když smlouvu, do které jsem vložila čas, srdce a duši, dostane Kirkland, na všechno se vykašlu a nezačnu zjišťovat, kdo mi ten obchod vyfoukl před nosem? A myslel sis, že až zjistím, že děláš pro Kirklanda, budu z nějaké zvrácené náklonnosti k tobě mlčet? To si piš, že ne, Johne Gallaghere. Zatelefonovala bych Matokimu dřív než bys řekl švec.“

John se jejímu láteření jenom usmíval. „Tak, miláčku, teď už vím, jak sis v naší branži získala svoji pověst. Takže tohle je pravá Casey Croydenová. Tvrdá jak brousek. Pomstychtivá. Nezdolná.“

„Ano, taková jsem,“ odsekla.

Johnův úsměv se rozšířil. „Krásná, svéhlavá a tvrdá. Tahle kombinace se mi zamlouvá, miláčku.“

„Tohle na mě už neplatí, Johne. Je po všem. Opravdu po všem.“ Vstala, přešla přes místnost k provizornímu závěsu a odtáhla ho stranou. „Prosím tě, běž spát.“

Přistoupil k ní a uchopil ji za ruku, kterou svírala závěs. „Nikdy se mi nesnilo o tom, že by se něco takového mohlo stát, Casey.“

Casey po něm střelila pohledem a zoufale se snažila nemyslet na jeho dotek. I teď měla pocit, že by dokázal získat její srdce. Její ubohé, zmučené srdce. „To určitě ne. Určitě se ti ani nesnilo o tom, že tě vezmu domů a předložím ti Matokiho na stříbrném podnosu. Měl jsi doopravdy kliku, Johne. S Matokim se na tebe usmálo štěstí. A nádavkem jsi dostal mě jako prémii.“

Zavřela oči. „Ale jenom dočasně.“ Zapotácela se.

John ji chtěl zachytit, ale Casey ho odstrčila a přitom trhla závěsem, který stále držela v ruce. Zdi Jericha se zhroutily a s nimi i těžká železná tyč, na které byl závěs připevněn. A navíc přímo na Casey. Casey vykřikla bolestí, když ji tyč udeřila do hlavy a pak zazvonila o podlahu. Závěs ji zahalil jako rubáš.

John se z ní snažil závěs stáhnout, ale Casey zaječela. „Nesahej na mě. Neopovažuj se mě ještě někdy dotknout, ty parchantě.“

Snažila se vymotat ze závěsu, když se ozvalo zaklepání. „Casey, jste v pořádku?“

Akiko. Casey si povzdechla. Vždycky si dokáže vybrat tu nejvhodnější chvíli.

Caseyina hlava se vynořila ze závěsu. „Ano… jsem v pořádku.“

John se zamračil. „To tedy nejsi,“ řekl ostře. „Akiko, Casey si rozsekla čelo. Mohla byste přinést nějakou antiseptickou mast a obvaz.“

„Ty lháři,“ řekla mu Casey, když Akiko odešla. „Prostě ti dělá radost, že mě můžeš před Matokiovými zesměšňovat. O to ses pořád snažil. Udělat ze mě husu, aby Matoki můj návrh nikdy nepřijal.“

John, který se až do této chvíle ovládal, se už neudržel. „Hlupáka jsi ze sebe dělala většinou sama. A vzpomínáš si, že jsem tě několikrát vytáhl z bryndy já. Zachránil jsem ti kůži. A čistě pro úplnost, jsem do tvé kůže pořád blázen.“

Casey ucítila na tváři něco teplého a mokrého. Myslela si, že je to nezvaná slza a setřela ji, ale zjistila, že to byla kapka krve.

„Teče mi krev,“ pronesla překvapeně.

„Tak vidíš, že nejsem takový lhář, za jakého mě máš,“ protáhl.

Casey klesla na podlahu v naprostém zoufalství. Závěs měla omotaný kolem těla. Zavřela oči. Všechna energie z ní vyprchala.

Všechny její sny, představy a naděje byly ztracené.

„Opravdu to tak bolí?“ zeptal se tiše John. Natáhl se k ní na podlahu a něžně jí odhrnul zatoulaný pramen vlasů z rozseknutého čela.

Casey zamžikala a upřela velké modré oči na Johnovu tvář. „Ano, hodně to bolí,“ téměř neslyšně zašeptala.

„Chudáčku můj,“ řekl John a natáhl se pro krabici s papírovými kapesníky na nočním stolku. Jeden vytáhl a setřel jí z čela krev.

„Není to zlé. Jenom povrchová rána. Nebudeš mít ani jizvu.“

Casey mu vytrhla kapesník z ruky a vysmrkala se. „Jizva mi tedy zůstane. To rozhodně ano.“

„Casey…“ bloudil jí očima po tváři. „Chtěl jsem ti všechno vysvětlit.“

„Kdy? Až bys uzavřel dohodu s Matokim sám? To tedy ani náhodou. Toho si patrně pravě teď pročítá můj konečný návrh. A dovol, abych ti řekla, že z něj patrně bude nadšen. Než odjede, udělám všechno pro to, aby smlouvu podepsal.“ Zaváhala. „Ledaže bys byl ještě větší podrazák, než si myslím. Asi bys mi to mohl překazit, kdybys řekl Matokimu pravdu.“

„Řekla jsi přece, že bych to neudělal. Že bych si tím zmařil i vlastní šance.“

„To je pravda. Dokud to nepodepíše, máš pořád šanci.“

Několik vteřin se na ni mlčky a napjatě díval. „Nikdy se nevzdávám bez boje, když o něco doopravdy stojím.“ Naklonil se a zlehka se dotkl ústy Caseyiných rtů přesně v okamžiku, když do pokoje vběhla Akiko s provizorní lékárničkou. Hned za ní následoval Toho a všichni ostatní. Casey, která se užuž chystala Johna odstrčit, neměla na vybranou a musela pokračovat ve hře, kterou sama začala.

„Chudák John, nechá se vyvést z míry takovým škrábnutím,“ usmála se na vzrušené tváře svých hostů. Akiko se sklonila, aby se na její ránu mohla podívat zblízka. Jejich oči se setkaly. „Však víte, Akiko, jací jsou. Tedy aspoň ti, co vás mají rádi.“

Akiko jemně ránu očistila navlhčeným hadříkem. „Není to hluboké, Casey. Budete v pořádku.“

„To jsem jí taky říkal,“ podotkl John.

Wes přistoupil blíž, aby se mohl také podívat. Když se k Casey skláněl, vrhl na Johna zničující pohled a pak si Casey soucitně prohlížel. „Jak k tomu došlo?“

Casey se nadechla. Takže Wes už to také ví. Pohlédla přes místnost na Brendu, která stála ve dveřích a tvářila se bídně.

Ani Wes nevypadal nejlíp, Chudák Wes. Je do Brendy doopravdy zamilovaný. No, Brenda aspoň měla tolik kuráže, aby mu řekla pravdu sama.

Casey napřáhla k Wesovi ruku. „Byla to taková hloupá náhoda, Wesi. Budu v pořádku.“

Wes se netvářil příliš přesvědčeně.

Toho přistoupil blíž, aby se mohl dívat, jak Akiko ošetřuje ránu. Nejprve rozseknuté čelo pečlivě osušila, nanesla na ránu antiseptickou mast a potom ji ovázala.

„To je ale smůla, Casey,“ řekl soucitně Toho. „Od našeho příjezdu do Vermontu nějak přitahujete nehody. Z celého srdce doufám, že jsme vám nepřinesli smůlu my.“

„Ale ne, Toho,“ snažil se pomoci David. „Casey přitahuje smůlu už od dětství. Vzpomínáš si, jak –“

„Proboha, sklapni, Davide,“ odsekla Casey a okamžitě zalapala po dechu. „Promiň. Nechtěla jsem…“

David se ušklíbl. „To je v pořádku, sestřičko. Už jsi mi to párkrát v životě řekla. Nechtěl jsem jenom, aby si Toho myslel, že za to může.“

Casey pohlédla na Davida a do očí jí vhrkly slzy. „Já vím. Snažil ses jen pomoci.“ Přejela očima k Wesovi. „Jsem vám všem hrozně vděčná. Opravdu…“ Po tvářích se jí koulely slzy. Věděla, že se každým okamžikem rozpláče naplno, ale nemohla proti tomu nic dělat.

John vsunul ruce pod Casey a zdvihl ji. „Bude v pořádku. Je to jenom takový poúrazový šok. Potřebuje se jen pořádně vyspat. Nemám pravdu, miláčku?“

Casey mu nedokázala odpovědět. V Johnové náručí ji naplňovala podivná směsice pocitů. Cítila na sobě pohled jeho planoucích očí a snažila se mu vyhnout. Se sklopenýma očima ze sebe nakonec tiše vypravila: „Jsem unavená.“

Akiko rezolutně vystrkala všechny z pokoje. Ještě než zavřela dveře, zářivě se na Johna a Casey usmála. „Zítra bude všechno v pořádku. Je přece Boží hod. Ach, už se těším. Opravdový novoanglický Boží hod.“

Tiše za sebou zavřela dveře a Casey, kterou John stále držel v náruči, tiše naslouchala, jak se její lehké kroky vzdalují chodbou.

Pomalu se otočila k Johnovi. „Co tím mohla myslet? Zítra bude všechno v pořádku? Myslíš si…?“ Casey si roztržitě přejela jazykem přes suché rty. „Mohl bys mě postavit, Johne?“

„Nechce se mi.“

„Prosím,“ řekla nervózně. „Pusť mě.“

John se k tomu ale neměl. Ani jí neodpověděl.

Kolem Casey se na okamžik rozhostilo ticho.

Aniž by hnul jediným svalem, pronesl nakonec: „Ty víš, co chci, Casey.“

Srdce jí divoce tlouklo o stěnu hrudníku. Nebyla si jistá, zda se udrží na nohou, až ji John pustí. John si toho byl zřejmě také vědom. Třemi dlouhými kroky přešel k posteli a opatrně na ni Casey položil.

Nepočítala ale s tím, že se John natáhne vedle ní. Začala protestovat, ale přistihla se, že hledí do jeho tmavých očí, ve kterých byla něha a záblesk bolesti. Nevěděla

0 tom, že i ona má na tváři zmučený výraz.

„Ach, Johne. Tys mi dal.“ I v této chvíli, kdy si říkala, jak ho nenávidí, o něj stála. Ne, to bylo příliš slabé slovo. Toužila po něm. Ano, toužila. Panebože, proč je jen tak hloupá?

Nespustil z ní oči a přejel svými ústy po jejích rtech.

1 když se Casey zapřísáhla, že na jeho polibek nebude reagovat, cítila, jak se její rty rozevírají. Jazykem odvážně vklouzla do jeho úst a hledala jeho jazyk a nenasytně jeho polibek opětovala. Žaludek měla jako na vodě, srdce jí bušilo a mozek odmítal registrovat varovné signály, které se marně domáhaly pozornosti přes divoký tlukot jejího srdce. A Johnova. Dvě srdce… jako jedno.

John se odtáhl jako první. Casey se zachvěla a celým tělem jí proběhlo zamrazení. Pohladil ji po vlasech, zlehka políbil její ovázanou ránu, vstal z postele a tichým hlasem jí dal dobrou noc.

Když vcházel do přístěnku, otočil se k ní. „Mám zase postavit zdi Jericha?“

Casey sbírala všechny síly. Dobře věděla, že provizorní zeď by nestačila. Musí kolem zraněného srdce vybudovat trvalou, neproniknutelnou zeď, a to co nejdřív. Na Johnovu otázku odpověděla bezvýrazně „To nebude zapotřebí.“

Skupina, která se druhý den ráno shromáždila u vánočního stromku, vypadala asi tak vesele jako pohřební hosté. Až na Toha a Akiko.

Z těch vyzařovala nepokrytě dobrá nálada. Casey navrhla, aby si nejprve všichni rozbalili dárky, a Akiko s Tohem na to dychtivě přistoupili. Zdálo se, že nevnímají vynucené úsměvy a přidušená ach a och ostatních. Rozbalovali a ukazovali si navzájem dárky. Akiko a Toho měli největší radost z novoanglických dárků – krabičky ve tvaru srubu s nejlepším javorovým sirupem od Davida, vermontské blůzy s motivem krávy od Wese, keramických zvonků od Brendy a zarámované litografie hlavní ulice v Dorsetu zhruba v roce 1780, kterou dostali od Johna. Když rozbalili poslední dárek od Casey, oba překvapeně vydechli.

„To je ale krása,“ zašeptala Akiko a opatrně z krabičky vylovila párek miniaturních andílků s mušelínovými křídly. Byla to nádherná vánoční ozdoba. Akiko nahlas přečetla malý štítek vložený do krabičky, na kterém bylo napsáno, že andílky navrhla a vyrobila známá vermontská lidová umělkyně Lyla Pauliová, které už bylo hodně přes osmdesát let. „Paní Pauliová je nestorka lidového umění v Nové Anglii,“ řekla Casey.

Tvář Akiko ozářil něžný úsměv. „Vždycky na vánoce si je vystavíme a budeme šťastně vzpomínat na báječné vánoce, které jsme strávili s vámi.“

Toho souhlasně přikývl. Zdálo se, že je hluboce dojat. „A teď si musíte rozbalit dárky vy,“ řekl.

S předstíraným nadšením se pustili do rozbalování dárků. Za chvilku byla podlaha v obývacím pokoji pokryta kazetami na šperky, kravatami, lahvičkami s parfémy, stříbrnými náušnicemi a podobně.

Brenda si nechala dárek od Wese až na konec. Podívala se na něj, váhavě se usmála, několikrát zamrkala a začala pečlivě rozbalovat balíček ve stříbrném papíru převázaný rudou stuhou. Casey a John, kteří si dárky od sebe ještě nerozbalili, tiše seděli a sledovali ji.

V papíru byla zabalená malá podlouhlá krabička. Brenda ji začala otevírat, ale pak se zastavila s dlaní položenou na víčku. „Možná, že bych měla chvilku počkat,“ pronesla nervózně a střehla pohledem po Wesovi.

„Ne,“ řekl tiše, „otevři ji teď. Doufám, že se ti to bude líbit. Nedá se to… vyměnit.“

Než Brenda krabičku otevřela, pohlédla Casey přímo do očí. „Chtěla bych ti říci, Casey…“ odmlčela se a do očí jí vhrkly slzy. Pak začala znovu. „Chci, abys věděla… že jsem tvoje opravdová přítelkyně. Možná, že jsi o tom někdy pochybovala – měla jsi k tomu také důvod. Ale doufám, že už ti nikdy nezavdám příčinu, abys o mém přátelství pochybovala.“

Casey chvíli trvalo, než si uvědomila plný dosah Brendiných slov. Pak se jí oči také zalily slzami. Akiko vydolovala ze široké kapsy svého kimona papírové kapesníčky a podala Brendě i Casey po jednom a sama si rovněž jedním jemně otřela oči.

S ještě uslzenýma očima otevřela Brenda Wesův dárek. Byla to letenka do Paříže, kde měl Wes pracovat.

„Vrátíme se až v půlce ledna,“ řekl Wes s pohledem upřeným na Brendu. „Myslíš, že ti v práci dají ještě dovolenou?“

Brenda zavrtěla hlavou. „To tedy rozhodně ne.“

„Ach,“ zamumlal Wes.

Brenda se na něj usmála a pak pohlédla na Johna a Casey. „Ale nebudu ji potřebovat. Včera odpoledne jsem jim poslala výpověď.“

Když se zadívala na Wese, oči se jí třpytily. „Takže jsem ode dneška nezaměstnaná. Můžeme v Paříži zůstat, jak dlouho budeš chtít.“

Wes ji uchopil za ruku a pevně ji sevřel.

Na okamžik nastalo ticho a pak Toho kývl na Casey a Johna. „Teď si musíte rozbalit dárky, které jste dostali jeden od druhého.“

John nejprve pohlédl na Casey a pak svůj dárek rozbalil. V krabici bylo první vydání básní Roberta Frosta, vázané v kůži a se zlatou ořízkou. John vyňal nádhernou knihu z krabice a otevřel ji na první stránce, kam mu Casey vepsala věnování. Marně doufala, že ho nepřečte nahlas.

„Svému nejdražšímu manželovi. Nikdy už nezažiji stejné vánoce. Z celého srdce ti děkuji za to, žes mě přesvědčil, že se zázraky skutečně dějí. Tvoje zbožňující manželka Casey.“ Když John dočetl věnování, naklonil se k Casey a něžně ji políbil. „Díky, miláčku.“ V očích mu zajiskřilo. „Teď mi každý večer budeš muset před spaním přečíst sonet.“

Casey se musela hodně přemáhat, aby neřekla „Až na-prší a uschne“.

Předchozího dne se chystala dárek zpod stromku sebrat a vytrhnout z něj stránku s věnováním. Ale nakonec se nedokázala přimět k tomu, aby nádherné první vydání, které ji stálo celé jmění, zničila. Kromě toho byla víc než kdy předtím odhodlaná dovést celou hru až do hořkého konce, protože doufala, že Matoki smlouvu s Hammondovými hotely podepíše ještě před svým zítřejším návratem do Tokia. Až do této chvíle se ale o návrhu nezmínil ani slovem.

„Teď si rozbal svůj dárek, miláčku,“ nabádal ji John.

Casey zírala na krabici zabalenou ve zlatém papíře, která jí ležela na klíně. Říkala si, že by ji jako dárek nejvíce potěšila kopie Johnova dopisu podobného tomu, který Kirklandovi odeslala Brenda. Pokud má trochu cti v těle…

Uvnitř velké krabice byla uprostřed záhybů krepového papíru s červenými tečkami malá rudá saténová krabička. Casey stiskla rty, otevřela ji a nechtěně vydechla překvapením.

John se k ní naklonil a vyňal z krabičky zlatý snubní prsten s rubínem. Než si Casey stačila uvědomit, co se děje, stáhl jí z prstu jednoduchý zlatý kroužek a nahradil ho novým prstenem, třpytícím se kroužkem z osmnáctikarátového zlata. „Ani nevíš, jak dlouho jsem ti něco takového chtěl dát, miláčku.“ Uchopil ji do náručí a políbil ji. Když ji pustil, usmál se na Toha a Akiko.

„Brali jsme se v takovém spěchu, že jsem ani neměl čas Casey vybrat pořádný prsten.“ Pohladil ji. „Úplně mě očarovala a od té doby se jenom vznáším.“

Akiko si prsten obdivné prohlížela., Je překrásný, Johne. Dokonalý dárek.“

„Ano,“ přikývl Toho a vyměnil si se svojí ženou úsměv, „dokonalý dárek.“

„Vypadá bezvadně, sestřičko,“ zamumlal David.

Brenda Casey vřele objala. A Wes ji přátelsky poklepal po rameni.

Všichni tři si sebrali dárky a odebrali se do kuchyně k snídani.

Casey se chystala jít za nimi, ale Akiko jemně strčila do Toha a koketně se na něj usmála. „A co s tvým dárkem pro Casey a Johna, můj vážený muži?“

Casey ještě nestrávila překvapení ze snubního prstenu od Johna, a tak hleděla na Matokiovy se zmateným výrazem. „Ale vždyť jste nám už dárek dali. Ten překrásný japonský čajový servis…“

Toho vstal a mírně se uklonil. Pak vytáhl z hluboké kapsy svého pohodlného kimona pečlivě srovnanou slohu papírů.

Casey se zatajil dech.

„Váš návrh na mě udělal velký dojem, Casey.“ Toho pohlédl na Johna. „Stejně jako vaše doplňky, Johne.“ Pomalu sroloval návrh smlouvy. „Musím vám však říci, že jsem se rozhodl návrh společnosti Hammondovy hotely nepřijmout.“

Casey nevěřila svým uším. „Ale…“

Toho ji gestem ruky umlčel. „Díky vám dvěma jsem dospěl k názoru, že Hammondovy hotely pro mě nejsou tím pravým partnerem.“

„Ale počkejte, Toho,“ vpadl mu do řeči John. „Musíte připustit, že Casey –“

„Ne, Johne, prosím vás,“ přerušil ho Toho. „Vyslechněte mě až do konce.“

„Nemohl jste dostat lepší nabídku. Ledaže…“ Casey střelila po Johnovi ostrým a vyčítavým pohledem.

„Prosím, Casey, nerozčilujte se,“ řekla tiše Akiko. Vesele se na Toha usmála. „Nedělej s tím takové okolky, drahý muži.“

Toho se zachechtal. „Máš pravdu. Je to jenom můj skromný pokus o drama.“

Casey i John na něj udiveně pohlédli.

„Víte, rád bych vám předložil protinávrh,“ pokračoval Toho.

„Protinávrh?“ opakovala Casey.

„Ano,“ pronesl důstojně. „V Nové Anglii jsem našel tým, který je pro vedení společné americko-japonské hotelové sítě ideální. Je to manželský pár. Jste to vy, Casey a Johne. Nabízím vám důležité a významné místo u vážené firmy Matoki z Tokia. Tahle záležitost bude, jak doufám, pouze první z řady projektů, které budete vést jak v Japonsku, tak ve Spojených státech a pak i v Asii a Evropě. Mám velké plány. A vy dva se pro jejich realizaci dokonale hodíte.“

John a Casey si vyměnili udivené pohledy. Nakonec John promluvil: „Chcete tím říct, že chcete, abychom oba dva –jako tým – vedli tenhle projekt i další budoucí projekty?“

„Ano, ta nabídka se týká jenom vás dvou. Jako tým pracujete dokonale.“

„A velký dojem na nás udělal i váš vzájemný vztah,“ dodala Akiko.

„Člověk jen málokdy vidí dvojici, ve které by oba partneři tak instinktivně reagovali na vzájemné potřeby. Dojímá nás něžnost, kterou jeden k druhému projevujete. I vaše hádky pramení z lásky. Víme to,“ řekla a v očích jí zajiskřilo, „protože mezi mnou a Tohem to probíhá přesně stejně.“

„Rozumí se samo sebou,“ dodal Toho, „že se oba stanete viceprezidenty mé společnosti. Ale tituly jsou na celé věci tím nejméně podstatným. Naše společnost se rozšiřuje a má velice dobré vyhlídky do budoucna. Doufám, že s ní spojíte i svoji budoucnost.“

Casey byla zaskočená. Právě dostala životní nabídku. S jedním háčkem. Je to smlouva s ďáblem. Manželská smlouva s ďáblem. To je nemožné, nemyslitelné…

„Promyslete si to. Nechci odpověď hned,“ řekl Toho. „Promluvte si spolu. Zvažte všechna pro a proti, jak se u vás říká.“

Casey s námahou polkla. Nebylo o čem přemyslet. Toho nabídku adresoval šťastnému manželskému páru. A s Johnem měli do tohoto stavu hodně daleko. Casey předpokládala, že po svátcích se už nikdy s prohnaným Johnem Gallagherem nesetká. Klidně si ten prsten může vzít zpět. Prý ho úplně očarovala, to tak.

„Slyšíte to? Koledníci,“ vykřikla Akiko. „Pojďte poslouchat.“

V nastalém tichu slyšeli, jak se koledníci přibližují k domovním dveřím. Toho uchopil Akiko za ruku. „Ano, pojďme. Mezitím si můžete s Johnem promýšlet moji nabídku.“

Toho a Akiko již vycházeli z místnosti, když Casey vykřikla.

„Počkejte. Vůbec to s Johnem nemusíme probírat. Už vám můžeme… odpovědět.“

Ale než stačila Tohovu nabídku snů odmítnout, promluvil John.

„Casey má pravdu, Toho. Už vám můžeme odpovědět. A naše odpověď zní ano. Byli bychom blázni, kdybychom takovouhle životní šanci odmítli. A my blázni nejsme, viď, miláčku?“

Tohovi zablesklo v očích. „Ne, to jsem si ani na okamžik nemyslel. Jsem velice potěšen.“

„Ano,“ prohlásila vesele Akiko, „oba máme velkou radost. Teď se z nás stanou opravdoví přátelé.“

Casey oněměla a zatočila se jí hlava. Copak se John zbláznil? Doopravdy si myslí, že tuhle ztřeštěnou hru bude hrát donekonečna? I kdyby měla v sázce být životní šance? Vyšla za Akiko a Tohem do haly.

„Počkejte,“ zavolala na ně.

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

Když Casey doběhla pod klenutý vchod, John ji chytil za paži. Přitáhl ji k sobě a rozpustile se na ni usmál. „Podívej, miláčku. Jmelí.“ Než mohla promluvit jediné slovo, už jí drtil ústa bouřlivým polibkem, při kterém se jí tajil dech.

„Zbláznil ses, Johne?“

„Ano,“ zamumlal. „Zbláznil jsem se do tebe.“

„Tu nabídku nemohu vzít. Nedokážu donekonečna předstírat, že jsme manželé.“

Odtáhl se trochu zpět, ale pořád ji pevně držel za ramena. „Psst. Mluv tiše.“ Ukázal na skupinku shromážděnou u hlavních dveří. Wes, Brenda a David se připojili k Matokiovým a společně naslouchali zpívajícím koledníkům.

John se usmíval svým nemožným gableovským úsměvem. „Proč ne, miláčku? Vždyť jsme přece ideální tým.“

„Ach, Johne, cos to provedl?“ sténala Casey, když ji vedl k ostatním. Sebral kabáty z věšáku u dveří a oba do nich vklouzli.

Toho a Akiko jim u dveří udělali místo. „To je ale překrásná tradice,“ zašeptala Akiko Casey.

„Ano, překrásné tradiční novoanglické vánoce,“ souhlasil Toho a vyměnil si s manželkou prohnaný úsměv. Pak se s neproniknutelným výrazem zadíval na Casey a Johna. „Při této zvláštní příležitosti bychom si ještě mohli pohovořit o jedné tradici, o dávné tradici manželství.“

„

Casey ztěžka polkla. „Ach, o téhle tradici,“ zamumlala, ale nedokázala se podívat Tohovi do očí. Tak vidíš, Casey, takhle končí tvoje šance. Už je to tady. Teď nebo nikdy. Zapomeň na to, že by sis měla zachovat tvář. Teď si musíš zachránit krk…

„Jak víte, Casey a Johne,“ pokračoval důstojně Toho, „jsme s Akiko šťastně spolu už osmadvacet let.“

David ve snaze uvolnit napětí začal tleskat. „Nádhera. Bezva. Blahopřeji. To je skutečně obdivuhodné, zejména v dnešní době.“

Toho povytáhl obočí a Brenda šťouchla Davida do žeber.

„Jak jsem říkal…“ Toho se odmlčel, jako kdyby ztratil nit.

„Mluvil jsi o dávné tradici manželství, vážený muži,“ řekla Akiko se škádlivým úsměvem.

Toho se na ni smutně zadíval. „Ach, ano. O posvátné tradici manželství.“

Casey otevřela ústa a chystala se promluvit. Už to nemohla vydržet. Musí říci Matokiovým pravdu. S Johnem udělali z manželství frašku. Nedokáže prostě stát a předstírat, že…

„Takže já i Akiko z celého srdce doufáme –“ Toho se odmlčel a pronikavě se na Johna a Casey zadíval „– že pokud se někdy rozhodnete do manželství doopravdy vstoupit, pozvete nás oba na svatbu.“

Akiko se zachichotala. „Ach, ano. Rádi bychom s Tohem viděli tradiční novoanglickou svatbu. A protože známe vás i vaše vynalézavé přátele, bude to určitě událost plná zajímavých překvapení.“

Toho se při pohledu na udivené výrazy ostatních zachechtal.

S uspokojením na svoji ženu zamrkal. Všichni vyslechli Matokiho slova s nevěřícím a překvapeným výrazem.

„Takže vy jste věděli, že nejsme manželé?“ otázal se John pochybovačně.

Casey se musela chytit kliky u dveří, aby neupadla. „Odkdy?“

„Ach, od začátku,“ řekla vesele Akiko.

„Od začátku?“ vykřikl David překvapeně.

Toho se mírně uklonil. „Krátce po tom, co jsme obdrželi vaše pozvání, se jeden z mých zaměstnanců dozvěděl, že jste se s Wesem Carpenterem rozvedla, Casey,“ pronesl věcně a kývl na Wese. „Přirozeně jsme se domnívali, že nám Casey všechno po příjezdu vysvětlí.“

„Ale… vždyť jste nám dokonce přivezli i stejné župany – jeden pro Johna…“

„Ach, to ano. Koupili jsme je hned, jak jsme dostali vaše pozvání. Ještě než…“

Casey přikývla. Akiko ani nemusela větu doříct.

„Počkejte,“ vmísil se do řeči John. „Vy jste na naši hru přistoupili… Ne, nejen to. Vy…“

Toho se zachechtal. „Milý Johne, musíte se ještě hodně naučit o hravých stránkách japonské povahy. Copak si nedovedete představit, že bychom já a Akiko nedokázali vymyslet pár vlastních vtípků?“

John se suše zasmál. „Asi jsem přece jen nebyl v Japonsku dost dlouho.“

Akiko vesele zatleskala. „Od chvíle, kdy jsme dorazili, jste všichni báječně improvizovali. Nechtěli jsme o tu zábavu přijít.“

Znovu se zachichotala.

„Báječně improvizovali?“ Casey zírala tupě na Toha, který se usmíval na celé kolo a vyměňoval si zamilované pohledy s Akiko.

„Zábava?“ zamumlal John, který ještě nepřekonal údiv nad obratem, jaký věci vzaly.

„Ano, všechno bylo báječné a hrozně zábavné. Akiko a mně se ani nesnilo o tom, jak jedinečná tahle dovolená bude,“ řekl Toho přívětivě. „Všichni jste byli ve svých rolích vynikající. Ale největší uznání zasloužíte samozřejmě vy, Casey a Johne. Oběma vám to rychle myslelo, byli jste při každé příležitosti vynalézaví a tvořiví.“

„A vy, Toho, jste skutečně největší vtipálek,“ řekla Casey se závistivým uznáním. „Zasloužíte si, abyste se smál naposled. Jak jste se jen musel bavit, když jsme se rozhodli vaši nabídku přijmout. Měla jsem si uvědomit, že zní příliš hezky na to, než aby to byla pravda. A když už mluvíme o vynikajících hereckých výkonech,“ pohlédla na jediného „profesionálního“ herce, „co by na to řekl Stanislavskij, bratříčku Davide?“

David se smutně zasmál. „Víte, co by řekl? Řekl by –“ shrbil se jako stařec a s přehnaně ruským přízvukem zadeklamoval „– nó, David, možno vy měl raději studovat cherectvi v Japonsku, než v Áktor Studiu.“

Casey si pomalu prohlížela všechny kolem sebe a na tváři jí rozkvetl úsměv. Když se její pohled setkal s očima Toha Matokiho, zavrtěla hlavou a propukla v smích. Smála se tak, že se musela o Johna opřít. John Casey pevně objal a také se rozesmál. A pak se k nim připojili i ostatní a přehlušili i nejvytrvalejší koledníky, kteří jim stále zpívali.

John pohledl Casey do očí. „Ať se děje co se děje, stejné z tebe hodlám udělat pořádnou ženu. V roli tvého manžela se mi hrozně líbilo. A když mi ji dáš nastálo, slibuji, že do ní vložím všechno. Miluji tě, Casey.“ Usmál se na ni svým neodolatelným gableovským úsměvem.

Casey se zaleskly oči. „Ach, Johne… já tě také miluji.“ Bez ohledu na všechno ostatní Casey věděla, že k těmto vánocům – a ke všem dalším – dostala to, o co stála nejvíc.

Toho jejich objetí přerušil. „Prosím vás, Johne a Casey, zbývá mi vysvětlit ještě jedno nedorozumění.“

Všichni na něj upřeli oči.

Vřele se na Casey a Johna usmál. „Já se smát naposledy nechci. Akiko a já jsme se za poslední týden nasmáli ažaž.“ V očích mu zajiskřilo. „Já vás oba doopravdy potřebuji. Myslel jsem svou nabídku naprosto vážně. Všechno, co jste za poslední týden udělali, bylo vynikající ukázkou americké vynalézavosti v tom nejlepším smyslu slova. A v současné situaci se takováto vynalézavost společnosti Matoki velice hodí. Pro svůj nový projekt bych si do vedení nemohl přát lepší tým.“

Casey oněměla. A totéž se přihodilo poprvé za poslední týden i Johnovi.

„Myslím, že to myslí vážně,“ poznamenal David.

Brenda a Wes souhlasně přikývli.

Akiko uchopila Casey jemně za ruku. „A opravdu doufáme, že nás pozvete na svatbu.“

„Ano. Ach, ano,“ zamumlala Casey. Zamlženýma očima přejela po ostatních a její pohled nakonec utkvěl na Johnovi. „Pozveme všechny, souhlasíš, miláčku? Nejlepší kamarádku z dětství, jejího zbožňujícího přítele, oddaného bratra, nového prohnaného šéfa a jeho stejně nadanou manželku a… hlavně… milovaného manžela.“

Casey a John se vroucně políbili a ostatní se na ně dívali s úsměvem. Koledníci před dveřmi zpívali: „Přejeme vám šťastné a veselé Vánoce…“

Což byla pravda.