Alessandra Torre

Černé lži

Prolog

Sledovala jsem Mollyin byt v oranžovém městském domě ve středozemním stylu, se závěsnými květináči plnými sytě růžových ibišků. Stál tu i jeho džíp, zablácený prototyp americké mužnosti v moři cizích aut. Uběhlo dvaadvacet minut od chvíle, kdy vešel dovnitř s rukama vraženýma do kapes a skloněnou hlavou. Šel zcela automaticky, jako by tu trasu absolvoval už stokrát.

Ťukala jsem světlounce růžovými nehty o řadicí páku. Na chviličku jsem zavřela oči a nechala se ovívat vánkem z klimatizace. Za hodinu jsem měla domluvenou masáž, takže tahle situace se musela rychle vyřešit, jinak přijdu pozdě na rande s Robertinýma rukama.

Nějaký pohyb, v pravém horním bytě. V jejím bytě. Rozletěly se dveře, Leeova hlava se rychle pohybovala otevřenou chodbou, kousek za ní blond vlasy, následovalo tahání za jeho košili, divoká gestikulace pažemi. Uměla jsem si živě představit, jaká slova jí tryskají z úst. Lee, nechoď. Lee, není to tak, jak si myslíš! Zajímalo by mě, zda padlo i slovo „miluju“ , jestli se jejich vztah dostal až sem.

Zmizel na schodiště. Naklonila jsem se a litovala, že nemám nějaký drink, něco, co bych mohla otevřít a oslavovat, když moje snahy přinesly ovoce. Muselo to klapnout; tohle se muselo stát. Ona ho nesměla mít; patřil mně.

Jeho hlava se objevila mezi auty a cestou k džípu mu bylo vidět do obličeje. Ztuhlá tvář, tvrdé rysy, které jsem u něj sice ještě neviděla, ale i tak jsem jim dobře rozuměla. Byly pevné. Rozhodné. Rozrušením jsem zaťala ruce v pěst a sledovala její tvář, na niž se mi teď naskytl pohled: flekatá, s očima vyvalenýma. Její ústa se rychle pohybovala a obrovská ňadra se vzedmula, jak něco vykřikla a chytila ho za ramena. Chtělo se mi stáhnout okénko, jen na tenkou škvírečku, abych slyšela, co si říkají, a vychutnala si tenhle okamžik o trochu déle.

To je ono. Hezky se otoč, krasotinko, a koukej se klidit od toho muže. Už se nebude dotýkat tvojí tváře. Už se nebude milovat s tvým tělem. Je můj. Tvoje místo obsadím já.

Dívala jsem se, jak nastoupil do auta a práskl dveřmi, až Molly nadskočila. A potom s definitivním skřípěním pneumatik – s tím nejlahodnějším zvukem na světě, který předčil všechny mé představy

– odjel a ona zůstala stát na prázdném parkovišti, černá řasenka se jí roztékala po tvářích, a vykřikla tak hlasitě, že to proniklo i skrz moje tmavá okénka.

Vítězství je moje. Zakřenila jsem se, v duchu si sama se sebou plácla a nastartovala mercedes. Vyjela jsem na silnici a zamířila na jih. Možná že se po masáži stavím u svého přítele v kanceláři. Možná mu vezmu nějaký sendvič. Oslavím triumf s druhým mužem ve svém životě.

Jen do toho. Odsuďte mě. Nemáte ponětí, co moje láska obnáší. Miluju dva muže. Spím se dvěma muži.

Jestli si myslíte, že tenhle příběh znáte, tak jste na omylu.

PRVNÍ ČÁST

Toto je milostný příběh, ale nečte se snadno.

1

Můj život byl vždycky předem naplánovaný. Myslím, že moji rodiče ten plán stvořili ještě předtím, než mě počali. Vtloukali mi jej do hlavy neustálým napomínáním a dáváním dobrých příkladů. Vyrostla jsem ve vatě a čekalo se ode mě, že budu dělat všechno a zároveň nic. Vyžadoval se ode mě vynikající prospěch ve škole, i když bylo jasné, že pracovat nikdy nebudu. Prestižní univerzita byla povinná, ovšem jen proto, že právě tam jsem si měla najít manžela. Mít nadváhu nepřipadalo v úvahu, protože to by byla ostuda, ale nesměla jsem ani moc vystavovat figuru, jelikož to by bylo nepatřičné.

Plán byl jednoduchý. Získat vážený titul a zároveň se nechat uplácat do dokonalé ženušky. Rychle se vdát. Podporovat manžela a věnovat se vhodným zájmům, jako například charitě a péči o domácnost.

Ten plán se mi nikdy nelíbil. Mařila jsem ho mnoha pasivně agresivními způsoby. Již v raném věku jsem se naučila maskovat zradu rozkošným úsměvem a nevinnou fasádou. V očích rodičů jsem se chovala vzorně. Dělala jsem jim radost. Vyrůstala v ženu hodnou jejich DNA. Ve skutečnosti ta vzorná holčička jen vyčkávala a vše si pečlivě připravovala na onen zásadní okamžik: pětadvacáté narozeniny.

Před osmi lety

Dvacet pět svíček. Bylo k smíchu, že jsem stále dostávala narozeninový dort; s touhle tradicí se mělo přestat předtím, než jsem dosáhla plnoletosti. Přesto ho teď matka nesla v rukou. Matka, dokonalý předobraz mé budoucnosti, pokud ta budoucnost skýtala botox a výplně, napjaté rty a příliš vytrhané obočí. Usmála jsem se, protože se to ode mě očekávalo. Nechala jsem je zazpívat, i když otcův hlas ztichl po prvních několika slovech, protože ho vyrušil zvonící telefon. Usmála jsem se, aby mě mohla vyfotit, sfoukla jsem

svíčky a schválně nechala tři hořet, přičemž jsem koutkem oka sledovala matku, která sice zamžikala očima, její strojený úsměv však zůstal pevně na svém místě.

Nakrojila dort, naservírovala mi ten nejmenší možný kousíček ukrojený z prostředku, dál od dekadentního kraje, a nad stolem zavanula vůně Chanelu číslo 5. Pak jsme jedli ve třech, rozsazeni u stolu pro dvanáct lidí, a jediným zvukem v pokoji bylo cinkání stříbra o porcelán. První vstal otec, nechal svůj talíř ležet a políbil mě do vlasů. „Všechno nejlepší k narozeninám, drahoušku.“

A pak jsem zůstala o samotě s matkou a začal výslech.

„Scházíš se s někým?“ Odložila vidličku. Odsunula téměř nedotčený kousek dortu a ostrým pohledem na můj talíř mi dala najevo, že bych ji měla napodobit.

„Ne.“ Usmála jsem se tak, jak mě to učili. Vždy s úsměvem. Za úsměvem se dají skrýt city.

„Proč ne? Je ti pětadvacet. Zbývá ti už jen pár dobrých let.“

„Jsem šťastná, matko. Brzy si někoho najdu.“

„Myslím, že bys mohla znovu zauvažovat o Jeffu Rochesterovi. Chodila jsi s ním skoro dva roky.“ Čtyři měsíce. Čtyři měsíce, které jsme natáhli na dva roky, aby moji rodiče byli spokojení a jeho homosexualita zůstala tajemstvím.

„Slyšela jsem, že Jeff má nějakou známost. A navíc mezi námi opravdu nebyla žádná chemie.“ Znovu jsem si vložila do úst kousek dortu a užívala si bolestného výrazu v jejích očích, když jsem jej polkla.

„Chemie není podstatná. Je z dobré rodiny – zaopatří tě.“

Bohatě si vystačím se svěřeneckým fondem. Nepotřebovala jsem vztah bez chemie, vězení, které namaluje úsměv na mé šílenství a dožene mě k předčasné depresi a užívání léků. Ale o fondu jsem mluvit nechtěla. Tahle oslava za hodinu skončí a já potom zamířím rovnou do banky.

„Janice Wilkinsová tě prý v centru viděla pracovat. Prosím tě, řekni, že to není pravda.“

Usmála jsem se. „Mám přece titul z kvantitativních věd. Není snad tak absurdní, když se rozhodnu ho nějak zužitkovat. Dělám konzultantku pro lékařskou firmu. Dohlížím na testy Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv.“

„Prosím, nedělej to. Práce působí stres, ze kterého předčasně zestárneš. A zbývá ti už jen –“

„– pár dobrých let,“ dořekla jsem za ni a snažila se o povznesený tón. Znovu jsem si kousla dortu. Vyškrábala jsem z talířku veškerou polevu a strčila vidličku do pusy. Chvíli jsem ji cucala a zavraždila tak maličký kousíček matčiny duše.

„Tolik jsme se snažili, abys měla dobrý život.“

„Vždyť mám. Je báječné, co všechno jste pro mě udělali, a já jsem velice šťastná.“

„Co třeba Ned Wimble? Slyšela jsem, že mezi ním a tou dědičkou Avonu to skončilo.“

Odložila jsem vidličku, stiskla pod stolem ruce a usmála se.

Za několik hodin jsem opustila dům rodičů s pytlem dárků v kufru auta. Kašmírový svetřík. Safírové náušnice od otce. Paperback od J. D. Robbové, dárek od Becky, naší služky, která o mně věděla víc než oba rodiče dohromady. To ona po mně vytřela pozvracenou koupelnu, když jsem se ještě jako puberťačka opila a nezvládla to. Vyhazovala kondomy, krabičky od antikoncepce, lahve od vodky. To ona mě držela, když jsem v patnácti měla poprvé zlomené srdce kvůli Mitchi Brokeretchovi, který si nezasloužil moje panenství, natož moje slzy.

Můj skutečný dar neležel v kufru. Spočíval v nadcházející schůzce, v papírech ke svěřeneckému fondu založenému před mými prvními narozeninami. Na společném účtu na mě čekalo dvanáct milionů dolarů, na které jsem více než deset let koukala z dálky. S touhle schůzkou a dokumenty, jež jsem tam měla podepsat, se osvobodím od rodičů, jejich očekávání a požadavků, které posledních dvacet let držely tyhle peníze nad mou hlavou. Přijela jsem do advokátní kanceláře a o třicet minut později jsem vyšla ven jako svobodná žena. Při odchodu od Jacksona & Scottsdalea jsem si

dovolila malý úsměv – oprav dový. A jakmile jsem vstoupila do banky a převedla fondy na účet depozit peněžního trhu, který byl výhradně na mé jméno, dopřála jsem si úsměv od ucha k uchu.

A pak už jen svoboda. Byl to zatraceně dobrý pocit. Stáhla jsem střechu svého kabrioletu a křičela do větru. Oslavila jsem večer s jedním z poslíčků v našem bytovém domě – jednadvacetiletým klukem, který zvládl jen pět šťouchů, ale zato přinesl trochu kvalitní trávy a smál se mým vtipům.

Byl to smutný začátek mého nového života.

2

Před třemi lety

Prvních dvacet let jsem strávila plánováním a vyhlížením chvíle, kdy se konečně vymaním z tohoto životního stylu. Odhodím sáčko a dobré způsoby a vrhnu se do života po hlavě. Budu tančit ve světle měsíce. Kouřit doutník. Projedu se na motorce a zamiluju se z jiného důvodu než kvůli společenskému postavení. Měla jsem romantické představy, jak budu obsluhovat v restauraci, projedu stopem celou Ameriku, budu se líbat s cizím chlapem, okusím příval neznámých příležitostí. Nenáviděla jsem každičký kousek svého okolí a toužila po útěku. Chtěla jsem dát vale slavnostním večeřím, zakořeněnému pohrdání druhými a kriticky povytaženému obočí. Chtěla jsem to mít jako ve filmu: a žili šťastně až do smrti. Rodinu, která bude trávit den společně a jíst u kulatého stolu. Chtěla jsem zavítat do světa, kde matky objímají dcery, které si udělaly modřinu, a utěšují je, když první rande skončí fiaskem. Moje sny byly barvité, plné fantastických představ, v nichž byla moje budoucnost stejně jasná jako minulost. V den svých pětadvacátých narozenin jsem se cítila svobodná. Plná naděje a nových možností. První den zbytku mého života.

Jenže pět let nato jsem byla pořád na stejném místě. Prožila jsem pár divokých nocí. Šoustala s cizími chlapy, co měli na rukou mozoly. Navštívila jsem 7–Eleven1 a koupila si hot dog. Jela jsem do Tijuany na dost dlouho, abych pochopila, že se tam nikdy nevrátím. A potom jsem se jako stěhovavý pták vrátila do tohoto světa. Zahnízdila jsem tu, aniž bych si to uvědomila. I po pěti letech jsem pořád byla obklopená lidmi z mládí. Známými, kteří nebyli mými přáteli. Večírky, na nichž se všichni usmívají, ale nikdo se nebaví. Světem, kde se život rovná neustálému závodu, při němž se všichni chtějí trumfnout. Kde je královna plesu pořád kráva, kterou nikdo nemá rád, ale všichni se k ní slétají jako supi na mršinu. Potřebovala jsem z toho života uniknout, najít něco jiného, prošlapat

si vlastní cestičku, jenže bylo těžké uprchnout z jediného světa, který jste kdy poznali.

Na prahu za mnou se objevil muž s čepičkou řidiče v ruce a podíval se mi v zrcadle do očí. „Až budete připravená vyrazit na tu akci, čekám vpředu, slečno Fairmontová.“

„Děkuji. Za chviličku tam budu.“

Kývl a odešel a já se znovu podívala do zrcadla. Hnědé oči lehce orámované čokoládovými stíny. Dost make-upu na to, aby se skryly chyby, ale ne víc. Vkusné, ne laciné. Matka mě dobře vycepovala. Dívala jsem se do vlastních očí a hledala toho člověka, který je uvnitř. Zrcadlo ukazovalo ženu, kterou ze mě vychovali. Decentní, avšak zároveň důmyslné šaty. Naleštěný exteriér od hlavy k patě. Dívala jsem se na svou schránku a přemýšlela, proč se z ní nevyklubu. Dnes v noci se konal dobročinný ples pro organizaci blízkou mému srdci. Tuhle důležitou událost jsem si nesměla nechat ujít. Možná, že zítra bych mohla otočit list. Přejela jsem rtěnku bezbarvým leskem na rty a vyhnula se svým očím v zrcadle.

„Brant Sharp.“

„Layana Fairmontová.“

„Líbí se mi vaše vlasy.“

„Nejsem prostitutka.“

Jeho ústa se nezměnila, ale oči roztály. „Ten fakt dokážu přehlédnout.“

Pět vět našeho setkání, pronesených dvě hodiny po začátku dobročinného plesu. Jak neromantické. Odvážnou odpověď jsem připisovala alkoholu, přesněji dvěma vypitým sklenkám vína. Merlot maličko mírnil odpor, který jsem k sobě cítila.

Podal mi ruku a já s ní potřásla a přitom zkoumala muže, jehož jméno jsem poznala v okamžiku, kdy sklouzlo z jeho úchvatných rtů. Pídila jsem se po něm – i když nijak urputně – od chvíle, kdy jsem se začala angažovat u Americké mládeže bez domova.

Brant Sharp. Génius. Miliardář. Dobrodinec.

Vypadal ještě líp, než jsem si ho představovala na základě maličké fotky otištěné v novinách, kde jeho obličej nebyl úplně zřetelný. To bylo vůči tomuto muži určitě nespravedlivé, protože by zasloužil fotku na titulce GQ. Co mě však překvapilo, byla intenzita, s níž se na mě díval. Jako na problém, jehož řešení hledá přímo v mé duši. Taky se zdálo, že je nadmíru okouzlený mými vlasy, protože mi každou chvíli místo do očí koukal na ty toulavé prameny.

Ten fakt dokážu přehlédnout. Zasmála jsem se té odpovědi a jemu se to zřejmě líbilo, protože mu trošičku zacukalo v ústech. Nebyl to vyloženě úsměv, ale skoro. Pro mě, která brala úsměvy jako maskované emoce, to byla osvěžující změna.

„Ráda vás poznávám. Velice fandím vaší práci pro AMBD.“ Americká mládež bez domova byla jediným pozůstatkem otravné výchovy mé matky – do téhle charity mě natlačila už v raném věku, ale nakonec mě to chytilo za srdce a už nepustilo.

Jakýkoli náznak úsměvu teď zmizel. „Nenazval bych to prací.

Moje kancelář jim vypíše šek, tím to končí.“

„Peněžité dary znamenají mnoho.“ Nazvat jeho příspěvky

„peněžitým darem“ bylo slabé slovo. Já jsem minulý rok osobně darovala půl milionu dolarů, což je šest procent z ročních příspěvků. Jeho šek pokryl devadesát dva procent. Díky tomu byl jmenován čestným předsedou správní rady, ačkoli se v zařízení nikdy neukázal, stejně jako na setkáních představenstva. I k nám se doneslo, co se o našem čestném předsedovi proslýchá, a taky jsme to probíraly při družných hovorech nad kávou a koblihami. Beth Hortonová, sedminásobná matka s jazykem jako břitva a permanentně nakyslým výrazem v obličeji, vyjma chvilek, kdy mohla šířit drby, mi prozradila, že tenhle chlápek využívá eskort servis.

„Měl jich už stovky,“ svěřila mi na jedné z loňských schůzek a nacpala si jednu celou pocukrovanou koblihu do pusy. Se zájmem jsem ji sledovala, zaujatá představou, že se zalkne, stejně jako diskuzí o Sharpově sexuálním životě. „Bratr mého šoféra je vrátný v budově v centru, kde má Sharp byt, a říkal, že prý se tam ty holky střídají jak

na běžícím pásu.“ Kývla jsem a věřila těm slovům jen z poloviny. Tím se vysvětlovalo, proč ho nikdy nevyfotili s žádnou ženou. Ten muž evidentně s nikým nechodil, což přivádělo ženské ze San Francisca k šílenství, a tu a tam se vynořily klepy o tom, že je gay. Jenže tyhle klepy měly krátké nohy, protože příliš mnoho žen, které se s ním setkalo a pracovalo pro něj, je vyvracelo. Představa prostitutek se mi líbila, stejně jako představa, že si vezme ženu do soukromí svého bytu a rozpoutá tam s ní peklo.

Peněžité dary znamenají mnoho. Na tuhle poznámku nereagoval, a tak mezi námi zůstala viset. Napila jsem se šampaňského.

„Překvapuje mě, že vás tu vidím.“

„Pročpak?“ Jeho laserový pohled mě znervózňoval. Když se na vás díval, jeho pohled byl naprosto pevný a vy jste nepochybovali, že vás bude poslouchat a patřičně vaše slova vyhodnotí. Snažila jsem se uvolnit, jenže jsem byla nesvá z toho, že bych měla odpovídat inteligentně, a stejně tíživé bylo i vědomí, že jsem ve společnosti brilantního mozku. Jako žena jsem nikdy nepovažovala inteligenci za sexy, a to díky čtyřem letům ve Stanfordu, hnízdě šprtů, které mě z tohoto omylu vyvedly. Ovšem tenhle muž… možná to nebylo jeho inteligencí. Možná to bylo kombinací inteligence, sebejistoty a zájmu, smíchaných v luxusně vyhlížející sklence na martini.

Pokrčila jsem rameny. Dala jsem si další doušek na kuráž. Škoda, že jsem neměla nic silnějšího než šampaňské. Všimla jsem si, že se přiblížil, a popadla mě nepřirozená touha naklonit se k němu a přivonět si. Zariskovat, chytit ho za klopy smokingu a přitáhnout si ho blíž. Pořád by neuhnul očima? Couvnul by? Nebo by mě zatáhl někam stranou a ošukal mě do bezvědomí? Moje někdejší lehkomyslnost a sebejistota byly v přítomnosti tohoto muže značně oslabeny.

Polkla jsem. Snažila jsem se opět soustředit na konverzaci.

„Nikdy jste se nezastavil v kampusu. Ani se nezúčastnil schůzky představenstva. Zkrátka jsem si myslela, že vynecháte i jarní dobročinný ples.“

„Na seznamu hostů je Thomas Yand. Doufám, že si s ním budu moci promluvit. Vyhýbá se mým telefonátům.“

„Ahaaa…“ Přistoupila jsem blíž. Ztišila hlas. „Takže tohle je past.“

„Tohle byl plán. Uvítal bych nějakého komplice.“ Laškovně povytáhl obočí a každý kousek ženské, který ve mně byl, se teď postavil do pozoru.

Ne, gay rozhodně není. Už jsem chápala, proč ho jeho zaměstnankyně tak horlivě brání. Já s ním strávila dvě minuty a během toho jsem se už devětkrát zachvěla vzrušením. Polkla jsem a nasadila odměřený výraz. „Co máte za lubem?“

Žádného komplice nepotřeboval. Byl jedním z nejbohatších mužů na světě. Ve světě technologií byl stejně mocný jako Bill Gates. Své role jsme však hráli dobře. Flirtovali jsme nad sýrovými mísami a šeptali si nad šampaňským. Spikleneckými úsměvy oslavili okamžik, kdy se nám povedlo zahnat Yanda do úzkých – já z jedné strany, Brant z druhé. Oni dva se pustili do hovoru a já se odebrala pryč. Šla jsem na opačnou stranu sálu, kde se mě zmocnila Anne Watersová, peroxidová blondýna s velikostí DD, z prstů si olizovala krabí pěnu a obšírně mi vyprávěla o svých nákupech ve městě. Zdvořile jsem přikyvovala, ale v myšlenkách jsem utíkala jinam a každé olíznutí prstů téhle rádoby dámy mě utvrzovalo v odhodlání žít jinak. Po očku jsem mrkla na Branta a viděla, jak naprosto soustředěně přikyvuje Yandovi.

V mém nitru se zableskla jiskřička touhy, přitažlivosti, která mě samotnou zaskočila. Tušila jsem, že budu mít z toho muže respekt – bylo by nemožné nerespektovat někoho, kdo má dvakrát vyšší IQ než já, a jehož každoroční finanční dary fungovaly jako krev, díky níž tlouklo srdce charity v našem městě – ovšem také jsem předpokládala, že kdyby se mi někdy podařilo na něj narazit, nebude se mi líbit.

Důvod číslo jedna: byl pohádkově bohatý, žil tímhle stylem od raného mládí a každý den jeho dospělosti mu podstrojovali a

podlézali. Tohle byl osvědčený recept na kreténa.

Důvod číslo dvě: byl neskutečně inteligentní. Čekala bych, že jeho ego se bude rovnat jeho intelektu a výsledkem bude nabubřelý, arogantní exot. Takový, který bude očekávat podřízenost v podobě zbožné úcty. Který bude chrlit suchá fakta a přitom mi zírat do výstřihu.

Co jsem však nečekala, bylo všechno, čím byl. Jeho tichou sebejistotu. Skromnost. Krásu. Intenzivní, nepředstíraný zájem.

Na chvíli odhlédl od Yanda, podíval se na mě a jakmile se naše pohledy setkaly, okolní svět zmizel. Uhnul očima a já sledovala, jak natahuje ruku, ledabyle si s Yandem potřásá na rozloučenou, zdvořile se na něj usmívá a vydává se směrem ke mně. Naše oči se opět setkaly a já od něj nemohla odtrhnout pohled, přestože jsem chtěla. Jen jsem sledovala, jak se ke mně blíží ladným krokem. Pak už stál přede mnou, jeho oči se usmívaly a já se snažila neomdlít.

V jeho přítomnosti konverzace umlkla. Když jsem si uvědomila nenadálé ticho, podívala jsem se na Anne. „Omluvte mě, prosím,“ zamumlala jsem a využila příležitosti prchnout. Brant mi vysunul židli a zdvořile kývl ostatním dámám u stolu. Bystrý zrak přítomných matrón sledoval každý pohyb, takže připomínaly hejno supů očekávající hostinu. Položil mi ruku na záda a nasměroval mě k zadním dveřím.

„Děkuji za pomoc,“ řekl tiše a mírně ke mně naklonil hlavu.

„Díky, že jste mě zachránil před těmi ženami,“ zašeptala jsem a nonšalantně se usmála na kolemjdoucí Noru Bishopovou, která podle mě strávila velkou část devadesátých let na zádech pod mým otcem.

Ke dveřím to bylo dvanáct kroků. Dvanáct kroků, během nichž jsem si uvědomila, jak moc toho muže chci. Vzpomínala jsem na to, co se o něm říká – na prostitutky –, a potom se jeho ruka posunula z mých zad na loket, jemná, ale naléhavá. Zdvořile si mě podmaňoval. A já chtěla víc. Potřebovala jsem víc. Potom jsme se ocitli venku, na balkoně a sami. Byla teplá letní noc a foukal vlahý větřík vonící oceánem a létem. Jeho ruka pustila můj loket a já mohla chviličku uvažovat racionálně.

Opřela jsem si lokty o drsný okraj balkonu a škrábavý beton byl jakousi uklidňující protiváhou zhýčkaného bohatství. Tohle všechno je jen naoko. Strávili jsme celý rok vybíráním peněz pro děti, které by se rozplakaly při vidině nových tenisek, ale pak jsme neváhali vyhodit sto tisíc dolarů za jeden večírek. Otočila jsem se a ohlédla se zpátky na prosklenou stěnu, klenoucí se do výšky tří pater a odhalující celý ten ansámbl v jeho falešném lesku. Potom jsem se podívala na Branta, pohledného elegána v černém smokingu, obraz, který zapadal do tohoto světa, a zároveň se pojil s mužem, kterého jsem za ním cítila. „Stálo to za to?“ Kývla jsem směrem k večírku a znovu na něj pohlédla, na jeho silný profil, oči upřené k obzoru, dramatické stíny v jeho tváři způsobené mihotavým světlem venkovních luceren. „Být mezi těmi supy kvůli možnosti odchytit Yanda?“

„V okamžiku, kdy jsem vás uviděl, mi to za to stálo.“ Tichá slova. Dramatický účinek.

Usmála jsem se, stoupla si na úzkou římsu, z níž jsem se mohla vyklonit z balkonu a nechat si ovívat tvář větrem. „Vždyť mě neznáte, Brante.“ Já sama se neznám.

„To je pravda,“ pronesl mírně, jako by tomu nepřikládal žádnou váhu.

Otočila jsem se a sledovala ho. Viděla jsem klid v jeho tváři. Byl vyrovnaný, neústupný. Jako by mu nezáleželo na tom, zda mě přitahuje, což bylo způsobeno buď sebevědomím, nebo mu bylo jedno, jestli se ještě někdy uvidíme. Sebejistota mi byla sympatická, v tom druhém jsem však viděla problém. Nebyla jsem zvyklá na odmítnutí, prohru a představu, že mě někdo odloží, protože mě nechápe. Nevěděla jsem, kdo jsem, co chci, ale věděla jsem, že jsem žádoucí. Sebedůvěra mi rozhodně nescházela. Polkla jsem neznámé semínko nejistoty. „Pojďme odsud.“

Otočil hlavu. S rukama v kapsách přistoupil blíž, takže jsem ucítila jeho kolínskou, drahou vůni, která mi evokovala jachty a doutníky. „Kam chcete jít?“

Otočila jsem se vpřed, zavřela oči v oceánském vánku a vydechla.

„Prostě pryč.“

3

Přelezli jsme zábradlí na opačném konci balkonu, odkud se dalo dostat na schodiště, pro účastníky večírku uzavřené. Maličký a směšný, ale o to dokonalejší projev rebelie. Zula jsem si lodičky a na úprku dolů po schodech jsem si připadala jako Popelka. Táhla mě jeho silná ruka a sotva jsme se ocitli u paty schodiště, naše prsty se propletly. Snažila jsem se podebrat drahou látku šatů od Versaceho, jejichž spodní lem už jsem stihla ušpinit, takže budou muset do čistírny. Vzdala jsem to a začala na parkovišti hledat svého řidiče v moři černých aut, jež jen dokazovalo neschopnost smetánky odlišit se jeden od druhého. To už ale ke mně přijížděl stříbrný rolls, který mě viděl první, přiskočil poslíček a jeho bílá rukavička mi otevřela dveře.

„Slečno Fairmontová,“ řekl mladík škrobeně a natáhl ruku, aby mi pomohl do auta.

Napůl jsem čekala, že se mě Brant v autě dotkne, že mi pokradmu sáhne na nohu, ozve se jeho záliba v prostitutkách a jeho překrásná ústa se nějakým způsobem dotknou mého těla. Neudělal však nic, jen se posadil vedle mě, bubnoval prsty do područky a díval se z okénka.

„Do mého domu, Marku.“ Náš rodinný řidič, muž, který byl součástí mého života už více než deset let, kývl a očima ani jednou nezabloudil do zpětného zrcátka. Jeho služeb jsem využívala vzácně, nechávala jsem si to na příležitosti, jako byla tato, kdy se dalo čekat, že se napiju. Ačkoli jeho výplatní šeky podepisovala matka, byl vůči mně loajální. Kdo ví, jaká tajemství tutlá o mých rodičích, každopádně těch mých byla celá hromada. Přestala jsem se v myšlenkách věnovat jemu a soustředila se na tu záhadu vedle sebe.

Poznala jsem spousty géniů. Stanford jimi přetékal, takže jsem zažila všechny značky a modely. A většinou to byly známé typy. Zaprvé takoví, které genetika obdařila intelektem, ale sociální inteligencí bohužel ne. Potom tam byli nabubřelí, avšak ve skutečnosti nejistí muži, fingující sebevědomí tím, že při každé

příležitosti vyvrhli alespoň nějaký ten ždibíček vědomostí. No a pak ti, kteří mě znervózňovali nejvíc: muži, kteří vás tiše sledovali a všímali si každého detailu vašeho charakteru, aby jej mohli později analyzovat. A přesně s takovým jsem v daném okamžiku seděla v autě.

Přestal koukat ven a podíval se na mě. Zkoumal mě s nezastíranou intenzitou, očima otvíral každičký vadný pór mé duše.

„Přestaň.“ Ta slova vyšla dřív, než jsem tomu stihla zabránit. Zacukalo mu v koutcích. „Proč?“

„Nepřemýšlej. Dej mozku pauzu, prospěje mu to.“ Usmála jsem

se.

„Máš strach, s čím na tebe vyrukuju?“

„Ne.“ Ano.

„Proč jsi se mnou odjela?“ V očích měl nepokrytou zvědavost.

Jako by snad žena potřebovala důvod k tomu, aby utekla z večírku s miliardářem.

„Napadlo mě, že by sis možná mohl jednou užít noc, za kterou nemusíš platit.“

Usmál se očima. „Platím rád.“

„Proč?“ Teď jsem byla já ta zvědavá. Zajímal mě v každém ohledu. Fascinoval mě a úplně nejdráždivější na něm bylo to, že ho absolutně netrápil můj názor na jeho chování.

„Je to mnohem jednodušší. Pravidla takové noci určuju já. Bez účasti jakýchkoli emocí.“

„S emocemi to může být žhavější.“

„A bolestivější.“

„Někdo ti ublížil?“

„Zatím ne.“ Upíral na mě zrak a dodal těm slovům zvláštní důraz, jako by mi podával své srdce na dlani s jistotou, že to povede k jeho zkáze.

Najednou jsem to nechtěla. Nestála jsem o tíhu a tlak očekávání.

Jediné, po čem jsem toužila, bylo vrátit světlo do jeho očí.

Auto zpomalilo a já viděla, jak se brány před námi pomalu

otevírají, abychom mohli vjet dovnitř. Natáhla jsem se po jeho pásu a rozepnula ho. Sledoval mou ruku očima a mírně povytáhl obočí.

„Jsme na místě.“

Mark nás vysadil před hlavními dveřmi a já nejdřív vzala za kliku a potom sáhla za sebe a vtáhla Branta do potemnělého domu, kde mě jeho tiché kroky následovaly rovnou do zadní části. Tam se neslyšným pohybem skla, klouzajícím v gumové drážce, otevřela zadní stěna mé ložnice a před námi se rozprostřel oceán. Už jsem to dělala mockrát: úchvatný výhled a oceánský vzduch, který naplnil pokoj svěžestí. Najednou to však před mužem, jenž pravděpodobně vlastnil celé ostrovy, působilo trapně. Otočila jsem se k němu zády, abych skryla náhlou červeň ve tvářích, a nadzvedla si vlasy. „Rozepni mi zip.“

Následovala krátká pauza, kdy jsem předklonila hlavu a čekala, až ucítím tahání. Pak to přišlo, pomalý pohyb, následovaný jeho druhou rukou, čtyři horké body, které sjížděly dolů po křivce holých zad, načež se v polovině zastavily, a jeho dech začal nabírat tempo. Těch několik rozechvělých nádechů mi do tváře vehnalo úsměv. Takže je přece jen člověk. Ruce se posunuly nahoru, cítila jsem horké prsty, které obnažily má ramena a stáhly z nich šaty. Látka sklouzla po pažích a dolů po těle. Otočila jsem se jen ve spodním prádle a vrhla nemravný pohled na jeho oblečení.

„Svlékni se.“

„To uděláš ty.“ Jeho tón v sobě skrýval výzvu a rozkaz zároveň.

Zakroutila jsem hlavou. „Musím tě zbavit zlozvyku komandovat ženám.“

Zamračil se, popadl motýlka, rozvázal ho a začal rozepínat knoflíčky u košile. „Kdy jsi naposled dělala, co se ti řeklo?“

Pokrčila jsem rameny. „To už je tak dávno, že nemá cenu přemýšlet.“ A potom, i když jsem tak moc chtěla sledovat, jak se svléká, jsem se otočila a vystoupila z šatů. Přitom jsem zaslechla, jak jeho společenská bota volně spadla na podlahu. Šla jsem k posteli,

natáhla se pro prošívanou deku a trochu jsem sebou trhla, když jsem ucítila horkou ruku, která mě přetočila k pevné hrudi. Kůže se přitiskla na kůži, tělo na tělo, pevné svaly proti měkkým křivkám. A nebylo nic mezi ním a mou…

„Žádné spodní prádlo?“ zamumlala jsem kousíček od jeho obličeje, v němž se odráželo světlo noci.

„Zdálo se mi to jako ztráta času.“ Nepolíbil mě, i když jsem zvedla bradu a přímo ho k tomu vyzývala. Zajel mi rukama pod kalhotky a chytil mě za zadek.

„A moje prádlo je tedy co?“

„Příjemné rozptýlení.“ Posunul ruce výš, chytil mě pevněji kolem pasu a myslím, že jsem si všimla náznaku úsměvu, než nás oba hodil na postel.

Víření nahé kůže, propletené nohy. Moje tělo podél jeho, setkání úst a první polibek. Jeho rty byly váhavé, ruce sebejisté; na chvíli mě napadlo, jestli líbá holky z eskort servisu, než je opíchá. Potom se polibek prohloubil, naše spojení nabylo pevnějších rysů a vyhnalo z mé hlavy všechny myšlenky na prostitutky.

Když se odtáhl, posadil se kousek ode mě a rukou hladil křivky mého těla. Nastala pauza, vyplněná mým tichým dechem, okamžiky rozhodování, kdy se mi podíval do očí a v jeho pohledu byla otázka.

Neodpověděla jsem ústy. Převalila jsem se, nohama sklouzla z postele a chodidly se dotkla koberce. Šla jsem ke skříňce, otevřela šuplík a prohrabávala kalhotky a tanga, až jsem nahmátla fólii. Vytáhla jsem kondom, obrátila se zpátky a kochala se pohledem na odhalené tělo, položené na zádech. Jeho oči se na mě usmály, ústa se pohnula jen natolik, aby se objevil malý dolíček. Vůbec se nesnažil skrýt obdivuhodný orgán, spočívající na jeho stehně.

Nečekala jsem takovou míru sebevědomí – myslela jsem, že blázen do počítačů bude nejistý ohledně svého těla, bude to však vyvažovat o to větší pýchou na vlastní mozek. Ale on na mě nevytáhl jediný fakt, vůbec nemluvil ani o své firmě, ani o penězích. Přistupoval k tomu stejně jako já: jako když si dva dospělí chtějí

trochu užít. Natáhl se pro kondom, položil ho vedle sebe na noční stolek a vzal mě za ruku. „Ještě ne. Pojď sem.“ Přitáhl si mě a přitiskl se ke mně, až se naše těla opět dotýkala a on byl dost blízko na to, aby mi vtiskl polibek, jeho prsty se dotkly mých ramenou, jemně promnuly svaly na krku a jeho pátravý dotek putoval dolů po těle. Zavřela jsem oči, vzdychla a uvolnila se na polštáři, zatímco jeho ruce sjížděly níž, až spočinuly dlaněmi na mých prsou a jemně je hladily. Potom mě vzal do náručí. „Jsi krásná,“ zašeptal zastřeně. Jeho tělo se přimklo blíž. „Omlouvám se, jestli… nejsem zvyklý na romantiku, Layano.“

Otevřela jsem oči a mé prsty se zastavily na objevné stezce k jeho penisu. „Myslím, že ji nehledám.“

„A já myslel, že ji hledá každá žena.“ Přetočil mě na bok, hladil mě rukama, až dospěl k zadku a přitáhl mě k sobě. Vzduch mezi námi vibroval horkou nedočkavostí.

Podívala jsem se mu do očí a konečně nastala ta chvíle, kdy ke mně sklonil ústa. Ne. Tohle. Tohle hledá každá žena. Ústa, která jsou lačná a něžná zároveň.

Tohle. Když pevně chytil mé tělo a odtáhl je na konec postele, upíral na mě dominantní oči, silnýma rukama mě přitiskl k matraci a začal mě důkladně zkoumat.

Tohle. Moje ruce v jeho vlasech, moje nehty zarývající se do jeho ramenou, mé zmítající se tělo, když mi talentovaným jazykem rejdil mezi nohama.

Tohle. Naše těla proplétající se v mých přikrývkách, jeho váha na mých zápěstích, moment primitivního splynutí, když mi roztáhl nohy a prudce vnikl dovnitř. Jak se jeho penis pohyboval jistými údery a jak polibkem utišil mé slastné výkřiky.

Tohle. Jeho tělo zaklesnuté do mého, ruce, jež mě k sobě pevně tiskly, hloubka, do které pronikal, když se blížil k vrcholu, to, jak zadýchaně říkal mé jméno, jeho rozechvělý dech proti mým ústům, když mě převrátil a naposledy do mě vrazil.

Tohle. Tohle jsem chtěla, po tom toužilo mé nové já. Romantika

počká.

4

Brant

„Co že jsi udělal?“ rozlehl se pronikavý hlas kanceláří a odrazil se od starožitných psacích stolů a zarámovaných diplomů.

„Jsem dospělý, Jillian. Mám právo bavit se, s kým chci.“

„Není to nějaká coura z maringotky, Brante. Je to uznávaná členka společnosti. Extrémně inteligentní, i když by to člověk neřekl podle toho, jak tráví volný čas.“

„Zrovna tyhle vlastnosti bych jí spíš připsal k dobru. Mluvíš, jako bys byla raději, kdybych se scházel s nějakou nevzdělanou burankou. Včera v noci jsem odešel z jejího domu zcela uchvácený a nabitý energií. Pracoval jsem potom celou noc a vyřešil problémy s obnovou dat. Ta žena ve mně zažehla oheň.“

Jillian prudce vstala, až jí perly zacinkaly na krku, a propichovala mě hněvivým pohledem. „Hledá manžela. Nové příjmení, tečku za splašeným životem, který všechny tyhle zbohatlické dcerky vedou.“

„Je zajímavé, kolik toho víš o jejích záměrech.“

„Vždyť mě znáš, Brante. Nemám na srdci nic jiného než tvůj nejlepší zájem. Věř mi, když říkám, že máš za událostmi včerejší noci udělat tlustou čáru. Nepotřebuješ vztah a uděláš nejlíp, když se od té ženy budeš držet dál. Až si budeš chtít příště vyhodit z kopýtka, nech mě zavolat eskort servis.“

Zaklonil jsem se a chodidlo opřel o nohu stolu. „Uvědomuješ si, jak je směšné, že mi objednáváš kurvy? Tvoje mateřské instinkty by se měly tetelit blahem při pomyšlení na to, že chodím s uznávanou ženou.“

„Tvoje matka by si tohle přála, věř mi.“

Zamračil jsem se a odhodil kus zmuchlaného papíru do koše na odpadky, než jsem se jí odhodlal podívat do očí. „Někdy ti nerozumím.“

Trochu smutně se na mě usmála. „Věř mi, Brante, že totéž bych

mohla říct já o tobě.“

5

Běžela jsem po pláži, v teniskách mi čvachtala slaná voda, podrážky se bořily do písku, a to mě povzbuzovalo, protože svaly reagovaly, nohy se zvedaly a zabíraly, měly se čile k akci a já dusala a zrychlovala, dokud se mi před očima nevyloupl můj dům jako cílová páska, která už je na dohled. Když jsem zastavila, sípala jsem, roztřesenýma rukama se opřela o stehna, v prsou mě pálilo a svaly bolely, ale za tu spoustu endorfinu v krvi to stálo. Přinutila jsem se narovnat, pohnout se vpřed a ulevit svalům pomalou chůzí. Vyklepala jsem paže a zakroužila rameny a krkem, abych se protáhla.

Tři kilometry. Kratší vzdálenost než včera, ale zato rychleji. Podívala jsem se na hodinky, na nichž se stopky zastavily na 15:04. Vynulovala jsem je, na displeji se opět objevil normální čas a já začala stoupat do kopce na svou terasu, kde už čekala lavička a sprcha. Najednou jsem se prudce zastavila. U brány jsem uviděla ženu v tak rigidní póze, že jediné, co se mi vybavilo, byla vzpomínka na ředitelku soukromé střední školy. Zarazila jsem se, ostražitě si ji prohlédla a pak jsem pokračovala dál.

„Mohu vám nějak pomoci?“ Otevřela jsem bránu, vešla do stejného prostoru, kde stála ona, a nechápala jsem, jak se sem dostala. Tvořily jsme ukázkový kontrast, já s kůží zmáčenou oceánským příbojem a potem, oblečená jen ve sportovní podprsence a legínách. Ona měla na sobě přinejmenším dvě vrstvy, kalhotový kostým, pod ním silonky a ze saka vykukoval roláček. Moje krůpěje potu versus její perlový náhrdelník. Moje divoké hnědé lokny, stěží spoutané čelenkou a gumičkou, její natupírovaný drdol, který se v silném větru téměř nepohnul. Mně se ještě stále divoce zvedal hrudník, zatímco ona stála rovně jako pravítko, s pohledem chladného pohrdání ve vrásčitém obličeji. Zamra čila jsem se nad tím, jak se tváří. Co jsem jí, probůh, udělala?

„Jillian Sharpová.“ Začala zvedat ruku, pak našpulila rty, sjela mě očima a rozmyslela si to. Raději jen kývla, jako by byla anglická

královna a já se jí měla poklonit.

„Layana Fairmontová. Mohu vám nějak pomoci?“ opakovala jsem nezodpovězenou otázku a v hlavě mi to šrotovalo na plné obrátky. Jillian Sharpová. Finanční ředitelka BSX, Brantova digitálního konglomerátu. Byla tváří firmy číslo jedna, řídila veškeré tiskové konference, rozhovory a zasedání představenstva. Pokud jsem se nepletla, byla velmi inteligentní, měla skvělý přehled a byla velice zaneprázdněná. Čímž se nabízela otázka, proč stojí na mojí terase, v pondělí – nenápadně jsem mrkla na hodinky – v 10:12.

„Dnes ráno jsem mluvila s Brantem. Zmínil se o vaší malé…,“ frkla způsobem, který jsem si vyložila jako pohrdání, zapitvořila se a zatvářila se nevrle, protože se do ní opřel vítr, „… schůzce včera v noci.“ Nejspíš chtěla, abych ji pozvala dovnitř. Bylo by to jistě zdvořilé, vzhledem k tomu, že se do ní opíralo slunce a slaný vítr, což jejímu kostýmku značky Chanel nepochybně nesvědčilo. Nechala jsem ji tam stát a usilovně přemýšlela nad tím, co řekla.

„A?“

„Můžu dál?“ řekla nasupeně, jako by ji iritovalo, že se vůbec musí na něco takového ptát, a já potlačila škodolibý úsměv, který se mi dral na rty.

„Beze všeho.“ Zdvořile jsem se usmála. „Stejně jste už na mém pozemku, takže můžete rovnou i jít dovnitř.“ Posadila jsem se na lavičku u zadních dveří. Co nejpomaleji jsem si rozvazovala tkaničky, potom zouvala boty, svlékala ponožky a pak jsem si ošplíchala hadicí bosé nohy a utřela je. Přitom jsem cítila, jak je Jillian čím dál podrážděnější. Kdyby tu nestála, vysvlékla bych se donaha, vlezla bych si do venkovní sprchy, smyla ze sebe pot a užila si půlhodinku horké vody, která by masírovala mé unavené svaly. Pak bych se omotala ručníkem a šla dovnitř.

Ale i v nové Layaně přece jen zůstala špetka slušného vychování.

Pořádně jsem si utřela nohy a otevřela dveře.

Vytáhla jsem z lednice dvě lahve vody, jednu jsem přes ostrůvek podala Jillian, která ji nejdříve zkoumala a pak položila. Mlčela a já

jsem s očima stále upřenýma na ni vyzunkla celou lahev a otřela si ústa hřbetem ruky.

Ticho. Já jsem rozhodně nic říkat nehodlala. To ona mě poctila svou neohlášenou návštěvou. Tahle velice zaneprázdněná, důležitá, věčně zaúkolovaná žena. Já tu mohla klidně stát celý týden.

Způsobně si odkašlala, jako by byla bůhví kdo, ale já dobře věděla, jak to s ní bylo. Četla jsem článek v časopisu Glamour, který ji prezentoval jako jednu z nejvlivnějších žen v Silicon Valley. Neměla modrou krev ani prestižní vzdělání. Vystudovala státní vysokou školu. Pracovala jako učitelka na prvním stupni základky až do roku 1997, kdy její synovec, výše zmíněný Brant Sharp, sestrojil doma ve sklepě počítač, před nímž by se nejnovější produkt IBM roztřásl jako puding.

Počítač, kvůli němuž jeho rodiče zrušili všechny plány do budoucna a investovali úspory do Branta. Byl hodně mladý. Jedenáct let. Potřeboval garde. A tak tetička Jillian dala v práci výpověď a přifařila se k Brantovi. Dva roky žila ze stravenek a peněz na spořicím účtu, bydlela v pokoji pro hosty v Brantově domě. Potom vyjednala jejich první smlouvu a všichni Sharpovi si posunuli desetinnou čárku na bankovním kontě o sedm míst doprava.

„Chci, abyste se od Branta držela dál.“

Páni. Tak tohle jsem nečekala. Napůl jsem očekávala, že vytáhne diář a zapíše do něj datum naší svatby, dokud nemá smetánka na léto ještě žádné pevné plány. Polkla jsem lok vody a řekla: „Co prosím?“

„Brant se teď opravdu nemůže rozptylovat vztahem.“ Ani se nehnula, dál stála pevně a odhodlaně, jako by spolkla pravítko.

Ví ta žena o tom, že si Brant vodí domů kurvy? „Zdá se mi, že o tomhle by měl rozhodovat Brant.“ Opřela jsem se o pultík a podívala se jí zpříma do očí. Jsi v mém domě, tak se ksakru podle toho chovej.

„Pokud vím, už mu není jedenáct.“

Zamrkala, jako by tahle informace byla nějaké tajemství, ne něco, co by se dalo koupit za tři dollary a devadesát devět centů. Stiskla čelist. „Nemyslete si, že když jste si našla něco na internetu, tak ho

znáte. Není dělaný pro vztah, nemá na vás čas. Účelem mé návštěvy je požádat vás jako žena ženu, abyste se k němu nepřibližovala.“

„A já vám říkám, taky jako žena ženě, že to není vaše starost.“ Můj zájem o Branta čtyřnásobně vzrůstal s každým slovem, které tahle dámička vypustila z pusy. Pětadvacet let jsem se usmívala a byla poslušná. Nějaká zkostnatělá baba mě tady nebude poučovat.

Začala hrabat v kabelce, krémové birkince, kterou jsem měla v zelené. Když jsem viděla, co z ní vytáhla, v hrdle mi zabublal smích.

„Vy se mě snažíte uplatit, abych od něj dala ruce pryč?“ Když viděla, že z toho mám legraci, její ruka ztuhla a oči ke mně přeskočily dřív, než stihla cvaknout propiskou. „Strávili jsme spolu jednu noc. Nechystá se mě požádat o ruku.“

„Opatrnosti není nikdy nazbyt,“ pronesla škrobeně. „Navíc v tuto chvíli ještě nejsou ve hře žádné emoce. Bude pro vás snadné nechat ho na pokoji. Jste chytrá dívka. Jsem si jistá, že učiníte inteligentní rozhodnutí.“ Vepsala své jméno do předem vyplněného šeku, odtrhla ho z bločku s jemností hyeny a nastrčila mi ho, jako by se bála, že si o něj popálí prsty, když ho bude ještě chvíli držet.

Nedívala jsem se na něj; visela jsem očima na její tváři, dokud podrážděně nevzhlédla a naše oči se nesetkaly nad žulovým ostrůvkem. „Cením si vaší návštěvy, ale myslím, že byste už měla jít.“

„Je to pro vaše dobro, zlatíčko. Nechtějte Branta. Je to vadné zboží.“ Ta kyselá slova byla vyřčena s náznakem soucitu, ale to nikterak nezmenšovalo pravdu v jejích očích. Věřila tomu. Položila šek. Přisunula ho propiskou blíž ke mně.

„Já vaše peníze nepotřebuju.“

„Milion dolarů ještě nikomu neublížil, drahá.“

Sklopila jsem oči k tomu šeku a s překvapením našla nahoře napsané její jméno. Jeden milion dolarů. Pro mě to znamenalo jedno letní sídlo navíc. Možná byt v Coloradu. Nic, co by změnilo můj život. Přesto to byl pořádný balík. Zvláště, když se odepíše z jejího osobního účtu. „Vy jste ochotná dát milion dolarů za to, aby zůstal

nezadaný? Nebo cítíte tak velkou osobní nechuť vůči mně?“

Zase ten ponurý stín v očích. Tropická bouře emocí v tak malé ženě. „Věřte mi. Chci pro Branta to nejlepší. A taky pro vás.“

Odsunula jsem šek. „Děkuju, ale ne. A s Brantem to nijak nesouvisí. Mně nebude nikdo nařizovat, co nemám dělat.“

Uchichtla se, ale do veselí to mělo daleko. Naopak mi to uchechtnutí přejelo dlouhými, mrtvými nehty po páteři a jediným stahem jejích hlasivek jsem se zmenšila na neposlušné dítko. „Ach, s jakou lehkostí si děti bohatých rodičů hrají na morálku. Myslím, že kdybyste někdy v životě musela normálně pracovat, reagovala byste jinak. Kdyby to byly vaše peníze, za které se postavil tenhle dům. Z kterých se zaplatil váš výhled na oceán.“

Zírala jsem na ni a polkla břitkou odpověď, k níž jsem opravdu neměla důvod. Měla pravdu. To ovšem neznamenalo, že jí dovolím, aby mi kázala v mém vlastním domě a vyvolávala ve mně pocity viny. Dívala jsem se, jak přetrhla šek v půli. Nechala ty dva kousky spadnout na linku.

„Dobře. Moje peníze tedy nechcete. Co takhle Americká mládež bez domova?“

Mé prsty sevřely kuchyňský pultík a celá kuchyň jako by se v tu chvíli zatočila. To ne. To by neudělala. „Co je s ní?“

„BSX věnovalo minulý rok…“ Bloudila očima po kuchyni, jako by někde v koutku mysli dělala složité propočty.

„Sedm a půl milionu dolarů,“ slyšela jsem svůj hlas – vyšel z hrdla bez vyzvání. To by přece neudělala.

„Sedm celých šest,“ opravila mě stroze. „V čele našeho týmu, který se stará o příspěvky na charitu, jsem já, totéž platí pro dalších dvanáct oddělení v BSX. Dáte od něj ruce pryč, nebo stáhnu letošní dar.“

Můj svět se maličko scvrknul. Dary na charitu se uzavíraly příští měsíc. Žádali jsme BSX o osm milionů, z nichž by se – spolu s běžnými výdaji – měl pokrýt momentální dluh za tři nové domovy, které jsme začali stavět během loňského roku. Bez příspěvku BSX by

organizace musela hradit oba úvěry za celý rok. Nadlidský úkol. A upřímně řečeno, při mých schopnostech získávat finance… takový deficit bych nevyrovnala. Ani omylem. Dokázala jsem vybrat stěží ty dva miliony dolarů, které jsem získala minulý rok. Polkla jsem. Zírala jsem na zákeřnou ženu, která proti mně najednou držela v ruce full house. Plný dům dětí bez domova.

„Vypadněte z mého domu.“

A takhle začal můj vztah s Jillian.

6

Na rozkazy jsem obvykle nereagovala nijak dobře. A taky jsem byla sobec. Tyhle dvě šipky společně ukazovaly jediným směrem: na telefonát Brantovi. Musím se stát pokud možno středobodem jeho života.

Jenže na ty děti jsem se vykašlat nemohla. Na ty, s nimiž jsem trávila úterky a čtvrtky, ty krátké chvíle, kdy jsem si mohla odpočinout od svého povrchního života a krátce nahlédnout do osamělé, smutné existence dětí, jimž AMBD pomáhala hned několika způsoby. Důležitými způsoby. Ta baba měla pravdu v jedné věci. V tuto chvíli se do toho nemíchaly žádné emoce, nebyl důvod, proč bych se toho muže nemohla vzdát. Odejít a dopřát v letošním roce tisícům dětí trochu světla v jejich životě. Vezmu jim to jen natruc Jillian Sharpové?

Jo. Nejspíš. Nikdy jsem netvrdila, že jsem svatá. Manipulace by nikdy neměla zvítězit. Navíc já bych neměla nikdy prohrát. Mojí novou mantrou bylo dělat všechno podle svého, ne jak očekává či vyžaduje společnost. S ohledem na tohle jsem byla téměř nucena ukázat jí pomyslný prostředník.

Nalila jsem si do kafe pořádnou dávku kahlúy, posadila se na pohovku a přemítala o tom rozhodnutí. Proč se Jillian tak urputně snaží zhatit něco, co ještě ani nezačalo? Bylo to mnou? Cítí nenávist vůči cizí ženě, s níž se nikdy nesetkala? Nebo vůči kterékoli ženě, která by mohla zasáhnout do Brantova života a narušit jej? V kolika kuchyních už takhle stála? Kolik šeků vypsala? Kolika nepřátelům se postavila?

Po třech vylepšených šálcích kávy jsem se válela na gauči se vzorem drahého polštáře vytlačeným do tváře, když mi zničehonic zazvonil telefon. Chvíli jsem mátožně hrabala rukama a nohama, než jsem konečně vstala a došlo mi, kde jsem.

Chviličku jsem stála bosá na bambusové podlaze, mrkala jsem a snažila se najít to, co mě vzbudilo. Rozpoznala jsem pronikavý zvuk

svého vyzvánění, rozespalýma očima našla telefon na kuchyňské lince a vydala se k němu na vratkých nohou.

Na displeji svítilo jméno BRANT. Odmáčkla jsem to, dopotácela se zpátky k pohovce a padla na ni tváří napřed.

Mysli na ty děti.

Podruhé jsem procitla později odpoledne, kdy zuřivé kručení žaludku začalo být přesvědčivější než jakákoli alkoholová dřímota. Když jsem – s kuřecím sendvičem u pusy – došla do půlky schodů, vzpomněla jsem si na Brantův hovor, prsty od majonézy zvedla mobil a vytočila svou hlasovou schránku.

Jedna nová zpráva, přijatá v 11:07.

„Layano. Tady Brant Sharp. Včerejší noc se mi líbila, omlouvám se, že jsem zmizel bez rozloučení. Rád bych tě dnes večer pozval na večeři a odčinil to. Dej mi vědět, jestli máš volno.“

Žádná slova na rozloučenou. Hovor prostě skončil a můj nahraný hlas mě informoval o možnostech, co mohu s jeho vzkazem udělat. Stiskla jsem čtyřku, uložila, ukončila hovor a odhodila mobil. Dorazila jsem sendvič a svraštěla obličej.

Ten týden volal ještě dvakrát. Nechal mi dvě hlasové zprávy. Další týden nic. Další taky nic.

Čtvrtý týden poslal velký puget orchidejí. Na lístečku stálo jen:

„Zavolej mi.“

Třicátý čtvrtý den: BSX odeslalo svůj roční dar naší charitě, reagovalo kladně na naši žádost, která činila osm milionů dolarů. Třicátý pátý den jsem mu zavolala.

„Ahoj.“ V pozadí absolutní ticho. Žádný hukot strojů, žádný pouliční ruch San Francisca.

„Omlouvám se.“

„Věř mi, už nikdy neuteču v polovině noci. Poučil jsem se.“ Zasmála jsem se. Při jeho kajícném tónu jsem se musela usmát.

„Tím to nebylo. Opravdu ne. Jen jsem si před dalším setkáním

potřebovala dát do pořádku pár věcí.“

Další větu spíš zamručel. „Vyčistit revír?“

Spíš počkat na termín jedné smlouvy. „Tak nějak.“

„Takže… tvůj revír je teď volný?“

Zasmála jsem se. „Ač to zní asexuálně, tak ano.“

„Dobře. Rád bych tě vzal dnes večer na večeři.“ Usmála jsem se. „Vyzvedni mě v sedm.“

Jillian snad musela být napíchnutá na jeho mozek. Volala o tři hodiny později. Nevěděla jsem, kdo volá, její číslo jsem neznala, proto jsem to zvedla uprostřed skládání prádla, které leželo přes můj gauč jako bílé vlajky.

„Nepovažovala jsem vás za ženu, která nedokáže dodržet úmluvu.“ Žádné zdvořilé uvítání, žádné představení. Šla rovnou na věc. Její hlas jsem poznala okamžitě, vztek v něm byl zcela patrný a já se musela usmát od ucha k uchu. Z toho se budu radovat ještě měsíc.

„V lásce a válce je dovoleno vše, Jillian. Do příštího daru BSX zbývá rok. To by nám oběma mělo na vyřešení tohoto problému stačit.“

„Neočekávám, že bych si za rok ještě pamatovala vaše jméno.“ Mlaskla jsem. „Dám vám jednu dobrou radu, Jillian.

Nenaléhejte. Docílíte jen toho, že ho budu o to víc chtít.“

„Taky vám dám jednu radu, drahoušku.“ Poslední slovo bylo nasáklé jedem; vyslovila ho tak, že jsem obdivně povytáhla obočí.

„Naučte se poznat, kdy se vám někdo snaží prokázat laskavost.“

Na tohle jsem nedokázala důvtipně reagovat. Hlavně jsem příliš nechápala, co tím myslí. Polkla jsem, přeložila nadvakrát bílé tílko a přidala ho na hromádku. „O Branta si nemusíte dělat starost. Ne ublížím mu.“

„Tohle mi opravdu vrásky nedělá.“ Zmlkla a já slyšela, jak zadržela dech, než znovu promluvila. „Až přijdete na to, co mi je dělá, zavolejte.“ Následujících devět měsíců jsem s ní nepromluvila. Zavolala

jsem až té noci, kdy jsem odhalila jeho tajemství.

7

Bohatí muži byli plemeno, které jsem dobře znala; jeden boháč mě vychoval a já ztratila iluze díky několika kratičkým, ale důležitým okamžikům během prvních osmnácti let. Chodila jsem s mladšími verzemi, které se narodily do světa svěřeneckých fondů, harvardského dědictví a country klubů. Byli přesvědčení, že mají na všechno nárok z pozice rodinného jména a tento jejich pocit navíc doprovázelo ještě nehorázné ego. Potom jsem odpromovala a přesunula se do světa zralých mužů, starších verzí, které mi tolik připomínaly otce, mužů, kteří se neptali a rovnou brali a kteří očekávali naprostou podřízenost od všech bytostí, jež měly prsa.

Bohatí muži měli své výhody: limuzíny, letní sídla, soukromá letadla, drahé dárky. Také měli své nedostatky: aroganci, nevěru, nemožně nabitý časový rozvrh a velmi často též nelichotivý názor na ženy. Ale… jednu věc jsem měla vzácně společnou s většinou svých partnerů, a sice vzájemný nedostatek úcty. To byl pravděpodobně důvod, proč z žádného z mých vztahů nikdy nevzešlo nic kloudného.

Brant byl úplně jiný než všichni ostatní boháči, které jsem poznala. Poslouchal mě, když jsem mluvila. Díval se mi do očí a ne na prsa. Zajímal ho můj názor, vážil si mého intelektu. Přistupoval k našemu vztahu s opatrností kočky, jež se přibližuje k potravě, našlapoval jemně a jeho kroky byly stejně nové a pátravé jako mé. Tančili jsme kolem sebe, naše pohyby nabíraly na intenzitě, naše kroky byly každým dnem jistější. Společně jsme tvořili a objevovali své role; jedinou oblastí života, v níž jsme nepotřebovali praxi, byl sex.

Ten muž… byl zvíře. Teď jsem srkala kávu a poposedla si na židli; rozbolavělé tělo mi připomnělo několik předchozích nocí, kdy mě díky své zručnosti přivedl ke čtyřem, pěti… pak i k šesti orgasmům. Maličko jsem se pootočila a sledovala, jak Brant vchází do kavárny a hledá mě očima. Potom šel ke mně a letmo mě políbil na rty.

„Čekáš dlouho?“

„Pět minut. Tumáš.“ Přisunula jsem mu kávu. „Obyčejná černá.

S tebou fakt není žádné vzrůšo.“

Usadil se do židle, zvedl šálek k ústům a předstíral, že se mračí.

„Černá káva je mužná. Jako chlupatá hruď.“

Zasmála jsem se do svého šálku. „Nechci, abys měl na prsou chlupy. Líbí se mi to tak, jak to je. Perfektně odchlupené tvým zkrášlovacím týmem.“

Teď se na mě zamračil doopravdy. „Já nemám žádný takový tým. Oni jsou…“ Můj výřečný muž najednou vypadal, že nemůže najít slova. Zasmála jsem se, chytila ho za zápěstí a odtlačila mu hrnek s kávou od obličeje. Pak jsem se naklonila přes stůl a znovu ho políbila. Popadl mě za šíji, přitiskl si má ústa blíž a v okamžiku drsné vášně dal najevo svou mužnost. Odtáhla jsem se, sedla si zpátky a zrudla, zatímco jakási žena, která procházela kolem, se na nás podívala, jako bychom si to právě rozdali přímo tady na podlaze.

„Mrzí mě ten včerejšek.“ Z Brantova hlasu vyprchala veselost. Pokrčila jsem rameny. „O nic nejde. Vyrazila jsem si na nákupy.

Oběhala jsem si pár věcí, když už jsem byla v centru.“

„Honil jsem termín na opravě toho wireframu… někdy se do práce tak zaberu, že ztratím přehled o čase.“

„To je v pohodě. Jen jsem si o tebe dělala starosti. Nezlobím se

– jen mi vadilo, že kvůli tomu musím otravovat Jillian.“ Přičemž

„vadilo“ bylo slabé slovo. Brant a já jsme měli domluvenou večeři: v šest večer U Alexandera. Čekala jsem u našeho stolu půl hodiny, pak jsem odešla, protože mi nebral telefon. Nechtělo se mi posílat textovku Jillian, ale nakonec jsem ji vyťukala čistě z obavy, jestli se mu něco nepřihodilo, jestli se neztratil. Tak trochu jsem čekala nepříjemnou odpověď – něco v tom smyslu, jak málo mu na mně záleží. Ale odpověděla rychle a profesionálně.

JE TADY V KANCELÁŘI. PRAVDĚPODOBNĚ BUDE PRA CO VAT POZDĚ DO NOCI. NEPOCHYBNĚ SE PŘÍLIŠ ZA BRAL DO PRÁCE A ZAPOMNĚL. JE MI TO LÍTO.

Ta distingovaná odpověď mě ještě víc rozčílila. Naklonila misky vah v její prospěch a automaticky mě přinutila k podobně distingované reakci.

Teď jsem si uloupla kus muffinu.

„Dovol, abych ti to vynahradil.“

Dívala jsem se na něj a žvýkala. Borůvky se míchaly s cukrem a moukou a utvořily v ústech dokonalou kombinaci. „Pokračuj,“ zamumlala jsem.

„Dneska kašlu na práci. Budu jen tvůj.“

Polkla jsem sousto. „Ale musíš přece dodržet termín. Tři týdny pracuješ na tom…“

„Neřeš to.“ Natáhl se přes stůl a vzal mě za ruku. „Ty jsi důležitější a já si vyhradil celý den a budu ti dělat pomyšlení, protože tě chci odškodnit za včerejší noc.“

Pozvedla jsem obočí. „Celý den? To je vážný závazek, pane Sharpe.“

Zahleděl se mi do očí. „Ke kterému jsem ochoten.“

Naklonila jsem se k němu a ztišila hlas. „A jaképak pomyšlení mi budeš celý den dělat?“

Přitáhl si mou ruku k ústům. „Myslel jsem, že bychom se nejdřív mohli zastavit u mě v bytě. Mám pár nápadů, jak tě odškodnit.“

„Sexy nápadů?“ zašeptala jsem rozverně.

Naklonil se, rukou si mě jemně přitáhl za šíji, až byl ústy u mého ucha. „Takových, ze kterých se ti budou třást nohy kolem mého krku. Ze kterých jsem tak tvrdý a připravený, že tam snad ani nedojdu. Při kterých budeš křičet moje jméno a…“

„Jdeme.“ Prudce jsem vstala, až nohy židle zaskřípaly po podlaze. Chytla jsem ho za ruku a vzala to přímou čarou ke dveřím.

8

Brantův byt v centru města bylo jeho sexuální doupě, místo, kde se o zábavu mého milého dříve staraly luxusní štětky a během posledních dvou desetiletí uspokojovaly každou jeho tělesnou potřebu. Ano, stála jsem teď v místnosti, kde jiné ženy sténaly jeho jméno a obsluhovaly jeho ptáka. Bylo mi to fuk. Protože tomu muži před sebou, s roztouženýma očima, pevným tělem, prsty, které zbavovaly mé tělo šatů… tomu jsem viděla do duše. Neměl oči pro nikoho jiného na světě. Myslel jen na mě, nepředstavoval si ani nechtěl nic jiného, než co jsem mu mohla nabídnout já. Zvedl mě, posadil na barový pultík, stáhl mi šortky, zul sandálky a jeho ruce mě cestou zpět hladily po kůži. Klekl si na podlahu, podíval se mi do očí, vsunul ruku mezi moje kolena a roztáhl mi nohy, až jsem se mu otevřela. Sklopil oči a byl teď v naprosto dokonalé úrovni.

„Brante,“ zasténala jsem, odhalená až běda. Vzduch mi vnikal na místa, která byla za normálních okolností skryta.

„Buď potichu, zlato.“ Rukama pohladil vnitřní stranu mých stehen, já mu vnořila ruce do vlasů a on po mně zároveň přejel pravou rukou. Nadechla jsem se, rozevřela nohy ještě více a on tiše zasténal a přejel prstem po rtech mého pohlaví. Každý záhyb opsal dotekem jemným jako vánek a moje tělo reagovalo na ten dráždivý pohyb a vyjádřilo touhu po něm jediným způsobem, který znalo. Zvlhla jsem a on s hlasitým vzdechem trochu zajel dovnitř prstem. Vzhlédl, jeho hlava se pohnula pod mou rukou, oči se setkaly s mýma a neuhnuly, jen se na chviličku přivřely, když prst vytáhl a ochutnal mé šťávy.

„Bože, chutnáš tak sladce. Chci do tebe ponořit obličej, Lano.“ Znovu se mi podíval do očí, začal mě tím prstem dráždit tentokrát zvenku, pak do mě pomalými pohyby vnikal, hladil všude, kde to šlo, bříšky prstů prozkoumával, ohmatával, kroužil, tlačil. Já se prohýbala v zádech, dívala jsem se na něj s ústy pootevřenými, neschopna odtrhnout oči od té scény, kterou předváděl.

Když už se to nedalo vydržet, přitáhla jsem si jeho ústa k sobě

dolů a mé tělo sebou škublo při tom horkém doteku. Jeho jazyk se do mě vnořil, ale ještě předtím se postaral o můj klitoris a vsál ho tak, až jsem zalapala po dechu a rukama křečovitě sevřela jeho hlavu. Očima jsem na chvíli zabloudila k odrazu nás dvou v okně, obrazu horečné touhy. Jednou rukou jsem drtila pultík, druhou jeho hlavu, neschopna…

Zmítala jsem se pod jeho ústy… „Brante, já…“ A potom jsem vykřikla, nešlo to zastavit, boky jsem zběsile najížděla proti jeho rtům, zatímco mě jeho ruce držely, uvěznily mě a nedovolily ucuknout, až jsem se rozpadla na kusy.

Když jsem se udělala, jeho ústa trochu polevila, jazyk stále pracoval, ale již ne tak zběsile, můj orgasmus se prodlužoval, dýchala jsem ztěžka a můj stisk povolil. Klesla jsem na bar, ochabla a jeho ruce mi konečně dovolily dát nohy k sobě. Když mě zvedl, otevřela jsem oči.

Odnesl mě do ložnice a mé končetiny se snažily probrat zpět k životu. Něžně mě položil na postel, rukama urovnal mé paže i nohy na správné místo, a když sundal kalhoty, viděla jsem, jak moc je připraven.

„No teda.“ Svaly mi fungovaly aspoň natolik, abych se vzepřela na loktech, zatímco jsem pohledem těkala od jeho vzrušení k očím a rtům, s nimiž si pohrával úsměv.

„Teď jsi tak krásná,“ řekl, rozbalil kondom, natáhl si ho a já sledovala, jak se jeho obalený nástroj lákavě zakýval. Z té vysoké erekce se mi sbíhaly sliny. Pokrčila jsem kolena a roztáhla nohy, aby měl přesně ten živočišný výhled, po kterém určitě toužil, protože tiše zaklel, klekl si na postel, přejel mi rukama po nohou a připravoval se vstoupit dovnitř.

„Kdyby to bolelo, ozvi se,“ zamumlal, pohnul boky dopředu, hlava jeho penisu vrazila dovnitř a já vzdychla z toho mocného objemu a očima klesla dolů k té úžasné podívané, kde rty mého pohlaví objímaly jeho nástroj.

Byl silný. Obřezaný. S upravenými chloupky. Krásný. Trochu

popojel dovnitř, pak zase ven, zbývalo ještě několik centimetrů, kondom byl zvlhlý mým vzrušením, těch pár chloupků na mé kundičce vlhkých a slepených kolem něj. Nepospíchal, dopřál mi čas a jeho pomalé tření bylo zkrátka… nade vše. Veškeré smysluplné myšlenky mě opustily, odtrhla jsem se od toho pohledu a podívala se mu do očí, kterýma na mně visel. Ve tváři měl zranitelný, opravdový výraz. Díval se na mě, jako bych byla celý jeho svět, jako by náš měsíc starý vztah znamenal mnohem víc, jako by jeho srdce už patřilo mně a moje zase jemu. Jeho pohled zbožně uctíval mou tvář. Vnímala jsem jen klesání a stoupání jeho obličeje, zatímco přirážel a zbavoval mě sebeovládání. V okamžiku, kdy přirazil naplno, když se posunul od sladkého k bolestnému, ve chvíli, kdy mé tělo již plně přivyklo jeho délce a objemu a já tolik toužila a zároveň dostávala tolik uspokojení… jsem si toho všimla. Sdělili jsme si to očima, bez zbytečných slov. Když ke mně sklonil ústa, naše spojení bylo dokonáno. Ukradl mi kousek duše.

Zamilovala jsem se do něj.

9

Schoulila jsem se mu na prsou, brouzdala rukou po jeho břiše, po křivkách těla, břišních svalech, které nadskakovaly pod mým dotekem, a on vydechl. Sjela jsem rukou níž, vjela pod přikrývku, sevřela ho rukou a ten mocný sval okamžitě reagoval. „Nezačínej si, jestli nechceš víc,“ zachrčel.

„Tohohle?“ škádlila jsem ho. „Vždycky budu chtít víc.“ Naposledy jsem ho stiskla a pustila, položila ruku na jeho prsa a chtěla si to ještě pár minut užít. Brant byl uvolněný, jeho intenzita klesla na úroveň, která byla přímo rozkošná, hlavou teď spočíval na polštáři, oči měl zavřené a jediným pohybem bylo klesání a stoupání jeho hrudi pod mou rukou.

Chvíli jsme jen mlčky leželi a do mých končetin ještě tu a tam vystřelila synapse posexuální rozkoše. Zavřela jsem oči a znovu si přehrávala náš sex. Nevstoupila jsem do tohoto vztahu jako panna. Měla jsem dost milenců – odhadem tak sedm nebo osm. Zažila jsem orgasmus. Několik bouřlivých nocí plných divokého tance mezi peřinami. Nikdy jsem však nezažila sex jako s Brantem. Kompletní zážitek s mužem, který se soustředil jen na jednu věc: mou rozkoš. Jeho orgasmus samozřejmě přišel, vždycky na něj došlo, a tím se to celé zakončilo, ale bylo to jako vedlejší produkt, nikoli cíl. Brantovi šlo pokaždé o moje uspokojení a nenasytnýma rukama, ústy i penisem vyloudil z mého těla tolik orgasmů, kolik jen šlo.

Přehodila jsem přes něj nohu a přitiskla se blíž. Cítila jsem, jak mě jeho ruka na oplátku stiskla. „Pověz mi o těch holkách z eskort servisu.“ Nevěděla jsem, kde se to ve mně vzalo; vypadlo mi to z pusy bez varování. Cítila jsem, jak se Brantovo tělo napjalo a jeho ruka přestala líně prozkoumávat mou kůži.

„Co ses doslechla?“

„Že jich byly stovky. A že chodily sem, ne k tobě domů.“

„Odsud je blíž do kanceláře. A… doma mám příliš mnoho cenností, taky práci a soukromí. Tohle fungovalo líp.“

Opřela jsem se mu bradou o prsa a zkoumala jeho tvář, modré

oči, které se střetly s mýma. „Stovky?“ zeptala jsem se.

Zamračil se. „Ne. Za posledních dvacet let…“ Pokrčil rameny.

„Možná patnáct.“

Vstřebávala jsem to číslo. Na jednu stranu to bylo víc, než jsem měla já. Na druhou to bylo méně, než jsem čekala. „A… proč prostitutky?“

Začervenal se, což jsem u něj dosud neviděla. „Uspokojit ženu… je pro mě důležité. Chtěl jsem se učit od profesionálek.“

„Učit?“

Odhrnul mi loknu z tváře. Obtočil ji kolem prstu a zastrčil mi ji za ucho. „Poprvé jsem byl mladý. Sedmnáctiletý. Předtím jsem se s nikým ani nelíbal, celý můj svět se omezoval na sklep. Chtěl jsem si najít přítelkyni, hormony se mnou pořádně mlátily, ale Jillian a rodiče si nepřáli, abych běhal po městě a odchytil první holku, kterou uvidím.“

„Tak ti objednali prostitutku?“ Odsunula jsem se z jeho prsou, čímž se dala do pohybu moje ňadra, on k nim sklouzl očima, táhle vydechl a rukama mi vyjel po zádech a dopředu, kde s obdivem vzal moje ňadra do dlaní. „Brante,“ řekla jsem a snažila se neztratit nit, zatímco on se věnoval plně mému poprsí. „Brante,“ opakovala jsem.

„Tví rodiče ti objednali prostitutku?“

„Ne,“ zamumlal a snažil se mě vytáhnout výš, políbil mě na krk a postupoval níž. „Jillian mi sehnala Bridget McCullenovou, osmnáctiletou holku jako vystřiženou z mých fantastických představ.“

„Prostitutku,“ opakovala jsem, sjela níž, aby mi nemohl na prsa, a v této nové pozici jsem přesně cítila, jak moc ho vzrušuju. Se sebezapřením jsem se usmála.

Konečně zvedl oči. „No, já nevěděl, že je prostitutka. Jillian zařídila, aby prostě jednoho dne zaklepala na dveře, když jsem byl sám doma. Ta holka mě doslova vytáhla ze sklepa do mého pokoje. Poprvé mě vykouřila a na dobré tři minuty mě donutila zapomenout na počítače.“

„Není tohle snad… ilegální? Bylo ti sedmnáct. Je to přece tvoje teta!

Tohle je děsivý v tolika ohledech, že je snad ani nedokážu vyjmenovat.“

Zasmál se. „V tu dobu to byla nejlepší věc, kterou pro mě mohla udělat. A já nechtěl opustit dům, nechtěl jsem…“ Sklopil oči a začal vytahovat přikrývku výš, jako by potřeboval zaměstnat ruce. „Chápal jsem, že mě chtějí mít pod dohledem. Dělali to pro moje dobro. Nevěděl jsem, že to byla prostitutka. Myslel jsem, že mě má ráda a že se prostě přistěhovala někam poblíž. Chodila za mnou dva roky. Z toho kluka, kterým jsem byl, udělala muže. A potom… zmizela.“

„Co se stalo?“

Pokrčil rameny. „Možná se odstěhovala, našla si přítele, nevím. Zlomilo mi to srdce. Myslel jsem, že jsme k sobě prostě patřili, dokud mi Jillian neřekla narovinu, jak to všechno bylo. Jak se ta holka zajímala jen o to, kolik jí zaplatí, o nic víc. Jak se mám soustředit na to dobré, co jsem z toho vztahu získal. Naštvalo mě to. Několik dní jsem s ní nepromluvil. Tehdy jsem se odstěhoval a začal bydlet tady. Po pár dnech mi poslala novou holku. Chápal jsem, o co jí šlo. Nemohl jsem se na ni zlobit kvůli něčemu, co jsem chtěl. Mohl jsem tu holku buď odmítnout s tím, že je to štětka, nebo si ji nechat a smířit se s tou zvrácenou realitou svého života.“ Podíval se na mě. „A tak jsem ji šoustal. A bylo to jiné než s Bridget. Už jsem věděl, jak to chodí, a měl tu situaci pod kontrolou. A tak jsem se soustředil na to, o co mi šlo – umět uspokojit ženu. A říkal si, že jednoho dne budu mít ženu, která si to zaslouží.“

Dívala jsem se na něj. Zamrkala jsem. A znovu zírala.

„Uvědomuješ si,“ řekla jsem pomalu, „že bys mi tohle všechno neměl svěřovat? Tohle jsou věci, které bys měl tutlat. Kostlivci ve skříni, kteří ukazují na tvou zranitelnost.“

Zasmál se, objal mě a přetočil nás oba, takže jsem se ocitla nahoře. Pořád jsem cítila jeho penis, který žadonil o pozornost. „Tak je tady máš. Všechny mé kostlivce. Necháš si mě i tak?“ Kousal mě na krku a níž a já se hihňala, natáhla jsem ruku dolů a chytila ho za to, čeho jsem se nemohla nabažit. „Kostlivce, jo?“ uvažovala jsem nahlas. „No, pev nou kůstku ocením.“

Zasténal na mém krku a přirazil mi do ruky. „Tohle bylo tak laciné.“

Zasmála jsem se. „Laciné v dobrém slova smyslu?“ Zakroutil hlavou do mých loken. „Zkaženě laciné.“

„Zkaženost já můžu,“ zašeptala jsem, protože mě hlas pomalu opouštěl. Sevřela jsem ho pevněji a on pohnul boky, takže svým nástrojem opět šťouchl do mé dlaně.

„Bože, ženská.“ Natáhl se nade mnou, vzal za úchytku nočního stolku a ve spěchu převrhl to, co na něm stálo. „Já nevím, co s tebou.“

„Opravdu?“ škádlila jsem ho. „Ty nevíš, co se mnou?“

„Oprava,“ zahuhlal, vzdálil se jen na délku svého penisu, ruce se mu nedočkavě třásly. „Vím přesně, co s tebou.“

Potom byl zpátky nade mnou, vnikl do mě a důkladně mi předvedl, co všechno má se mnou v plánu.

10

Jillian a já jsme sváděly tichou bitvu, v níž nasazovala všechny možné pasivně agresivní způsoby boje a do níž vložila veškerou svou sílu proti vztahu, který se rozvíjel mezi mnou a Brantem. Bitvu beze slov, ale skrze muže, kterého zbožňovala a kterému jsem já propadla.

V úterý ráno jsem narazila na další závoru. Když jsem, odhodlaná věnovat den AMBD, projela branami, přivítal mě úplně nový mužský vzorek s pekáčem buchet na břiše, oslnivě bílým úsměvem a drsně mužným vzezřením, po němž by se hledačka modelů u Hilfigera potrhala, aby si ho zaháčkovala. Běžel přes trávu, na svalnaté hrudi měl špinavé šmouhy a za patami trio dětí, které se pralo o fotbalový míč v jeho rukou. Dívala jsem se, jak ke mně běží, a přemýšlela, kdo to je a co dělá na zdejší posvátné půdě.

Zaměstnanci i dobrovolníci u AMBD byli pečlivě prověřováni. Zkoumal se jejich původ, dělaly se testy na drogy, vyžadovaly se reference. Celých šest let, co jsem se tady angažovala, jsme měli stabilní personál. Nestávalo se často, že by se objevila nová tvář. Sledovala jsem ho, zastavila se svým kabrioletem a on zvedl hlavu a zamával rukou na pozdrav.

Zaparkovala jsem a musela se usmát při pohledu na děti, které se oddělily od toho neznámého chlapa a rozběhly se k mému autu. Otevřela jsem dvířka, nechala se zasypat objetími, nedočkavé ruce tahaly za mé oblečení a jeden ochotný chlapec za mnou s vážným a důležitým výrazem ve tváři zavřel dvířka.

„Díky, Lucasi.“ Vzala jsem ho nenuceně kolem ramen a na chviličku ho objala.

„Mají vás rádi.“ Cizí chlap stál přede mnou, nohy mírně rozkročené, a lenivě si přehazoval fotbalový míč z ruky do ruky.

„Mají rádi všechny.“ Usmála jsem se a podala mu ruku. „Layana Fairmontová.“

„Billy,“ řekl, pevně mi potřásl rukou a podržel ji trochu déle, než bylo nutné.

Vytrhla jsem se mu a otočila se k dětem, abych ten pohyb zamaskovala. Natáhla jsem se po nejbližším človíčkovi, malé holčičce. Přitáhla jsem si ji k sobě, trochu ji pošimrala, pak jsem se otočila k hlavní budově a sprintem k ní vyrazila. „Že mě nepředhoníte!“

Moje tenisky dusaly vlhkou trávou, pištivé hlasy za mnou mě nutily zrychlit. Ohlédla jsem se přes rameno a viděla, že ten nový – Billy – se drží kousek za mnou, očima přeskočil od mých nohou k obličeji a zakřenil se na mě, jako by se mnou flirtoval.

Ignorovala jsem to, otočila se zpátky a soustředila se na kopec před sebou, moje nohy zabíraly a já zpomalila tempo, abych dala dětem aspoň malou šanci zabojovat. Reggie, sedmák, který k nám přišel před třemi lety s pažemi již potetovanými z gangu, mě předběhl a jeho dlouhé nohy zdolávaly vzdálenost. Nechala jsem ho běžet a rychle jsem se rozhlédla kolem sebe, jak jsou na tom ostatní. Zpomalila jsem ještě trochu víc, a když závod skončil, zaúpěla jsem předstíraným zoufalstvím.

Předklonila jsem se, dramaticky dýchala a Hannah, moje oblíbenkyně tady v zařízení AMBD, mě chlácholivě plácala po zádech. Usmála jsem se na ni a přitom zavadila očima o Billyho, který mě pozorně sledoval s jemným úsměvem na tváři. Odvrátila jsem se.

„Jak dlouho už tu dobrovolničíte?“ Otázka přišla z opačného konce kuchyně v hlavní budově. Nerušeně jsem pokračovala v mazání sendvičů s burákovým máslem a marmeládou, aniž bych se namáhala otočit. Věděla jsem, komu ten hlas patří. Jeho pomalý lenivý tón se bezpečně prozradil sám.

„Pět nebo šest let. Jsem tu jen dvakrát týdně.“ Odšroubovala jsem víčko od marmelády a nedívala se na něj, přestože jsem si byla zcela jis tá, že se přibližuje.

„Já jsem tu nový.“ Ale nepovídej. „Jen jako dobrovolník.“

„Jak jste se dozvěděl o AMBD?“

„O čem?“

Přestala jsem mazat marmeládu. Sledovala jsem, jak ten chlap kolem sebe bezradně tápe očima. „AMBD… Americké mládeži bez domova…“ Něco tady nehrálo a já se pokoušela přijít na to, co. Ten muž byl nervózní.

„Ach.“ Krátce se zasmál. „Ehm… Myslím, že jsem o nich četl na netu.“

Tak to ne. Naše organizace byla financována privátně, fungovala díky darům. Veskrze jsme vystupovali dost diskrétně.

„Kdo vás doporučil?“ Nechala jsem sendviče být, odložila nůž a opřela se o linku a docela se mi dařilo nekoukat mu na břišáky.

„Doporučil?“ Fascinovaně jsem sledovala, jak mu na čele vyrážejí krůpěje potu, a napadlo mě, co asi ten muž tají.

„U nových dobrovolníků je zapotřebí osobní doporučení od někoho přímo z organizace.“ Zkřížila jsem paže a dívala se na něj.

Jeho oči těkaly jako pingpongové míčky. Věděla jsem, že ho sem někdo musel poslat. Jinak by neprošel přes brány, nedostal by oficiální jmenovku, kterou si – neboť byl do půl těla nahý – musel připnout dopředu na sportovní šortky.

„Ehm…“ Rozhlédl se, jako by hledal záchranu. Přistoupila jsem blíž, naklonila hlavu a přišpendlila ho neoblomnýma očima. Nemohla jsem přijít na to, z čeho je tak nesvůj, proč ho tolik rozhodila moje nevinná otázka, nad kterou by se nikdo ani nepozastavil. Polkl a ohryzek se mu bolestivě pohnul, jako by se mu nevešel do hrdla. Ve chvíli, kdy ze sebe konečně něco vypravil, už jsem byla připravená strčit mu ruku do krku a ta slova z něj vytáhnout. „Jillian Sharpová.“

Mělo mě to napadnout. To jméno se dalo čekat. Neznámý hezoun u AMBD, který se může přetrhnout, aby se se mnou sblížil, a vystavuje na odiv své pevné svaly. Usmála jsem se. „Jillian,“ řekla jsem pomaličku. „Jak milé překvapení.“ Naklonila jsem hlavu a zkoumala jeho tvář, hezkou schránku, která vypadala, že se pozvrací do nejbližšího odpadkového koše. „Vypadáš jako milý chlap, Billy. Ty a já budeme asi spolu vycházet nejlíp, když se od sebe budeme

držet co nejdál.“

Polkl. „Držet od sebe co nejdál?“

Usmála jsem se. „Tak tak. Něco se ti nezdá?“ Svraštil obočí. „Už napořád?“

Uchechtla jsem se. „Jestli tě tak dlouho bude podmazávat.“ Obešla jsem ho a vykročila směrem k hlavní budově. Ještě mě přece jen něco napadlo. Otočila jsem se a ukázala na něj prstem. „Jo a – Billy?“

„Ano?“ Odpověď sešněrovaná strachem.

„Dávej si pozor, ať ty děti neraníš. Je snadné získat si jejich srdce. Je mi úplně fuk, jestli tu zůstaneš, nebo půjdeš, ale běda ti, jak jim ublížíš.“ Zírala jsem na něj tak dlouho, dokud nekývl, i když to udělal hodně váhavě. Dívala jsem se mu upřeně do očí, dokud jsem si nebyla jis tá, že pochopil, a pak jsem si šla po svých.

11

Před dvěma lety a osmi měsíci

Nechápala jsem to. Zlehka jsem se probírala Brantovými vlasy a jeho hluboký dech svědčil o daleko kvalitnějším spánku, než který jsem si ten večer mohla vychutnat já. V té chvíli uvolnění byl krásný. Ty husté kartáčky řas. Dokonale tvarované kosti jeho tváře. Genialita a krása v jednom balení.

Nechápala jsem, proč jsem první žena, se kterou má vztah. Proč, když už absolvoval cestu k mužství, i nadále využíval na sex eskort servis. Proč neměl opravdové přátele, žádné skutečné vazby kromě rodičů a Jillian. Proč, když se zdál pro vztah jako stvořený?

Nebyl dokonalý. Našla jsem pár chybiček. Přece jen byl občas duchem mimo, ne vždycky poslouchal, co mu někdo říká, nebo co se naplánuje. Paměť měl děravou tak, že byl občas zralý na farmaceutika. Prošvihl další rande. Vůbec se neukázal, mobil zvedl až druhý den ráno, kdy měl chabou výmluvu, že prý usnul na pracovním stole. Jiného muže bych podezírala z nevěry. Brant mi však dal jasně najevo, co je středem jeho zájmu. Práce a já. Nic jiného, nikdo jiný. Oddanost toho muže byla obdivuhodná, možná téměř alarmující, kdybych se do vztahu s ním nehnala na plný plyn. Neměla jsem v záloze žádné další muže. Jakékoli úlety skončily v okamžiku, kdy jsem se setkala s intenzitou tohoto muže. V kterémkoli ohledu trumfnul veškeré ctitele dvojnásobně. Můj zájem navíc posiloval fakt, že jeho tetinka byla ochotná zaplatit milion dolarů za to, aby mě udržela od něj dál.

Hrozně se mi líbilo, jak se liší od mých minulých známostí. Nehalil se do onoho aristokratického pláštíku, ani v nejmenším nebyl odtažitý, nafoukaný, bylo mu jedno, jestli jsme dodržovali společenská pravidla nebo si vytvořili vlastní. Během tří společných měsíců jsme si ve společnosti San Francisca vystavěli jakési iglú. Ráj pro dva, místo, kde jsem bez výčitek mohla říct „seru na to“ a

nemusela řešit, jestli jsem něco nepřepískla. A tak to šlo dál, můj svět se rozpínal, hranice se rozplývaly. Byla jsem na správné cestě ke štěstí. Postrkoval mě tam Brant se svou lhostejností vůči všemu jinému kromě práce a nás dvou.

Láska? To slovo ještě nahlas nezaznělo, ale bylo na spadnutí. Bylo patrné z našich očí, doteků, citů. Oba jsme však byli ostražití, neohrabanýma rukama jsme si chránili svá panenská srdce. Pořád jsem si připomínala, že to jsou jen tři měsíce. Tři měsíce od chvíle, kdy jsem mu konečně zavolala nazpět, a oba jsme se vrhli do tohoto vztahu. Odtrhla jsem pohled od jeho krásného profilu, obrátila se k němu zády, přitulila se k němu a opsala křivku jeho těla. Jeho paže se zvedla a pevně mě objala, zatímco mi jeho rty zašeptaly mé jméno do krku.

Nedávalo to smysl. Byl příliš dokonalý. Jak to, že jsem byla první ženou, která ho spoutala?

Za pět hodin nás čekala dvouhodinová cesta autem a setkání s jeho rodiči. Možná byli oni tím důvodem, proč byl můj dokonalý přítel pořád ještě starý mládenec. Možná to byli satanisti nebo mě možná požádají o vzorek mé kůže. Nebo třeba patří k těm pomatencům, co se připravují na konec světa, naučí mě zavařovat zeleninu a ukážou mi svou sbírku zbraní. Brant o nich moc nemluvil, jeho hlavním styčným bodem byla Jillian. Na internetu jsem toho našla ještě míň. Ale možná byli oni důvodem, proč byl tak dlouho nezadaný. Sklouzla jsem v posteli kousek dolů, něžně ho políbila na předloktí a pokusila se usnout.

„Dala byste si ještě citronádu?“ zašvitořila Gloria Sharpová a donutila mě zvednout oči.

„Ne, děkuji.“ Usrkla jsem ze stále ještě plné sklenice a zamyslela se, zda mě tou otázkou chtěla nenápadně přinutit, abych vypila tu vlažnou citronovou vodu. Odložila jsem sklenici, vyměnila sklo za stříbro, odkrojila maličký kousek kuřete a vložila ho do úst.

Jídlo. Výmluva, díky které nemusel nikdo z nás hovořit, protože

při žvýkání jsme nemuseli vést útrpnou zdvořilostní konverzaci. Zdálo se, že Sharpovi nejsou na společnost zvyklí. Zírali na mě, jako bych byla nějaký nový druh živočicha vystavený v muzeu. Otázky kladli jen zřídka a pořád jen těkali očima ode mě k Brantovi, od Branta ke mně, jako by se snažili poskládat dohromady kousky puzzle, které k sobě ne a ne pasovat.

Brant vstal s talířem v ruce, sklonil se a políbil mě do vlasů.

„Omluv mě na chvíli.“

S úsměvem jsem k němu vzhlédla a snažila se ho očima uprosit, aby zůstal, ale on jen kývl hlavou někam za sebe. „Jen si odskočím,“ vysvětlil. Dívala jsem se za ním, jak jde jídelnou, a marně se snažila pohledem tahat za jeho červené tričko s límečkem. Otočila jsem se zpátky k Sharpovým a setkala se se dvěma páry očí, zapíchnutými do mě. Nepřežvykovali, jen civěli. Polkla jsem. „Moc se mi líbí váš dům. To, že právě tady Brant…“

„Slečno Fairmontová,“ promluvil Brantův otec hlasem někoho mnohem staršího. Nervózním hlasem. Málo používaným a zastřeným.

Přestala jsem se snažit o konverzaci. Uhladila jsem si ubrousek na klíně a čekala, až bude pokračovat. Usmála jsem se. Bože, jak já tenhle úsměv nenáviděla. „Ano, pane Sharpe?“

„Asi byste měla vědět, že podle našeho názoru není pro Branta dobré, aby si udržoval vztah. Vypadáte jako velice milá dívka, ale asi byste měla zauvažovat, zdali se nevěnovat něčemu jinému.“

Úsměv. Tohle jsem měla mistrovsky zvládnuté. Naučila jsem se nechat oči uvolněné, nenapínat mimické svaly. Aby to vypadalo přirozeně, ne vynuceně nebo upjatě. U spousty lidí se dá z úsměvu vyčíst mnoho. Ne však u mě. Můj úsměv neprozradí nic z toho, co se odehrává v mé duši. „Pročpak, pane Sharpe?“ Podívala jsem se na jeho ženu. Měla sklopené oči a nervózně si pohrávala s rukama.

„Brantovi se dařilo lépe, když neměl přítelkyni.“

Brant je dospělý. Pořád jsem se usmívala. O úroveň jsem ho zmírnila, abych nevypadala jako vyšinutá. „Na vašem synovi mi hodně záleží. Je to úžasný muž. Určitě jste velice hrdý na to, kam to v

životě dotáhl.“

Taky se usmál, ale podrážděně, jako by už měl dost mých keců.

„Zkrátka bychom byli rádi, kdybyste si udržovala odstup. Omezila čas strávený s ním na minimum. Nechte ho soustředit se na to, co dělá. Jemu nejlíp prospívá, když se věnuje práci.“

Někde v domě klaply dveře a já vzhlédla. Brant se vracel a cestou si v kuchyni uzmul z pánve kousek masa, pak šel dál a plaše se mi zahleděl do očí. Odložila jsem vidličku. „Večeře byla vynikající, paní Sharpová, a děkuji vám oběma za pozvání. Brante, vadilo by ti, kdybys mi ukázal suterén? Ráda bych viděla tvou starou dílnu.“

Matčina ústa se zkroutila, otcova ztvrdla a mohli mi oba políbit, protože Brant byl dospělý a inteligentnější než zbytek tohohle domu dohromady, včetně mě. Matka vstala, zacvakala sandály o dlažbu, prudce vzala můj talíř a zamířila do kuchyně. Zároveň se podívala na mou nedojedenou porci tak, abych si toho určitě všimla. Brant proběhl místností a chňapl mě za ruku. Prošli jsme krátkou chodbou, na jejímž konci otevřel dveře a sešli jsme po schodišti do sklepa.

Zhruba pětapadesát čtverečních metrů mdle osvětleného prostoru, na zadní stěně zářivky – dost tuctové prostředí pro tak výjimečné počiny. Posadil se na židličku, trochu se s ní otočil, natáhl ruce a zaklonil se. „Tady to je. Můj domov téměř po jedno desetiletí.“

„Fajnový.“ Pomalu jsem přecházela podél pultu a přejela po něm prstem. Bylo na něm tolik prachu, že by to udusilo ováda. Prohlížela jsem si stěnu, důmyslný systém krychliček a kvádříků a v dírkovaném povrchu nebyly žádné fotky ani upomínkové předměty.

„Změnilo se tady něco od chvíle, kdy jsi tu bydlel?“

Vytáhl nejbližší šuplík – na chvíli mě přestal vnímat, přehraboval se ve věcech a pak ho zavřel a zase se opřel. Rozhlédl se po místnosti a řekl: „Vypadá to přibližně stejně.“ Přejel rukou po datové skříni.

„Všechno tohle jsem sem dal já. Zdá se, že táta se toho ani nedotkl.“ Natáhl ruku a poklepal na ošoupaný dřevěný pult. „Tady jsem sestavil Sheilu.“

„Sheilu?“ zakřenila jsem se při pohledu na jeho rozněžnělý výraz

a přisedla si na vedlejší židličku. Bylo tu příjemně. Působilo to zabydleně, i když byla místnost už desetiletí opuštěná.

„Podle Sheily Andersonové. Nejhezčí holky ze třídy, když jsme byli ve třetí. Od čtvrté třídy mě Jillian učila doma. Vzpomínka na Sheilu Andersonovou mě udržovala při životě. Soustředěného. Myslel jsem, že v jejích očích stoupnu, když sestrojím počítač.“

„Snažil ses na ni udělat dojem?“ Ušklíbl se a otočil jinam. „Tak nějak.“

Přisunula jsem si židličku blíž. „Zabralo to?“

Přejel rukou po povrchu, jako by si chtěl rýhy ve dřevě vtisknout do paměti. „Nevím. Pak už jsem ji nikdy neviděl.“ Židlička zaskřípala, jak se ke mně otočil čelem. Popojel s ní tak, že jsem se ocitla mezi jeho roztaženýma nohama.

Naklonila jsem hlavu a předstírala, že se na něj mračím.

„Maličko na tu Sheilu žárlím.“

Natáhl ruce, něco kutil vpředu na mé halence, rozepnul jeden, dva knoflíčky, potom celou halenku, látka se rozevřela, a když vsunul dovnitř ruce, z jeho úst vyšel vzdech. Pohladil krajkovou podprsenku, mé tělo reagovalo pod jeho rukama. „Nemáš na co žárlit.“

„Já nevím…,“ zašeptala jsem. Když shrnul košíčky podprsenky, moje prsa se vyvalila ven, obtěžkaná touhou, bradavky v pohotovosti pod dotekem jeho rukou. „Ona měla počítač, který jsi po ní pojmenoval…“ Nechala jsem ruce na kolenou. Nijak jsem mu nebránila, když se zabýval mou kůží, pak se ke mně natáhl a hebkými rty začal ochutnávat můj krk. Jazykem okoušel zákoutí mého hrdla, jeho ruce jemně tahaly za moje bradavky a potom stiskly má bujná ňadra.

„Ten počítač byl starej krám,“ zašeptal a pak se zmocnil mých úst. Líbal mě něžně, pomaličku. Sál spodní ret, pohrával si s mými ústy. Přestala jsem rukama svírat kolena a zajela mu do vlasů. Přitáhla si ho blíž.

„Kolik holek jsi tady líbal?“ zeptala jsem se do jeho úst.

„Hmm…“ Jeho rty se posunuly níž, polibky opisovaly něžnou

trasu podél mé čelisti, ruce si pohrávaly s mými ňadry tak, že by z toho Sheila Andersonová zrudla až na zadku. „Počítáš se i ty?“

„Ne.“ Zatáhla jsem ho za vlasy a vrátila ho zpátky ke svým ústům.

„Tak žádné. Leda bys počítala plakát Farah Fawcettové, kterému jsem vyznával lásku.“

„Pst. Nekaž to řečmi o starších spoluobčankách.“

Zasmál se a sáhl po mém pásku. Vrzly dveře a já ztuhla a odstrčila ho. Zůstala jsem zády ke dveřím a uslyšela klapání nohou jeho matky. „Brante? Dezert je hotový.“

Brant spočíval očima na mně, ústa zkřivil do chlapeckého úšklebku, očima sklouzl k mému odhalenému dekoltu, k rozevřené halence. „Dobře, mami. Za vteřinku tam budeme.“

Neodpověděla. Byly slyšet jen kroky a klapnutí dveří. Přikryla jsem si ústa rukou a zahihňala se do ní. Ještě naposled mě pohladil, potom vstal a políbil mě na hlavu. „Zapni se, moje malá nestydo. Jdeme odsud, nebo si tady s tebou užiju.“

Sykla jsem na něj a neobratnýma rukama se zapínala, přesvědčená, že moje červené tváře a jeho úsměv stejně prozradí, co jsme tu dělali. Jenže za pár minut, když jsme se vrátili zpátky ke stolu, vypadalo to, že jeho rodiče nic nepoznali.

Dezert, citronový koláč, před kterým by Marie Callenderová zbledla závistí, byl už příjemnější, konverzace tolik nevázla. Hádala jsem, že během našeho pobytu ve sklepě Brantova matka pořádně vyčinila otci. Ten se teď tvářil kajícně a oči paní Sharpové se omlouvaly při každé možné příležitosti. Když jsme dojedli, vstala jsem a pomohla sklidit ze stolu.

Šla jsem za ní lítačkami do malé kuchyňky, kde žlutá lednice a umakartová linka jasně dokazovaly, že Sharpovi netouží své jmění utratit. Seškrábala jsem zbytky do koše a malá místnůstka, kde jsme spolu osaměly bez mužů, ztichla.

„Omlouvám se,“ vyhrkla tichým hlasem. „Za to, co řekl Spencer. O tom, že se nemáte stýkat s Brantem.“

„To je v pořádku. Opravdu.“ Nechtělo se mi o tom mluvit, klást stovky dotěrných otázek. Vyzvídáním bych mohla jen narušit naše křehké spojení. Hledala jsem bezpečnější téma. „Je krásné, že jste Brantovi v tak mladém věku umožnili vzdělávat se doma, aby mohl zkonstruovat Sheilu.“

„Sheilu?“ Paní Sharpová se na mě podívala od dřezu, a po chvíli se jí rozjasnila tvář, když jí došlo, o čem mluvím. „Ach – ten počítač. Málem bych zapomněla – je to už hrozně dávno, co se mu tak říkalo. Byla to taková upomínka… to jméno mu nezůstalo. Apple si nepřál, aby se k projektu vázaly nějaké negativní konotace.“ Zavřela kohoutek, vzala mi nádobí z ruky a vnořila je do saponátové vody.

„Negativní konotace?“

Podívala se na mě. „Ach – zapomněla jsem. Vy jste byla tehdy moc malá. Sheila Andersonová. Ta malá dívka, která byla zavražděna před mnoha lety. Bylo to to léto, kdy Brant začal pracovat naplno. Nikdy nenašli jejího vraha – vlastně ani tělo. Jen…“ Selhal jí hlas.

„Jen oblečení. Zkrvavené. Nedaleko odsud. To léto zmizela spousta dívek, ale ona byla první. A… Brant pro ni měl vždycky slabost. Nesl to těžce. Bylo to přibližně v té době, kdy… no.“ Přestala mluvit, podívala se mi přes rameno a já cítila, jak ke mně zezadu přistoupil Brant, chytil mě rukou kolem pasu a přitáhl si mě k sobě. Kuchyň se najednou zdála ještě menší.

„Mamka tě zaměstnala?“ Políbil mě do vlasů.

„To ne. Jen mi vyprávěla o…“

„Starých vzpomínkách,“ skočila mi do řeči. „Díky, žes ji přivedl, Brante.“ Vzala ručník a utřela si do něj dlaně. „Ráda jsem vás poznala, Layano.“

Usmála jsem se. „Děkuji. Také jsem vás oba moc ráda poznala.“

„Už odcházíte?“ Zavalité tělo Brantova otce ucpalo dveře a zdejší prostor byl najednou až klaustrofobický.

„Ano. Díky.“

Brant poplácal otce po zádech, protáhli jsme se ven z kuchyně a měli se k odchodu.

Cestou domů jsem mlčela a v hlavě si zpětně promítala dnešní večer. Přemýšlela jsem, proč Jillian a pan Sharp měli takovou averzi vůči našemu vztahu. Jestli paní Sharpová s manželem navzdory všem omluvám za jeho řeči nakonec nedrží basu. Jak to bylo se Sheilou Andersonovou a proč se Brant nezmínil o tom, že zemřela. Mohla jsem se vyptávat, ale neudělala jsem to. Dívala jsem se z okna a přemýšlela.

12

Strčila jsem hlavu do Brantovy kanceláře a on vzhlédl od klávesnice. Dál po ní však zuřivě rejdil prsty a i když se usmál, pokračoval se stejnou vervou. „To je ale milé překvapení.“

„Moc se neraduj,“ poškádlila jsem ho a obešla psací stůl. Jeho prsty se pohybovaly rychleji, než snad bylo v lidských silách, oči měl však přilepené na mně a jeho mysl byla schopna se soustředit současně na více věcí než ta moje. „Jdu tě totiž unést.“

„To zní…,“ dopsal, zvedl ruce, natočil se i s židlí čelem ke mně, vztáhl ke mně paže a posadil si mě do klína, „zajímavě. A kam si na ten únos vyrazíme?“

Zakroutila jsem hlavou. „Ne ne. To ti neřeknu. To bych zkazila srandu. Za jak dlouho můžeš vyrazit?“ Podívala jsem se na monitory, tři vedle sebe, a na každém z nich se zobrazovalo stahování souboru.

„Jsem tvůj. Ukradni mě dřív, než mi Jillian připomene schůzku o rozpočtu, která začíná za čtrnáct minut.“

„Jejda.“ Seskočila jsem mu z klína a sebrala kabelku z podlahy.

„Tak honem odsud.“

„Ty mě tak kazíš,“ zamumlal a s hříšnýma očima mě stáhl zpátky na poslední polibek.

„Jo jo,“ zachichotala jsem se. „Začínáš vynechávat jednání o roz poč tu. Můžeš si teď nechat vzít míry na koženou vestu. Drž se mě a budeš chodit spát bez zubní niti. Úplně ti hrábne.“

Táhla jsem ho kolem stolu, vykoukla ze dveří, udělala přehnané gesto a pak jsem se otočila zpátky a přiložila prst na rty. „Na tři poběžíme,“ zašeptala jsem. „Raz… dva…“ otevřela jsem dveře a vyrazila sprintem.

„Tady?“ Brant vyhlédl z okénka na domy, před nimiž jsem zaparkovala. „Tady už jsem byl.“

„Při slavnostním otevření. Já vím. Taky jsem tu byla. To se nepočítá. Vystup.“ Otevřela jsem dveře a vylezla ven, ale ještě jsem

se o pár kroků vrátila, abych sebrala z trávníku plyšového jednorožce.

Brant přibouchl dveře a já viděla, jak nejistě stojí a očima brouzdá po areálu skládajícím se z pěti cihlových domů s jedním společným oploceným dvorem. Ve stínu dubu postával hlouček tří dětí, u plotu čenichal pes a pozorně nás sledoval, jako by přemýšlel, jestli má zaútočit. Upřel na mě hnědé oči a začal vrtět ocasem. Šla jsem k bráně a otevřela západku. Protáhla jsem se dovnitř, sedla si na bobek a pohladila kolii. „Ahoj, Bustere.“ Předvedla jsem tři povely, které uměl: sedni, podej tlapku, lehni, a podívala jsem se na Branta, který už vešel na dvůr a přidřepl si k nám.

„Buster, jo?“ Podrbal kolii na hlavě.

„Jo. Dovol, abych tě seznámila s nejmilovanějším psem v oblasti Greater Bay.“

Uslyšela jsem tlumený dusot a vteřinku na to už vzduchem proletělo tělíčko a srazilo mě z dřepu do měkké trávy.

„Slečno Lano!“ vypískla Hannah, šestileté klubko potíží, a stiskla mě kolem krku, div mě neuškrtila.

„Ahoj, broučku,“ hlesla jsem. „Nech mě na chviličku vstát, ať ti můžu někoho představit.“ Zapřela jsem se do trávy a i s ní se zvedla. Usmála jsem se na další dvě děti, chlapce a dívku, které jsem ještě nikdy neviděla, ale odhadla jsem, že jsou o pár let starší než Hannah. Podle toho, jak se k sobě tiskli, to byli nejspíš sourozenci, což jen potvrzovala rezavá kštice na hlavách obou dvou. Nadhodila jsem si Hannah a posadila si ji na bok. „Hannah, tohle je můj kamarád, pan Brant.“

„Ahoj, pane Brante.“ Vážně mu podala ruku a Brant jí se stejnou vážností potřásl.

„Rád tě poznávám, Hannah.“ Brant kmitl očima ke mně.

Tmavýma a inteligentníma.

Obrátila jsem se k těm druhým dvěma. „Vy tu musíte být noví.

Já jsem Lana a tohle je můj kamarád Brant.“

„Říkala jsem jim o vás,“ řekla Hannah důležitě a tmavými pažemi mě pevně sevřela kolem krku.

„No… tak mi teda o nich řekni, když jsi taková vševědka,“ popích la jsem ji.

„Tohle je Samuel a Ann. Jsou z Kouklendu.“

„Oaklandu,“ opravil ji klučina a podíval se na svou sestru.

Usmála jsem se. „Tak buďte vítáni. Ve kterém bydlíte?“ Domy byly pojmenovány podle jednotlivých amerických států, protože konečným cílem AMBD bylo dosáhnout do příštích pěti let počtu padesáti domů. Momentálně se jich na našem tříakrovém pozemku nacházelo pět. Hledali jsme v Sacramentu nějaký pozemek na výstavbu dalších domů, dále také v San José a v Los Angeles.

„V Georgii. I když oni říkali, že nás prý příští měsíc rozdělí.“ Dvě tváře si vyměnily smutný pohled. Byli tak mladí. Neměli by mít větší starosti než rozlité mléko.

„Žádný strach.“ Nadhodila jsem si v náručí Hannah, která už se pořádně pronesla. „Do příštího měsíce tady budete mít tolik kamarádů, že budete žadonit, abyste mohli být nějakou dobu od sebe. A rozdělení budete jen na noc. Přes den a při jídle se můžou domy libovolně míchat, takže když budete chtít, můžete spolu být, jak dlouho chcete.“ Pohlédla jsem na Branta. „Musím vzít pana Branta dovnitř, ale než odjedeme, ještě se na vás přijdeme podívat.“ Opatrně jsem Hannah postavila na zem, oběma nováčkům jsem věnovala velký úsměv a pak jsem se zavěsila do Branta a táhla ho k hlavnímu domu neboli k centrále, což byla stavba o více než pěti stech čtverečních metrech v zadní části areálu, kde se podávalo jídlo a pořádaly pyžamové večírky s promítáním filmů. Všeobecně to v něm zkrátka celý den vřelo.

„Je to tu úžasné,“ řekl, díval se na domy, na basketballové hřiště plné pohybu, na houf dívek, které se vyřítily zpoza rohu nedalekého domu a prohnaly se kolem nás.

„To je,“ přitakala jsem. „A to všechno umožnil tvůj dobročinný dar.“

„Možná bych měl dávat víc.“

Zakřenila jsem se. „Částečně to byla postranní záminka, proč

jsem tě sem vzala.“

Zarazil se a zastavil mě pevným sevřením ruky. „Nikdy nepotřebuješ žádné záminky, Layano. Když něco chceš – co tě udělá šťastnou –, stačí říct.“

„Já vím.“ Naklonila jsem hlavu. „Jen jsem si myslela, že by ses mohl podívat, co tvoje peníze dokázaly.“ Táhla jsem ho dál. „Pojď. Chci ti ukázat hlavní budovu.“

Zastavili jsme se na terase ve třetím patře, na otevřeném prostranství s nepravidelně rozmístěným venkovním nábytkem, kde se napravo od nás opalovala skupinka dívek. Z téhle výšky bylo vidět na celý areál. „Kolik dětí bydlí v tomhle domě?“ zeptal se.

„Žádné. Tohle je společenské centrum, kde všichni jedí, hrají si a učí se. Domy jsou určené jen pro snídaně a spaní, nic moc dalšího. Tím se značně omezí výbuchy hněvu kvůli tomu, kdo je ve kterém domě.“

„Neumím si představit, že by se těmhle dětem někdy chtělo odsud odejít. Je to tu jako na letním táboře.“

Odvrátila jsem se. „Každé dítě chce lásku. Mít rodiče, kterým jde jen o jeho štěstí. Pro stovku dětí to udělat nemůžeme. Snažíme se, ale není to v našich silách. Odešly by odsud bez váhání, kdyby měly šanci, že budou chtěné a milované.“

„Ty jsi nebyla?“

Zasmála jsem se a šťouchla ho do paže. „Mluvila jsem o dětech bez domova, ne o svých rodičích. Máma s tátou mi dali všechno, co jsem kdy chtěla.“

„Peníze a dárky nejsou totéž co láska. Já bydlím ve velkém domě, kde není lásky ani špetka. Vím, jak chutná prázdnota. Je to jeden z důvodů, proč nenávidím život o samotě.“

„Mí rodiče mě milovali.“ Věděla jsem, že to určitě musí být pravda. Rodiče své dítě milují. Jen si volí různé způsoby, jak to dát najevo. Ti moji se rozhodli milovat skrze očekávání.

„Miluju tě.“ Přistoupil blíž a chytil mě kolem pasu. „Tebe nelze

nemilovat, Layano Fairmontová.“

Zasmála jsem se. „Natolik mě neznáš, abys mě miloval.“ Nikdy mě nikdo nemiloval. Bylo mi třicet a ještě nikdy mi nikdo tohle neřekl. Smutná pravda. Možná za to mohla moje schopnost odradit každého muže kromě toho, který stál právě přede mnou, přitahoval si mě blíž a přivlastňoval si mě očima. Tenhle muž, kterého jsem si pustila k tělu, převrátil mé srdce někam tam, kam jsem se tak udatně snažila uniknout před vyumělkovaným plánem zasetým do mé modré krve.

„Miluju tě. Každý světlý a temný kousek tebe.“ Sklonil ke mně ústa, ale já ho zastavila rukou přitisknutou na prsa.

„V areálu se nelíbá,“ zašeptala jsem. „Nařízení AMBD.“

Zamračil se. „Nemám já v téhle organizaci náhodou nějakou funkci?“

„Prezident představenstva.“

Zakřenil se. „Tímto ruším toto nařízení po dobu následujících pěti minut.“ Přitáhl si mě, přitiskl se ke mně rty, sladký a něžný závazek, který se měnil, byl vášnivější a chtivější, jeho ruka mě chytila za týl, ústa to zpečetila a chytila mě za srdce, které navždycky překročilo osudnou hranici.

Milovala jsem toho muže. Tečka. Moje srdce oficiálně patřilo jemu. Když polibek skončil, řekla jsem mu to a jeho ústa se zmocnila mých a ten dotek to všechno slavnostně završil.

Slyšela jsem zprava vzdechnutí a odtrhla se od něj. Obrátila jsem se k Hannah, která měla hnědé oči jako talíře a ve tváři poplach, neboť jsme nehorázně porušili pravidla. Přitiskla si prst pevně ke rtům, naznačila, jako že si je zapíná na zip, potom vážně a pečlivě předvedla pantomimu: zamkla si rty na zámek a zahodila klíč.

A pak se divoce zazubila a s vypísknutím zaběhla do domu.

13

Před dvěma lety a čtyřmi měsíci

Přijela jsem k jeho domu a vchodová světla ozařovala cestu, po které se teď pohybovalo moje auto. Na přítomnost vozidla reagovala další světla, v nichž ožily palmy i kameny v dokonalé inscenaci, která musela Branta stát několik set tisíc. Tlačítkem jsem otevřela dveře garáže a zaparkovala na své místo. Čekala jsem, až se dveře zavřou a dovnitř přestane táhnout.

Boty jsem nechala hned za dveřmi, protože Brant byl posedlý čistotou tak, že to zavánělo obsedantně kompulzivní poruchou. Prošla jsem tichým domem a chvíli čekala dole u schodů; naklonila jsem hlavu a poslouchala. Žádné zvuky. Asi byl dole.

Sjela jsem výtahem dolů, kde se mi dveře tiše otevřely do podzemní počítačové laboratoře, jež mohla velikostí a výkonností soupeřit s tou od Iron Mana. Jediné, co měl na svém vytáhlém těle, byly kalhoty od pyžama, a na holá, ohnutá záda mu svítily zářivky. Seděl obkročmo na stoličce a zabýval se velkým klubkem drátů, z nichž jeden měl přehozený přes hlavu. Ruce rychle pracovaly a vedle něj leželo pečlivě srovnané nářadí. Uvelebila jsem se do koženého křesla v rohu místnosti. Z opěradla jsem stáhla deku a zamotala se do ní. Sledovala jsem ho, jak pracuje.

„Ahoj, brouku.“ Neotočil se a jedinou známkou jeho činnosti bylo cinkání nástrojů.

„Ahoj, lásko.“

„Brzo to budu mít.“

„Nepospíchej. Bude ti vadit, když si pustím trochu hudby?“

„Vůbec ne. Upravil jsem seznam stop. Schválně, co na to řekneš.“

Vzala jsem do ruky Layu, Brantův nejnovější prototyp tabletu, který se na trhu neobjeví určitě ještě další rok. Otevřela jsem centrum hudby a okamžitě jsem užasla. Nejen že upravil nahrávky. Uspořádání

centra hudby bylo zcela jiné. Zvolila jsem náladu: uvolněnou. Lenivým pohybem prstu jsem nakreslila abstraktní črtu, jemnou kudrlinku a tu a tam tečku nebo mezeru, abych zařízení dala najevo, že nechci poslouchat žádnou divočinu, a klepla jsem na „play“ . V několika vteřinách se začala přehrávat přesně ta píseň, po které jsem zatoužila – kterou jsem ani neznala, ale byla přesně ta pravá. Coldplay. Hudba plynula z reproduktorů, zabudovaných do stěn, a já se schoulila v křesle a pozorovala svou životní lásku.

Lásku. Už to pro náš vztah nebylo příliš silné slovo. Teď bylo pro náš vztah naprosto dokonalé. Milovala jsem toho muže. Život bez něj jsem si neuměla představit. Mohla jsem k němu vzhlížet; uměl nosit ony odznaky moci, které se mi tolik líbily, ale zároveň si uchoval tolik nezávislosti a sebevědomí, aby se nad ně dokázal povznést. Společně jsme se vyhýbali veřejnému životu, začali si žít jednoduše, ale elegantně, objevovali na sobě maličkosti a přitom si užívali rozkoší, kterými byl nadán. S tímhle mužem jsem si uměla představit rodinu. Skutečný život. Provdat se a být šťastná, aniž bych musela podléhat dominantnímu samci, který vnímá ženu jako trofej.

„Vyhovuje?“ Neotočil se, pokračoval v práci.

„Vyhovuje,“ řekla jsem tiše. „Jsi geniální, zlato.“

„Díky, lásko.“

Dívala jsem se na něj, jeho ohnutá záda, hru svalů, když si prohrábl rukama vlasy. Poslouchala jsem tiché mumlání, jak si povídal sám se sebou. Usmívala jsem se, zatímco se kolem mě snesla tma. Zvuky mě hladily a já usnula na měkké kůži.

Probudily mě polibky. Ruce, které mě chytily a posunuly na křesle níž, mi jemným šťouchnutím rozevřely nohy. Moje kolena se setkala s horkou kůží a pevnými svaly jeho stehen. Neměl by být v tak dobré kondici. Neměl by mít opálenou kůži, vyrýsované paže, pěkně tvarovanou hruď. Měl by být bledý. Vyzáblý. Trávil dvanáct hodin denně pod zářivkami, před počítačem. Ale neptala jsem se, jak je možné, že ho bůh mohl takhle obdařit. Neptala jsem se jak ani proč, zvláště ne v podobných okamžicích.

Stáhl mě ještě níž, až jsem ležela zády na sedáku křesla, zadek jsem měla ve vzduchu a jeho něžné ruce mě zkoumaly. Vzápětí zvedly mé nohy k nebesům a stáhly mé hebké hedvábné šortky. Spolu s nimi mě maličko zaškrábala krajka na tangách, která se teď sunula po mých nohou. Dole už jsem byla zcela odhalená, teď mi začal vyhrnovat bavlněné tílko, přejel přes prsa, a pak už jsem před ním zůstala v celé nahotě a jeho tělo znehybnělo.

„Dokonalá,“ vydechl. Zlehka přejel rukama od prsou ke stehnům, tam a zpátky, ze strany na stranu, dotek konečků prstů tak letmý, že jsem se pod ním prohnula v zádech a očima žadonila o víc. Čekala jsem. Dýchala. Roztáhla jsem kolena a zvedla je před jeho zraky. Nohama jsem spočinula na opěrkách křesla, zcela se mu otevřela a on viděl úplně všechno. Sklopil oči a soustředil se na místečko v mém rozkroku. Z jeho úst vyšlo tiché zasténání, prsty sjely níž a hebce přejely přes rty mého pohlaví.

„Dokonalá,“ opakoval, hladil mě prsty nahoru a dolů, netlačil, nikam se nedral, a to něžné pohlazení mě přinutilo zvednout boky a zašeptat jeho jméno. Chtěla jsem a potřebovala víc.

Potom vsunul dovnitř prst a všechno se změnilo.

„Bože…“ Hned jak to slovo vyšlo z jeho úst, začal se sklánět a natahovat. Pevnými svaly na hrudi se přitiskl k mým prsům a začal mě líbat. Objala jsem ho nohama, sevřela uvnitř těla ten prst, z jehož jemného pohybu se mi tajil dech, a přimrzla jsem k němu ústy.

„Ano, Brante. Ach, bože, ano.“

„Tolik tě miluju,“ zašeptal, jeho ústa se posunula k mému krku, ruka mi roztáhla nohy, postupoval po mém těle níž, cítila jsem na kůži něžný dotek úst, která pokračovala na té delikátní cestě dolů, a jeho prst dál dokonale dráždil mé tělo zevnitř. Je úžasné, co dokáže prst. Takový malý článek, ale uměl si najít přesně to správné místo. Moje záda se zvedla z koženého čalounění a dech někde uvízl, protože se dotkl místečka, z něhož se mi zatmělo před očima. „Nepřestávej,“ zašeptala jsem. „Ach, můj bože, nepřestávej.“

Nedokázala jsem udržet oči otevřené, i kdybych chtěla. Chtěla

bych vidět temnou intenzitu, která se mu vkradla do obličeje při pohledu na mě. Zachytit ten okamžik, kdy vytáhl penis, vidět jeho pevnou hlavičku, ruku svírající kořen, pohyb jeho prstů, když za něj vzal.

Tohle měl ze všeho nejradši – pohled na mé vyvrcholení. Kůže jeho penisu se při tom napnula a on ztuhl nad hranice možností. Zatmělo se mu v očích, tajil se mu dech. Svaly jeho prsou se zatnuly, ruce zrychlily, jeho rty sténavě vyrazily mé jméno. A já věděla, co přijde. Co se stane, až tyhle vlny opadnou, až spadnu z oněch úžasných výšin svého orgasmu. V tu chvíli, tu nejúžasnější, jakou mé tělo kdy poznalo – v tom okamžiku do mě vrazí. Vytáhne prsty a vnikne dovnitř. Naplní mě k prasknutí a pak začne rytmus, který přebije veškerou extázi, jakou jsem kdy prožila.

A s tímto vědomím a očekáváním jsem otevřela oči, viděla, že se připravuje, všimla si jeho vzrušené nedočkavosti toho, co se stane… Jeho těžká víčka a zrychlený dech, pomalé dráždění prstu uvnitř. Vzepjala jsem se proti jeho ruce a udělala jsem se tak prudce, že jsem se div neroztrhla.

Přicházela vlna za vlnou a já vyrážela nesrozumitelné zvuky. Zmítala jsem se proti jeho ruce, narážela proti ní jako zvíře v říji, mé tělo explodovalo kolem jeho prstu. Ten dokonalý hmat nutil mé nohy kopat, na chvíli jsem uviděla jeho obličej, tu temnou intenzitu, jeho penis, tvrdý a připravený, a nešlo to zastavit, protahovalo se to, pokračovalo to jako překrásné šílenství, které změnilo můj svět v hvězdičky a mé tělo v souhvězdí. A potom, než jsem se zřítila z nebe, v okamžiku, kdy můj dech někde uvízl, a oči zamžikaly a otevřely se, ho do mě vrazil a já byla znovu ztracená.

Tvrdě, rychle. Šoustal mě, jako by mě nenáviděl, ale slova, která z něj plynula, nebyla o ničem jiném než o lásce. Naklonil se nade mnou, zaryl ruce do mých boků a pevně mě přidržel. Bušil do mě a jeho jazyk dokola opakoval mé jméno, jeho naléhavé pohyby mě vynášely stále výš, násobily mou slast. Tohle bylo pro něj a tím pádem i pro mě, protože jsem věděla, že ztráta jeho kontroly je vzácný

dar a já jsem jedna z mála, která má možnost ho zažít. Objímala jsem ho nohama, zaryla do něj paty, drápala ho nehty.

Udělal se s intenzitou typickou pro Branta Sharpa, jednou rukou mě držel za krk, druhou drtil můj zadek, tiskl mě blíž, jako by pořád nebyl dost hluboko ve mně, jako by se mnou dostatečně nesplynul. Přirazil naplno, zasténal mé jméno a třásl se v dozvucích orgastických křečí.

„Tolik tě miluju,“ zašeptal, zvedl mě, strčil ruce pod mé tělo, zdvihl si mě tak, aby zůstal uvnitř, otočil nás, až se ocitl dole a já nahoře, natažená na jeho těle. Moje prsa spočívala na jeho hrudníku a naše srdce bila společně.

„Taky tě miluju, zlato.“

Venku zaburácel hrom. Blížila se bouřka.

14

Brant

„Kdy se to koná?“ Napil jsem se ledově vychlazené vody, očima jsem zachytil číšníka, který se ke mně přitočil s účtem.

„Příští úterý. Ten den odpoledne ti ještě zavolám a připomenu ti to.“ Jillian odložila vidličku, opřela se uvolněně do židle a rukama si uhladila ubrousek na klíně.

„Není mi šestnáct. Na jednu večeři si ještě snad vzpomenu. Ačkoli – kdybys svolila k tomu, abych měl asistentku, měla bys to bez starostí. Mohla by mi zavázat boty a taky se postarat, abych byl v práci všude načas.“

Jillianiny oči zjihly. „Víš, jak jsi zapomnětlivý.“

„Nemusíš mi přece pořád všechno organizovat. Máš toho spoustu na práci. Firma tě potřebuje víc než já.“ Vytáhl jsem z peněženky kreditku a položil ji na účtenku, odsunul to obojí ke kraji stolu a znovu se na ni podíval.

„Zas tak velký shon nemáš, aby to bylo na asistentku. A já nechci, aby se někdo cizí hrabal v našem soukromí. Dvacet let se ty a já o sebe staráme sami. Teď na tom není potřeba nic měnit.“

Díval jsem se na ni, v myšlenkách jsem začal odbíhat pryč, ale ona mě rychle vrátila zpátky úderem dlaně do lněného ubrusu, až jsem sebou trhl.

„Zůstaň se mnou, Brante,“ řekla zostra. „Koukáš do blba a já budu muset běžet. Večeře… příští úterý. Buď tam.“

„Layana si to bude pamatovat. Pošli jí emailem informace.“ Zaklonil jsem se a pozorně ji sledoval. Vrtěla se na židli. „Ty ji pořád nenávidíš.“

„Ne,“ odsekla. „Nikdy to tak nebylo. Ani teď. Je milá. Jen není to, co potřebuješ.“

„Nechápu, jak můžeš vědět, co potřebuju. Nikdy jsi nás spolu neviděla. Zastav se někdy, je výtečná kuchařka. Můžeš si s námi dát

večeři.“

Jillian zarputile zavrtěla hlavou, její diamantové šperky se zatřpytily ve světle. „Ne. Děkuju za nabídku, ale ne. Navíc…“ Přejela rukama po stohu papírů před sebou a vyrovnala je po okraji.

„Nemyslím si, že by o mě nějak zvlášť stála.“

Zasmál jsem se. „Layana? Vidíš? Ty ji prostě neznáš. Nemá v těle ani špetku nějakého nepřátelství.“ Znovu se zavrtěla. Přimhouřil jsem oči. Něco skrývá. Ale tenhle pocit jsem z ní měl odjakživa.

„Copak je?“

„Nic. Nějaké plány na tenhle týden?“

„Layana něco naplánovala. Budu potřebovat letadlo.“

Celá zkoprněla. „Na jak dlouho?“ Kůže kolem úst se napjala. Zvýraznily se vrásky. Díval jsem se na ni a přemýšlel. Proč se ke mně tolik upíná? Přehnaně řeší můj vztah s Layanou. Není to přirozené. Není to normální. Pokrčil jsem rameny. „Do pondělka budeme zpátky. Buď bez obav, práce tím neutrpí.“

„Teď je velmi rušné období, Brante.“

Naklonil jsem hlavu. „Ani ne. Nic urgentního nehoří. A ty ses o všechno postarala.“

„Setkání představenstva je v pondělí.“

„A do té doby se vrátím,“ opakoval jsem pomalu a sledoval, jak prudce vstala.

„Prosím, nezapomeň na ten večírek u Rosewoodových. Řeknu své asistentce, aby jí poslala podrobnější informace.“

Jí. Připadalo mi, že Jillian snad Layanino jméno nikdy nevysloví ani polohlasně. Jillian mi byla více matkou než moje vlastní matka. Hodně mi záleželo na tom, aby ty dvě spolu vycházely.

15

Ta ženská se nevzdávala, to jsem jí musela nechat. Jillian od začátku před Branta nakreslila bitevní linii a připravovala se na válku. Každé rande byla bitva, jeho časový plán byl často plný neodkladných záležitostí, připadajících na den, kdy měl mít volno. V posledních měsících mi dal dvakrát košem a Jillian mi poslala textovou zprávu s nějakou totálně trapnou výmluvou poté, co mi opakovaně nezvedal mobil. A on jí to všechno dovolil. Její chování vždycky spláchl pokrčením ramen.

„Nechápu, proč mě nenávidí.“

„Je ochranitelská,“ vysvětlil. „A taky tvrdohlavá,“ dodal a natáhl se přes stůl, aby si z mého salátu napíchl olivu.

„Ochranitelská? A proč?“ Zírala jsem na něj přes stůl a sledovala, jak kalifornské pobřeží vytváří dokonalé pozadí pro jeho obličej. Měl na sobě volné bílé tričko s výstřihem do V a k němu značkové džíny; na zápěstí se mu blyštěly hodinky, dárek od mé maličkosti k jeho pětatřicátým narozeninám. Vypadal každým coulem jako kalifornský playboy, kterými se to tady na pobřeží jen hemžilo. Jestli ale na něco nevypadal, tak na génia. Géniové obvykle nepřicházeli v perfektním obalu s rovnými zuby, krásnými rysy a silnou muskulaturou. Čekalo se, že budou mít kolem krku kapsičku na klíče a v obličeji jizvy po akné, taky hrozné stolovací manýry a nesnesitelné ego.

Ten krásný muž přede mnou pokrčil rameny. Napil se vody s ledem. „Vždycky měla strach, aby se na mě nenalepila nějaká ženská s postranními úmysly.“

Kývla jsem. „Pochopitelná obava.“ Neznala jsem žádného boháče, který by se tímhle neznepokojoval. Jenže ti samí muži zároveň požívali výhod z toho vyplývajících. Střídali dvacetileté koktejlové barmanky jako ponožky. Brant… dělal zkrátka všechno jinak. „A tobě to dělá starosti?“

Přestal kousat, polkl a odložil vidličku. „Myslíš sebe?“

Vypadal, že je upřímně zmatený. „Že bys se mnou chodila pro peníze?“

„Nebo kvůli tvému mozku. Nebo tomu, co máš v kalhotách.“ Vyzývavě jsem pozvedla obočí, ale on se tvářil pořád stejně. Upíral na mě smrtelně vážné oči.

„To mě nikdy nenapadlo.“ Jeho tón naznačoval, že o tom vůbec nemusí přemýšlet. Vyslovil to jako něco směšného, co je pod jeho úroveň. Natáhla jsem se, pohladila ho po hřbetu ruky a on otočil dlaň a chytil mě. Pozvedl si mou ruku ke rtům a něžně mě políbil na prsty.

Usmála jsem se. „Díky za ujištění.“

„Díky, že se mnou zůstáváš.“

„Ale tenhle víkend strávíme spolu, že jo? Ty, já a Belize?“

„To bych si nenechal ujít.“

Vyrušila nás obsluha, která nanosila druhý chod na spoustě táců, podkuřovala nám a byla zdvořilost sama. Pustili jsme se do steaku a lososa a naše konverzace se přesunula od potížistky Jillian k Vánocům a tomu, čí rodinu poctíme svou návštěvou.

Já to však nemohla pustit z hlavy. Dívala jsem se, jak si krájí steak, kouká mi do očí a poslouchá mě a chvilkami si lokne piva. A myslela jsem na Jillian. Chápala jsem její ochranitelské pudy. Cítila emoce týkající se Branta – silnou potřebu bránit si své. Jillian však měla jeden problém: Brant byl můj. Ne její. Ona si jako teta neměla co bránit, neměla právo vynucovat si převahu. A taky bylo už pozdě. Získala jsem si ho pro sebe – nikdy předtím jsem si nebyla ničím tak jistá.

Jenže… byla jsem husička, která se přeceňuje. Seděla jsem si u stolu a samolibě si užívala své vlastnické právo – skutečně? Ne, nikdy jsem se nemýlila víc. Nepatřil mi. Získala jsem jen polovinu. A ta druhá půlka? Ta vedla život, o němž jsem neměla zdání.

16

Brant

Měl jsem stovku žen, ale žádnou jsem nikdy nemiloval, dokud jsem nepotkal tuhle. Mohl bych být s tisícovkou jiných a nikdy bych nenašel druhou Layanu. Je krásná, na úrovni, zároveň však má vyhraněnou osobnost, ohraničenou temnou nitkou, která doplňuje všechno její světlo. Ta nitka vás řízne, když ji budete chtít překročit. Bude bojovat za své názory a za to, co chce a potřebuje. Dívá se mi do očí a miluje mě s náruživostí sobě vlastní. Je to děsivý, vášnivý druh lásky. Takový, který strhne veškerou přetvářku a dovolí nám milovat se navzájem takoví, jací jsme, bez zábran.

Chápu obavy svých rodičů. Chápu, že Jillian bojuje s Layanou zuby nehty a má strach, že se minulost bude opakovat, když se mi Layana příliš dostane do života. Ale teď už jsem silnější. Jsem muž, ne ten kluk, co tenkrát.

Cítím, že mám všechno pod kontrolou a stojím na nohou pevněji než kdy předtím. Možná je to těmi léky, možná jsem dospěl. Nebudu však riskovat; budu ty léky užívat do posledního dne života. Udržují mě v rovnováze. S nimi je můj vztah s Layanou v bezpečí. S jejich pomocí se to nikdy nedozví.

Pravá láska činí člověka lehkomyslným, nutí ho riskovat a přinášet oběti. Pravá láska testuje hranice naší osobnosti, kvůli ní toužíme být lepší a bojovat za půdu, na níž stojíme. Budu se za tuto lásku rvát. Lhát kvůli ní. Třeba krást. Stojí mi to za to. Teoreticky se k sobě vůbec nehodíme. Já nemám žádné světlo; ona jím přetéká. Já jsem vážný; s ní je zábava. Naše magie však nastupuje tam, kde končí teorie. Chci se jí více podobat. Chci poslouchat její smích a chci ho v ní probouzet.

Miluju ji celou svou duší. Ona mi to divoce oplácí. Tahle láska mi stojí za nevyřčené pravdy. Skryté lži.

17

V okamžiku, kdy mu zazvonil mobil, kdy zabrněl na žulovém povrchu, jsem věděla, že budou potíže. Přistoupila jsem k ostrůvku, obrátila mobil displejem nahoru a uviděla jméno JILLIAN. Ztišila jsem vyzvánění, vrátila jsem se ke svým cereáliím a poslouchala šumění Brantovy sprchy. U dveří stály moje tašky. Zatímco já chroupala, dvě děvčata, nejspíš zběhlá v balení věcí, se starala o Brantova zavazadla. Na příští výlet si ty holky budu muset půjčit. Šlo jim to pěkně od ruky, takže mě napadlo, že bych si je měla nastěhovat do domu pro hosty. Vyřešily by polovinu mých organizačních problémů za jeden měsíc.

Přežvykovala jsem, slyšela zipy a otevírání dveří, potom ty dvě ženy přivezly jediný kufr na kolečkách a se zdvořilým úsměvem na mě kývly. Pustila jsem je ven, vrátila se ke snídani a slyšela, jak na kuchyňské lince zavibroval Brantův mobil, který signalizoval, že do hlasové schránky přibyl nový vzkaz.

Ta zatracená ženská volala za deset minut znova, zrovinka v tak nešikovném okamžiku, kdy Brant stál v kuchyni s jablkem v ruce a opřený o linku. Udělal krok vpřed a obrátil telefon. „Ahoj.“

Podíval se mi do očí a odtáhl telefon od ucha, stiskl tlačítko pro hlasitý hovor a Jillianin pištivý hlas se začal rozléhat po kuchyni.

„… je u chlapů z údržby. Možná budou muset objednat nějakou součástku, zrovna dělají diagnostické testy. Ale v žádném případě nebude schopno letu.“

Kecy. Mé oči přeskočily k Brantovým. Neřekl nic, mnul si krk a zíral na telefon.

Ozval se její povzdech. „Je mi líto, Brante. Hrozně mě mrzí, že vám to překazí výlet. Za pár týdnů by mělo být letadlo v pořádku. Možná byste si to měli naplánovat až poté, co vypustíme do prodeje Vision 5.“

„To je v pohodě. Nedá se nic dělat. Jsem rád, že jsi nás zastihla včas, ještě jsme nevyrazili na letiště.“ Natáhl se k telefonu, vypnul

reproduktor a několika stručnými slovy hovor ukončil. Potom hodil telefon na linku a sklesle na mě pohlédl. „Je mi to líto, zlato.“

Pokrčila jsem rameny, dřepla si, rozepnula zip tašky a vybalila všechno, co bylo tekuté a přesahovalo tři unce. „O nic nejde. Kouknu na notebook. Uvidíme, jestli není volný nějaký let.“

Zamračil se a přimhouřil oči. „Let?“ Narovnala jsem se. „Jo. Komerční let.“

„Já… nemůžu letět komerční linkou.“

Zasmála jsem se, vstala a zadívala se na něj. „Co myslíš tím, že nemůžeš? Tvoje tělo touhle schopností fyzicky nedisponuje?“

Jeho oči ztvrdly. „Prostě poletíme jindy.“

„Ne.“ Zírala jsem na něj. „Když to odložíš, nepoletíme nikdy. Já už všechno zařídila. Ty a já jsme nikdy nikam společně nevyrazili. Vždycky do toho něco vleze. Prostě pojedeme.“

„Komerčním letem.“ Vyřkl to slovo, jako by mu fyzicky nechutnalo na cestě z úst.

„Ano. První třídou. Nebuď baba.“ Tohle bylo zajímavé. Ještě před pěti minutami bych řekla, že Brant nemá v sobě ani kousíček snoba. Že nepotřebuje požitky bohatství a luxusu, které celé dny ignoroval. Možná jsem se spletla. Možná je tím prorostlý stejně jako já. Možná by také byl ztracený ve světě, kde nejsou žádné masáže a správci domu a tolik peněz, že by to vystačilo do konce života. Otevřela jsem notebook a otočila se k Brantovi zády. Nechala jsem si zobrazit všechny lety do Belize a bylo mi jasné, že v tom má prsty Jillian. Pletichářka pozná pletichářku a já bych vsadila deset tisíc babek na to, že soukromé letadlo BSX je naprosto v pořádku.

„Tohle je děs.“

„Tohle je normální. Vítej do života.“ Civěla jsem do zad havajské košile, v níž byl turista, který teda hodně špatně odhadl počasí v San Franciscu, když si plánoval cestu. Jestli čekal, že teď v dubnu to tady bude na sandály a šortky, tak se šeredně spletl. Tuto informaci jsem se dozvěděla od jeho manželky, vychrtlé ženy s

ostrými lokty a pronikavým ječákem, kterým ho posledních dvacet minut plísnila za to, jak se ani neumí sbalit na cestu. Za těch dvacet minut jsme překonali přibližně polovinu vzdálenosti dělící nás od místa, kde naše lístky první třídy konečně zkrátí naše čekání na bezpečnostní odbavení. To znamenalo dalších dvacet minut za touhle dvojicí. Brantovy roztažené nozdry mě varovaly, že to nezvládá.

Snášel to špatně. Už na parkovišti, kde jsme nechali jeho astona, se zasekl a nelíbila se mu obsluha parkoviště. Nebyl nadšený z toho, že si musí sám vézt kufr celou tu štreku k terminálu, dlouhou osm set metrů. Když jsme dorazili k přepážce Delty, nemohl pochopit, že ta šňůra těl, vinoucí se jako had, jsou všechno lidi ve frontě před námi.

Z toho jeho držkování mi bylo nanic. Možná to byl důvod, proč Jillian čekala, že nám to nevydrží. Možná tohle bylo to jeho hluboké, temné tajemství, na které jsem posledních devět měsíců čekala.

Brant se choval jako nějaká blbá pinda, která nesnáší veřejnou dopravu.

Můj mozek škobrtnul o to slovo, které jím právě prošlo, a já se nenápadně rozhlédla, jako bych se chtěla ujistit, že moje myšlenky nikdo neslyší.

Ne, všechno v pohodě. Fronta před námi postoupila a my jsme udělali jeden nádherný krok vpřed. Trochu jsem si dělala starosti, jestli stíháme, a tak jsem koukla na hodinky. Bohužel příliš pozdě jsem dala zápěstí zpátky dolů. Snažila jsem se ten pohyb skrýt pořádným zívnutím.

„Nestíháme?“

Brant začal být posedlý časem. Byl přesvědčený, že ten let prošvihneme. Tolikrát si kontroloval čas a propočítával rychlost našeho postupu na letišti, že jsem mu vzala hodinky. Nacpala jsem je do jedné z přihrádek na zip své tašky od Michaela Korse.

„Ne,“ zalhala jsem. „Stíháme.“

„To si nemyslím. Mezi první bezpečnostní kontrolou a námi je sto dvacet jedna lidí. Vypadá to, že je odbavují tempem patnáct až dvacet sekund na jednoho. Když v průměru připadne osmnáct vteřin

na osobu, potom tu máme téměř dva tisíce dvě stě vteřin. Třicet šest minut. Vzhledem k tomu, že následující fázi procesu nevidím, můžeme další délku trvání jen odhadovat. Podle našich letenek končí nástup do letadla patnáct minut před odletem. Takže pokud tvé hodinky neukazují deset hodin a dvanáct minut nebo míň, čímž bychom získali těsné okénko dvaceti minut na další fázi bezpečnostní kontroly, tak to letadlo nestihneme.“ Díval se na mé zápěstí, jako by ho chtěl silou pohledu donutit, aby se otočilo. Čistě z tvrdohlavosti jsem vrazila ruce do kapes. Proč nemůže být normální? Takový ten přítel, který se koukne na hodinky a pronese ničím nepodložené sdělení, že nám možná uletí letadlo? Nepotřebovala jsem pro svoje starosti žádné inteligentní odůvodnění. Jen jsem chtěla netečně doplout do konce. Všimla jsem si, že ukecaná ženská před námi přestala meldovat o oblečení a vstoupila do našeho osobního prostoru. Čučela na Branta jako na informační tabuli a špičatým loktem dloubala manžela do břicha. Přistoupila k Brantovi s hlavou na stranu a já musela dusit smích, když jsem uviděla ten poplach v jeho tváři.

„Vypadá to, že to budeš muset přepočítat,“ zašeptala jsem a kývla hlavou k nové přepážce, která se otevřela napravo od nás a upoutala pozornost celé naší sekce. Hlavy cukaly, nohy přešlapovaly a se všemi to šilo, jak se nemohli rozhodnout, jestli se mají přesunout do nové fronty nebo zůstat v té současné, která se zřejmě brzy zkrátí.

„Přesuneme se?“

Sledoval provoz, těkal očima a zavrtěl hlavou. „Ne.“

Zůstala jsem na místě a vykročila kupředu, neboť naše fronta značně prořídla. „Nejsem si jistá, jestli jsi to odhadl správně,“ řekla jsem úsečně a sledovala rychlé tempo na nové přepážce.

„Co?“ Zdál se klidnější, už tolik nezatínal čelist.

„No – že tady v té naší to jde rychleji.“

„Nejde.“

Podívala jsem se na něj a mé ruce přestaly hledat větrový bonbon. „Cože?“

„Nejde to tu rychleji. Tady to potrvá o pět až sedm minut déle.“

Trhla jsem hlavou napravo a podrážděně se podívala na druhou frontu, kde chlapík v havajské košili a jeho hlučná žena stáli o dobrých osm lidí blíž k bezpečákům než my. „Tak proč jsi mi řekl, že tu mám zůstat?“ Nemohla jsem si pomoct. Koukla jsem na hodinky.

„Sledoval jsem ji.“ Ukázal na manželku havajské košile. „A potom jsem se rozhodl zvolit tuto možnost.“ Podíval se do mých zlostných očí. Trošku pozvedl jeden kousek úst.

Nemohla jsem ten smích zastavit. Vybublal takovou silou, že jsem se musela posadit na kufr a každičká unce stresu z toho dne mě v tu chvíli opustila. Najednou mi bylo jedno, jestli to letadlo stihneme, nebo ne. Jestli víkend skončí katastrofou, nebo jestli ho zachráníme. Záleželo jen na tom, že jsem s ním. Zakroutila jsem hlavou. Zvrátila jsem hlavu, on se ke mně sklonil, něžně mě zatahal za culík a dal mi pusu. „Fakticky tě miluju,“ zašeptala jsem do jeho pusy.

„Ani nevíš, jak jsem díky tomu šťastný,“ odvětil a zdržel se ještě na další polibek. Za námi se ozvalo nakvašené vzdychnutí a podrážděné podupávání ženské boty, jako že zdržujeme frontu. Podal mi ruku, pomohl mi vstát a druhou rukou vzal můj kufr a posunul nás o několik kroků blíže k odletu.

Možná bych na jeho tajemství nepřišla léta. Určitě ho dobře skrýval a hlavní pomocnicí mu v tomhle klamu byla Jillian, která zasvětila velkou část svého života jeho zamaskovávání. Nebyla jsem však jediná, kdo nic netušil. O tomhle neměla páru ani média, mocnost, která Branta zbožňovala. Netušili to ani manažeři v jeho firmě. Mně, která ho vídala jednou nebo dvakrát týdně, které se dotýkal svýma rukama, do jejíhož ucha mluvil svými ústy, které tak často hleděl do očí… Mně samotné trvalo devět měsíců, než jsem to tajemství odhalila. Možná by to trvalo i déle. Když se teď ohlédnu nazpět, vidím všechny ty droboučké náznaky.

Jenže čím více jsme srůstali, čím delší dobu jsme spolu trávili… tím spíš to byla jen otázka času. Nyní jsem už chápala Jillianin boj,

tu bitvu, kterou sváděla, aby nás udržela od sebe. Drobné překážky, jež nám kladla do cesty.

A tak se stalo, že jsem jeho tajemství odhalila při naší první noci v ráji.

18

Když jsem se vzbudila, v černočerné tmě se třepotaly záclony. Podle zvuku příboje bych řekla, že jsem ve své ložnici, ale vzduch byl nějaký jiný. Ne ten studený kalifornský, nýbrž příjemný jako balzám, teple konejšivý, ale zároveň osvěžující jako polibek na kůži. Posadila jsem se a čekala, až oči přivyknou. Ve větru plápolaly bílé lněné závěsy, bylo vidět světlo měsíce. Lehla jsem si zpátky do peřin, překulila se, roztáhla paže, ale vedle sebe jsem necítila nic než prázdnotu. Znehybněla jsem, poslouchala, ale odnikud se nic neozývalo, a tak jsem zvedla hlavu. „Brante?“

Mrtvé ticho. V hotelovém pokoji nikdo jiný nebyl. Vylezla jsem z postele, šla do koupelny a pleskala bosými chodidly o podlahu. Na šla jsem kabelku a vytáhla z ní mobil. Zapnula jsem ho.

V tomto rezortu neuznávali elektroniku, byli toho názoru, že člověk může naplno relaxovat jen tehdy, když se „zbaví toho všeho“ a „vrátí se k přírodě“ . Byl to jeden z těch přístupů, který se tvářil jako dobrý nápad do chvíle, než jsme tam přijeli. Během dvou hodin jsme zjistili, jak jsme závislí na klimatizaci a internetu, a když jsme si chtěli nabít mobily, ale v pokoji nenašli žádné elektrické zásuvky, nastoupil technologický absťák. Rozsvítila jsem v koupelně a sledovala úvodní nápisy na svém samsungu. Konečně se objevil čas. 1:22 ráno. Dost pozdě.

Zkusila jsem zavolat Brantovi na mobil, ale když hovor spadl do schránky, došlo mi, že je vypnutý. U něj bylo šetření baterie ještě důležitější než u mě. Přistoupila jsem k jeho kufru, nahoře ho rozepnula a začala v něm přehrabovat a hledala jeho mobil. Jenže co moje ruka, šátrající mezi spodním prádlem a plavkami, rozhodně nehledala, byla krabička na prstýnek.

Ach, ne. Ruka ztuhla a já zírala na černou sametovou krabičku. Ne, ne, ne. Žena dostává nabídku k sňatku jen jednou, pokud si vybrala moudře. Mělo by to proběhnout dokonale, se správným množstvím nadšení a rozčarování v očích. Tím, že jsem prsten našla,

by se mohlo všechno pokazit. Natáhla jsem se a pohladila hebký povrch. Bojovala jsem s nutkáním vytáhnout ji, otevřít a nakouknout dovnitř.

Neudělala jsem to. Odtáhla jsem ruku. Zapnula zip kufru. Zírala na něj. I tak budu překvapená. Prstýnek jsem přece neviděla. Šokovaný výraz si prostě natrénuju. Ujistím se, aby nepůsobil groteskně ani přehnaně. Uviděla jsem jeho telefon, vyčuhoval z postranní kapsy, takže jsem ho vyndala.

Položila jsem oba telefony na stolek u dveří a zkusila jsem zadní balkon. Vyšla jsem ven, dívala se po pláži, kde se světlo měsíce odráželo ve vlnách a písek byl nedotčený, zcela neporušený. Nekráčel po něm žádný miliardář. Nic než příroda. Jo, byla to krása. Opravdu jo. Jenže bych to všechno vyměnila za televizi s HBO.

Prstýnek. Žádost o ruku. Tohle místo bylo k tomu jako stvořené. Paní Layana Sharpová. Už jen z toho jména mi naskočila husí kůže. Bylo tohle to, co chci? Jasně. Bez debat. Jediné, co bych našemu vztahu vytkla, bylo, že jsem si přála víc si ho užít. Více času s Brantem. Moci více nahlédnout do jeho krásné mysli, do střípků schovaných za jeho lehkým pousmáním. Chtěla jsem partnerství, děti, chtěla jsem s ním bydlet a naplnit náš dům vzpomínkami. Stát se jeho ženou. Uzrát vedle něj a mít nějaký cíl. A zdálo se, že zítra se mi to splní.

Naposledy jsem se koukla na pláž, pak jsem se otočila, vrátila se do pokoje, zavřela dveře a ztišila tím hlas oceánu. Ohlédla jsem se na postel. Chvíli jsem přemýšlela, že bych si do ní vlezla zpátky.

Byla jsem zvyklá probouzet se sama. Strávila jsem u Branta pár nocí, ale často v noci vstal a šel dolů do sklepa pracovat, nebo odjel do kanceláře. Nevzrušovala jsem se tím, nepatřila jsem k těm, kdo potřebují celou noc ujišťovat. Ale tady? V tomhle rezortu? Tady není nikde v dohledu žádná práce, tak kde vězí? A proč mi nenechal vzkaz? Ty otázky byly neodbytné a nedovolily mi vrátit se do postele. Místo toho jsem šla do šatníku. Hodila jsem přes pyžamo župan a volně zavázala pásek, na nohy jsem obula pantofle. Vzala jsem oba naše

telefony, svůj klíč od pokoje a hrst drobných. Přiblblý úsměv na tváři jsem nahradila vhodnějším. Potom jsem vyšla ven a zavřela za sebou dveře. Šla jsem najít svého budoucího manžela.

Netrvalo to dlouho. Byl to malý rezort – mimochodem to byl další důvod, kvůli kterému se sem nevrátíme. Prostě tu nebylo co dělat. Ne pro dvojici, která nechce podnikat pěší túry do přírody nebo sledovat sport. Zvláště ne pro muže, který ujíždí na pípajících a svítících věcech. O deset minut později jsem vešla tam, kde jsem měla začít: do hotelového baru. Brant sice nebyl žádný pijan, nevyhledával společenské akce a partičky, ve dvě ráno to však bylo jediné místo, které bylo v areálu hotelu otevřené. Prošla jsem dveřmi, hledala očima mezi hrstkou návštěvníků a pak jsem ho uviděla. Seděl zády ke mně, ruku měl položenou na baru, obklopen hloučkem lidí, které jsem nepoznávala.

Usmála jsem se a zaplavila mě úleva. Nevěděla jsem, co mám čekat, co předjímají ztuhlé svaly na mých zádech, ale to napětí odplulo, když jsem ho uviděla. Prošla jsem barem, v pyžamu jsem tu působila jako pěst na oko a několik žen se na mě podívalo tak, že by to zasloužilo nějaké ostřejší slovo, ale šla jsem dál. Vylovila jsem z kapsy jeho mobil a zapnula ho. Dám mu telefon, pusu na dobrou noc a potom půjdu zpátky nahoru. Nemusela jsem tu zůstávat; chtěla jsem se vrátit do postele a nechám si zapnutý mobil, kdyby se náhodou opil a potřeboval pomoct najít cestu zpátky do pokoje. Usmála jsem se při absurdní představě opilého Branta a šla blíž.

Už jen pár kroků. Ostatní trochu uhnuli, takže jsem na něj líp viděla.

Ještě blíž. Moje pantofle zavadily o nerovnou dlaždičku a já trochu škobrtla. Vyrovnala jsem to, ale zčervenala jsem.

Slyšela jsem jeho mumlavý hlas. Natáhla jsem se k němu.

Položila mu ruku na rameno a lehce za něj vzala.

Pomalé otáčení jeho trupu, pohled přes rameno, potom se otočil zcela a podíval se na mě…

V několika příštích minutách se všechno na našem vztahu

změnilo.

Zamilovala jsem se do něj. Malovala si naši budoucnost, už jsem v duchu přijala jeho nabídku k sňatku. Teď se ukázalo, že ho vlastně vůbec neznám.

19

Před dvěma lety a třemi měsíci

Brant

Měl jsem v úmyslu požádat ji v Belize o ruku. Ten plán jsem zrušil, když se porouchalo letadlo. Znovu jsem ten plán oživil, když si Layana vydupala ten komerční let. Potom náš výlet zaškobrtnul; udělalo se jí špatně a nikdy na to nedošlo.

Dnes v noci. Druhý pokus. Vyklepal jsem na dlaň pilulku, vložil ji pod jazyk a snažil se uklidnit. Nalil jsem do sebe chlazenou vodu a zíral skrz zadní stěnu kanceláře, plochu z nerezové oceli, přerušovanou skleněnými tabulemi s výhledem na hornatou krajinu.

Vše je přesné. Vše je dokonalé. Ona si to zaslouží. Tohle bude okamžik, na němž vystavíme naši budoucnost. Příběh, který budeme vyprávět dětem našich dětí. Je jako neřízená střela, nepochybně ten plán nějakým impulzivním způsobem naruší, ale já mám všechno vymyšlené tak, aby dopad byl minimální. Kolem a kolem záleží jedině na tom, že mám ten prsten a mohu vyslovit tu otázku. Zbytek už se poddá.

Řekne mi ano. To je jisté. Milujeme se, tu obtížnou hranici jsme překročili již před několika měsíci. Nelze zpochybnit pouto mezi námi. Moje osobnost potřebovala kvantitativní analýzu, abych se dokázal rozhodnout; ona nepotřebuje nic než své emoce. Ten oheň, který ji vždycky přiměje obejmout mě a políbit mě na krk. Její úsměvy od ucha k uchu. Žár, který má v očích, když se na sebe podíváme přes místnost plnou lidí. Je mi oddaná. Jsme zamilovaní. Sňatek je další krok k věčnosti. Strčím prstýnek do kapsy a vstanu, vyjdu ven z kanceláře, očima zavadím o hodiny a ujistím se, že mi to vychází. Tři hodiny do věčnosti.

Dvě hodiny do věčnosti. Sleduju ji, jak si zapíná náušnice, její

postoj před zrcadlem, uvolněnou pózu, elegantní a sexy zároveň. Mírně rozkročené nohy, vystrčený bok, hlavu nakloněnou ke straně, všechny křivky vystavené na odiv. Přistoupím blíž, přimknu se k ní a naše oči se setkají v zrcadle. Stáhnu ji o kousíček blíž k sobě, přitisknu ji – pasujeme k sobě dokonale.

Je nervózní. Vidím v jejích očích stíny, nejistou ruku, kterou si prostrkuje diamantové pecičky ušním lalůčkem. Něco je špatně – poznám to podle hlubokého nádechu, podle toho, jak se na mě usmívá. Její úsměv je napjatější, méně uvolněný než obvykle. Není to ta falešná fasáda, kterou nastavuje jiným, ale není to ani ten úsměv, který znám. Je to roztěkaný mix obojího. Něco jí vrtá hlavou. Prozrazují to její oči, ale mluvit o tom zatím nechce. Předkloním se, vdechnu její sytou vůni, políbím ji na klíční kost. „Chceš raději zůstat doma? Nemusíme ven.“ Odpověď na tuhle otázku může zmařit plány na dnešní noc, ale nechci, aby se mnou šla s nevolí. Dnes v noci ne, protože to je oficiální start nás dvou jako celku.

Další úsměv, který není její. „Ne. Měli bychom jít. Chci jít.“ Dýchá divně. Rychleji než obyčejně. Najednou se mi chce zatáhnout ji do ložnice. Stáhnout z ní šaty a spojit se s ní. Aby se naše těla k sobě přitiskla a my byli jako smyslů zbavení. Zase se srovnali. Abych se ujis til, že je moje a je tady a je šťastná.

Ale ne. Místo toho rozevřu její kabát, spustím jí ho na ramena a otevřu své budoucí ženě hlavní dveře. Zavřu je a modlím se k bohu, aby řekla ano. Jako by najednou všechno, co znám, uletělo někam do vzduchu.

Možná dnes v noci ne. Možná počkám, až tohle přejde. Až se bude zase usmívat a její oči budou zase zářit. Sleduju ji, jak schází po schodech dolů, a následuju ji.

Jedna hodina do věčnosti. Neptá se, proč ta helikoptéra, ani proč jsem se té noci oproti zvyklostem rozhodl použít rollse a svého řidiče. Zavrtala se pod mou paži, hlavu má otočenou k oknu, světla San Francisca jako malinkaté tečky proti pobřeží, jak se vrtulník plavně

pohybuje po obloze. Na nic se neptá. Jen se tulí k mé paži a sleduje odraz zapadajícího slunce, odrážejícího se od vrcholků divokých vln.

„Miluju tě,“ řekne tiše.

Sevřu ji pevněji, vychutnávám si její blízkost. Má ráda, když ji držím, je to součástí její zoufalé touhy po fyzickém stvrzení našeho svazku. „Taky tě miluju.“

Zvedne bradu a podívá se mi do očí. „Navždycky,“ řekne odhodlaně.

„Navždycky,“ opakuju, skloním se a políbím ji na odhalené čelo. Helikoptéra se nakloní a já ji stisknu ještě víc. „Připoutej se. Přistáváme.“

Navždycky. Jak zlověstně to z jejích rtů znělo.

20

Navzdory silnému větru přistaneme na jednom z Farallonských ostrovů zcela hladce. Otevřeme dveře a venku již čekají dva muži ve smokingu, aby nám pomohli vystoupit a dál po nepravidelném terénu. Přikrčíme se a utíkáme, Laniny bosé nohy terén hbitě zvládají, boty na podpatku má v ruce a z úst jí tryská opravdový smích. Její paže mě pevně sevře a ona postupuje dál do malého skalnatého kopce před námi. Mám strach, aby mě nezradily kluzké podrážky mých společenských bot. To by tak scházelo. Už vidím ty titulky: NEŠŤASTNĚ NAČASOVANÁ SMRT ZASTIHLA DVOJICI, KTERÁ SE ZŘÍTILA OKAMŽIK

PŘED ŽÁDOSTÍ O RUKU. Ne že by smrt byla někdy vhodně načasovaná.

Když se její hlava vyhoupne nad skálu a já slyším, jak tají dech, všechno to za to stojí. Její oči už našly prostřený stůl na skalní plošině, bílý ubrus, svíčky, šampaňské. V téhle výšce nás obklopují jen skály, oceán a zapadající slunce; zubatá silueta San Francisca je čtyřicet kilometrů na východ odsud. Muž v obleku po pravé straně mi podává plášť dlouhý až na zem a já jí do něj pomáhám, potom obléknu svůj, protože večerní vítr už studí. Posadíme se, vezmeme si útlé sklenky se šampaňským a zapadající slunce nádherně barví krajinu ze všech stran. Je to dokonalé. Přesně, jak jsem si to představoval. Malý ostrůvek se pro tento okamžik stal soukromou svatyní.

„Myslel jsi úplně na všechno.“ Podívá se mi přes stůl do očí.

Zpříma. Nic nás teď nedělí.

„Kdybych myslel na všechno, zkoordinuju ještě velryby. Jejich unie však nereaguje na mou poptávku, ale doufám, že nějaké dnes večer přece jen uvidíme.“ Kývnu k vlnám. „Odsud jsou prý vidět, když se vynořují.“

Zachumlá se do pláště, podívá se na moře a na chvíli je ticho. Kéž by se teď objevila velryba a příroda dala velkorysým gestem najevo, že přeje našemu svazku. V pravé kapse mám na stokrát

složeném a zase rozloženém papírku sepsáno, co chci říct. Nepotřebuju ho; umím to nazpaměť. Přeříkával jsem si ta slova při holení. Cestou autem do kanceláře jsem zkoušel různé tempo, jiný tón. Desetkrát jsem změnil formát, dvacetkrát slova. Ten lehoučký papír mi byl celý den útěchou, ale najednou se to zdá všechno špatně. Kašlu na plán a vezmu ji za ruku. „Ty víš, že tě miluju.“

Sklopí zrak k našim rukám. „Vím.“

Ne. Musím jí vidět do očí. Musím vnímat to spojení a číst v něm. Layana, kterou znám, se neskrývá. Nerozumím tomu, ale pokračuju dál. „Víš, že pro tebe udělám cokoli. Abych tě udělal šťastnou.“

Vzhlédne ke mně. Konečně. „Vím.“

Vstanu, pokleknu u její židle a vytáhnu krabičku, v níž je naše budoucnost. „Miluju tě z celého srdce. Strávím život tím, že tě budu rozesmívat. Prosím, prokaž mi tu čest a buď mou ženou po zbytek života.“ Otevřu krabičku. Jde to zlehka, modrý diamant je nádherný i pod tmavnoucí oblohou. Podám jí ho a v tu chvíli – spíš ještě dřív, než moje ruka dokončí ten pohyb – moje oči zjistí, co na téhle situaci nehraje.

Ten ruměnec ve tváři. Panika v očích. Kousání do tváře. Lítost v jejích očích. Vlhnoucí řasenka v koutku oka.

Pevně sevře víčka a po straně ukápne jedna osamělá, tmavá slza. Dívám se na ni a cítím, jak se celý můj pečlivě připravený svět rozpadá na kusy.

Neprozradí žádný důvod. Jenom pláče a já se dívám a zkoumám každou linku jejího obličeje, dokud si nepřikryje tvář. Nakonec ztuhle zavrtí hlavou a já zavřu víčko, schovám krabičku s prstýnkem zpátky do kapsy, na místo, které za posledních pár minut vychladlo. Mé klouby se otřou o kašmírový plášť a mně se z doteku toho materiálu dělá zle. Něco je špatně. Něco se stalo a rozbilo naši dokonalost.

Musím zjistit, co se stalo. Určitě to půjde napravit. Nic na světě to nezmění.

Budu na ni čekat třeba do smrti. Nikdo jiný pro mě neexistuje a nikdy nebude.

21

Náš vztah byl perfektní. On byl tak krásný, geniální muž. Miloval mě každým kousíčkem srdce. Rozmazloval mě. Naslouchal mi. Vážil si mě. Já ho na oplátku vášnivě zbožňovala. Přemýšlela jsem dopředu, v duchu si malovala společné plány. Velké plány, jež pohltily mé srdce. V nichž byl dům plný dětí, společné stárnutí, splynutí dvou životů, které nikdy neskončí.

A potom jsem odhalila jeho tajemství. Té noci se můj svět zhroutil. Všechny fantastické představy o nekonečném štěstí, dětech a manželství: v prachu. Ocitla jsem se tváří v tvář propasti klamu a musela se rozhodnout, jestli se do ní chci vrhnout, nebo dát od toho ruce pryč. Mohla jsem to všechno ukončit. Utnout to a prostě jít dál – pokusit se najít jinou lásku, jiný šťastný konec. Místo toho jsem stála nad králičí norou vedoucí do pekla a dívala se dolů. Nakonec – i když jsem odmítla jeho nabídku k sňatku – jsem překročila hranici nerozhodnosti. Plácala jsem se v tom, chodila jako tělo bez duše, utápěla žal v chardonnay. A potom jsem konečně zvedla hlavu vzhůru a zůstala. Neprozradila jsem, že už znám jeho tajemství. Jenže v ten den, kdy moje pohádkové sny zemřely, jsem ztratila důvěru v něj i v náš vztah. Několik měsíců nato jsem potkala Leeho.

DRUHÁ ČÁST

Lži. Tyčí se mezi námi celá hora lží.

22

Před dvěma lety

Několik měsíců po Belize jsem bloumala ve smíšeném zboží na benzínce, okukovala pestrobarevný stojan s bonbony a přemýšlela, které z nich asi stojí za moje drobné, když vešel on. Byla jsem mimo svou normální čtvrť, jela jsem původně do Palo Alta navštívit Branta v práci. Zastavila jsem někde, kde jsem teoreticky neměla být, jenže můj mercedes potřeboval doplnit šťávu a močový měchýř se nenechal umlčet.

Cítila jsem ho dřív, než jsem ho uviděla, jeho přítomnost za sebou, nepříjemně blízko. Otočila jsem hlavu a naše oči se setkaly. Zíral přímo na mě. Upřeně a beze studu. Bezelstně jako miminko, nevinně a zpříma, tak zpříma, že se člověku chce uhnout očima, ale neudělá to. Jeho pohled se tolik lišil od Brantova, že jsem se v duchu zasekla v tomhle okamžiku, kdy jsme na sebe oba jen zírali, a on se usmál.

No páni. Domýšlivě. Sebejistě. Sexuálně. Tak odlišně od Branta. Brantův upřený výraz byl samá intenzita, jeho tvář byla klidná a stoická. Brant byl muž, který naslouchal, potom reagoval, impulzivita mu nebyla vlastní. Nebyl ani bezstarostný, hravý a neflirtoval. Úsměv tohoto muže měl v sobě všechny ty tři věci a přitahoval mě tak, že jsem i já reagovala úsměvem.

„Těžký rozhodování,“ řekl a kývl bradou k regálům.

„Jo.“ Kývla jsem stále s tím úsměvem na rtech. Jako bych byla loutka a ten přihlouplý výraz měla namalovaný na obličeji. Měla bych se otočit zpátky. Jít pryč. Místo toho jsem se mu pořád dívala do očí, můj pocuchaný vztah se nacházel v oné křehké fázi, kdy bylo těžké se nějak rozhoupat.

„Já vás znám…,“ řekl pomalu, lehce zamžoural, trochu ovládl svůj usměvavý výraz a na očích bylo vidět, že mě poznává. Skutečně poznává, ne ve smyslu „Neznám já vás náhodou?“ , po čemž by následoval flirt.

Přestala jsem dýchat, úsměv byl stále na místě, strachovala jsem se, ale zároveň byla zvědavá na to, jaká slova budou následovat.

Moment zjištění, kdy se mu to spojilo. „Nejste vy přítelkyně Branta Sharpa?“ Otočil se ode mě a s nakloněnou hlavou zkoumal stojan s časopisy za námi, přehraboval rukou a jeden vytáhl. Zaúpěla jsem skrz zuby.

Wired Magazine: nejlepší čtivo pro počítačové maniaky po celém světě – mě právě prohlásil za nejvíce sexy ženu ve světě technologií, i když tento titul měl být udělen někomu, kdo se skutečně angažuje v elektronickém průmyslu, nikoli jen přítelkyni největšího mozku tohoto století. Přesto jsem byla na lesklé titulní stránce, omotaná jenom dráty a se sebevědomým úsměvem na tváři, a zaručila jim zatím nejlépe prodávané číslo. Blázni do počítačů evidentně měli rádi nahotu, lhostejno na kom. Přes břicho jsem pro jistotu měla obrovskými písmeny napsáno, o koho se jedná: „Štístko Layana: odtud čerpá Brant Sharp svou kreativitu a inspiraci.“

Přestala jsem se usmívat, vytrhla mu časopis z rukou, udělala pár kroků stranou a zastrčila ho za několik čísel Martha Stewart Living.

„No, tím se právě zodpověděla moje otázka,“ řekl s úsměvem, položil ruku na stojan a naklonil se natolik, že jsem z něj cítila vůni čerstvé trávy.

Bože, to ale voní. Potajmu jsem si přivoněla a couvla. Takže… ten nádherný muž mě neznal doopravdy. Jenom mě poznával podle časopisu, buď z obálky Wired nebo jiného časopisu. Posledních pár měsíců jela Brantova mediální mašinerie na plné obrátky, takže jsem se objevila na sedmi titulních stranách. Tuto kampaň pro styk s veřejností vedla Jillian, žena, která již zcela vstoupila do týmu Layana. Ona a já jsme spolu mluvily té noci, kdy jsem odhalila ono Tajemství. Napravily jsme vztahy v zájmu společného cíle: udržet Tajemství. Sice byla pořád zarputilá, ale nyní jsme sdílely společný cíl, a tak se Jillian soustředila na něco jiného a přestala investovat svou energii do ukončení mého vztahu s Brantem. Aktuálně se snažila soustředit zájem veřejnosti na mě. Věděla jsem, co dělá. Chtěla

odvést pozornost od Branta, jehož soukromí zůstalo nedotčené, zatímco na mém těle hodovali supi. Fungovalo to. Ten měsíc jsem absolvovala pět rozhovorů.

Mediální mašinerie mě přezdívala „Štístko Layana“ , neboť jsem se prý stala inspirací pro Brantův nový výtvor: Layu. Jen samotná Laya dokázala, že se příjmy BSX v tomto čtvrtletí zvýšily o osm cifer. Hvězda na vzestupu. A v očích médií to všechno bylo díky mně. Směšné.

„Takže jste?“

Začalo být vysoce nepravděpodobné, že se ještě vrátím k vybírání bonbonů. „Co mám jako být?“

„Štístko.“ Řekl to polohlasně, čišely z toho nekalé záměry, touha, sex ve stylu „chci tě šoustat teď a tady“ .

Vzhlédla jsem, podívala se mu do očí a zarazilo mě, kolik chemie mezi námi srší. Bylo to úplně jiné než s Brantem. V tomhle bylo elektrické jisk ření, nebezpečí, syrová touha, a tahle kombinace stiskla mé ženské spouštěče a donutila mě k lehkomyslnosti. „Proč to nezjistíš sám?“

Zachechtal se, o krok couvnul a jeho žluté semišové boty při tom zavrzaly o linoleum. „Ty nejsi tenhle typ.“

Dívala jsem se mu do očí, polkla obavu, která se mi usídlila v hrdle. Tohle nebylo správné. Bylo to špatné. Měla bych utíkat domů, čekat na Branta, zapomenout, že se to kdy stalo. Jenže můj hlas mě neposlouchal a vyšel z úst chladně a sebejistě. Přesně tak, jak jsem si vždycky představovala flirtování, jenže tentokrát se mi to konečně povedlo. „Že nejsem ten typ? Tak to mě teda opravdu neznáš.“

„Na veřejnosti má každej silácký řeči.“ Vyzýval mě očima, jeho přidrzlý úsměv byl zpět, podíval se na zastrčený časopis a zpátky na mě.

„Tak mě vezmi někam, kde je soukromí.“ Můj tón byl odvážný a hluboko v kostech pomalu a potichu umíralo mé svědomí.

Tím „soukromím“ byl nakonec plácek vzadu za obchodem, štěrkem vysypané parkoviště oplocené z obou stran, taky tu byly

nějaké staré vraky, na zemi zapomenutý kýbl, prázdné krabičky od cigaret, které jsme cestou odkopávali. Přimáčkl mě ke zdi, začal mi přes ramena stahovat tílko bez rukávu od Vince, jehož výstřih to nezvládl a něco v něm ruplo. Silné ruce tahaly dál, až se objevila bílá, neopálená kůže nad krajkovou podprsenkou.

„Krása,“ zamumlal, sklonil hlavu, nedočkavýma rukama shrnul košíčky a prsa byla najednou venku, on je vzal do dlaní a hnětl je a tlačil se na mě tělem. V mém nitru bojovalo svědomí s touhou a pokaždé, když se o mě jeho ruka otřela, chytila mě nebo zmáčkla, bylo to, jako by mi hořela kůže, mé vzrušení rostlo, až bylo k nevydržení. Zápasila jsem s emocemi, neschopna jasné úvahy, lapala jsem po dechu. Nakonec zvedl hlavu. Zírali jsme na sebe a všechno ustalo.

Zamrzli jsme v čase, až tu dlouhou chvíli přerušil drsným zachechtáním. „Copak to děláš, Štístko? Neprošvihneš odpolední čaj?“

Zavrčela jsem na něj, naklonila se a kousla ho do krku. Jeho kůže chutnala potem a solí, horkem a mužností. Zkažeností, chtíčem. Bylo to na hony vzdálené kolínské a důstojnosti, na kterou jsem byla zvyk lá. „Myslela jsem, že jsi akční typ. Jsi nervózní? Bojíš se, že se mu nevyrovnáš?“

Odtrhl má ústa od svého krku. Silou otočil mou tvář tak, abych se musela podívat přímo na něj. Hravost byla ta tam, tyhle oči byly dominantní. Nic než úžasný alfa samec. V hlubinách jeho pohledu se zračila snaha soupeřit. Tenhle výraz jsem dříve viděla v Brantových očích. Když útočil na nějaký problém. Šel po nějakém konkurentovi. Při pohledu na mě však nikdy.

„Víš, čeho se bojím? Že tě omrdám tak, že poneseš následky celej život.“

Bože, vím, že tohle nebylo správné. Jenže ve světle nedávných událostí jsem zavřela před rozumem oči. Líbilo se mi to. Chtěla jsem to. Chtěla jsem, aby mě šoustal.

A taky že ano. Přímo na tom zanedbaném parkovišti. U auta

nějakého zaměstnance jsme se zmítali a sténali na špinavé cihlové zdi. Roztáhla jsem nohy a dovolila, aby si mě tvrdě vzal, a nebesa při tom proklínala mou duši. Navlékl si laciný kondom z benzínky. Bylo to tvrdé, čiré, žhavější než kdy předtím. Včetně sexu s Brantem. Šukal mě, jen aby mě využil, soustředil se na své uspokojení, nijak nemaskoval, že ho rajcuju. Měla bych z toho mít špatný pocit, nemělo by mi to připadat tak sexy, ale připadalo, a bylo to zvrhlé, zoufalé, a já se udělala, a to pořádně. Rukama jsem se musela opírat o hrubé cihly, nohy se mi třásly, zakázané potěšení si našlo cestičku mým tělem.

Udělal se o minutu později, zařval při tom, pouštěl u toho necenzurovaná slova, jeho výkřik odnášel vítr, já hlasitě naříkala do jeho krku. Pevně mě držel za zadek, tahal mě k sobě a podle vzdechů a hekání jsem poznala, jak moc si ten konec užil.

„Kurva,“ řekl, odlepil se ode mě, jeho penis ze mě vyklouzl. Jednou rukou mi přitiskl rameno ke zdi, druhou stáhl kondom a zastrčil ptáka zpátky do kalhot. Zapnul si rozdrbané džíny, zprudka oddychoval, očima divoce rejdil po mém těle. „Takže tohle dostane druhá polovička.“

„Jdi do prdele,“ odsekla jsem, jak nejdrzeji jsem mohla vzhledem k tomu, že lněné šortky jsem měla našponované mezi kotníky, tílko shrnuté, prsa venku. Pořádně tu foukalo, moje bradavky reagovaly, kůže se napnula, pohlaví jsem měla ztěžklé a vlhké vzrušením.

Dřepl si přede mnou. Chytil za vršek šortek a vytáhl je nahoru. Já dala nohy k sobě, abych mu to usnadnila, při tom jsem zakřupala o štěrk sandály s ozdobnými kamínky. On vyjížděl horkými prsty po mých nohou, pořád mi visel na očích a ten přímý pohled do mě snad pronikl hlouběji než jeho pták.

Cítila jsem jeho ruce na pupíku, když mi zapnul knoflík, potom výš. Hrubýma rukama přejel po břiše, po prsou a já zatajila dech, když po nich zakroužil a nenasytně stiskl. Tlačil tak, že to skoro bolelo, pomocí toho úchopu se zvedl, a jak byl vysoký, musela jsem

na něj koukat nahoru.

Znovu zmáčkl. Šátral mi po hrudi a já cítila každý prst. Mačkal a já bych se zasmála, kdybych neměla nakročeno k tomu, abych si řekla o druhé kolo.

Spustil ruku. Vytáhl podprsenku a tričko strhl dolů tak rychle, že jestli jsem něco chtěla říct, rychle mě to přešlo. A… najednou, když bylo mezi námi oblečení, jsme toho měli daleko míň společného.

„Utíkej zpátky do jeho haciendy, Štístko. Určitě čeká.“

„Nečeká.“

Znovu se zakřenil, tentokrát méně hravě. Tvrdě a cynicky.

„Vždycky prcáš s cizíma chlapama už po pěti minutách?“

„Oni snad tohle info z toho článku vypustili?“

„Koukám, že fajnový čubičky jsou šukavý stejně jako jiný.“

„Koukám, že socky ani nevědí, jak vzít holku na rande.“ Překvapení v očích. Pomalu kývl, koutky úst se trochu pozvedly,

objevil se dolíček. Brant měl dolíček, i když jsem ho na jeho tváři už pár měsíců neviděla.

„Tak se nech pozvat na oběd.“

Koukla jsem na hodinky, které se na mé opálené kůži zatřpytily v odpoledním žáru kalifornského slunce. „Trochu pozdě na oběd.“

„Tak na pivko. Teda jestli to pro tebe není moc přízemní.“

Pokrčila jsem rameny. „Když můžu šoustat na parkovišti, nějakej ten patok za dolar už mě nezabije.“

Jeho tvář potemněla a já už u něj za třicet minut viděla víc emocí, než u Branta za poslední měsíc. Od té doby, co jsem odmítla jeho žádost o ruku, se moc neprojevoval. Možná to bylo mnou, možná se stáhl, možná od obojího trochu. Ať už byl důvod jakýkoli, vášeň a chování tohohle chlapa byly osvěžující změnou.

Nastoupili jsme do jeho káry, džípu s přívěsem plným sekaček a vercajku. Všiml si, jak očima brouzdám po přívěsu, co tam všechno má. „Pardon. Svý ferrari jsem nechal doma.“

Sedla jsem si na popraskanou vinylovou sedačku a prsty mě

úplně svrběly, jak jsem chtěla otevřít přihrádku pod palubkou a podívat se na papíry, přiřadit si k tomu muži sedícímu vedle mě nějaké jméno a trochu pochopení. Džíp nadskočil, pak sebou trhl a vyrazil z parkoviště, až jsem málem spadla na volant. Můj bílý mercedes zůstal zaparkovaný před benzínkou a já se nechala odvézt, i když jsem pořád měla chuť na nějaký bonbonek.

„Na co máš všechno to nářadí?“ překřikovala jsem hudbu, nějakou country píseň o zlomených srdcích a Texasu. Pustil rozkvedlanou řadicí páku a ztišil rádio. Udělal to bezstarostně, namachrovaně, a pak stejně sexy způsobem vrátil ruku na páku.

„Dělám úpravy ploch. Sekám, zastřihávám, řežu, sázím. Makám rukama.“ Podíval se na mě. „Seš s tím v pohodě?“

„To ani nemusím, je to tvoje věc.“ Chytila jsem za bezpečnostní pás. Doufala jsem, že až příště řízne zatáčku, nevyklopí mě ve škarpě. Lidé, kteří přišli s nápadem vyrábět auta s odnímatelnými dvířky, by zasloužili odprásknout. Zajímalo by mě, kolik bodů za bezpečnost by tahle kára dostala.

„Vždycky se chováš jako kráva?“

Zasmála jsem se. Zavrtěla hlavou. „Ne.“ Brant by mě nikdy nenazval krávou. Taková slova nepoužíval. Považoval je za primitivní plýtvání slabikami, když existovalo tolik vhodnějších pojmenování.

„Takže mám jen kliku?“

„Jsi… jiný,“ uvažovala jsem nahlas a nevěděla, jak říct všechny ty věci, které jsem nemusela říkat.

„Jsem jen obyčejnej, Štístko. Není to nutně něco špatnýho.“

Ne. Vlastně jsme všichni tak trochu toužili být obyčejní. I já sama bych někdy ráda unikla do obyčejnosti.

Zajel k baru, který jsem nikdy neviděla, v části města, kam jsem dosud nezavítala. In Between – zapasovaný mezi dvěma většími bary, ve kterých zřejmě jídlo, obsluha a hygiena převyšovaly čtvrtou cenovou kategorii. Jenže my zašli do In Between a barman k němu vzhlédl s povědomým úsměvem a pozdravil ho jménem. Lee. To bych nehádala. Jméno Lee k němu nějak nesedělo, bylo jasné, že si na

něj budu muset zvyknout. Zjevně jsme se při romantickém přesunu na parkoviště zapomněli představit.

První barová stolička, na kterou jsem vylezla, se hrozně kymácela, tak jsem z ní zase slezla a zkusila stoličku číslo dvě, rovněž bez úspěchu. Už jsem na ní zůstala, zahákla kotníky do nohou židle a vzhlédla do barmanovy znuděné tváře.

„Copa to bude?“

„Co máte?“

„Millera, Buda, Pabsta.“

Super třída. „Miller Lite, prosím. Lahev.“

Za dvě minuty přede mě postavil čepované pivo. Sklenice nevypadala zrovna čistě, dala bych přednost plastovému kelímku, ovšem to by nějaký museli mít. Pořádně jsem si přihnula a s radostí zjistila, že pivo je aspoň vychlazené. Položila jsem ho a cítila na sobě jeho oči. Otočila jsem hlavu, zachytila jeho úsměv a sklenice se zastavila na cestě k mým rtům.

Jeho úsměv byl můj kryptonit. Byl nesmělý způsobem vlastním jen sebejistým mužům, a ten pomalý pohyb úst vás žádal o svolení vstoupit a vyšukat vám mozek.

Znovu jsem si lokla a on se mi koukal na pusu. A i když se přestal usmívat, jeho oči v tom pokračovaly. Šoustal mě pohledem. Cítila jsem, jak mě těma očima svléká, tlačí mě, sápe se na mě a zmocňuje se mě. Nedokázala jsem uhnout; musela jsem mu ten úsměv oplatit. Měla bych si víc věřit, mít ho na háku, jenže místo toho jsem zčervenala a přestala myslet. Tenhle chlap by mohl být moje smrt. Věděla jsem to, ale bála jsem se, že stejně neodolám. Jedna bitva, strávená s ním, mi stála za prohranou válku.

Otřel si pusu hřbetem ruky. „Už ti někdy někdo řek, že seš divná?“

„V jakém smyslu?“

Zasmál se. „Úplně v každým.“ Pořádně se napil, pak se natáhl k mé stoličce, chytil ji mezi mýma nohama, jeho ruka se při tom otřela o rozkrok mých šortek. Přitáhl si mě i se stoličkou k sobě, až jsem se

musela rukama chytit barového pultu, a zastavil, až když jsem byla mezi jeho nohama. Položil mi ruku na holé stehno, s jistotou jel nahoru po svalu, až dojel k lemu šortek.

„Sám jsi dost divný.“

„To mě ještě neznáš.“

V tom měl pravdu. Tenhle chlap byl pro mě absolutní záhadou.

„Umím si to ale dost dobře představit.“

„Jsem rád, že aspoň jeden z nás ano.“

Zírala jsem na něj, fascinovaná tím, jak mi zajel prsty pod šortky, jak byl sexy a přímý, zároveň však tajnůstkář. Nafoukaný, ale s přídechem zranitelnosti. Dával mi najevo, že mnou pohrdá a zároveň ho přitahuju. Dělal, jako by to bylo úplně normální. Jenže co bylo nejúchvatnější a nejlákavější: jak moc se lišil od Branta. To ledabylé gesto jeho ruky, když do sebe obrátil sklenici. Mužnost v každém pohybu, jeho vůně země, trávy a potu. Ztělesnění mužnosti, kterou potvrdil tím, jak mě šoustal o zeď. Nelítostně, útočně. Šlo mu o vlastní uspokojení, ne o moje. Hamižně, animálně. Označkoval si mě svým ptákem. Byl to ten typ muže, před kterým jsem vždycky utíkala, ale možná jsem právě tenhle typ potřebovala.

Otočil se ke mně na své stoličce, objal mě jednou rukou kolem zad a posunul mě na kraj mé židle, zvedl mi jednu nohu, pak druhou, až jsem na něm seděla obkročmo a dotek jeho džínů byl šíleně stimulující.

„Líbej mě.“ Vzal mi sklenici z ruky. Postavil ji na pult a otočil se čelem ke mně. Vzal mou tvář do dlaní a zahleděl se mi do očí. Čekal. Zavřela jsem oči a vydechla. Nastavila mu tvář.

Nic. Pootevřela jsem jedno oko a uviděla, že se usmívá, že se mu pusa malinko chvěje a hrozí, že se začne smát nahlas.

„Neřekl jsem ‚nechej se líbat‘. Řekl jsem ‚líbej mě‘.“

Naštvaně jsem ho chytla za košili, sevřela látku a přitáhla si ho blíž, zadkem sjela ze své stoličky a rovnou do jeho klína. Zaútočila jsem na jeho ústa, překvapená tím spojením, tím, jak měkká a pružná byla jejich reakce, zatímco jeho ruce klouzaly po mých holých zádech a tiskly mě pevněji k němu. Líbilo se mi v jeho ústech, chutnal mi

pohyb jeho jazyka pod mým. Necítili jsme se jako dva cizí lidé, naše ústa se instinktivně znala.

Otočil se na své židličce, vzal mě s sebou, přitiskl mě zády na bar, jeho ruce mě držely pevně na klíně a ústa se ode mě odtrhla jen natolik, aby mohl promluvit.

„Chceš víc?“ zašeptal. „Protože chci poznat, jaký je to ve tvojí puse, než tě pošlu zpátky k němu.“

„Chci víc,“ hlesla jsem.

O dvě minuty později už jsme byli v umývárně.

Nenapadlo mě, že takováhle místa, bary menší než moje šatna, mají umývárnu. Ale tenhle ji měl. Maličkou místnůstku, kde bylo ke zdi přišroubované umyvadlo na stojanu, taky automat na kondomy a na zemi odvod vody. Maximálně tři metry čtvereční.

Jeho ruce se postaraly o to, aby se dveře se zavřely mými zády. Líbali jsme se a on měl na jazyku chuť piva. Přetáhl mi tílko přes hlavu. Rychlým pohybem mi rozepnul podprsenku, ramínka shrnul přes ramena. Při žhavém, horečnatém líbání se mi z hlavy vykouřily všechny racionální myšlenky, užívala jsem si tu chvíli, dotyk muže, který pořád neměl dost.

Odtrhl se od mých úst, sklonil hlavu a zíral, jako by nikdy předtím neviděl prsa. Vzal je do rukou a vyrazil ze sebe těžký vzdech. Jeho ruce si počínaly něžně, ale jeho nádherná ústa, která teď sklonil, ne. „Bože, ty jsou krásný.“ Kousal mě do jemné kůže, a když jazykem kroužil kolem mé bradavky, zhluboka se nadechl a natáhl ji do úst. Věnoval se nejdřív jedné, pak druhé, a já zvrátila hlavu a opřela ji o dveře. Slyšela jsem kovové cinknutí spony na jeho pásku, když jeho džíny spadly na dlaždičky. Pomohla jsem mu sundat košili, a pak stál přede mnou nahý, jeho hlava se odpoutala od mé hrudi, a když se mi podíval do očí, viděla jsem v nich, že ztrácí kontrolu. A bože, byl tvrdý. Viděla jsem to periferním viděním, cítila, jak do mě narazil.

„Klekni si,“ zachraptěl.

Nechtělo se mi na tu podlahu. Byla jsem si jistá, že se tady pár

měsíců nevytíralo. Ale určitě se mi chtělo vzít ho do pusy. Aby na mě dál koukal s tím syrovým chtíčem. Vzala jsem jeho kalhoty, strčila si je pod kolena a klekla si před ním.

Bože chraň. I když jsem tohle dělala stokrát, připadalo mi to teď jiné. Otevřela jsem ústa, objala rukou tu tuhou dokonalost jeho penisu, olízla si rty a slyšela, jak se nadechl. Nikdy jsem nebyla takhle mokrá. Nikdy jsem to tolik nechtěla. Nikdy jsem netoužila po té pevné ruce na mém temeni, která mě netrpělivě přistrkuje k sobě, nikdy jsem nedychtila vzhlédnout k očím muže a vidět tu neúctu a tužby, všechno v jednom nažhaveném pohledu. Vsála jsem jeho ptáka, pumpovala rukou, nadechovala se nosem a pobrala jsem ho tolik, kolik šlo. Chvílemi jsem se dávila, moje ústa však našla rytmus, nasávala a nechávala vyklouznout, dovnitř a ven, a nářek jeho úst mě přesvědčil o tom, že mi to jde dobře.

Kouřila jsem ho, až mě bolela spodní čelist. Pak mě jeho ruce vytáhly nahoru. Strhl ze mě šortky, knoflík někam ulétl, jeho ruce otočily mé nahé tělo, až jsme oba stáli čelem k zrcadlu, oči doširoka rozevřené, oba udýchaní. Něco venku bouchlo do dveří a připomnělo mi, kde vlastně jsme. „Ohni se,“ zahuhlal a já poslechla, odcouvala jsem nohama, až jsem se opírala o umyvadlo, zírala na náš odraz v zrcadle a on se kouknul dolů, chytl ptáka, našel mou dírku a strčil ho dovnitř.

Popadla jsem umyvadlo a snažila jsem se nekřičet, ale – můj bože – byla jsem závislá.

23

Vrátili jsme se k baru, kde na nás čekala dvě zteplalá piva, a bylo tam dvakrát víc lidí než předtím, tudíž se teď na tomto mrňavém prostoru nacházelo celkem šest živáčků. Zvedl sklenici, vypil až do dna a odsunul. „Díky za pivo.“

Povytáhla jsem obočí. Svého piva jsem si nevšímala. Vytáhla jsem z kapsy mobil a koukala, jestli nemám nepřijaté hovory. Nic.

„Já tobě děkuju za pivo.“

Mávl na barmana, muže v těsné košili, který se na mě usmál tak, že jsem si byla jistá, že si ze mě utahuje kvůli hrátkám v umývárně.

„No. Vím docela určitě, že tvůj picí a šukací rozpočet je větší než můj. Budu v autě.“ Obešel mě, cestou ven si potřásl rukou s pár lidmi a poplácal pár zad. Šel uvolněným, sebejistým krokem.

Ohlédla jsem se na barmana, který utíral pult a s očekáváním se na mě podíval. „On má svůj účet?“ zeptala jsem se.

„Jestli jo, tak ho nezacáloval.“ Muž sáhl pro naše sklenice, povytáhl obočí a ponořil obě sklenice do dřezu.

„Chápu.“ Sáhla jsem do kapsy, vytáhla dvacku a plácla ji na pult. „Díky.“

„Žádnej problém. Vždycky rád vidím jednu z Leeových holek.“

Na odchodu jsem se zarazila, otočila se k němu a zpražila ho očima. „Já nejsem jedna z jeho holek.“

Muž posměšně zachrochtal, pokrčil rameny, vzal si mé peníze a strčil je do přední kapsy. „To je fuk.“

Jedna z Leeových holek. Škoda, že jsem tu nebyla autem. Kéž bych se mohla vrátit do luxusu svého vozu. Místo toho jsem vlezla do jeho džípu. Přetrpěla jsem desetiminutovou cestu zpátky k obchodu u benzínky, vlasy mi poletovaly ve větru, z nakřáplých reproduktorů duněly basy Florida Georgia Line.

Za mým autem dupnul na brzdu, očima přejížděl po čistých liniích, za které Brant vyplázl sumu o šesti cifrách. „Předpokládám, že tohle je tvý, Štístko.“

„Jsem Layana.“ Vzala jsem kabelku, odepnula si pás, a když otevřel popelník a vytáhl vizitku s ošoupanými a zohýbanými okraji, zarazila jsem se a řekla jsem: „Pro kamarády Lana.“

„No teda jméno nic moc.“

„Mně se taky nelíbí jméno Lee.“

„To je jedno. Zavolej mi, když budeš chtít píchnout.“ Zazubil se na mě. Prošlápl motor, jako že můžu vystoupit.

Civěla jsem na vizitku. Nejradši bych ji zmuchlala, ale neudělala jsem to. Tak on má vizitku. Bylo to směšné a roztomilé zároveň.

Vystoupila jsem a netušila, co si s tou vizitkou počít. Sledovala jsem jeho odjíždějící džíp a vozík mi vmetl prach z parkoviště do tváře. Nastoupila jsem do auta s kůží špinavou, frndou ojetou, polovinou oblečení vytahanou nebo zničenou.

Sjela jsem z dálnice o tři výjezdy dřív před domovem a zaparkovala před Lowe’s. Zamkla jsem si dvířka, klesla tváří na volant a brečela.

24

Vešla jsem do svého domu a svlékla se hned, jakmile jsem vkročila do ložnice. Potřebovala jsem sprchu, ale nechtěla jsem ze sebe smýt jeho vůni. Cítila jsme ho. Benzín, trávu, špínu, sex. Nepatřilo to do mého světa, do mé ložnice ani do mého života. A já věděla, že to nedává smysl, ale chtěla jsem ještě a po tom odpoledni jsem Branta milovala ještě víc.

On se od něj tolik lišil, tolik se vymykal tomu, jací jsme byli my dva. Ten rozdíl se mi líbil. Chtěla jsem víc a nenáviděla se za to. Chtěla jsem víc, než jsem mohla dostat od Branta, poznat více stránek toho muže. Dostat víc, než držení za ruku, naslouchání mým slovům a žádosti o ruku při svitu měsíce.

Pustila jsem vodu a zdráhala se vstoupit do sprchy. Opřela jsem nohu o vanu a strčila si dovnitř prsty. Zavřela jsem oči před tou zvrácenou potřebou. Chtěla jsem ho. Když ho smažu, budu po něm toužit znova. Otevřela jsem dveře a vkročila do proudu vody. Znovu jsem začala brečet a smývala z těla celý den, kousek po kousku.

Nerada jsem vodu vypínala, ale tlačil mě čas. Musela jsem se obléknout. Té noci mě čekala večeře s Brantem.

Lži. Hora lží mezi námi, lněný ubrus byl příliš čistý a malý, aby je všechny udržel. Přepadávaly přes okraje, rozlévaly se kolem, dokonce i filety před námi jich byly plné, některé z nich uvízly v rozteklém másle.

Já jich měla mnoho; on málo. Já si byla plně vědoma svého podvodu, u něj jsem se mohla jen domnívat. Mluvili jsme v tomto vztahu celé hodiny, avšak jen máloco nebylo alespoň zčásti lež.

„Slyšela jsem, že chceš poctít své rodiče u Xavierů.“

Kývl. Napíchl kousek žampionu. „Rozhodl jsem se pojmenovat po nich novou budovu.“ Budovu. Investice za sto milionů dolarů s jejich jmény hrdě vystavenými až úplně nahoře. Laskavé gesto, ovšem kdyby to nebyla v pořadí již desátá budova,

kterou za tohle desetiletí postavil. Tři z nich, patřící BSX, už nesly mé jméno, byla to výzva pro nového zaměstnance, který se s chabou praxí snažil zapadnout mezi zkušené kolegy. Jiní milenci rozdávali růže; Brant rozdával budovy. Doslova rozdával. Na vlastnických listinách bylo uvedeno mé jméno a jeho firmy mi každý měsíc vyplácely tučné nájemné.

Upila jsem vína. Chvíli jsem tu chuť nechala v ústech, než jsem polkla. La Mission Haut-Brion, ročník 1961. Na jazyku mi zůstal chuťový ocas. Úspěch jde do krku hladce. „Věnuješ tu budovu jejich nadaci?“

Odpověděl kývnutím. Ukrojil si kus steaku. „Mohla by ses zítra sejít s Jillian? Projít s ní letošní nadační příspěvky? Že bys odsouhlasila, na co přesně poplynou?“

Jillian. Skryla jsem nevoli za zdvořilým úsměvem. Ačkoli v okruhu Aktivit-které-páchám-s-Jillian se nějaké přehrabování v milionech, patřících BSX, jevilo jako zábavná činnost. „Jistě. Můžu ti připravit souhrnný seznam organizací a dopad –“

Jen nad tím mávl rukou a srknul si vína. „To není nutné. Budu šťastný, když budeš šťastná. Jak ses dneska měla?“

Náhlá změna tématu. Pro Branta typické, jenže mně najednou bylo, jako by na mě někdo namířil reflektory, postavil mě k popravčímu špalku. „Běhala jsem po městě. Pospávala.“ V jednom článku jsem kdysi četla, že lháři mají tendenci vymýšlet komplikované scénáře. Teď jsem tomu uvěřila. Úplně mě svrběl jazyk.

Natáhl se ke mně, něžně mě pohladil po paži, obvyklé gesto, které jsem milovala. Minispojení v našem milostném životě. „To zní fajnově.“

„Možná by sis zítra mohl vzít volno. Zůstat se mnou celý den v posteli.“

Prudce zavrtěl hlavou. „Nepřichází v úvahu. Dokončuju zúžení baterie Onyxu na pětinu současné úrovně. Což by mohlo znamenat –“

„Že jsi geniální,“ přerušila jsem ho s úsměvem.

Vzhlédl. „Že mám štěstí.“

Sklesle jsem se na něj podívala, natáhla se přes stůl, napíchla si kus jeho masa a donesla mu ho ke rtům. „Slib mi, že až doděláš tu baterii, oslavíš to se mnou. Dopřeješ mi dva dny Branta a já tě někam vytáhnu.“

„Slibuju.“ Vzal si do pusy sousto, začal žvýkat, uvelebil se na židli a už k nám mířil číšník ve smokingu.

O měsíc později vytvořil baterii o polovinu tenčí než nejbližší konkurence, takovou, která vydrží devět dní bez napájení. Naplánovala jsem dovolenou. Zamluvila dům. Nikam jsme nejeli. A já to chápala.

Nebyla jsem normální jedinec. Věděla jsem to. Vždycky jsem byla svéráz. Byla jsem mazaná. Teď, když si ráno češu vlasy, si myslím… když si důkladně prohlížím svůj odraz v zrcadle a dívám se sama sobě do očí… Myslím, že jsem byla jen osamělá. Osamělá a zoufalá. Chtěla jsem, aby mě někdo držel, miloval a toužil po mně. Možná tohle bylo normální. Možná jsem nebyla divná, možná to bylo jen způsoby, jimiž jsem se dobírala ke svým cílům.

Týden jsem sušila Leeovu vizitku. Zírala na ni, když jsem si čistila zuby a používala mezizubní nit.

Myslela jsem na něj, když jsem v noci zavřela oči. Myslela jsem na něj, když se moje ruka vkradla pod peřinu a pevně stiskla roztoužené místo mezi nohama. Sledovala jsem, jak nad mým trávníkem vychází slunce, popíjela kafe a přemýšlela, že bych si ho najala, aby mi to tu posekal. Potom jsem přemítala nad všemi způsoby, kterými by to ztroskotalo.

Neměla jsem volat. Jenže jsem nemohla nevolat. Nedokázala jsem se od něj odpoutat. Nechápete to.

Ale když jsem zavolala, nebral to. A neměl žádnou hlasovou schránku. Počkala jsem týden. Znovu jsem zavolala. Třetí týden byl jeho telefon odpojený. Začala jsem šílet, pak jsem byla chvíli vděčná za tu překážku, pak zase šílela. Chtěla jsem ho; potřebovala jsem ho. Nebyla jsem připravená dát mu sbohem. Potřebovala jsem cítit plnost

jeho penisu. Začala jsem tím být posedlá, jenže jako by se po něm slehla zem. Čím usilovněji jsem hledala, tím to bylo marnější.

A tak jsem si dala pohov. Zakázala své hlavě pátrat po Leem a místo toho se soustředila na Branta. Plánovala jsem dovolené, trávila více času v jeho domě. Jeli jsme na Nový Zéland. Koupili dům na Havaji. Jedli vlastnoručně ulovené ústřice na Key Westu. Snažila jsem se na Leeho zapomenout. Snažila jsem se najít něco z něj v Brantovi. Obojí dopadlo mizerným neúspěchem.

Znovu jsem mu zavolala a tentokrát už jeho telefon alespoň vyzváněl. Sedmý týden z osmi. Pořád žádná schránka. Poslouchala jsem to vyzvánění, dokud neutichlo. A pak jsem ho zkusila vypátrat.

Za čtyři měsíce po našem prvním setkání jsem ho našla.

25

Před rokem a osmi měsíci

„Co tady děláš?“ Zastavil se vedle svého auta, pomalu nadhodil v ruce klíčky a díval se na mě. Ten muž se nebál očního kontaktu. Brantovy oči byly stále v pohybu, stejně jako jeho mysl. Tenhle však do mě zapíchl zrak a přikoval mě k zemi, znervózňoval mě tím přímým pohledem.

„Viděla jsem tvoje auto. Napadlo mě, že tě pozdravím.“

„Jen jsi projížděla kolem?“ Přeskočil očima na druhou stranu ulice, našel mé auto a podíval se opět na mě. „Tohle nevypadá jako tvoje typická čtvrť.“

Taky že nebyla. Bylo to však necelé dva kilometry od místa, kde jsme se setkali. Dva bloky od baru, kde mě opíchal v umývárně. Pokrčila jsem rameny. „Byla jsem na návštěvě u kámošky.“ Šla jsem po tobě.

„Pořád jsi čubička toho bohatýho čuráčka?“ Při těch hrubých slovech se mi díval do obličeje. Skutálela se mu z jazyka jako hrací kuličky, hladce a klidně a z jeho žhavého pohledu jsem natěšeně zvlhla v rozkroku. Bože, jak já ho chtěla. Ten jeho postoj, nohy mírně od sebe, mužný až běda, silné tělo v upnuté košili a ošoupaných džínách jako ve výkladní skříni, na nohou pracovní boty.

„Jo.“ Přišla jsem blíž, podpatky křupaly na štěrku, jeho dominantní pohled konečně opustil mé oči, sklouzl k nohám a s drzým úšklebkem ve tváři po nich šplhal nahoru. „A ty chceš pořád ještě šoustat čubičku toho bohatýho čuráčka?“

Přestal se usmívat, jeho ruka vyrazila vpřed a velká dlaň mě chytla v pase, trhla se mnou, až jsem klopýtla, ale pak už jsem byla přimáčknutá na něm, on zády k autu, jeho ústa mě prudce líbala a já cítila na jeho jazyku pivo. Zabořila jsem ruce do jeho košile, osahávala, ohmatávala, a když jsem se dostala dolů a chytila ho v rozkroku, jeho ústa zasyčela do mého jazyka: „Bože. Ty seš otřesná

ženská.“ Položil svou ruku na mou, abych cítila jeho erekci, která se tlačila zevnitř z džínů. Přejela jsem po ní prsty, stiskla a vychutnávala si ten pocit.

„Ustup,“ zamumlal, odtrhl se ode mě ústy, zvrátil hlavu, chytil mou ruku, dal ji pryč a najednou bylo po spojení. „Kurva,“ zaklel, promnul si rukou ústa, díval se na mě a ty oči tahaly za mou duši jediným ostražitým pohledem. Couvla jsem, protože jsem cítila, že najednou nechce být u mě. Jen jsem nevěděla, proč ta změna.

„Kurva,“ řekl znova. „Ty seš bláznivá.“

Dívala jsem se mu do očí. Neříkala nic. Moje tělo pořád chtělo víc. Víc. Víc. S Brantem to takové nebylo. Nevěděla jsem, co je na tom tak jiné, nechápala to, ale bez ohledu na důvody bylo mé sexuální spojení s tímto mužem mnohem silnější. Musel to cítit. Jeho oči to potvrzovaly. Zůstaly nehybné. Kousal si palec. Přemýšlel.

„Mám přítelkyni,“ řekl, jako by to bylo něco špinavého. Spustil ruku, narovnal se a zvedl bradu. „Je to problém?“

Jo. Problém jak kráva. Snažila jsem se nedat najevo válku emocí, které mi v hlavě dělaly binec jako zběsilá party v obýváku. „Ne,“ zašeptala jsem. Kdybych to řekla o trochu víc nahlas, slyšel by v těch slovech lež.

Trhl za dveře svého auta. Minutu tam stál, jeho tělo blokovalo vstup dovnitř, moje mysl se snažila to nějak pobrat, zoufale jsem toužila vědět, co přijde dál. „Pro mě to problém je. Měj se, Štístko.“ Poslední slovo řekl jedovatě, jako bych byla všechno jiné než tohle. Ten tón byl, jako bych dostala facku. Pořád jsem tam stála, podpatky zaryté nakřivo do štěrku, rudá v obličeji, kalhotky vlhké, a on dupnul na plyn a nechal mě tam stát – na parkovišti před obchodem s nářadím. Samotnou. Neotočil se a nepodíval se na mě, ani když kolem mě projížděl. Prostě odfrčel. Nejspíš za ní. Zaťala jsem ruce v pěst.

Brant té noci nepřišel domů. Odemkla jsem si jeho dům vlastním klíčem a opakovala si, že tam zůstanu, abych ho překvapila se

snídaní, ne protože chci, aby mě celou noc objímal a ujišťoval mě, že mě miluje. Místo toho jsem strávila noc sama v jeho posteli, objímala relaxační polštář a snažila se nebloudit v myšlenkách. Měla jsem plnou hlavu Leeho. Měl přítelkyni. Tu, kvůli které mě nechal samotnou na parkovišti. Kterou zřejmě polovinu noci šoustal. Zavřela jsem oči, přitáhla si deku pevněji a přála si, aby to byla Brantova paže. Usnula jsem v jeho prázdné posteli a vzbudila se až v poledne.

26

Brant

Když někoho opravdu milujete, nedokážete se ho vzdát. Ať už dělá cokoli. Navzdory lžím z jejích úst, chování jejího těla, přivážete se k ní jako k plachetnici a přísaháte, že s ní budete v dobrém i ve zlém. Ať ji vítr zavane kamkoli. Třeba někam, kde ztroskotá. I když vás to roztrhá na kusy a zabije všechno dobré.

27

„Ta holka se jmenuje Molly Jenkinsová. Studuje medicínu na Kalifornské univerzitě v Los Angeles. Patří k nejlepším studentům, pobírala sportovní stipendium, dokud si neporanila přední křížový vaz v koleni.“

„V jakém sportu?“ Listovala jsem v deskách, obrázek po obrázku, na všech byla čilá blondýnka a já skřípala zuby. Ta holka byla hezčí než já. Mladší. Energičtější. Vypadala, že má košíčky D. Bylo tohle to, co se Leemu líbí?

„V tenise.“

Zavřela jsem desky, víc té dokonalosti jsem už vidět nepotřebovala. Tenis. Ech. „Má nějaké chyby?“

„Pardon?“ Šlachovitý muž přede mnou se zavrtěl na židli.

Posunul si brýle.

„Její silné stránky mě nezajímají. Chci znát její slabiny. Bere drogy? Má dítě? Tahá se o víkendech se sockami?“

Rozčarované mrkání za brýlemi s tenoučkými obroučkami. Najala jsem si nejlepší firmu ve městě a tohle jsem dostala. „Ehm… moje zpráva byla velice obsáhlá…“

„A vynechala cokoli negativního.“ Hodila jsem desky na stůl.

„Kde je ta špína?“

„Nic takového jsem nenašel…“ Olízl si rty. Nervózně klepal rukama o nohy a připomínalo to jakousi podivnou bubnovací pantomimu. Dívala jsem se na jeho ruce, dokud s tím nepřestal.

„Kde pracuje?“

Jeho obličej se trochu uvolnil. „Olive Garden. Ta ve Stonestownu.“

„Sežeňte mi kopii jejích směn. Které dny v tomhle týdnu pracuje.“

Krátce a nervózně kývl a přitom jsem viděla ucpané póry na jeho čele. „Ještě něco?“

„Ne.“ Ťukala jsem si prsty o rty. „Zatím ne.“

Otevřela jsem šuplík, vytáhla šekovou knížku a vypsala na ni jeho jméno. Doplnila jsem štědrou částku, aby měl tu správnou motivaci. Potom jsem odtrhla šek, vstala a podala mu ho.

„Až budete vědět víc, zavolejte mi.“

Zakřenil se a odhalil zuby plné zubního kamene, jejichž špičky mířily více směry než tužky v mém kelímku. „Ano, slečno Fairmontová.“

Zdvořile jsem se na něj usmála a vzala do ruky mobil. Čekala jsem, dokud jsem neslyšela, že se za ním zavřely dveře, a vyřídila telefonát.

Ještě nikdy jsem se takhle nezbavovala jiné dívky. Na střední jsem neměla úhlavní nepřítelkyně, takové ty mrchy jako v televizi, které vraždí cizí naděje a sny a nosí se jako modelky. Moje kamarádky ze střední byly civilizované, slušné. Ženy ve Stanfordu se soustředily spíš na studijní výsledky a budoucnost než na malicherné bojůvky, které vnímaly jako plýtvání energií.

Do této hry jsem tudíž vstoupila jako panna. Dle svého vlastního odhadu jsem však byla výborně vybavená. Při penězích. Inteligentní. A – jeden malý bodík v můj prospěch – šukala jsem s jejím přítelem, a dokonce dvakrát za tři hodiny. Měla jsem trošku přehled o tom, co se mu líbí a co chce. Byla jsem si dost jistá, že ho přitahuju, navzdory tomu, že ona byla absolutně nádherná a vůbec se mi nepodobala. Jako by Lee otevřel encyklopedii, sjel do sekce s názvem

„Pravý opak Layany“ a vybral její fotku. No kdo by to byl řekl?

Další moje plus: moment překvapení. Byla jsem v téhle bitvě sama, samojediná, nikdo nevěděl o mých plánech, nikdo si nestavěl barikády. Zaútočím na spící koťátko. Nevinné, bezbranné koťátko. Odtrhnu ji od Leeho a překazím jakoukoli šanci na jejich opětovné sblížení.

Měla bych se cítit provinile, měla bych mít špetku soucitu, ale neměla jsem. Láska je válka a Lee byl – nebo bude – můj.

Ta textovka přišla, zatímco jsem byla ve sprše. Objevila jsem ji, když jsem se utírala. Dotykový displej nereagoval na můj vlhký prst, musela jsem to několikrát zkoušet, než jsem ho odemkla a viděla to upozornění.

1 NOVÁ SMS

Otevřela jsem ji. Krátká a sladká, od mého ochotného soukromého detektiva.

TEĎ JE S MOLLY JENKINSOVOU. PANERA NA 43. ULICI

Odepsala jsem.

DEJTE MI VĚDĚT, JESTLI ODEJDOU.

Zkontrolovala jsem hodiny. 11:12. V poledne bych měla obědvat s Brantem. Odložila jsem telefon a pospíchala k šatníku, vytáhla pár tmavých džínů a hodila je na postel.

Přijela jsem k nákupnímu centru právě ve chvíli, kdy Leeův džíp odjížděl, očima jsem zachytila tmavozelený vůz zařazující se do provozu, a uvnitř dvě hlavy. Pípl mi telefon.

ODJÍŽDĚJÍ. JEDU ZA NIMI.

Mockrát děkuji. Zavolala jsem mu, informovala ho, že jsem tam, dala mu na ten den volno a pověsila se za Leeovo auto. Neměla bych tam být. Neměla bych stopovat muže, který toho nevěděl dost, aby se o mě zajímal. Můj telefon opět zazvonil. Tentokrát to bylo od Jillian.

BRANT TO NA OBĚD NESTIHNE. OMLOUVÁM SE.

Senzační zpráva. Strčila jsem mobil do kabelky, mávla na auto soukromého očka a dostala na oplátku kývnutí hlavy. Dva lidé se stejným cílem, jen každý s jinou motivací. Dupla jsem na plynový pedál, propletla se mezi auty a pověsila se za Leeův džíp.

Jel jako maniak, často otáčel hlavu jejím směrem. Ze své pozice za nimi jsem viděla její úsměv a pokaždé, když jí rozkvetl na tváři, cítila jsem v srdci nůž. Na jednom semaforu naskočila červená, on si položil ruku na její opěrku hlavy, nahnul se k ní a jejich ústa se setkala na jeden mučivý okamžik, než moje nezvedená ruka sáhla na klakson a zatroubila. Odtrhl od ní hlavu, podíval se na semafor, kde

přesně v tu chvíli naskočila zelená. Potom se podíval do zpětného zrcátka, byl však moc daleko, než abych dokázala číst v jeho očích, přesto jsem si byla jistá, že v nich teď určitě bylo podráždění. Šlápnul na to, jeho džíp vyrazil vpřed a naše spojení se přerušilo. Zkřivila jsem za zatmaveným sklem ústa. Promiň, zlato.

Po několika kilometrech zastavili u parku, Lee počkal, až ona vystoupí, ale dveře jí neotevřel – zřejmě tohle neměl ve zvyku. Dívala jsem se, jak jí podal ruku, zapletl se do ní prsty, a jak si vykračují, ona s dekou v podpaží, přes sluncem připálené rameno hozený bágl. Zaparkovala jsem ve stínu, schovaná mezi stěhovací vůz a periferii. Vy táh la jsem dalekohled, který jsem si uzmula z Brantova domu, zaostřila a zaměřila na ty dva.

Ahoj, pronásledování, já jsem Layana. Těší mě, že tě poznávám.

Když utíkala, zářila jako sluníčko a on ji honil.

Když podřimovala na slunci, něžně si pohrával s jejími vlasy.

Když si svlékl košili a protáhl se, aby si vychutnal sluneční paprsky, v San Franciscu tak vzácné, viděla jsem v jejích očích sex.

Seděla jsem a pozorovala je. Zaostřila si je a špehovala. Když jsem viděla kousíčky toho, co by mohla být láska, jako bych snědla hrst žluklých oříšků. Když si ji na sebe přitáhl, jako bych chlemtala teplou vodu. Posadil si ji obkročmo na sebe, jeho nafoukaná ústa se usmála, vzepnul se k ní pánví a já viděla její vypísknutí tak jasně, jako bych ten hnusný zvuk slyšela. Líbali se, vstali, pospíchali, sbalili bágl a deku a uháněli k autu.

Když jejich džíp odjel, už jsem se za nimi nevydala. Předehru k sexu ještě poznám. Nemusela jsem je vidět vcházet do domu, abych se dozvěděla víc. Nechtěla jsem sedět v autě s vědomím, že spolu šukají. Najednou se mě zmocnil ten známý pocit, nával emocí vzadu v hrdle, přesně ten, který předchází slzám, ale místo toho jsem polkla, zařadila a zamířila domů.

Potřebovala jsem plán. Viděla jsem dost. Stačilo jen přijít na to, jak ty dva zničit.

28

Před rokem a sedmi měsíci

„Myslel jsem, že bychom si mohli na týden vyrazit na ostrov.“ Mrkala jsem na Branta přes stůl s prostřenou pozdní snídaní.

Ještě nikdy nenadhodil, že bychom spolu mohli vycestovat. Za normálních okolností byl tak ponořený do práce, že jsem ho musela táhnout za vlasy, když jsem se chtěla pobavit. „Kdy?“

„Možná v sobotu. Právě jsme dokončili designovou fázi fotoframů. Technickému týmu potrvá asi týden, než mi dodá první návrhy.“

Polkla jsem lososa a smetanový sýr. Osušila si ústa ubrouskem a přemýšlela.

Týden. Přesně uprostřed operace Zabijte Barbie Tenisovou.

Týden. S mužem, kterého miluju. Mít Branta dvacet čtyři hodin denně, s každým kousíčkem jeho osobnosti, který z něj dokážu vymámit. Potřebovali jsme to. On to potřeboval. Už tři nebo čtyři měsíce jsme si nikam nevyrazili, jeho psychika se soustředila jen na poslední projekt, pak na další a na další. Žil, aby tvořil. Vylepšoval. A tenhle týden jsme zřejmě jako projekt byli na programu my dva.

Tím „ostrovem“ myslel naše sídlo na Havaji. Nebylo to vysloveně na ostrově, pokud jste nepočítali Honolulu, tu obrovskou masu, z níž vykukoval náš soukromý poloostrov. Naše letní sídlo se rozpínalo na pozemku o výměře půl akru a zahrnovalo soukromý bazén, tělocvičnu a saunu. Taky kuchaře, masérky, sluhy a pokojské. Bude dobré vypadnout. Přemístit se z jednoho ráje do druhého.

Usmála jsem se na něj. „Jistě. Zkoordinuju to s Jillian. Zařídíme detaily.“

Vstal, nechal talíř ležet a šel ke mně. Opřel se rukou o stůl a sklonil se. Letmo mě políbil a usmál se. „Miluju tě.“

Opřela jsem se do židle, vzhlédla, cítila dotek jeho ruky na bradě.

„Taky tě miluju.“

„Kdy mi dovolíš, abych se stal tvým manželem?“ Tíživá slova. Naléhavá otázka. Dívala jsem se své lásce do očí. Muži, který svým způsobem pořád zůstával oním samotářským malým chlapcem, hrajícím si ve sklepě, když všechny ostatní děti byly venku.

„Jednou.“ Moje odpověď se nedala brát jako odpověď, přesto jsem mu tohle říkala už rok.

„Čekání může chlapa unavit.“ Křivka jeho úst však popírala jeho slova.

Chytila jsem ho za košili, přitáhla se a vstala. Objala jsem ho kolem krku a přitiskla se k němu. „Tak bych ti možná měla dát další důvod, proč se mnou zůstat.“

Přijal můj polibek. Prohloubil ho. Nic nenamítal, když jsem mu vytáhla košili z kalhot. Nechal se zatáhnout do obýváku a dovolil mi si ho osedlat. A tam, v paprscích nedělního slunce, pronikajících francouzským oknem, s většinou oblečení na sobě, jsem ho odpoutala od myšlenek na ženění a ujistila ho o své lásce tak, jak jsem to uměla nejlíp.

29

Nejčerstvější novinka o Molly Jenkinsové: ráda nasávala. Dívala jsem se na hlášení soukromého očka, na stranu devět včetně obsahu jejího odpadkového koše s přiloženými fotografiemi. Prohlížela jsem si to a ťukala prsty po jednotlivých položkách odshora dolů.

Dvanáct prázdných lahví: Smirnoff Ice Čtyři prázdné plechovky: Bud Light cedulka z kusu oblečení: Gap, $24,99 účtenka z čistírny: One Price Cleaners prázdná lahev: Absolut Vanilla Vodka

přáníčko s poděkováním a obálka od „mamky“ : viz foto měsíční výpis z kreditní karty Capital One: viz foto prázdný sáček od lupínků Nacho Cheesier Doritos

Zavolala jsem mu a mezitím, co telefon vyzváněl, jsem přemítala nad seznamem.

„Prosím, slečno Fairmontová?“

„Je tohle normální? Všechen ten alkohol?“

„To je první pytel, který jsme prohlédli. Je z minulého týdne.

Jídlo jsem vypustil, ale možná by vás zajímalo i to.“

„Jídlo?“

„No, byly tam slupky od banánů, kávová sedlina, zbytky, skořápky od vajec –“

„Ne,“ přerušila jsem ho. „Nic z toho nepotřebuju. Jen věci, které jste mi dodal. Kdy budete mít hotové i ostatní pytle?“

„Můžu tím dneska někoho pověřit, jestli si myslíte, že je to důležité.“

„Ano. Až budou všechny zprávy hotové, tak mi je, prosím, pošlete. Nejdříve, jak to půjde.“

„Stáhnu lidi z ostatních projektů. Budete to mít rychle.“

„Děkuji.“ Zavěsila jsem a znovu se podívala na seznam. Otevřela

jsem si obrázek s výpisem z její kreditky. Jedním srolováním jsem se dověděla všechno o jejích aktivitách za tento měsíc. Tahle jedna část zprávy byla neuvěřitelným zásahem do jejího soukromí. Tak velká část jejího života na ni praskla díky obsahu obyčejného koše na odpadky. Otočila jsem se na židli. Dívala jsem se na stříbrnou nádobu stojící o pár metrů dál. Napadlo mě, kolik by toho asi prozradila na mě. Vyřídila jsem další telefonát.

„Johne, tady Layana. Nařiďte správcům, ať od teď pálí veškeré moje odpadky. A kupte mi skartovačku, prosím. Něco velkého a průmyslového.“ Zavěsila jsem, ani jsem ho nenechala odpovědět. Byla jsem si jistá, že tenhle jednoduchý pokyn dokáže splnit bez dalších instrukcí. Potom jsem se vrátila k seznamu. Dívala jsem se na položky a snažila se najít nějakou skulinku.

Toho odpoledne jsem dostala čtyři další emaily, každý s novým seznamem toho, co Molly vyhodila. Každý seznam byl opatřený datem a celé to pokrývalo poslední měsíc života Molly Jenkinsové.

Další alkohol. Napočítala jsem šest lahví a pět balení piva po šesti. Na alkoholičku to bylo málo, ale ta holka si teda uměla užívat. Taky studovala vysokou, takže možná to bylo normální. Další porci informací jsem dostala z výpisu z jejího účtu. Porovnala jsem to s její kreditkou a dozvěděla se pár věcí.

Často chodila do Ginger Break. Za poslední měsíc tam byla pětkrát, čtyřikrát připadla návštěva na středu, jednou na pátek. Podle adresy se jednalo o bar ve vedlejší ulici. Dalším pátráním jsem zjistila, že každou středu je tam noc „martini za pět dolarů“ .

Cvakla jsem propiskou a koukla do kalendáře. Do středy zbývaly tři dny. To by se dalo zvládnout. Zaklonila jsem se v židli a zírala do stropu. Skládala jsem roztříštěné myšlenky do čehosi, co se podobalo plánu.

První krok: najít vějičku.

Druhý krok: odejmout jí Leeho. Třetí krok: koukat se a užívat si to.

30

„Proč tohle děláte?“

Podívala jsem se přes martini s granátovým jablkem do jeho hlubokých modrých očí. Vybrala jsem si dobře. Zakabonil obočí úchvatně mužným způsobem. Jeho oči vypadaly inteligentně, zároveň však byly plné soucitu. Jako by zachraňoval koťátka ze stromu a pak vyslechl vaše problémy. Měl plné rty. Při úsměvu mu v nich cukalo. Jako by se chystal vyslechnout, co vás trápí, a potom vás vzít do postele a vyšukat z vás všechen splín.

„Co přesně?“

„No… tohle.“ Odložil pivo. Naklonil se přes stůl a ztišil hlas.

„Proč si zahráváte s dospívající holkou.“ Kývl hlavou k Molly, dívce, kterou shora sledoval už patnáct minut. Byli jsme ve VIP salonku v Ginger’s. Nacházel se nad barem a měl zabarvená okna, jež zaručovala soukromí, ale zároveň skvělý výhled dolů pod nás. Tuhle sekci normálně otvírají až za tři hodiny, ale za dvě stě babek jsme dostali místo k sezení přímo u oken a kdybych se moc nahnula, vrazím koleny do Marcusových.

Podívala jsem se mu do očí. Jeho pohled byl přímý. Zakusoval se do temných částí mé duše. „Vraťme se k plánu.“

Vzdychl, zaklonil se, protáhl si paže a sledoval mě znuděnýma očima. „Plán znám. Vy půjdete dolů, já půjdu dolů. Budeme pít, vy odejdete, já budu pít dál, odejdu s ní. Vezmu ji domů, vyšoustám z ní duši a půjdu si zase po svých.“

Poposedla jsem si. „Ano.“

Znovu se ke mně naklonil, dotkl se mne kolenem, jemně mi sáhl na hřbet ruky. „S touhle si nemusíte dělat starosti.“

Ucukla jsem rukou. „V jakém smyslu?“

„Jste krásná, sexy žena. Ona…“ Kouknul dolů, na blonďatou hlavu, o kterou tu kráčelo. „Je to holka. S vámi soupeřit nemůže.“ Naklonil se ještě blíž a já si poposedla. Vrhla jsem na něj svůj nejmrazivější pohled.

„Nenajala jsem vás, abyste šoustal mě, Marcusi. Mám vztah.

Jsem zadaná.“

Tiše se zasmál. „Promiňte, Layano, ale jste tady. Nepřipadáte mi zadaná.“

Dopila jsem martini, vstala a vytrhla ruku zpod jeho. „Ty sexy kecy si nechte pro ni. O mě je dobře postaráno.“ Vzala jsem kabelku.

„Za dvacet minut se uvidíme dole.“ Hodila jsem na stůl hrstku bankovek a zamířila na dámské toalety.

Zhluboka jsem se nadechla a podívala se do zrcadla. Upravila jsem si paruku na hlavě. Tisíc babek v tahu a stejně jsem se v té věci cítila, jako bych ji pořídila v krámě „vše za deset centů“ . Svědila mě pod ní hlava. Pařila jsem se. Ale aspoň jsem se maskovala. Doufala jsem, že tu holku už nikdy neuvidím, ale opatrnosti není nikdy dost. A bože chraň, aby mě poznala z obálky časopisu.

Zastrčila jsem falešný jahodově blond pramen za ucho a usmála se na sebe do zrcadla. Snažila jsem se tvářit přátelsky. Vyhnat z očí ten výraz hamižné nenávisti. Docela se mi to povedlo. Otevřela jsem dveře, vrátila se do klubu a vykročila směrem k Molly.

Stolička vedle ní byla volná, a tak jsem se na ni posadila, mrkla na barmana a vyhýbala se Mollyiným očím. „Flirtini, prosím.“

Ucítila jsem na paži jemný dotyk ruky. „Flirtini? To zní dobře.“ Fíha. To byla hračka. Ledabyle jsem se otočila, jako by mě to nezajímalo, maličko se pousmála a všímala si všeho, co zpráva soukromého detektiva vynechala. Její modré oči přímo jiskřily. Byly otevřené, upřímné, úsměv na té tváři nebyl nucený ani falešný. Její opálení bylo přirozené, prsa vypadala pravá a já doslova cítila sexualitu, která z ní vyzařovala. V hlavě mi na chviličku probleskla představa jí a Leeho, jak spolu šoustají, a rychle jsem ji zahnala. „To jo. Je v tom šampaňské.“ Kývla jsem na barmana. „Pozvu vás na

jedno.“

„Pozvete mě? Ale ne, to nemusíte.“

„Udělám to ráda.“ Snažila jsem se nevnímat ten její výraz.

„Prosím. Parťačka by mi bodla.“ Barman k nám přišoupnul dvě skleničky a já jednu z nich posunula před Molly. „Prosím.“ Zvedla jsem svou skleničku a připila jí. „Na nové příležitosti.“

Zachichotala se. „Na nové příležitosti.“

Lokly jsme si a já potom drink odložila a podala jí ruku. „Já jsem Britney.“

„Molly.“

„Jsi tady sama?“ zeptala jsem se a rozhlížela se kolem.

Plaše se usmála a pokrčila rameny. „Jo. Když je Ladies Night, ráda sem chodím dřív. Není tu takový blázinec.“

„To chápu. Já mam taky radši klídek.“ Koukala jsem, jak si srkla a rozšířila modré oči. „Téda! Je to super.“

Jen bumbej, kočičko, bumbej.

Molly byla přátelská pijanka. Po dvaceti minutách a dvou drincích jsem toho o ní věděla dokonce víc, než jsem chtěla. Pomalu jsem stočila hovor k Leemu.

„Choděj sem nějaký pěkný chlapi?“ Začervenala se. Zavrtěla hlavou. „Ani ne.“

Zašklebila jsem se. „Ach jo. Jsem single a hrozně mi to vadí. A

ty?“

Zasmála se. „Já jsem zadaná.“ Usmála se, jako by jí vzpomínka

na mého muže dělala děsně dobře. Zatnula jsem zuby.

„Kde máš dneska toho svýho?“

Pokrčila rameny. „Je trochu střelenej. Občas se neukáže… někdy je tak trochu k nezastižení.“

To bych řekla. Ačkoli jeho dnešní absence byla pečlivě naplánovaná. Můj trojčlenný tým se postaral o to, aby do téhle části města nepáchl. Usrkla jsem martini. Mluvila jsem pořád mírným hlasem. „To je blbý. Ale znáš chlapy a tu jejich práci…“ Zakřenila jsem se. „Asi dře jako kůň, aby tě potom mohl rozmazlovat.“

Všimla jsem si, jak jí na chvilku po tváři přeběhla mračna. Pak vešel do baru Marcus, naše oči se setkaly přes hlavy ostatních a já se

naklonila k Molly, chytla ji za paži a předstírala paniku. „Pane bože,“ sykla jsem. „Právě vešel můj bejvalej.“

Prudce zvedla hlavu, plna ženské sounáležitosti, a natahovala krk.

„Kde?“

„Vysokej blonďák, hezoun.“ Dívala jsem se přímo na ni a pořád ji držela za zápěstí, dokud její oči nepřestaly těkat a neupřely se do jednoho místa. „Vidíš ho?“

„Ten sexy týpek v obleku?“

Zaúpěla jsem a měla jsem co dělat, abych se neusmála, když jsem viděla, jak na něm visí očima. „Ano. Prosím tě, řekni, že nejde k nám.“

„Zatím ne.“ Odtrhla od něj oči. „Bylo s ním něco špatně?“

„S ním? Nic. Má rezidenci v San Diegu a já se možná trochu zaběh la, když tu zrovna nebyl.“ Pro jistotu jsem ještě jednou zakňourala a podle její ztuhlé paže jsem poznala, jak zkoprněla.

„Rezidenci?“ zašeptala.

„Jo. Je to kardiolog. Navíc absolutní zázrak v posteli.“ Seskočila jsem ze stoličky, sklopila hlavu a pošoupla po baru dvě stě babek.

„Radši poběžím, než ztratím sebeúctu a celýho ho poslintám.“

„Ty už jdeš?“ Podívala se na mě širokýma očima. „Nechceš s ním mluvit?“

„Abych se mučila kvůli nejhorší chybě svýho života?“ Zakroutila jsem hlavou. Mávla jsem na barmana, ukázala na peníze a potom na Molly. „Ne. Kvůli tomu už jsem se natrápila dost.“ Podívala jsem se přes rameno, potom jsem otevřela náruč a objala ji.

„Hrozně ráda jsem tě poznala,“ zašeptala jsem jí do ucha.

„Já tebe taky. Třeba se ještě uvidíme. Jo a díky za pozvání.“

Ještě chvíli jsem ji objímala a ujišťovala se, že má tu dýku vraženou do zad pořádně. Pak jsem ji pustila. Lítostivě jsem se usmála a začala se proplétat houstnoucím davem. Na dálku jsem zamrkala na Markuse. Pojď si pro ni.

Určitě se mu to povede. Byla opilá. Předpřipravená. On byl sexy, okouzlující, a pokud jí bylo známo, tak byl taky doktor se sexuální

výkonností pornohvězdy. Kývla jsem na dalšího člena tohoto týmu, muže, jehož chytré brýle od Googlu v kombinaci s bezpečnostními kamerami v mém bytě celý tento večer řádně zdokumentují.

Vyšla jsem z baru a s tváří prosvětlenou upřímným úsměvem zamířila k autu.

Možná Leeho milovala. Možná miloval i on ji. Jenže byl můj, ať už o tom věděl, nebo ne.

31

Ten telefonát přišel jako na zavolanou. Seděla jsem si u rozkoukaného seriálového maratonu, nohy v hydratačním zábalu hozené na konferenčním stolku. Když telefon zazvonil, koukla jsem na hodiny a přijala Marcusův hovor. „Řekněte, že máte dobré zprávy.“

„Nezvládla to.“ Zněl zdrceně, jako by prohrál milionovou sázku. Což bylo pochopitelné, neboť jsem mu slíbila příplatek deset tisíc dolarů, když to dotáhne do konce.

„Cože?“ Narovnala jsem se a sundala nohy ze stolku. „Proč ne?“

„Nevím. Prostě ne. Netlačil jsem na pilu. Když řekla ne, nechal jsem toho.“

Uvědomila jsem si, že sedím s otevřenou pusou a rychle jsem ji zavřela. „Jak daleko jste se dostali?“

„Šla se mnou do toho bytu. Líbali jsme se… její tričko šlo dolů.

Nic víc.“

„To jsem teda myslela, že jste šikovnější.“

„Měla jste to vyzkoušet sama.“ Ten laškovný tón způsobil, že jsem totálně přetekla.

„Do prdele, Marcusi, to je k smíchu, že jste nezvládl takovou dorostenku?“

„Je věrná. Začala brečet, řekla, že prý dělá chybu. Co jsem měl dělat? Rozepnout si kalhoty a vytáhnout na ni péro?“

„Co se dá dělat. Tak mi dejte vědět, jestli vám zavolá. Kouknu na záznam z kamery. Jestli ten záznam bude použitelný, budu se držet původního plánu. Tudíž pokračujte, dokud neřeknu jinak.“

„Jasný.“ Odmlčel se. „Buď je ten chlap něčím děsně výjimečnej, nebo jste psychotička a magor.“

Usmála jsem se. „Nebo obojí.“

„Jo. Nebo obojí.“ Následovala pauza, během které jsme ani jeden nevěděli, co říct. A pak jen: „Dobrou.“

„Dobrou.“

Přihlásila jsem se do bezpečnostního programu svého bytu v centru města, což byl palác o tři sta metrech čtverečních, kam jsem málokdy vkročila. Začala jsem stahovat soubory z toho večera a přitom volala Donovi, soukromému detektivovi, který dvojici celý večer sledoval.

Zvedl to se zívnutím. „Právě stahuju fotky.“

„Něco použitelného?“

„Pár z nich se vám bude líbit. Během hodiny vám je pošlu emailem.“

„Čím dřív, tím líp.“

Ukončila jsem hovor, klikla na stažený soubor se záznamy z bezpečnostní kamery a v klidu se usadila, abych si prohlédla Marcusovo selhání.

Snažil se, to tedy určitě. Všechno udělal správně. Žádné okaté svádění, nepustil ji k sobě hned. Byl odměřený, ale sexy. Nevychloubal se bytem, jen ji nechal óchat a áchat nad tím, jaké to tam je úžasné. Když mu vlezla na klín, chňapl ji za vlasy a pak ji přitiskl ke svým bokům dost na to, aby si všimla jeho vzrušení a zjistila, jaké má nádobíčko. Líbali se, ona nejdřív chtěla, už to skoro bylo. Přesně jsem poznala okamžik jeho prohry. Ten moment, kdy sepnul její mozek a svědomí. Jak se odtáhla, zavrtěla hlavou a rukou strčila do jeho prsou. Přesunula se do křesla a rozbrečela se. Objímala se rukama, třásla se a předváděla takové to „pane bože, co jsem to udělala“ . Marcus neohrabaně vstal, v jednu chvíli se kouknul do stropní kamery a zašklebil se. Potom se posadil vedle ní. Objal ji a hladil po hlavě. Nechal ji vyplakat ve své náruči, dokud se neuklidnila.

Ech. Proč nemůže být normální jednadvacetiletá opilá holka, která podlehne sexy doktůrkovi s velkým ptákem a luxusním bytem? Prokrista, vždyť chodila s obyčejným sekáčem trávy, nestálým, nezodpovědným a polovinu času někde v tahu. Přece by to měla být hračka; měla jsem vyhrát. Ještě že jsem nepotřebovala její vyložené

selhání; stačila mi iluze toho selhání.

Pustila jsem záznam od začátku a znovu se pozorně dívala, pořizovala z něj snímky zachycující důležité okamžiky. Když jsem si je nakonec všechny prohlédla, zaplavila mě sebedůvěra. Ano. Tohle bude stačit. A to jsem ještě neviděla fotky, které udělal Don.

Poslala jsem email svému grafikovi a připojila obrázky. Když přišel Donův email, přeposlala jsem i ten. Grafik už si s tím poradí, pozná, který vybrat. Do sobotního rána bude mít pro mě důkaz. Totéž ráno odletíme Brant a já na Havaj. Předtím si ještě prohlédnu své důkazy a v klidu se vydám na ostrov. Svým hochům na to dám týden a až se vrátím, budu mít všechno připravené. Zavřela jsem laptop a odbatolila se do koupelny. Sundala jsem ručník z nohou a smyla hydratační zábal.

Potom jsem s lehkým srdcem a nožkami vonícími po okurce vlezla do postele.

Už brzy. Brzy se všechno napraví. Lee bude můj.

Moje hlavní zbraň – důkaz v novinách – bude překrásná. Rolovala jsem dolů po velké fotografii, zkoumala titulek, datum, krátký komentář, který dokonale kryl náš podfuk. Vše věrohodné. Vše přesně, jak má být. Když pocítí potřebu podívat se na tohle číslo, najde, co má najít. Prostředek stránky, hlavní událost, hned pod nadpisem; v tom spočívala krása mého důkazu. A nahoře obrovskými písmeny:

MANŽELKA MÍSTNÍHO CHIRURGA PODALA ŽÁDOST O ROZVOD KVŮLI SKANDÁLNÍ NEVĚŘE

Fotky. Vydařené černobílé obrázky, jaké by seriózní noviny normálně nevytiskly, hovořily jasněji než jakákoli slova:

Molly a Marcus v Ginger’s. Jeho ruka na její noze, jeho ústa u jejího ucha, úsměv, který jsem viděla, když byla s Leem. Teď přímo křičel ze stránky a její tvář byla jasně rozpoznatelná.

Molly a Marcus v jeho autě. Její ústa na jeho, v okénku se zřetelně rýsovalo, jak si ho přidržuje rukou.

Molly a Marcus v mém obýváku. Na mém gauči. Přiblížená fotka ukazovala jen její záda, jak se nad ním sklání a on k ní vzhlíží planoucíma očima.

Molly a Marcus. Tahle byla moje nejoblíbenější. Jeho ruce zaryté do jejích zad, její ústa na jeho krku, on měl hlavu zvrácenou, oči zavřené. Díky oříznutí fotky to vypadalo, že je v ní, užívá si jízdu svého života. Nikdo by nevěřil, že je tomu jinak.

Textík pod fotkami byl kratičký, stručný odstaveček, který by jiné oči, než ty, kterým na tom záleželo, přehlédly.

Jeden z nejuznávanějších kardiologů ve městě dnes obdržel žádost o rozvod, která zřejmě ukončí pět let trvající svazek. Zmíněný lékař, jehož žena ho po několika minulých aférkách nechala sledovat, byl zachycen na těchto usvědčujících fotografiích s neznámou mladou ženou. Zatím se nepodařilo zjistit, jak dlouho jejich poměr trvá. Většina získaných fotografií nebyla v tiskové kvalitě. Pro otázky a komentáře použijte, prosím, email Dona Insita na don@newseagleprint.com, nebo zavolejte na 213-323-9811.

Stránka vypadala úžasně, fotky z ní vyskakovaly takovým způsobem, že nebylo možné na ně nezírat. On bude koukat. Ona bude koukat. On ji začne obviňovat. Ona bude něco namítat nebo se přizná. Tak nebo tak to mezi nimi skončí. Odpověděla jsem na email, schválila práci a zavolala Donovi. Uctivě jsem poděkovala a potvrdila plán. Vytiskne dvě kopie novinového čísla v plném rozsahu. Příští týden nahradím oficiální titulní stránku touto. Přilepím ji na její první schod s jedovatou poznámkou, někam, kde ji Lee určitě najde. Ať se nad těmi fotkami hezky pohádají. Potom se budu jen z povzdálí dívat a sklízet úrodu.

Bezchybné. Inteligentní. Neohrabaně jsem se poplácala po zádech a ukončila hovor s Donem. Potom jsem šla pro tašku a začala se prohrabovat zásuvkami. Odlet byl za dvě hodiny, ale já toho nepotřebovala sbalit moc. Naše havajské šatníky byly plné, koupelny a kuchyně zásobené personálem, který náš příjezd očekává. Kartáček

na zuby a notebook, nic víc nepotřebuju. Hodila jsem do tašky pár paperbacků a několik soupraviček spodního prádla, které Brant ještě neviděl. Poslala jsem textovku Jillian, abych se ujistila, že Brant je připraven, a šla jsem si dát sprchu.

32

Popásla jsem se na Brantovi s naléhavostí, která překvapila nás oba, v letadle jsem si klekla, a když jsem mu rozepnula zip a vytáhla jeho penis, spadla mu překvapením brada. „Tady?“ zašeptal, a když jsem ho vzala něžně do pusy, zaúpěl. Ztvrdnul. Při doteku mého jazyka se jeho žíly plnily krví, bobtnal mi v ústech, až jsem se začala trochu dusit a musela jsem lehce odtáhnout hlavu, abych ho vůbec pojala. On mě však rychle chytil za temeno a přidržel, potřeboval mě. Chytla jsem ho za stehna a kouřila ho. Prudčeji, náruživěji než kdy předtím. Bože, jak já toho muže milovala. Bože, já ho chtěla. Celého. Chtěla jsem, aby měl oči jen pro mne. Toužila jsem se stát jeho manželkou, mít s ním děti, abychom všichni, včetně něj, byli šťastní. Chtěla jsem nemožné, a tak jsem si místo toho vychutnala tenhle okamžik.

Zašeptal moje jméno, nohy pod mýma rukama se třásly a jeho ruce vedly pohyb mé hlavy. Žádostivě narážel do mých úst.

„Nepřestávej.“ Jeho ústa žadonila. „Ano, zlato.“ Signál, že už je blízko.

A pak to přišlo.

Výbuch. Jeho ruka se zapletla do mých vlasů, tvrdě narážel znovu a znovu do mého hrdla, jednou rukou se přidržel opěrky a sténal mé jméno, vystříkl mi do krku, moje ústa pracovala, vysávala z něj sperma, tam a zpět a tam a zpět, a potom mě odstrčil. Tahal mě za vlasy, až jsem byla na jeho klíně, cítila jsem na stehně jeho penis, pořád ještě neklidný a vlhký od mých úst. Držel mě v náručí, slíbal mi ze rtů svou chuť a šeptem do vlasů mi vyznal lásku.

Zbožňovala jsem ho.

Z celého srdce. Potřebovala jsem ho. S ním jsem byla kompletní.

Zavřela jsem oči, schoulila se do jeho prsou a cítila objetí jeho paží.

Ležela jsem v naší posteli, nade mnou foukal větrák, a dívala jsem se na ten prsten. Diamant, usazený v tmavomodré krabičce, se i v šeru překrásně třpytil. Vyndal ho před několika hodinami. Při večeři na střešní terase, při šumění oceánu, nad šampaňským, jímž jsme splachovali pálivé jídlo. Zase to celé zopakoval, poklekl na jedno koleno a podal mi prsten.

„Ty to prostě nevzdáš,“ dobírala jsem si ho.

„Tohle nevzdám nikdy.“

„Ani já ne,“ slíbila jsem mu, naklonila se a políbila ho na hlavu.

„Ani já ne.“

Chtěla jsem ten prsten. Stála jsem o titul jeho manželky. Chtěla jsem naše „navěky“ . Teď jsem opatrně vyndala prsten a krabičku odložila na noční stolek. Kroutila jsem v prstech platinou a jedinečný diamantový kámen se na mě třpytil. Modrý, v barvě, kterou jsem na diamantu nikdy neviděla. Nebyl moc velký. Dvě celé tři dokonalých karátů bez jediné chybičky. Bude to jediná věc v našem svazku, která je upřímná a bez poskvrny, s ničím, co by se mělo skrývat. Nezasloužil si nás. Zasloužil si nevinnou nevěstu, která si bere muže, v jehož očích není nic než láska. Možná si ale tyhle páry kupovaly nedokonalé prstýnky za tisícovku. Možná že perfektní diamanty nedozírné hodnoty byly vyhrazeny pro ženy, které fungovaly jako trofej, a pro nevěrné manžely. Rozmazlence se svěřeneckými fondy s milenkami. Lidi jako já. A Brant. Možná tenhle diamant trochu dorovnával naše nedostatky svými několika karáty dokonalosti. Navlékla jsem jej, padl mi perfektně a jeho třpyt jako by mě hřál na kůži. Přetočila jsem se, přejela Brantovi rukou po zádech a jeho opálená kůže tvořila dokonalý podklad pro diamant, který nikdy nebudu nosit. Potom jsem se naklonila, políbila jeho kůži, schoulila se v jeho teple a nechala se konejšit tíhou prstenu. Zavřela jsem oči a snila o dokonalosti.

V určitém bodě, za ranního šera, předtím, než náš pokoj zalilo slunce, jsem prsten sundala a opatrně ho vrátila zpět do krabičky. Uložila jsem ho do kufru na místo mezi opalovacím krémem a

srolovanými ponožkami. Potom jsem zalezla zpátky do postele. Želela jsem toho, že jsem o něj přišla. A na kratičkou chvilku jsem se zamyslela, jestli Molly zavolala Marcusovi. Byla to hříšná myšlenka v jinak dokonalém dni, ale nedokázala jsem Leeho pustit z hlavy. Vkrádal se do mých snů. Dominoval mým představám. Vztahoval ke mně neodbytné ruce pokaždé, když moje mysl nebyla ve střehu. Měla jsem na něj už dávno zapomenout. Měla jsem jeho i Molly ponechat jejich zjevně šťastnému osudu. Jenže já zkrátka nemohla. Místo toho jsem se k němu přimykala blíž a blíž. Proplétala svůj život s jeho, až jsem nedokázala rozeznat, kde končí můj život s Brantem a začíná můj život s ním.

Nebezpečná hra. Taková, která bude nevyhnutelně spět k něčemu horšímu. Mnohem horšímu.

33

Běžela jsem po písku, už jsem si zvykla na poddajný terén, držela si tempo, místy jsem se bořila, nechávala za sebou vlhké stopy tam, kde příboj ustupoval. Pláž byla hladší než doma, ne tak kamenitá, malebnější. Takhle časně zrána jsem tu byla sama. Pár chlapů, sbírajících ručníky a rovnajících lehátka, nic víc. Samota. Šumění vody mi čistilo hlavu.

Byla jsem ztracená. Definitivně. Dospěla jsem do bodu, kdy jsem nevěděla, zda stoupám, či klesám. Moje posedlost, moje hra s Leem? Směřovala jsem k prohře, chtěla nemožné. Věděla jsem to. Tušila jsem, že nejrozumnější a nejbezpečnější bude ho ignorovat. Nechat ho žít vlastním životem. A zůstat ve své části města. S Brantem. Nemilovala jsem Leeho. Milovala jsem Branta. Lee byl… rozptýlení. Povyražení, které mě šoustalo, jako by k tomu bylo stvořeno. Kratochvíle, která mi dávala jinou stránku života, vzdálenou luxusu, oblast života plnou impulzivity a zábavy. Zpestření, jež jsem potřebovala, abych udržela vztah s Brantem, podobný houpačce, v rovnováze.

Zrychlila jsem, docházel mi dech, vybíjela jsem si frustraci na svých svalech. Pumpovala jsem pažemi a lapala po dechu, běžela pořád rychleji, tu a tam mi uklouzly nohy, lýtka mě pálila, sprintovala jsem pískem.

Rychleji. Rychleji. Běžela jsem, až mě bolelo na srdci a plíce div nepukly. Nakonec jsem klesla na písek a koleny dopadla do mokré břečky. Hruď se mi vzdouvala, padla jsem na záda. Zavřela jsem oči a přála si, aby to byl kalifornský písek, na čem ležím.

Nefungovalo to. Zůstala jsem na místě, dokud se mi nezklidnil tep a dech. Potom jsem se převalila, snažila se sklepat ze zad co nejvíc písku a zamířila domů. Za Brantem. Do života, který bych měla žít.

„Bydlela bys tady?“

Vzhlédla jsem a vrhla na Branta tázavý pohled.

Pokrčil rameny. Opřel se v židli, za zády okouzlující havajské pobřeží. „Jen mě napadlo, že bychom tu mohli strávit pár měsíců. Možná půl roku, zůstat tu přes zimu.“

„A co firma?“

Pokrčil rameny. „Mohl bych pracovat odsud. Zařídit si dílnu v garáži. Najmout třeba pár místních, aby mi pomohli při zpracovávání projektů.“

Zakřenila jsem se. „Pár místních? Najít Franka ti trvalo pět let.“ Frank, jediný technik firmy BSX, který přežil Brantovu svéráznou osobnost dost dlouho na to, aby se naučil ho nevytočit.

„Tak si sem přivezeme Franka.“ Šibalsky zamrkal a vzal mě za ruku. „Mám rád prázdninovou Layanu.“

Zakoulela jsem očima. Nechala jsem ho, ať si přitáhne mou ruku ke rtům. „Jaká je prázdninová Layana?“

Našpulil rty. Naklonil hlavu, jako že přemýšlí. „Bezstarostná.“

„Bezstarostná? Jako nějaký Teletubby?“ Hodila jsem po něm nedojedený kus muffinu.

„Fajn. Bezstarostná ne. Ale míň napružená.“ Povytáhl obočí.

„Na ostrově jsou všichni víc v pohodě. Nebo je to možná tím, že jsem tisíc mil daleko od Jillian.“ Vyplázla jsem na něj jazyk.

„Aaa… tak to pozor. Co ty víš? Třeba tady má štěnice.“ Podíval se na nejbližší rostlinu, jako by v ní mohla být bomba.

Vstala jsem, utřela si ruku do ubrousku a zahodila ho. Šla k němu a zatlačila do opěrek jeho židle, takže odjel od stolu. Obsedla jsem ho a prohrábla mu rukama vlasy. „V tom případě,“ zašeptala jsem a rozverně a jemně ho kousla do ucha, „bychom jí měli dopřát pořádnou show.“

„Jsem pro,“ zahuhlal, svlékl mi župan a další slova mi sebral polibkem.

Tam, v záři ranního slunce, jsme řádně pobouřili morálku všech, kdo byli na doslech.

Letadlo se hladce odlepilo od země, tisíce součástek toho stroje šlapaly jako hodinky a nesly nás zpátky domů. Šla jsem do ložnice v zadní části letadla a odhrnula deku. Načechrala polštáře a zavolala na Branta.

„Na co chceš koukat?“ Projela jsem program na dotykovém displeji, a když se v otevřených dveřích objevila Brantova ruka a strhla mě zpátky, nadskočila jsem. Vlekl mě k posteli, kopl do dveří a tím je zavřel.

„Chci se koukat, jak se uděláš,“ zašeptal, vzal tablet a odhodil ho někam stranou, chytil za mé kalhoty a tahal mi je z boků.

„Fajn,“ zasmála jsem se a tlačila do jeho ramenou, až jeho ústa přejela po mém boku. Ucítila jsem na kůži vlhké horko a zvrátila jsem hlavu. „Tak se snaž.“

O půl hodiny později jsme zhasli světla, Brantovy prsty laskaly mé zlenivělé tělo, oba jsme si lehli na bok. Jeho tělo mě obemknulo a dívali jsme se na boj Gena Hackmana a Johna Cusacka na velké obrazovce. Když jely titulky, Brant spal, cítila jsem na krku jeho těžký, pravidelný dech.

Natáhla jsem se. Šátrala jsem po nočním stolku, až jsem nahmátla mobil. Zapnula jsem ho a poslala krátkou zprávu Donovi.

JSEM NA CESTĚ Z HAVAJE. PROSÍM, AŤ JE FINÁLNÍ VÝ TISK PŘIPRAVEN K VYZVEDNUTÍ.

Potom jsem se převalila čelem k Brantovi a zavřela oči. Snažila jsem se spát. Vychutnat si tuhle chvilku s ním. Ležela jsem tam s očima zavřenýma, dech sladěný s jeho, jenže spánek ne a ne přijít.

Za několik hodin budu doma. Stavím se v tiskárně, vyzvednu ty noviny a ujistím se, že jsou dokonalé. Potom půjdu na kutě a dospím, co jsem nestihla. Zítra bude velký den. Den, kdy skončí jeden vztah.

34

Byla jsem ten typ, který nic neponechá náhodě. Vždycky. Měla jsem ráda řád. Kultivovanost. Inteligentní myšlenky, které uváděly věci do pohybu. Výsledky pod kontrolou.

Mým problémem byla Molly. Řešením byly tyhle noviny, tato past.

Pečlivě uvážené kroky k zajištění uspokojivého výsledku. Zbavit se Molly. Získat Leeho. Pokračovat dál.

Výhra mi dá pocit dobře odvedené práce. Nápravy špatné věci. Přesto se přede mnou rýsoval větší problém. Až budu mít oba, co pak?

Kam tohle všechno povede?

I ty nejlépe zosnované plány si zaslouží konkrétní cíl. Musela jsem si nějaký najít.

Tyhle noviny se zatím zdály neprůstřelné. Přejela jsem rukou po obálce. Naší falešné dvoustránce, do níž jsme zabalili dvaatřicet stránek legitimity. Já sama bych nic nepoznala. Stránky na sebe navazovaly naprosto plynule. Naše články se vměstnaly do vnitřku a váha, barva a konzistence toho papíru byla stejná, telefonní čísla a emaily odkazovaly přímo na Dona. Bylo to umělecké dílo. Listovala jsem dopředu, pozpátku. Hladila rukama ty řvavé fotky, z nichž čišel sex. Působily naprosto věrohodně. Vzala jsem červený zvýrazňovač. Napsala na přední stránku velkými, zlostně červenými písmeny slovo DĚVKA. Odložila jsem noviny a podívala se na ně z úhlu, v němž na ně narazí Lee. Dokonalé. Tohle nemůže přehlédnout. Pak jsem vzala mobil, vyfotila si ten nápis a poslala MMS Donovi i s instrukcemi. Potom jsem mu zavolala.

„Je to dokonalé. Právě jsem vám poslala zprávu a něco k tomu, co je třeba doplnit.“

Don to okamžitě pochopil. Věděl, o čem mluvím. „Dobře.

Schvalujete tedy ten výtisk?“

„Vypadá to skvěle. Máte někoho, kdo hlídá její byt?“

„Ano. A já mám v merku vašeho muže. Jakmile vyrazí k ní, umístíme noviny, kam je třeba.“

„Já nevím, kdy tam vyrazí. Může to trvat i několik dní. Možná i týdnů. Zkrátka každý den pořiďte nový výtisk s aktuálním datem.“

„Já vím, už jste to říkala. Máme to pod palcem.“ Jeho hlas byl klidný, kompetentní.

Spadla ze mě trocha úzkosti. „A zavolejte mi, až ho vaši detektivové uvidí jet tím směrem. Chci tam být.“

„Vy jste šéfka.“

„Díky.“ Strčila jsem noviny do papírové tašky a pečlivě ji přehnula. Ukončila jsem hovor a šla do spíže. Vložila tašku do drtiče odpadu a šla se osprchovat.

O týden později jsem sledovala Mollyin byt v oranžovém městském domě ve středozemním stylu, se závěsnými květináči plnými sytě růžových ibišků. Stál tu i jeho džíp, zablácený prototyp americké mužnosti v moři cizích aut. Uběhlo dvaadvacet minut od chvíle, kdy vešel dovnitř s rukama vraženýma do kapes a skloněnou hlavou. Šel zcela automaticky, jako by tu trasu absolvoval už stokrát.

Ťukala jsem světlounce růžovými nehty o řadicí páku. Na chviličku jsem zavřela oči a nechala se ovívat vánkem z klimatizace. Za hodinu jsem měla domluvenou masáž, takže tahle situace se musela rychle vyřešit, jinak přijdu pozdě na rande s Robertinýma rukama.

Nějaký pohyb, v pravém horním bytě. V jejím bytě. Rozletěly se dveře, Leeova hlava se rychle pohybovala otevřenou chodbou, kousek za ní blond vlasy, následovalo tahání za jeho košili, divoká gestikulace pažemi. Uměla jsem si živě představit, jaká slova jí tryskají z úst. Lee, nechoď. Lee, není to tak, jak si myslíš! Zajímalo by mě, zda padlo i slovo „miluju“ , jestli se jejich vztah dostal až sem.

Zmizel na schodiště. Naklonila jsem se a litovala, že nemám nějaký drink, něco, co bych mohla otevřít a oslavovat, když moje

snahy přinesly ovoce. Muselo to klapnout; tohle se muselo stát. Ona ho nesměla mít; patřil mně.

Jeho hlava se objevila mezi auty a cestou k džípu mu bylo vidět do obličeje. Ztuhlá tvář, tvrdé rysy, které jsem u něj sice ještě neviděla, ale i tak jsem jim dobře rozuměla. Byly pevné. Rozhodné. Rozrušením jsem zaťala ruce v pěst a sledovala její tvář, na niž se mi teď naskytl pohled: flekatá, s očima vyvalenýma. Její ústa se rychle pohybovala a obrovská ňadra se vzedmula, jak něco vykřikla a chytila ho za ramena. Chtělo se mi stáhnout okénko, jen na tenkou škvírečku, abych slyšela, co si říkají, a vychutnala si tenhle okamžik o trochu déle.

To je ono. Hezky se otoč, krasotinko, a koukej se klidit od toho muže. Už se nebude dotýkat tvojí tváře. Už se nebude milovat s tvým tělem. Je můj. Tvoje místo obsadím já.

Dívala jsem se, jak nastoupil do auta a práskl dveřmi, až Molly nadskočila. A potom s definitivním skřípěním pneumatik – s tím nejlahodnějším zvukem na světě, který předčil všechny mé představy

– odjel a ona zůstala stát na prázdném parkovišti, černá řasenka se jí roztékala po tvářích, a vykřikla tak hlasitě, že to proniklo i skrz moje tmavá okénka.

Vítězství je moje. Zakřenila jsem se, v duchu si sama se sebou plácla a nastartovala mercedes. Vyjela jsem na silnici a zamířila na jih. Možná že se po masáži stavím u svého přítele v kanceláři. Možná mu vezmu nějaký sendvič. Oslavím triumf s druhým mužem ve svém životě.

35

Když jsem se dostala do kanceláře, Brant tam nebyl, což mě příliš nepřekvapovalo. Strčila jsem sendvič do lednice, kterou měl v kanceláři, a naškrábala mu vzkaz. Potom jsem zamířila zpátky, pryč od Palo Alta, po klikaté dálnici, která mě dovedla domů. Cestou jsem si udělala zajížďku, schválně jsem to vzala přes Leeho část světa ve slabé naději, že by nás osud mohl svést dohromady. Nic. Vrátila jsem se zpátky na vnitrostátní a jela směrem k zapadajícímu slunci.

Když jsem byla na příjezdové cestě, moje ústa se zkroutila do úsměvu při pohledu na Leeho auto, zaparkované po pravé straně. Jeho vysoké tělo se opíralo o dveře, a když jsem zastavila, zvedl hlavu a poodstoupil od auta. Tak to netrvalo moc dlouho. Vystoupila jsem. Položila jsem ruku na střechu auta a podívala se mu do očí. Ruce měl strčené do předních kapes, ramena svěšená, ale oči stálé a hravé. Oba nás ošlehával studený vítr.

„Zabloudil jsi?“ zavolala jsem.

„Řekl jsem si, že občas musím vypadnout z tý ubohý čtvrti.“ Zamával kouskem papíru, na který jsem mu před dobrými dvěma měsíci naškrábala adresu. Podíval se k domu.

„Vypadáš špinavě.“ Povytáhla jsem obočí. A skutečně ano. Ve vlasech měl písek, jako by si z džípu sundal střechu a projel pouští.

„Víš jistě, že mě nechceš jen zneužít kvůli horký sprše?“

Přišel blíž, vyndal ruce z kapes a zlehka se opřel o mou střechu.

„To zní jako pokus svlíknout mě donaha.“

Podívala jsem se do jeho drzého úsměvu. „Na to horkou vodu nepotřebuju.“ Zabouchla jsem dveře auta, obešla ho a on mě následoval po schodech nahoru. „Kdepak máš přítelkyni?“ Řekla jsem to jen tak, aby řeč nestála. Nevinně.

„Je pryč.“ Pokrčil rameny, ale když jsem po něm nenápadně mrkla okem, všimla jsem si, že ho to bolí. Ty sklopené oči, ochraptělý hlas. Pokus zamaskovat to zakašláním.

Odemkla jsem dveře, otevřela je dokořán a čekala, až vejde.

Schválně jsem za sebou zavírala pomalu, věděla jsem, že jakmile je zavřu, nabere tahle situace rychlý spád.

Klap. Otočila jsem se. Lee stál blízko. Tak blízko, že když udělal krok vpřed, přimáčkl mě ke dveřím, moje klíče spadly na podlahu, můj dech se zasekl někde v prostoru mezi námi. Šel dál, naplno jsem cítila teplo jeho těla, jednu nohu mi strčil do rozkroku a způsob, jakým se ke mně přimáčkl, částečně hojil mou touhu. Cítila jsem na krku jeho zrychlený dech, rukama mi přejel po bocích a chytil mě za zadek. Přitáhl si mě blíž a otřel se o mě ještě silněji.

„Já nechci být tvoje náplast,“ zašeptala jsem.

„Já nechci být tvoje bokovka.“ Při těch slovech mě kousl do krku. „Ale dneska večer potřebuju kurva náplast. Potřebuju se do tebe zarejt a cejtit se celej. A dneska v noci budu tvoje bokovka. Takže si pořádně zašoustáme a oba si vyšukáme mozky a bude nám z toho na hovno.“ Zmáčkl mi zadek tak, až to bolelo a zajíkla jsem se. Zvedl hlavu a přiblížil se k mým ústům, cítila jsem jeho těžký dech, jenom okamžik než ke mně přitiskl ústa. Důkladně je ochutnal a otřel se o mé stehno. „Cejtíš to, Štístko?“ Chytil mě za ruku. Položil ji na zip. Držel, dokud se moje prsty nezačaly hýbat. Po jeho obrysu. „Tohle je teďka úroveň mý potřeby. Takže buď dobrá štětka.“

Začala jsem rozepínat knoflík. Když se mi to povedlo, trhla jsem za zip. Stáhla ho dolů a vnořila se dovnitř. Zachvěla jsem se, když jsem prsty nahmatala jeho ptáka a vytáhla ho ven. Byl tak tvrdý. Tak připravený. Sevřela jsem ho rukou. Začala jsem ho dělat a on útočil na moje ústa, jeho dech na mých rtech mi napovídal, jaké tempo se mu líbí. Začal přirážet boky, jenže mojí nadržené kundičce to ani zdaleka nestačilo. Ne v porovnání s orgánem v mé ruce. Pulzoval pod mou dlaní. Špičku zvlhlou vzrušením, rozpálenou touhou. Pustila jsem ho, položila ruce na jeho prsa a zatlačila. Jeho ústa se tomu bránila, jedna ruka mě chytila za zápěstí a vrátila mou ruku na jeho péro, jeho rty žadonily mé jméno.

Bože, tolik jsem po tom muži toužila. Potřebovala jsem ho. Potřebovala jsem, aby byl můj beze zbytku. Nechtěla jsem být druhá

nejlepší. Nechtěla jsem sex jako náplast. Ten pohled v jeho očích, nadřazenost a chtíč – začala jsem být na tom pohledu závislá. Moje touha po něm trumfla všechno, co jsem měla s Brantem. Nemohla jsem si pomoci. Neuměla jsem si odepřít ty dvě různé věci, které jsem chtěla od každého z nich. Jen jsem právě teď věděla, že potřebuju víc než ruku na jeho penisu. Že alespoň na krátkou chvíli potřebuju vnímat plné spojení s ním.

„Ložnice,“ hlesla jsem. Pohnula jsem rukou, snažila se mu vyprostit, jít ke schodům, které by nás dovedly do mé postele.

„Ne.“ Rozhodnost v jeho hlase mě zmrazila na místě. Podívala jsem se na něj. Stál s nohama rozkročenýma, džíny nízko na holých bocích, ptáka pevně v pěsti. „Potřebuju tě teď a hned. Lehni si.“

„Tady?“ Podívala jsem se na podlahu, na perský kobereček, který mě stál skoro sto tisíc.

„Prokrista, Layano. Hned. Svlíkni se.“

Začala jsem ze sebe strhávat oblečení a koukala na jeho ruce. Jednou drtil kořen penisu, druhou se pomalu honil, tvář svraštělou. Na chvíli zavřel oči, ale hned je zase otevřel, zíral na mé téměř nahé tělo, a já si neohrabaně rozepínala podprsenku. Klesl na kolena, stáhl mě dolů a položil na záda. Koberec mě dřel do zad. Roztáhl mi nohy, přidržel mě v pase, přitáhl mě ke svému nedočkavému ptáku.

Bože. Já to věděla. Tohle bylo tak strašně špatně. Ale bože, já si to tak užívala. Dívala jsem se mu do očí, poslouchala, jak šeptá moje jméno, užívala si každou vteřinu téhle jízdy. Během těch minut jsem zapomněla na Branta, na Barbie Tenisovou, na všechno kromě něj, sebe a tohoto okamžiku,

Byla jsem jeho náplast. On byl moje bokovka. A oba jsme chtěli víc.

Alespoň já určitě. Možná všechno ostatní byla jen lež, kterou jsem si namlouvala.

36

Jillian

Mohu bezpečně říct, že jsem Layanu nikdy neměla ráda. Na té ženě něco je – když se jí podíváte do očí, vidíte v nich kalkul, který se mi nezamlouvá. Dávám přednost otevřeným knihám, bezpočtu žen, které projdou touto kanceláří, rozdávají úsměvy a jsou samý optimismus. Když pohlédnu do očí jim, nemusím si lámat hlavu tím, na co myslí. Když mluví, nehledám v tom skryté významy. Nezabývám se tím, kam mají namířeno, když odcházejí. S Layanou to mám bohužel přesně naopak, a to od prvního dne. Doufala jsem, že někam vyšumí. Že Branta upoutá nějaká jiná žena, že se nezblázní do jejích dlouhých nohou a těch jejích lokýnek. Žel bohu se tak stalo. A ona zůstala. Teď stojíme proti sobě, dvě ženy v bitvě o tohoto muže. Já ho chci jen chránit. Ona ho miluje. Máme rozdílný pohled na to, co láska k němu obnáší. Nechci přemýšlet, co všechno ta ženská dělá pro to, aby si ho udržela. Ať už je to cokoli, funguje to. On z ní nespustí oči.

Vím určitě, že něco bych podniknout mohla. Nějak otrávit jejich vztah. Odhalit její lži, přimísit pachuť smrti do perfektního života, který v jeho očích vedou. Problém je, že ona zná jeho tajemství. To, které tisknu k hrudi a svírám v náručí silou medvědí matky. To, jehož ochraně jsem věnovala léta, musela kvůli němu postavit železnou mříž, skrze niž teď prosakuje krev, pot a slzy. Zničit jejich vztah? Jeho důvěru v ní? To tajemství by prasklo v tomtéž okamžiku, kdy skoná jejich láska. Zůstalo by obnažené, napospas každému, kdo by zatoužil chytit tu pravdu, tenoučkou jako papír, a rozběhnout se s ní do světa. V tom tajemství tkví zkáza a nic než zkáza. A tak tady sedím. Dál platím muže, kteří Branta celou dobu bedlivě hlídají. Usmívám se, když sem Layana přijde. Pomáhám jí zastírat její lži. Předstírám, že ji zbožňuji stejně vřele jako Branta. A doufám, že mu jednoho dne zmizí ze života.

Umím se o něj postarat. Ona ho může jen zlomit a taky to udělá.

Výňatek z deníku Jillian Sharpové

37

„Zůstaň.“ Sledovala jsem, jak si přestal sušit ručníkem vlasy. Spustil ruce, utřel si obličej, nechal ručník spadnout na podlahu, překročil ho a s druhým ručníkem kolem boků si šel pro džíny.

„Nemůžu. Už jsem tady až moc dlouho, začínám si myslet, že sem patřím.“

„Je to jedna noc.“ Jedna noc, kterou jsem zoufale potřebovala. V čem by byla noc s Leem jiná? Zůstal by až do rána, nebo by mě opustil uprostřed noci, jak to často dělával Brant? Objímal by mě, nebo by se rozvalil na druhé půlce postele?

Nechal spadnout ručník a já valila oči. Sledovala ten bezstarostný pohyb, když si natahoval kalhoty a bylo mu jedno, že na něj civím. Natáhl je přes boky a sebevědomě se usmál.

„Mám tady oblečení. Jestli chceš čisté.“ Zamračil se. „Brantovo?“

Na tohle jsem měla spoustu odpovědí, ale zůstala jsem u té nejjednodušší. „Ano.“

Šel k posteli, zatáhl za deku, až sklouzla z postele a já zůstala úplně nahá. „Já jenom píchám jeho ženskou. O jeho život nestojím.“ Hrubě sáhl po mém pravém ňadru, přejel po něm dlaní, až mi ztvrdla bradavka, temný pohled v jeho očích se změnil ve spokojený lesk. Vzdych la jsem, sáhla na penis trčící z jeho rozepnutých džínů v dokonalé úrovni mých očí, jak jsem tak ležela na posteli. Byl rozpálený, kůži rozehřátou ze sprchy. Posunul ruku z mého ňadra do mých vlasů, chytil za dlouhé lokny a vytáhl mě nahoru, ke svému penisu.

„Pověz mi,“ vydechl, moje ústa se dotkla jeho kůže, můj hebký jazyk lízal ten orgán po celé délce a on reagoval. „Řekni mi, kterýmu z nás dáváš přednost.“

Vzhlédla jsem k němu. Otevřela pusu a vtáhla ho dovnitř. Dívala jsem se, jak zavírá oči, zaklání hlavu, sténá. Chytil mě za vlasy a dral se mi hlouběji do pusy. Bolestivě mě zatahal za lokny, odtrhl mě,

vyndal mi ho z pusy, zvedl mi hlavu. Sklopil bradu a zíral mi do očí. Ten toužebný pohled muže, který o mě ve skutečnosti ani nestál.

„Řekni mi to,“ zachraptěl.

„Ty jsi lepší,“ zašeptala jsem a s pohledem přímo do jeho očí jsem vyřkla pravdu. V nás obou byla hrubá potřeba. On se potřeboval ujistit. Já ho chtěla. Chtěla jsem, aby přestal myslet na Branta a na Molly a soustředil se na mě. Aby mě chtěl. Zbytek už se poddá. Musí.

Šup. Strčil mi ho zpátky do pusy. Bylo to moc zprudka, otevřela jsem pusu víc, snažila se ho pojmout, ale z toho hrubého průniku mi vyhrkly slzy do očí. Přirážel, jeho ruce a boky spolupracovaly, zip mě škrábal do brady, jeho slova se na mne snášela jako zapomenuté slzy.

„Podívej se mi do očí, Štístko. Koukej mi do očí, když mi ho hulíš.“ Zpomalil. Upíral na mě ohnivé oči, vytáhl vlhké kopí, otíral mi jeho špičku o pusu a pohledem žadonil o víc. „Máš tohle ráda, co? Dělat mi děvku, zatímco on ti platí účty. Půjčit mi každý kousek svýho těla a pořádně zničená se zase vrátit k němu.“ Zavrčel, začal se hýbat víc, ucpal mi přívod vzduchu, moje ruce tlačily do jeho stehen a mé oči byly uvězněné jeho pohledem. Vzdouvala se mu hruď, nohy sebou cukaly pod mýma rukama, třásly se, když se předklonil, až po kořen v mých ústech, pravou rukou se chytil za čelo postele, druhou mě vzal vzadu za hlavu a udělal se mi do krku.

Bolelo mě v hrdle. S jeho chutí stále na jazyku jsem sledovala, co dělá dál. Jak si obléká košili. Zapíná džíny. Prohrabuje si rukou vlasy a hledá klíče v kapse. Jen tak mě napadlo, kde asi ty klíče má. Jestli nezůstaly v autě. Jestli mu někde nevypadly. V kapsách je nenašel, ale vypadalo to, že ho to netrápí. Na půli cesty ze dveří se zastavil a otočil se zpátky ke mně. Jako by mu najednou došlo, že by bylo dobré se rozloučit.

„Někdy se stavím.“

Tohle jsem nečekala. Tohle jsem nechtěla. Přece už byli od sebe. Měsíce mého plánování nepřišly nazmar. Teď byl čas na náš vztah. Ne aby se do mě vystříkal a zvedl kotvy s nekonkrétní poznámkou, že

se někdy staví. Já chtěla rande. Aby na mě bral ohledy. Obdivoval mě. Když už nic, tak aspoň „děkuju moc“ za dva orgasmy. Brantovi jsem dva orgasmy za jednu noc nedala už nějakých… vlastně asi nikdy.

Jenže – nic. Neodpověděla jsem a on se otočil, plácl rukou do rámu dveří a vyšel ven. Ani ne za minutu jsem slyšela svůj alarm. Informoval mě, že Lee opustil dům.

Lehla jsem si na postel a snažila se přijít na to, co dělám špatně. Možná bylo ještě moc brzy. Třeba potřeboval čas na zahojení.

Možná se vrátí. Spala jsem sama na přikrývkách, které byly cítit trávou, sexem a podvodem.

38

„Jaký je tvůj názor na děti?“ Brantův hlas byl tichý, přes vítr v kabrioletu se staženou střechou téměř nebyl slyšet. Podívala jsem se na něj z profilu, díval se před sebe, ruce na volantu.

„Co tím myslíš?“ Utrhla jsem žmoleček ze své sukně. Položila jsem hlavu na opěrku a dívala se z otevřeného okna. Kolem projel minikaravan a na zatmavovací folii byla přitisknutá dětská tvář, která s vyvalenýma očima sledovala Brantovo auto. Usmála jsem se na toho chlapce a zalila mě vlna smutku.

„Děti. Když jsme spolu začali chodit, mluvila jsi o tom, že chceš mít rodinu. Už dlouho ses o tom nezmínila.“

Neříkala jsem nic. Dívala jsem se na panorama, které jsme míjeli, zapadající slunce vrhalo romantické světlo na město, v jehož ulicích bylo směstnáno příliš mnoho lidí. Snažila jsem se najít slova, vyjádřit věci, které jsem nemohla říct nahlas. Nemožný úkol. Nakonec jsem polkla, vědoma si toho, že Brant má nekonečnou trpělivost. „O rodině teď prostě neuvažuju.“

„Proč ne? Jsi pro mateřství přímo zrozená.“

Otočila jsem se od krásného výhledu, překvapená tím, co právě pronesl. „Proč tohle říkáš?“

„S dětmi u AMBD jsi ve svém živlu. Milují tě.“ Na chvíli přestal sledovat silnici a zadíval se mi do očí na dost dlouho, aby dal najevo, že to myslí vážně.

Podívala jsem se opět na panorama. „Tohle jsou zoufalé dušičky.

Moje vlastní děti by to mohly vnímat jinak.“

„Ale nekecej, sakra.“ Podráždění v jeho hlase absolutně nešlo k jeho povaze, hrubé slovo mě tak překvapilo, že jsem se obrátila zpátky k němu a podívala se mu na ústa. „Ještě jsem neviděl někoho, jako jsi ty. Ženu, která se dokonale hodí pro každou situaci. K tomu, aby stála po mém boku ve firmě. Válela se se mnou nahá v posteli a nechala se uspokojit. Aby vychovávala děti, které jsou milované a obdivované. Aby mě inspirovala. Se kterou bych chtěl zestárnout.“

Trhnul volantem, pneumatiky zaskřípěly o asfalt, švihnul to z dálnice do odstavného pruhu a auto chvíli jančilo, než se opět srovnalo a zastavilo. Zaparkoval, naklonil se ke mně, chytil mě za krk, přitáhl ke svým ústům a jeho polibek byl prudký a náruživý. Snažila jsem se ho nejdřív odstrčit, ale nakonec jsem ho začala tahat za košili. Líbali jsme se u krajnice, jako bychom se několik dní nedotkli, naše ruce hmataly a tahaly, projíždějící auta na nás troubila o překot, ozývalo se z nich povzbuzování, které se mísilo s větrem, světly a západem slunce a vytvářelo podklad pro okamžik, který jsem si nezasloužila. Přelezla jsem dělící panel, sukně se mi vyhrnula, já se nacpala do těsného prostoru jeho klína. V nové pozici se náš polibek prohloubil. Brant mi vyhrnul sukni až k pasu, dlaněmi a prsty mi hnětl zadek a opanoval mě lačnými ústy. „Tak moc tě miluju,“ řekl, zaklonil hlavu, aby mi viděl do očí, já ho chňapla za vlasy, sklonila k němu rty a oplatila jsem mu vyznání. Přestal mě líbat, pevně se mi zadíval do očí a zašeptal otázku, které jsem se chtěla vyhnout. „Je ten problém v nás, Layano? Proto už nechceš děti?“

Pokusila jsem se ho znovu políbit, ale jeho ruce mne zadržely a oči mě pozorně zkoumaly. Hleděla jsem mu do tváře a řekla jediná slova, která mi srdce dovolilo, neškodnou lež, která mi sklouzla z úst.

„Ne, Brante. Ne, přísahám.“

Chraplavě vydechl, rukama se vkradl do mých vlasů, stáhl mě dolů a v jeho zoufalém návratu k mým ústům byla znát úleva. A v tomto okamžiku, s větrem, auty a hukotem města kolem nás, jsem si sama troufla té lži uvěřit.

Není to jím. Není to námi. My dva jsme dokonalí.

39

„Molly se vrátila.“ Pronesl ta slova s temným výrazem ve tváři.

Vzhlédla jsem ze svého místa na gauči a vyhlásila vnitřní poplach.

„Kdy?“

„Předminulou noc se objevila v In Between. Přišla tam pár minut po mně. Chtěla mě zpátky.“ Lee si mnul čerstvý mozol na dlani a podíval se na mě zkoumavýma očima.

Chce ho zpátky. Žádné překvapení. Snažila jsem se, aby se mi neklepal hlas. „Co jsi udělal?“

„Chceš vědět, jestli jsem s ní šoustal?“ Poodešel od okna. Přišel blíž, tyčil se nade mnou. Jeho oči kontrastovaly s chmurným výrazem jeho tváře. Byly spíš arogantní než rozzlobené, každou vteřinu více sexy. Věděl, že mě to nenechává chladnou. Díval se mi do očí a viděl strach, který jsem tak mizerně maskovala. Viděl ho. Pásl se na něm. Vyžíval se v mém žárlivém pohledu. Hrubě mě chytil za hlavu. Přitáhl ji ke své pánvi.

„Vyhul mě.“

„Co? Teď? Ne.“ Odstrkovala jsem se od jeho břicha, ale chytil mě za obě zápěstí. Strhl je dolů tak, aby mé prsty spočinuly na jeho džínech.

„Vykuř mi ho a uvidíme, jestli si zasloužíš, abych ji odmítnul.“ Naše oči soupeřily. Chtěla jsem ho vzít do pusy. Bože, sbíhaly se mi sliny z představy, že se jeho tvrdý pták otírá o můj jazyk. Ale ani za nic se nenechám k něčemu nutit.

Čím víc jsem se odtahovala od jeho džínů, tím víc k nim tlačil mou hlavu. Držel mě na místě. „Vykuř ho a připomeň mi, proč jsem jí řekl ne.“

„Tys jí řekl ne?“ Odtrhla jsem oči od ošoupané džínoviny a pohlédla mu do očí. Jeho oči byly stejně zmučené jako moje.

„Ano,“ procedil mezi zuby a syčivě vydechl, když jsem mu rozepnula knoflík a chtivým prstem přejela po jeho kůži. Nejistým pohybem jsem rozepnula zip. „Bože, já nevím, proč jsem to udělal,

protože její krásnej obličej přímo škemral, abych ji ohnul a opíchal

–“ Zbytek věty zanikl ve sténání, které z něj vyšlo, když jsem si vrazila jeho penis do hrdla. Chňapl mě za vlasy, díval se mi do tváře a přirážel do mých úst. Na Molly teď zapomněl a vyrážel mé jméno.

„Ty s ním šukáš,“ řekl s penisem ztopořeným na maximum. Chytla jsem ho za stehno i za ptáka a modlila se, aby slzy v mých očích byly jen od kouření a od ničeho jiného. „Pořád s ním chrápeš a ode mě chceš, abych byl svatej.“ Ignorovala jsem tu poznámku, snažila jsem se přesměrovat jeho pozornost a tiché naříkání jeho rtů mi bylo signálem, že se mi to daří. „Proč?“ zeptal se. „Proč bych to měl dělat?“

Na tuhle otázku jsem nereagovala; pouze na jeho chtíč. A když jeho orgasmus pominul a on si mě přitáhl nad sebe na gauč, položil na svá prsa a objal, moje vlhká ústa proti jeho, zdálo se, že na odpovědi už ani nezáleží.

40

Před rokem a třemi měsíci

Můj dům nebyl zvyklý na přítomnost chlapa. Na jeho váhu na polstrování gauče. Na pohozené ponožky na chodbě. Leeho vůně útočila na chodby, soupeřila s vůní leštěnky a květin, mužnost se střetávala s jemností a drtila ji v prach. Účinek muže byl pro můj dům novinkou; Brant tu byl na návštěvě dvakrát, v počátku našeho vztahu, pak už nikdy nepřišel. Přesto mi v šatníku v pokoji pro hosty viselo pár jeho věcí. Všechno, co jsem nosila doma zezačátku, než jsem měla šatník v jeho vile.

Za poslední týden jsem vídala Leeho skoro denně, užívala si čas s ním, dokud to šlo. Brant byl nedostupný. Jillian řekla, že ho viděla jen párkrát, když tu a tam vrazil do kanceláře, ale telefon nebral a na textovky neodpovídal. Říkala, že to je normální – že to takhle má. Většinou se to stává ve velkém stresu. A protože se jeho vyjednávání s iTunes zrovna blížilo ke kritickému bodu a ve vzduchu bylo několik miliard dolarů, dalo se to označit za stresové období. Měl by být tady, jenže nebyl. Život prý jde dál, ona to prý zvládne.

No tak co. Aspoň jsem měla čas na Leeho. A brala jsem ho všemi deseti. Držela jsem se ho, protože jsem nevěděla, kolik okamžiků mi ještě zbývá. Tušila jsem konec naší budoucnosti. Seděla jsem na kraji propasti jménem „pravděpodobně“ . Zmizí. Věděla jsem to, cítila to v každém z těch dokonalých momentů. A potom začne celý ten koloběh nanovo. S novým mužem, s novým neznámým, který mi bude dělat bokovku k Brantovi.

Stál u lednice, ruku položenou nahoře, koukal dovnitř a šířil oblak chladného vzduchu. „Nic tady nemáš,“ konstatoval.

„Vždyť je plná. To lze těžko označit jako nic.“

„Žádný pivo. Žádný nezdravý jídlo. Ani zmrzlina. Kdybych to tady všechno vyjed, tak ještě zhubnu.“ Zavřel ji a znechuceně šel do obýváku. „Jdem někam pro večeři.“

„Teď?“ Mrkla jsem na hodinky. „Je skoro devět.“

„Přesně, proto mám hlad. Ta ubohá napodobenina večeře, kterou jsme měli před čtyřma hodinama, se nepočítá.“

Obrátila jsem oči v sloup. Ta ubohá napodobenina večeře byla foie gras. Brantovo oblíbené jídlo. Mělo mě napadnout, že v tomhle složitém scénáři plném konfliktů se nad tím Lee bude ofrňovat.

„Fajn.“ Vstala jsem a hodila dálkový ovladač na gauč. „Půjdu se převléknout.“

„Kašli na to. Tohle je v pohodě.“ Chytil mě za loket a vedl mě ke dveřím.

Podívala jsem se na své džíny. „Kam jdeme?“

„Pojedem autem. Někde poblíž přece něco musej mít.“

Vyšla jsem ven, vzala z pultíku klíče a stiskla knoflík od garáže, ale zarazila jsem se při zavírání hlavních dveří, když jsem uviděla Leeho, jak stojí na příjezdové cestě. Hlavu měl otočenou ke garáži, v níž se postupně vyjevil můj vozový park, jak se vrata pomalu vyklápěla.

Zaklapla jsem dveře a sešla ze schůdků před hlavními dveřmi přesně ve chvíli, kdy tiše hvízdl. „Sakra, Štístko. Možná že taky začnu píchat s tím tvým chlapem.“

Nakvašeně jsem prošla kolem něj. „Mám i svoje peníze. Ne všechno je od Branta.“ Jak směšná věta na mou obranu, tím spíš, že tři ze čtyř aut byly darem od Branta. Šla jsem ke svému mercedesu, autu, které jsem používala na každodenní popojížďky, ale on mě zastavil rukou. „Vezmeme si to černý.“

Náhle jsem se zastavila a trhla k němu hlavou. „To černé?“ otálela jsem.

To zmíněné černé byl Land Rover Defender z roku 2004. Bylo to jediné auto v garáži, za které jsem zaplatila, respektive jsem ho doplatila poté, co jsem za něj směnila své staré auto. A tahle situace byla teď o to trapnější, že jsem ho koupila jako dárek Brantovi. Chtěla jsem se mu trochu revanšovat za dary, kterými měl tendenci hýřit.

Bohužel pro mě nebyl Brant tím vozem nadšený. Tím svým brutálně upřímným způsobem, který jsem na něm milovala, mi to řekl, jakmile jsem mu předala klíčky.

„SUV opravdu nejsou nic pro mě.“ Rozpačitě držel ten klíček v ruce a podíval se nejdřív na něj, pak na černé auto a nakonec na mě a tvářil se zaraženě. „Nemám rád tu jejich nejistotu. A v testu IIHS vyšly nejhůř, co se týče rizika převrácení. Ten…“

„To je v pohodě.“ Usmála jsem se na něj. Natáhla se zpátky pro klíček. „Měla jsem se zeptat.“

„Zkrátka nepotřebuju auto, které nikdy nebudu řídit.“ Sklonil se ke mně, vzal mě kolem pasu a políbil mě do vlasů. „Vadí ti to?“

Vadí? Tupě jsem zírala na auto, které jen za ty dva dny od chvíle, kdy jsem podepsala papíry o koupi, ztratilo na ceně dobrých deset táců. Vzhlédla jsem k němu a dovolila mu, aby se sehnul a políbil mě. „Ne, zlato. Jsem ráda, žes mi to řekl.“

Jeden ze zaměstnanců BSX to auto odvezl do mého domu, kde trávilo většinu času v garáži. Nyní byl Lee na mé příjezdové cestě a chystal se jít k té zatracené věci. Udělala jsem pár kroků ke skříňce na klíče. Vyndala klíčky od defendera a podala je Leemu.

„Na. Budeš řídit.“

Beze slova si klíčky vzal, naskočil do auta, rukama přejel po kůží potaženém volantu, připravil vše k jízdě a pak se už silný hlas motoru rozlehl po garáži. Ostražitě jsem ho sledovala. Čekala jsem, až vyjede z uzavřeného prostoru a potom šla ke dvířkům u spolujezdce. Vylezla jsem nahoru do vozu o více než dvou tunách čisté mužnosti. Vozidlu, které se zdálo jako stvořené pro Leeho, pro jeho tělo, které se pohybovalo volně a přitom sebejistě, pro jeho ruku, která snadno a spokojeně chytila za řadicí páku.

Přesně tohle jsem si představovala, když jsem to auto kupovala. A možná proto jsem ho koupila. Možná jsem se snažila zapojit svého génia a vnořit ho do nádoby plné maskulinního nebezpečí. Zdrsnit jeho hladké okraje. Připoutala jsem se a polkla svou část viny.

Lee se skřípěním pneumatik vyjel z mé brány.

O deset minut později, když už rádio přeřvávalo poryvy větru, jsem plácla Leeho do paže a ukázala prstem. „Tamhle.“ V nákupním cen tru byl sportbar. Lee následoval mou ruku, švihl to na volné parkovací místo a vyskočil, dlaň přitom ponechal na boku defendera déle, než bylo nutné, a oči měl trochu zasněné.

Přidala jsem se k němu, šli jsme do restaurace a naráželi do sebe boky, jeho paže omotaná kolem mého ramene, což bylo gesto všední, ale povědomé. Pár týdnů šoustání a cítili jsme se jeden vedle druhého v pohodě. Zarděla jsem se, natáhla jsem se k němu a dala mu pusu na tvář. Přitiskl si mě, cítila jsem jeho pevnou paži.

Tohle se nezdálo jako náplast. Tohle bylo přesně tak, jak to být mělo. Nic tomu nescházelo. Tohle klapne. Zamiluje se do mě a jen do mě. Ovšem pak moje oči spatřily Jillian a já se prudce zastavila.

Jillian nás oba přejela očima, jedním dlouhým pohledem si všimla všeho na Leem. Kdokoli jiný by si toho asi nevšiml, ale já viděla tu změnu, přehlídku emocí, která jí přeběhla po tváři. Nebyla jsem schopná uhnout očima, nedokázala jsem se pohnout. Zírala jsem na ni až do chvíle, kdy si její kritický pohled našel cestu k mým očím. A tak jsme na sebe hleděly, dvě ženy, každá na opačné straně barikády. Mými zbraněmi byl sex a vášeň, jejími rodinná pouta a historie. V tom pohledu proběhla celá konverzace. Byla to žhavá bitva emocí, argumenty předložené pevně semknutými rty a mlčenlivými pohledy. Potom bitva skončila, starší žena zavřela oči v jednom dlouhém, bolestném okamžiku. Cítila jsem její zklamání. Její zlost. Frustraci. Věděla jsem to, cítila jsem to v srdci.

Odtáhla jsem se od Leeho, strčila pramen vlasů za ucho, ruce jsem vrazila do kapes a jeho oči přečetly ten pohyb. „Co je?“ Začal těkat očima kolem, Jillian sice viděl, ale přejel ji, evidentně ji neidentifikoval jako problém.

„Moje kamarádka. Běž dovnitř. Já za minutku přijdu.“

Pokrčil rameny. „Klidně.“ Hodil mi klíče a otočil se. Podle křečovitého výrazu Jillian bych se vsadila, že na ni cestou zamrkal.

Čekala jsem, vykročila vpřed a periferním viděním registrovala, jak vstupuje do baru, hudba a hlasy zevnitř na chvíli zesílily, než se za ním dveře zavřely a my dvě tam zůstaly stát v tichosti. Dvě sokyně a mezi námi téměř dva metry betonu.

„Co to děláš, Layano?“ Její hlas zněl unaveně. Zbitě. Jako by se o tomhle hádala už milionkrát a už na to neměla sílu.

„Já nemůžu…“ Nedořekla jsem. Snažila jsem se najít slova.

„Víš, jaký Brant je.“ Kývla jsem hlavou směrem tam, kam odešel Lee. „Je jiný. Snažila jsem se… Nemůžu si pomoct.“

„Miluješ Branta.“ Vzdychla a vydechla, jako by byla přidušená a stará. „Já vím, že ano.“

Kývla jsem. „Ano.“

Podívala se přes rameno. „A on? Získal si kus tvého srdce?“

Polkla jsem. Hledala jsem ona zákoutí srdce, která nechtěla existovat. „Zčásti ho miluju taky. Opravdu to nedokážu oddělit.“

Pevně semkla ústa. „Hraješ nebezpečnou hru.“

„Je to moje hra. Jsem to já, kdo je s ním ve vztahu.“ Té prostořekosti jsem litovala v okamžiku, kdy jsem ta slova vypustila z úst.

Oči jí zaplály. „Ty sobecká, hloupá náno.“ Zapíchla prst směrem k baru. „On tě opustí, Layano. Jednoho dne se probudíš a ten chlap, který je tam, bude pryč. Brant tě miluje. Zůstane s tebou navždycky.“ Kývla jsem. „Já vím.“ Otočila jsem se, strčila kabelku do podpaží, protože jsem potřebovala zaměstnat ruce, a šla k neonovému

nápisu. Zastavil mě její hlas, tichý, ale rozhodný.

„Brant mi řekl, že tě opět požádal o ruku.“

„Ano.“ Otočila jsem se. Podívala se jí do očí. „Měla bych si ho vzít?“

Zachechtala se. Byl to chladný, protivný zvuk, jenž vypovídal o nevěřícnosti a beznaději. „Lano, ty víš, že na tobě mi nijak zvlášť nezáleží.“

„Toho jsem si dobře vědoma.“

„Ale nevím, jestli bych byla oporou vůbec nějaké Brantově

přítelkyni. Mohla jsi ho opustit. Tam v Belize, když ses to o něm dozvěděla. Ale neudělalas to. Zůstala jsi s ním. Před pěti minutami bych řekla ,ano, vezmi si ho‘. Ale teď? Když jsem tě viděla s ním?“ Trhla hlavou k baru. „Ohrozíš všechno, co máš, protože chceš všechno, co nemáš. Pokud jde o Branta, nedostaneš všechno. Dostaneš jen to, co s tebou sdílí. A s tím se musíš spokojit.“

Vydolovala jsem svůj hlas odněkud z propasti hanby. „Nevím, jestli se s tím dokážu spokojit.“

Zavrtěla hlavou, oči plné zklamání. „Láska není jen o tom, s čím se dokážeš spokojit. Buď svobodná a buď šťastná. Láska je o tom mít na prvním místě jeho samého, taky jeho zdravý rozum, jeho štěstí. Jestli k tomuhle nejsi svolná, tak ho doopravdy nemiluješ.“

Zasadila mi tuto oprávněnou ránu a otočila se k odchodu. Její podpatky klapaly po parkovišti, hlavu měla skloněnou, ramena svěšená. Z určité části jsem tu ženu milovala. Za to, jak o Branta bojovala. A z té druhé části jsem ji bytostně nenáviděla.

Otočila jsem se a zamířila do baru, mou cestu do pekla lemovaly neonové nápisy a pokušení, všechno v podobě Leeho.

41

„Layano.“ Jillian vzhlédla od psacího stolu a s povytaženým obočím koukla na svého správce, který se vedle mě doslova třásl.

„Jaké… překvapení.“

Vykročila jsem vpřed, usedla na kraj nejbližší židle; kdybych stála ještě o něco déle, začala bych se cítit jako kdysi dávno ve škole, v ředitelně. „Potřebovala bych si s tebou o něčem promluvit.“

Vstala a roztáhla ruce. „Beze všeho. Vždycky tě ráda vidím. Chade, prosím, nech nás o samotě, a kdyby chtěl někdo rušit, zdrž ho.“

Slyšela jsem rychlé kroky a Jillianiny oči se vrátily ke mně. „Co se děje?“

„Děkuju, že jsi včera večer neztropila scénu.“

Prkenně přikývla. „Opravdu jsem neměla na vybranou.“

„Dělám pro Branta hodně. I pro tebe. Pro BSX.“

Našpulila rty. „Jen uchováváš tajemství. Tak to nenafukuj a nedělej z toho hrdinský čin, drahá.“

„Potřebuju něco na oplátku. Od tebe.“

„A to?“ Šla ke starožitnému stolu, přistavenému k pravé stěně její kanceláře, a začala si nalévat šálek kávy. Mně nenabídla, ale já se nad tou malichernou urážkou mohla jen pousmát.

„Potřebuju vědět, kolik mužů…“ Podívala jsem se ke dveřím.

„S kolika muži je Brant…,“ snažila jsem se najít ta správná slova, která by se tady, kde nebylo soukromí, dala použít, „… v kontaktu. Jestli je Lee jediný. Jaká je možnost, že jich bude víc.“

Zkrabatila čelo a pokynula mi, abych zavřela dveře. „Plánuješ si nastřádat více známostí, Layano? Žonglovat s více muži naráz?“ Zamíchala si do tmavého nápoje lžičku cukru. „Na to tvá inteligence ani zdaleka nestačí. Věř mi. Na tohle nemá nikdo.“

„Jen mi odpověz na tu otázku, prosím.“ Nedokázala jsem setřást dobré způsoby, ulpívaly mi na kůži jako mastnota, která se tím víc roztírá, čím víc se ji snažíte smýt.

Odložila lžičku. „Teď je to Lee. V minulosti byli jiní muži, ale všichni odešli. Proto jsem se tě snažila předem varovat. Tahle část Brantova života… Musíš na ni prostě zapomenout. Soustředit se na budování vašeho vztahu, upevňovat ho a zapomenout na všechno a všechny ostatní.“

„Jak dlouho vydrželi ti před ním? Ti ostatní muži?“ Polkla jsem a najednou se bála odpovědi.

Pokrčila rameny. „Těžko říct. Se mnou oni vůbec nemluví. Hádala bych, že v průměru dva až tři roky, někteří dokonce i pět. A ještě něco, Layano.“ Podívala jsem se jí do očí.

„Lee je z nich nejslabší odvar. Pár z nich bylo… zlých. Se sklony k násilí. Nemůžeš je všechny zachránit. Povedlo se ti uchvátit Leeho, gratuluju. Ale nezpychni a nemysli si, že další muž bude stejný. Další tě klidně může ohnout a znásilnit.“

Udělalo se mi zle, ta krutá slova, která jí sklouzla z jazyka, byla stejně děsivá jako představa, která je provázela. Představila jsem si všechny možnosti, všechny nemyslitelné věci, které mě nikdy ani nenapadly. Ve svém životě jako ze škatulky jsem nikdy nepoznala pravou zvrácenost.

„V tuto chvíli bude pro tebe asi nejlepší, když se s ním buď rozejdeš, nebo budeš velká statečná holka. Musíš se rozhodnout. Buď Branta miluješ i navzdory tomuhle, nebo ne. Jak moc ho miluješ?“

Opět jsem se soustředila na její slova, její výzvu. Zavřela jsem oči a vybavila si Brantovu tvář. Muže za onou genialitou. Muže, kterého jsem milovala způsobem pro mě dosud nepoznaným. Muže, za něhož bych bojovala, kvůli kterému bych lhala, podváděla a kradla. Muže, pro kterého nějak, nějakým způsobem, existovala záchrana. Věděla jsem, že to půjde. Muselo. Otevřela jsem oči a pohlédla na Jillian. Jak moc ho miluješ ty? „Dost. Víc než dost.“

Vzdychla. Odložila šálek s kávou. „V to pevně doufám.“

42

Před rokem a dvěma měsíci

Lee byl opilý. Při chůzi vrávoral. Když se opřel o bar, podklouzla mu ruka. Vrhla jsem nevraživý pohled na barmana, stejného kreténa, který tu byl před deseti měsíci, a řekla si o lahev vody. Dostala jsem špinavou sklenici a kývnutí k záchodu. Hajzl jeden. Šoupla jsem mu sklenici zpátky.

Posadila jsem se na nejbližší stoličku a přisunula se dost blízko na to, abych zbrzdila jeho pád, kdyby to neustál. „Co se stalo?“ Chytila jsem ho za bradu a nastavila si jeho tvář tak, abych viděla na rozražený ret a oteklou čelist.

„Zasranej páprda. Řek, že prej sem se minulej tejden zdejchnul a nechal půlku trávy nedosekanou.“

„A bylo to tak?“ Ostrý pohled, kterého se mi dostalo, byl dostatečně výmluvný. Zvedla jsem ruce. „Tak promiň.“ Podívala jsem se na barmana. „Nemohl byste mi dát trochu ledu?“ Chlap mi podal sáček na odpadky a na dně pár hrstek ledu. Zavázala jsem ho a opatrně přitiskla k Leeho ústům. „Jak jsi k tomuhle přišel?“

„Ten kokot mi hrozil, že to o mně rozhlásí po čtvrti.“ Pokrčil rameny. „Tak jsem mu dal pěstí.“ Zamrkala jsem, protože úroveň tohoto příběhu pokulhávala někde na hranici nedospělého chování.

„Proč jsi prostě jen neodešel?“

Odstrčil sáček s ledem, zahýbal čelistí ze strany na stranu a pouštěl na mě zlost z krví podlitých očí. „Potřebuju práci. Potřebuju prachy.“ Sáhl pro pivo, které už tam nebylo. „Ani jsem nečekal, že bys to pochopila, když jsi za celej život nikdy pořádně nemákla.“

Nikdy za celý život nemákla. Pravda. Ze Stanfordu jsem se přesunula k práci na částečný úvazek a nyní žila životem zhýčkaného důchodce. Na plný úvazek jsem se věnovala Brantovi a teď i Leemu. Lee tu větu dořekl s nechutí, jako bych byla kvůli nedostatku odpracovaných dnů degradována na podčlověka. Brant nikdy o ničem

takovém nemluvil a mě najednou napadlo, jestli si čirou náhodou něco podobného nemyslel. Emoce a pocity zůstávají často skryté. Potlačované, dokud si nenajdou únikovou cestičku, kterou vybublají na povrch.

Vrátila jsem k jeho ústům sáček s ledem a on přivřel oči, když se ten mrazivý chlad setkal s tržnou ránou.

„Sklapni,“ zašeptala jsem. „Ber to jako chlap.“

Položil tvář do mé ruky a mé smysly zaplavil pach alkoholu, trávy a hlíny.

„Vezmem si tuhle židličku, princezno. Neva?“

Lee otevřel oči, já mu přestala tisknout k puse led, otočila jsem se a uviděla za sebou muže, který potetovanou paží objímal ženu, již bych zdvořile popsala jako tvrďačku. Druhou rukou držel kraj mé židličky, jako by uvažoval, zda mi ji nemá podtrhnout a shodit mě tak na podlahu plnou bakterií. Očima jsem těkala po baru a všimla si, že je v jeho těsném prostoru plno lidí podobných chlapovi, který stál právě přede mnou. Jediný, kdo sem nepatřil, jsem byla já ve svých lněných kalhotách a botách od Jimmyho Chooa. S kabelkou, která stála víc než polovina aut na parkovišti. Chodit sem v pátek o půlnoci bylo ode mě hloupé. Byl nerozum cpát se do atmosféry plné alkoholu a hrubiánů a čekat, že si mě nikdo nevšimne a nebude se do mě navážet. A nezkusí mě poslat tam, kam patřím.

Sklouzla jsem ze stoličky. Mé podpatky našly podlahu a rukou jsem se chytila baru. „Jistě.“ Usmála jsem se, ale muž se tvářil pořád stejně, jeho potěšení z toho, že získal místo k sezení, bylo schované za jeho vagabundskou, špinavou a hrubou vizáží.

„Sedni si zpátky,“ zahuhlal Lee a zvedl hlavu natolik, aby mi viděl do očí. Díval se na mě a očima mi rozkazoval.

„Stejně bych měla jít,“ řekla jsem tak tiše, aby se to zbytečně nerozlehlo. Bože, tohle jsem teď nepotřebovala. Zpitý Lee, který už byl zkrvavený po jedné hloupé rvačce, bude teď navíc bránit mou čest na místě, kam bych vůbec nešla, kdybych měla všech pět pohromadě.

Lee prudce seskočil, trochu se zakymácel a postavil se čelem k

muži za mnou. Který sebou bohužel ani nehnul, pořád stál jen o krok dál, svou přítelkyni přilepenou na boku. „Co máš sakra za problém?“ Zatahala jsem Leeho za paži. „Lee.“ Za to jediné slovo jsem si vysloužila mrazivý pohled a v něm vepsané všechno, co momentálně

nemohl říct nahlas.

Nemohl mi kupovat auta. Nemohl mě zasypávat drahokamy a budovami a výlety do Dubaje. Neměl pomalu ani na pivo, kterým se proléval. Zato tohle, tohle jediné udělat mohl. Mohl se mě zastat, poprat se kvůli mně třeba do krve. Něco takového by Brant nikdy neudělal. Do podobné situace bychom se v našem alternativním životě nikdy nedostali. Tohle byl Leeho svět. Tady byl král. Tady přemůže potetovaného draka a stane se mým hrdinou. Jeho oči propalovaly vzduch mezi námi a já roztřeseně vydechla. Pustila jsem jeho paži a sedla si zpátky na onu stoličku, která byla nyní předmětem sporu.

„Vy dva stejně nechlastáte. Pusťte sem někoho, kdo jo.“ V těch dvou větách jsem uviděla zažloutlé zuby a úšklebek, před nímž bych přešla na druhou stranu silnice. Leeho tělo ztuhlo. Věděla jsem, že jeho pěst půjde totálně vedle. Na okamžik jsem musela obdivovat pohyb jeho zádových svalů, když se vrhl vpřed, pak však pravý hák minul toho, který mě urazil, o dobrého půl metru, takže se muž jen zaklonil a hravě se ráně vyhnul.

Zavřela jsem oči. Už jsem nemohla koukat. Odsunula jsem stoličku, když se v okolním hluku ozval náraz pěsti do těla. Prostor najednou ztichl, osazenstvo baru se cpalo dopředu, tucet lidí ztichl a natahoval se, aby lépe viděl. Otevřela jsem oči přesně v okamžiku, kdy Lee zavrávoral vpřed. Jeho pěst tentokrát trefila a mužova hlava nepřirozeně odlétla dozadu. Skočila jsem mezi ty dva, očima vyhledala druhou ženu v tomto měření sil. Praskla bublinu, odvrátila se a pospíchala k mé uvolněné židličce. Jakmile měla kde sedět, dva muži pro ni přestali existovat.

„Dost! Přestaň!“ řvala jsem Leemu do tváře a on se zarazil na dost dlouho, abych ho stihla strčit pozadu mezi ostatní, kde nás okamžitě pozřelo moře těl; v baru bylo tak málo místa, že nepojal

pohybující se masu, aniž by se někde nepřelil jinam. Vlna těl nás odřízla od druhého rváče. Zavěsila jsem se do jeho paže, táhla ho, vlekla ke dveřím a ven na ulici.

Čekala jsem nadávky, hlasité projevy mužské síly, pokus vrátit se dovnitř, ale on jen vrávoral. Jeden krok dopředu, jeden dozadu, potom se posadil, kolena se mu podlomila tak, že klesl na zem téměř ladně, jako by se do toho sedu dostal přes plié. Na špinavém obrubníku objal kolena pažemi a hlavu nechal spadnout na předloktí.

Sedla jsem si vedle něj, jak nejopatrněji to šlo. Věděla jsem, že jakmile dosednu zadkem na beton, odsoudím své lněné kalhoty k předčasnému trestu smrti.

Ticho. V tichu mi bylo fajn. Přišlo mi teď nesmírně vhod, vrátilo mě do jiné doby a na jiné místo. Byla to záchrana před šílenstvím dnešní noci. Svěsila jsem hlavu a přemýšlela, co to vlastně dělám. Měla bych být doma. V klidu svého domu, po bradu ponořená ve vaně plné pěny, s knihou v ruce. Nebo stočená v houpací síti na zadní verandě. Poslouchat oceán a nechat se jím ukolébat.

„Ty to nikdy neuděláš.“ Z těch slov byla cítit deprese, posílená alkoholem a zoufalstvím.

„Co neudělám?“ Pořád jsem měla hlavu svěšenou, oči zavřené. Nechtěla jsem vidět, jak se teď tváří. Sama jsem nechtěla znát odpověď na otázku, kterou jsem právě položila.

„Neopustíš ho.“ Dlouhé ticho, přerušené někde ve tmě tříštěním skla a nadáváním. „Neopustíš, že ne?“ Cítila jsem na sobě jeho pohled, přinutila se zvednout hlavu a podívat se mu do očí, jak si zasloužil.

Muž přede mnou si stále objímal kolena pažemi a vypadal tak zničeně, až se mi zachvěla duše. Viděla jsem tohoto muže v různém světle, ale tohle bylo to nejslabší. Tenhle se mě dotýkal nejhlouběji a zraňoval mě ze všeho nejvíc. A já ho svým způsobem nejvíc milovala.

Zírala jsem na něj a řekla jediné, na co jsem se zmohla. „Ne,

neopustím. Nikdy ho neopustím.“

Odvrátil zrak, znovu opřel hlavu o ruce a nad ulicí se rozhostilo ticho.

Potom se předklonil a s přidušeným výkřikem začal zvracet na špinavý asfalt.

Taxík nás zavezl ke mně domů. Hrozně nerada jsem opustila své auto, ale nechtěla jsem mít ve voze opilého Leeho a řídit. Potřebovala jsem obě ruce, kdyby se mu náhodou při dvacetiminutové jízdě udělalo špatně. Naštěstí k ničemu nedošlo. Položil se na sedadlo, hlavu mi složil do klína, bezvládnou ruku nechal na mém stehně, jako by se chtěl ujistit, že tu jsem.

Několikrát během cesty odpadnul, drncání ho ukolébalo, hlava se mu koulela po mém klíně a ve mně se znovu budil strach, jestli se podruhé nepozvrací. Ale když taxík projížděl mou branou, bylo všechno v pohodě. Řidič nás vysadil vpředu před domem a za dvacet babek navíc se nechal přemluvit, aby mi ho pomohl dostat do postele. A tam, svlečený a s holou hrudí, přikrytou mou prošívanou dekou, usnul. Položila jsem se vedle něj na bok a pozorovala jeho krásnou tvář. Dívala jsem se, přemýšlela a snažila se uspořádat změť pocitů ve své hlavě.

Když jsem se ráno vzbudila, zjistila jsem, že zmizel a s ním i peníze z mojí peněženky.

Opravdu zmizel. Jeho telefon byl němý. Džíp našel můj soukromý detektiv, prý opuštěný. Po muži, kterému patřila velká část mého srdce, nikde ani památky. Neviděla jsem ho sedm měsíců.

Snažila jsem se na něj zapomenout.

Snažila jsem se přijmout jeho zmizení jako požehnání.

Věci v mém světě s Brantem šly dál. Dny utíkaly poklidně, beze stresu. Dohoda s iTunes byla uzavřena, Brant zdvojnásobil své jmění, život plynul dál. Jenže pokaždé, když jsem nebyla s Brantem, jsem myslela na Leeho. Lámala si hlavu. Tesknila. Odmítla další Brantovu

nabídku k sňatku, tentokrát nad svíčkami a humrem na horní palubě jeho jachty. Málem už jsem na ni kývla. Když byl Lee pryč, musela jsem bojovat, abych řekla ne. Ale nekývla jsem.

Musela jsem zjistit, jestli Lee někde je.

Musela jsem se ponořit zpátky do temnoty, ověřit si jeho existenci, dozvědět se víc. Prostě jsem nemohla jinak.

43

Brant

Prstýnek schovávám v kanceláři, v hlavním šuplíku v psacím stole. Krabička už je ošoupaná od toho, jak jsem ten samet nespočetněkrát převracel v prstech. Víckrát, než pro kolik byl stvořený.

Koupil jsem ten prsten před třinácti měsíci. Bylo to hnutí mysli, rozjasnilo se mi až v okamžiku, kdy jsem si uvědomil, že jsem z nějakého neznámého důvodu v centru, kolem mě mraky lidí, ten každodenní mumraj San Francisca. Nenávidím tohle město, v němž je nacpáno příliš mnoho lidí na příliš těsném prostoru a je nutné bojovat o vzduch, což působí téměř klaustrofobicky. Stál jsem na té přelidněné ulici, pod nohama špinavé praskliny, a naproti přes ulici jsem uviděl klenotnictví, stříbrný nápis černobílého klidu oproti šílenství zbytku ulice. Propletl jsem se davem a vešel dovnitř. Možná náušnice. Něco, co by se jí třpytilo v tmavých kudrlinách. Vstoupil jsem do té oázy klidu a drahoty a hned se mi lehčeji dýchalo. Usmál jsem se na muže, který mě vítal. Přistoupil jsem nikoli k vystaveným náhrdelníkům a náušnicím, ale doleva, nohy mě nesly k třpytivé řadě zásnubních prstenů.

Nevěděl jsem, na co myslím. Přece ji nemůžu požádat o ruku, dokud nebudu čistý. Aniž bych jí řekl o temnotě ve své duši. Jsem poškozené zboží. Vím to. Ona si to taky zaslouží vědět. Být si vědoma, do čeho se pouští. Vědět o bolesti, kterou ji budu vláčet, jestli moje léky někdy přestanou působit. Jenže tohle všechno jsem pustil z hlavy v okamžiku, kdy jsem přistoupil ke skleněné vitríně. Když se mé oči začaly toulat po průměrných prstenech a zapíchl jsem prst nad jedním hloučkem kroužků. „Ukažte mi tyhle.“

Odešel jsem bez prstenu. Nebylo tam nic, co by jí bylo rovno. Ale oni mi vyšli vstříc. Našli kámen, který by k ní pasoval. Přírodní modrý diamant. Trvalo jim tři týdny, než našli dostatečně veliký.

2,41 karátu ve tvaru štítu. Unikátní tvar, jedinečný kamínek, přesně pro ni. Umístili ho na jednoduchý kroužek a doručili přes Brink2. Další měsíc strávil ten prsten v mém stole, dokud jsem nenabyl dojmu a neujistil se, že je ten správný okamžik. Největší rozhodnutí v mém životě, důležitější než jakákoli smlouva, kterýkoli zlepšovák. Pečlivě jsem ten krok uvážil, analyzoval pro a proti, zkoumal svůj vztah s Layanou ze všech možných úhlů. Vnímal jsem to jako obchodní rozhodnutí, i když manželství by mělo být něco úplně jiného. Jenže já už věděl, co mé srdce cítí. Nemělo cenu držet je pod vodou, aby se utopilo v situa ci, již nelze vyhrát. Musel jsem si projít analytickým procesem, abych se ujistil o úspěchu.

Před žádostí o ruku jsem provedl svou vlastní analýzu (pozitivní výsledek), a potom její. Snažil jsem se určit, zda je tohle pro ni moudré rozhodnutí. Pokoušel jsem se vyvodit důsledek toho, že by odhalila mé tajemství. Možná bude v pohodě. Možná to pochopí.

Nebo možná zmizí navždy.

Donekonečna jsem to probíral, propracovával různé scénáře, otočil ten prsten v ruce nejmíň tisíckrát… a pak jsem do toho šel. Rozhodl jsem se, uvědomil o tom své účetní a příbuzné a zamával na rozloučenou veškerým logickým argumentům.

Láska. Nutí nás dělat bláznivé věci.

Překulil jsem prstýnek po bříšku palce, sledoval, jak se ten diamant třpytí ve světle mé stolní lampy. Potom jsem jej vrátil do krabičky, zavřel víčko, vrátil do přechodného-trvalého bydliště. Zhasnul jsem lampu a dlouho tam seděl, moje kancelář a moje srdce prázdné a mlčenlivé.

44

Před sedmi měsíci

Tentokrát přišel Lee za mnou. Opíral se o zadní stěnu mého domu, zahalený časně ranním, zlatavým stínem. Byl do půli těla nahý, jen v šortkách a usychala na něm slaná voda.

Zastavila jsem se, prsa mi trčela ve sportovní podprsence, pot se mi řinul po rozpálené tváři. Utřela jsem si obličej a podívala se mu do očí, ještě zadýchaná od finálního sprintu. „Čau.“

„Nazdar.“

„Vrátil ses.“

Vyšel ze stínu, slunce ozářilo jeho kůži a on mžoural. Došel až ke mně, zastavil se, natáhl ke mně ruku a zatahal mě za culík. „Jo.“

„Chyběl jsi mi.“ Nedokázala jsem té větě zabránit. Byla to pravda, jakkoli se mi to protivilo.

Usmál se, sklopil zrak, snažil se skrýt svou reakci. Jenže z tváře na mne mrkal dolíček, přesně ten, z něhož se mi podlamovala kolena.

„Už mě neopouštěj.“ Na mém hlase byla znát slabost a on ke mně opět vzhlédl. Zkoumal mé oči s vážností, jež se podobala spíše Brantovi než Leemu.

„Dobře,“ kývl.

Můj orgasmus dozníval, jeho penis byl ještě hluboko uvnitř, jeho tělo omotané kolem mého, dvě siluety předkloněné u kuchyňského okna, líbal mě na krk, hruď se mu vzdouvala proti mým zádům a on přirážel, sténal, naříkal mé jméno, jako by si mě označkoval jen pro sebe. Zachvěl se ve mně, než ho vytáhl, šeptal mé jméno a přitom mě políbil zezadu na krk.

Moje nohy vypověděly službu. Chytil mě dřív, než jsem se skácela, a táhl mě pozpátku, až jsme oba skončili na mé posteli.

„Bože. Já tě tak hrozně rád šoustám.“ Ztěžka oddychoval, postel se prohnula, jak se překulil a přitáhl si mě blíž.

„Nápodobně.“ Zavřela jsem oči. Uvítala jsem průvan na kůži.

Vzpamatovávala jsem se.

„Potřebuju sprchu.“

Zakřenila jsem se. „Já taky. Dej mi minutku.“

„Dneska nemám nic na práci. Nemusíš vůbec pospíchat.“

Nechala jsem oči zavřené. Cítila jsem, jak zvedá mou ruku. Přejíždí prsty po čárách v mé dlani. Přitiskl k nim rty a moje prsty sevřely jeho ústa.

„Takhle tě miluju.“ Měl ústa zabořená do polštáře, a tak to znělo tlumeně. Pořád jsem měla zavřené oči, ale usmála jsem se.

„Jak – takhle?“

„Nahou. Spokojenou. Když nemáš nic na sobě a není nic, kvůli čemu bych se cejtil jako póvl.“

Tohle mi otevřelo oči. Zvrátila jsem k němu hlavu. „Póvl? Proč by ses tak měl cítit?“

„Žijeme každej v jiným světě, Lano. Neignoruj to, tím mě tak akorát urážíš.“

Mlčela jsem. Cítila jsem na zádech měkké pohlazení, které se omlouvalo za tón jeho hlasu. „Ale jsi tady.“

„Jo. Ani ti nemůžu říct, kde jsem byl. Všechno…“ Utichl.

„Všechno je v tahu, když nejsem s tebou.“

Měl by to být kompliment. Místo toho jsem se cítila, jako by vyřkl soud odnětí svobody. Faktické konstatování. Neodpovídala jsem.

„Kéž by ses mohla setkat s mojí matkou.“

Na okamžik jsem zapomněla dýchat. Čekala jsem, co bude následovat. Kterou cestou se tato konverzace bude ubírat.

„Byla tak krásná, měla vlasy jako ty – kudrnaté. Nikdy je nezkrotila. Vždycky mě honila po domě a ty vlasy jí nadskakovaly, jako by byly samostatnej člověk.“ Jeho hlas na chvíli utichl a já napjatě očekávala pokračování. Když opět promluvil, skoro jsem ho neslyšela.

„Na tátu si vůbec nepamatuju. Bylo mi osm, když je zabil. Ten

opilej řidič, nějakej hajzl z country klubu, kterej to v neděli odpoledne napálil čelně do jejich auta. On přežil, oni ne.“ Ruka na mých zádech ztvrdla.

Ticho.

„To je mi moc líto, Lee.“ Nevěděla jsem, co jiného říct.

Ignoroval tu poznámku. Mluvil dál, jako by odzátkoval lahev a slova z ní musela utéct jako džin. Jeho hlas byl zastřený, mluvil překotně, každá slabika byla prosáklá úzkostí. „Jiný příbuzný jsem neměl. Přehazovali si mě pěstouni. Do osmnácti jsem měl osm různejch domovů. Tři z nich byly v pohodě, ale těch zbylejch pět…“ Slyšela jsem, jak ztěžka polkl. Ruka zmizela z mých zad a já se přetočila. Položila jsem si hlavu na jeho rameno a jednou paží objala jeho hruď. Zapletla se do něj nohou, abych s ním byla spojena celým tělem. Poskytla jsem mu útěchu jediným způsobem, který jsem znala.

„Těch pět… stálo za prd. V osmnácti jsem se zdejchnul. Dostal jsem od státu pár tisíc babek a vypařil se.“ Ruka na zádech byla zpět. Sjížděla po mé páteři. „Ty a já… jsme žili úplně jiný životy. O mě se nikdy nikdo nestaral. Já se nikdy nestaral o nikoho, natož abych rozmazloval ženskou, jako seš ty. Celej můj život byl jen boj o přežití. Musel jsem se ohánět, abych se vůbec dostal tam, kde jsem teď. Abych vůbec byl pro někoho dost dobrej.“

Nic jsem neříkala. Jen jsem mu ležela v náručí. Cítila jsem okamžik, kdy přestal čekat na odpověď a usnul, jeho ruce ochably a ztěžkly na mé kůži.

Byl to krásný příběh. Poetický ve způsobu, jakým ten život podal. Roztomilý. Dílo tohoto zmučeného, zmateného muže přede mnou. Dokonale se tím vysvětlovala jeho zoufalá touha po lásce, smísená s pocitem „nikdy-nebudu-pro-nikoho-dost-dobrý“ .

Škoda jen, že to byla lež. Spočívala jsem v jeho náručí a přemýšlela, kolika ženám tuhle báchorku asi vyprávěl.

45

Brant

V některých ohledech máme vše na dosah: život, kde jeden začíná tam, kde druhý končí, kde je spojení tak dokonalé, že splýváme v jeden celek. Jenže v jiných ohledech…

Dělí nás celý svět.

Lži. Stojí mezi námi lži. Začal jsem tenhle vztah s jednou lží, týkající se části mé minulosti, kterou jsem někam zamknul a doufal, že se o ní nikdy nedozví. Ona do toho vztahu vstoupila čistá a nevinná, ale od té doby se jedna lež vršila na druhou.

Chci nás zbavit všech lží, začít s čistým štítem, sednout si s ní a všechno si navzájem přiznat. Jenže já se k smrti bojím prozradit jí své tajemství. A stejně se bojím toho, co mi na sebe prozradí ona. Vím to, ale nechci to vyslovit, nechci ještě víc pravdy, než kolik jí vím teď.

Jen chci vědět proč. Proč mě podvádí? Co jí se mnou chybí? Která část mého já jí není dost dobrá? Proč, když mě miluje tak, že mě tou láskou div nesežehne, se tajně schází s cizím chlapem? Ze všeho nejvíc se bojím toho, že ho miluje. Můj největší strach je ten, že se navrtal do jejího srdce.

Příliš ji miluju na to, abych se o ni dělil. Nenávidím ho tak, že se mi touhou po pomstě vaří krev.

Nechal jsem ji sledovat. Dal jsem si schůzku se soukromým detektivem, který ji měsíc špehoval. Jenže na to šla moc mazaně, protože detektiv tvrdil, že tráví čas s jediným mužem, a to jsem já. Teď jsem pověřil Jillian, aby ji sledovala ona. Zadal jsem jí, aby zjistila všechno, úplně všechno o muži, který má v rukou mou životní lásku.

Jsem inteligentní muž. Mnozí mě nazvali vypočítavým. Jenže já nejsem chladný; nejsem necitelný. Moje láska hoří stejně jasně jako její, stejně jako má touha ji vlastnit. Avšak moje zlost, moje emoce

nebublají na povrchu. Skrývají se a vyčkávají na okamžik, kdy už to dál nepůjde a vytrysknou ven.

46

Před pěti měsíci

„Ty si mě nevezmeš.“

„To je otázka, nebo věta oznamovací?“

„To je začátek otázky.“

„Tak ji… dořekni.“

„Udělal bych to, kdybys byla chvíli zticha a nechala mě.“ Vzhlédla jsem od hromady ovoce před sebou, ruce na pomeranči,

který jediný vypadal, že bude k jídlu, protože všechno ostatní bylo ještě nezralé. Zakřenila jsem se na Branta. „Tak mluv.“

Hodil mi mango a proplétal se mezi stánky na kraji silnice, až se ke mně dostal blíž. „Tak si mě neber. Ale proč spolu nebydlíme?“

Ano, proč, Layano? Pátrala jsem v mozku po nějaké přijatelné odpovědi, v níž by nefiguroval Lee. Ten by určitě nesouhlasil s tím, že mě bude ojíždět na Brantově posteli. Jenže na druhou stranu… Měla jsem byt v centru, ten, kde to Molly a Marcus tenkrát nedodělali. Ten byt si zasloužil pořádnou šoustací rundu. „Možná,“ řekla jsem nakonec, poodešla stranou k limetkám a Brantova ruka mě zezadu tahala za svetr, až se kašmír vytahoval tak, jak rozhodně výrobce nezamýšlel.

„Možná?“ Ovinul kolem mě paži. Maličko mě kousl zezadu do krku, než ke mně shlédl se zkroušeným výrazem. „Tím slovem

‚možná‘ mi odpovídáš na nabídky k sňatku.“

„Je to dobrá odpověď.“ Usmála jsem se na něj, vytáhla se na špičky a políbila ho na rty.

„Je to strašná odpověď,“ zahuhlal, a když jsem se zase pokusila vrtnout jinam, stáhl mě zpátky. „Miluješ mě?“

Zastavila jsem, odložila košík a vzala ho kolem pasu. Podívala jsem se mu zpříma do tváře, do té, kterou jsem milovala víc než samotný život. „Samozřejmě že tě miluju. Nikdy o tom nepochybuj.“

Sklonil se. Políbil mě tak lehoučce, že jsem musela zavřít oči. Potřebovala jsem víc. „Tak se ke mně nastěhuj,“ zašeptal. „Buď mou legitimní přítelkyní.“

„To by nebylo vhodné,“ zamumlala jsem do jeho úst.

„Tak si mě vezmi,“ řekl, silně mě políbil a odtáhl se. Rozhlédl se kolem s přehnaně dramatickým výrazem. „Chceš, abych to udělal? Poklekl tady před tebou?“ Začal si poklepávat po kapsách, předstíral, že hledá prsten, o němž jsem moc dobře věděla, že ho má v sejfu v kanceláři.

„Ne!“ vykřikla jsem. „Proboha ne. Nastěhuju se k tobě,“ slíbila jsem, objala ho kolem krku a ukradla si poslední polibek.

„Slibuješ?“

„Slibuju.“ Potom jsem vypískla, protože mě zvedl, náš košík se převrhl a ovoce se rozkutálelo na všechny strany. „Brante, co děláš?“

„Sháním dům.“ Přivinul si mě k hrudi, hbitě kličkoval mezi lidmi a já vytáčela hlavu za košíkem.

„A co to ovoce?“

„Koupím ti dům s ovocným sadem,“ slíbil, opatrně mě postavil zpátky na zem vedle svého auta, otevřel mi dveře a podržel mi je.

„Teď?“ zeptala jsem se otupěle, nastoupila a sledovala jeho tvář, když mi zabouchl dvířka a obešel auto k místu řidiče.

„Teď.“

„Myslela jsem, že se jen přestěhujeme do tvého domu.“ Dům skutečně nebylo to správné pojmenování. Spíš panství. Téměř půl hektaru prostoru, který skoro nevyužíval. Sklepní laboratoř, za jejíž vybavení utratil deset milionů dolarů. Nemohl se přestěhovat. To zkrátka nebylo možné.

„To je můj dům. Já chci náš dům. Místo pro naši budoucnost. A vybereš ho ty.“ Zařadil rychlost a hodil mi telefon do klína. „Zavolej Jill. Zjisti, kterého realitního makléře bych měl oslovit, a potom mu zavolej.“

Náš dům. Vytočila jsem Jillianino číslo a přemýšlela, jak tohle skloubím s Leem. Možná jsem dělala chybu.

Svůj první dům jsem si koupila týden po svých pětadvacátých narozeninách. Měla jsem rozpočet na tři miliony dolarů. Plácla jsem se přes kapsu a dala jsem za něj čtyři. Než jsem došla k tomu složitému rozhodnutí a konečně si nějaký vybrala, obešla jsem jich dvanáct. Čekala jsem, že s Brantem to všechno bude ještě košatější. Nakonec se to ukázalo být až směšně jednoduché.

Při svých tehdejších ubohých možnostech jsem se musela rozhodovat. Chci venkovní kuchyň nebo slunnou terasu? Vnitřní kino nebo knihovnu? Kancelář s výhledem na oceán nebo jednu ložnici navíc?

V Brantově cenové relaci měly všechny domy všechno. Na výběr byly pouze tři. Realitní makléřka nám nabídla limuzínu, ale my si vzali Brantova astona a vydali jsme se klikatou cestou na pobřeží. Všechny domy byly od sebe patnáct mil. Vše, co jsme si kdy mohli přát za třicet milionů dolarů.

Bylo to snadné rozhodování. První byl palác plný okázalých maličkostí, ručně malované stropy, těžké sametové závěsy. Zavánělo to zbohatlickým staromilstvím, nechyběly ani pokoje pro služebnictvo, jedno celé patro bylo vyhrazeno formálním místnostem, které bychom nikdy nevyužili. Byl tu taneční sál, obrovský prostor, jehož zužitkování jsem si uměla představit na několik způsobů, především jako bruslařský stadion pro naše budoucí děti. Ovšem když jsme vycházeli ven, vyměnili jsme si s Brantem pohled, jímž jsme se jednoznačně shodli, že tenhle dům ne.

Druhá nemovitost, Windere, se nacházela vysoko na útesu, na pozemku kdysi vlastněném i Kennedyovými. Rozprostírala se na ploše čtyř akrů ohraničených branami. Uvnitř bylo devět ložnic, venku tenisové kurty a výtah, který nás svezl čtyřicet dva pater dolů na pláž. K tomu patřil plážový domek o dvou ložnicích a více než sto metrech čtverečních, do něhož se sjíždělo přímo výtahem. Neskutečná nádhera s přičleněnými lázněmi a druhým bazénem. Bylo tam soukromí, vyžadovalo to personál minimálně o osmi lidech a jelo se tam dobrou

půl hodinu od Palo Alta, bylo tam však útulně. Ten dům byl moderní, jako dělaný pro nás. A měl sklep o výměře pěti set padesáti čtverečních metrů. Bylo rozhodnuto.

„Tenhle bereme.“ Brant poplácal realitní makléřku, drobnou ženu s výrazným předkusem, po zádech. „Dobrá práce.“

„Ještě mám pro vás jedno sídlo. V Santa Cruz. Je to krásný dům…“ Odmlčela se a podívala se na mě, jako by hledala pomoc.

„Tenhle je perfektní,“ shodla jsem se s Brantovým názorem. Propletla jsem paži s jeho a znovu se na něj zářivě usmála. „Sepište smlouvu.“ Objal mě kolem ramen, sklonil se a políbil mě na ústa.

„Miluju tě,“ zamumlal a makléřka se vzdálila, aby nám dopřála soukromí.

„Já tebe taky.“

„První krůčky, ano?“

Zazubila jsem se. „První krůčky. Dětské krůčky.“

Zavrčel mi proti ústům. „Nemluv o dětech. Nejradši bych tě už viděl těhotnou a s ratolestmi pobíhajícími tady po domě.“

Světlo v mém srdci trochu pohaslo. Vytáhla jsem se na špičky a rychle ho políbila – dřív, než se mi ta emoce odrazí v očích. „Pojď, ještě se naposled podíváme na naše budoucí hnízdo.“

47

„Co se děje?“

Vzhlédla jsem ze svého místa na podlaze, kde jsem měla už napůl zabalený rám obrazu. Na prahu stál Lee s rukama nechápavě rozpřaženýma. Rozhlížel se po prázdném obýváku, z něhož byla minulý týden vynesena a přestěhována polovina nábytku. Zaklonila jsem se.

„Franku?“

Za okamžik se ve dveřích objevila oholená hlava. „Ano, madam?“

„Můžete sehnat chlapy? Vzít je na oběd? Potřebuju trochu soukromí.“

„Jistě.“ Kývl na pozdrav Leemu a vyšel z místnosti. Vyskočila jsem, položila rám a oprášila se. „Ahoj, kotě.“

„Co se děje?“ opakoval.

„Stěhuju se. Snažila jsem se ti dovolat. Pořád ti telefonuju. Měl by sis zařídit hlasovou schránku.“

Rozhlédl se kolem, jako by to celé nechápal, udělal několik kroků do kuchyně a zase se vrátil. „Skoro všechno je pryč. Kdy odjíždíš?“

„V pátek.“

„A kde je ten tvůj novej dům?“

„Nedaleko.“ Šla jsem k němu, objala ho, cítila jeho horké tělo a on okamžitě reagoval.

Shlédl, sklonil se a políbil mě na ústa. „Ukaž mi ho.“

„Teď?“

Pokrčil rameny. „Jasně. Vypadáš, že by ti pauzička bodla.“ Rozhlédla jsem se po svém domě, plném zpola sbalených krabic.

Domě, o který se v klidu mohou postarat Frank a jeho tým. „Dobře. Tak já dojdu pro klíče.“

Vzali jsme si defendera, s jehož volantem se už Leeho ruce seznámily. Byla jsem v pokušení mu to auto věnovat, protože pokaždé, když si sedl k řízení, z něj úplně čišelo, jak ho zbožňuje.

Možná později. Teď by to jen vyvolávalo hádky. Brant by se zbytečně vyptával. Byl by z toho akorát zmatek a rozhoupalo by to naši loďku.

Jeli jsme mlčky, jediná slova zazněla, když jsem ho navigovala, kde má zatočit a kudy jet. Když jsme projížděli upravenými ulicemi, po očku jsem po něm pokukovala. Od jeho části města ho teď dělil celý svět. Neustále těkal očima, tvářil se zamyšleně. Tohohle Leeho jsem znala. Byl to nejistý Lee. Nedůtklivý, předrážděný kvůli všeobecnému luxusu mého života. Ten, který nenáviděl Branta tak zuřivě, až mě tím děsil. Možná že dnes není ten správný den na to ukázat mu dům.

„Umírám hlady.“ Natáhla jsem se k němu a propletla své prsty s jeho. „Nezajdeme nejdřív na oběd?“

„Já nemám hlad.“ Vytrhl ruku. Podřadil. „Copak v tom novým baráku nemáš jídlo?“

Podívala jsem se z okna a polkla odpověď. Tohle skončí katastrofou.

Všimla jsem si, jak váhavě Lee odbočil, když jsem mu ukázala na nový dům, jak pomalu zastavil s defenderem u brány. Z malé budky vyšel hlídač, a když uviděl nás dva, zamával, brána se dala pomalu do pohybu a odhalila krásu Windere.

Zařadil rychlost opožděně, po příjezdové cestičce se plazil jako šnek, v bezvětří byl slyšet šelest opadaných listů pod koly. Když auto zastavilo před garáží pro šest vozidel, zatáhl ruční brzdu, vypnul motor a seděl tam s rukama na volantu.

„Ty se sem stěhuješ s ním.“ Mrtvá věta.

„Jo. Můžeš jít dál. Chci, aby ses tady cítil dobře.“

Uchechtl se. Spustil ruce z volantu a podíval se na mě. „Já nejdu dál, Štístko. Nevěděl jsem… nedocvaklo mi to. Mělas mi to říct.“

„Je to jen místo, kde budu bydlet. Mezi námi se nic nemění.“

„Ale jo. Tvůj dům… Tam to bylo v pohodě. Jenže tady…“ Naklonil hlavu a vzhlédl ke čtyřem patrům zbytečně velkého domu.

„Proboha, vždyť tady je budka s hlídačem. Ty myslíš, že sem pustěj

tvýho nabíječe?“

„To bude dobrý, Lee. Můžeš za mnou kdykoli zajít.“

„Kdykoli, když tady nebude on. To je na hovno.“ Dlouze vydechl a natočil se na sedadle. Podíval se mi do očí. „Tohle ti nikdy nebudu schopnej dát. Kurva, já ti nebudu nikdy schopnej dát lautr nic.“

„Já to nepotřebuju.“ Zakroutila jsem hlavou. „Jen potřebuju, abys mě miloval.“ Ta slova se cestou ven zadrhla, moje pusa jich litovala okamžitě, jak sklouzla ze rtů. On to nepochopí, bude si myslet, že je to víc, než to ve skutečnosti je. Ta věta dala našemu románku daleko větší váhu.

„Abych tě miloval?“ Sklopil zrak, tiše se zasmál pod nosem, než ke mně opět vzhlédl. „Štístko, já tě miluju od tý doby, co tě znám. Jen jsem si nikdy nemyslel, že bych tě mohl mít.“

Zastavilo se mi srdce, přelezla jsem středový panel, sedla si mu do klína a objala ho kolem krku. Líbala jsem ho na ústa, i když jsem věděla, že je na nás vidět z budky hlídače a že nás vidí trojice stěhováků, které po příštím týdnu už nikdy neuvidím. Jeho ruce klouzaly dolů po mém těle. Stiskly můj zadek, zatímco se jeho ústa zmocnila mých. To, co jsem mu řekla, nebylo správné. Jeho vyznání mi zlomilo srdce a zároveň mě nepopsatelně potěšilo, všechno dohromady. Odtáhla jsem se, ztěžka jsem dýchala, hleděla mu do očí a řekla pokřivenou verzi pravdy. „Já tě taky miluju.“

„Vidíš, jak nám to klape.“

„Pojď dál,“ žadonila jsem. „Můžeš ten dům pokřtít, píchat mě v každé místnosti. Uděláš z toho svůj dům.“

Jeho tělo pode mnou ztuhlo. „Copak on už to neudělal?“

Usmála jsem se proti jeho ústům. Naposledy jsem je ochutnala.

„Ani náhodou,“ zašeptala jsem.

„Jestli jsem o něm někdy řekl, že je chytrej, tak to beru zpět.“ Objal mě, ramenem otevřel dveře a vynesl mě z auta. Opatrně mě postavil zpátky na zem, rukou zabouchl auto a ostražitě se díval k domu. „Zmetek zazobanej,“ zamumlal a zaklonil se, jak jsem ho

zatáhla za ruku, a pomalu kráčel po hlavních schodech. Cestou nás minula jedna stěhovačka a profesionálně se usmála nejdřív na mě, pak na něj. „Slečno Fairmontová. Pane Sharpe,“ zašvitořila žena a šla dál, aniž by se na jediný krůček zastavila.

Cítila jsem, jak sebou Lee na cestě do schodů trhnul, ale zatáhla jsem ho dovnitř do domu. „Ona si myslela, že jsem Brant,“ zasyčel a ohlédl se na ženu přes rameno.

„On tady ještě nebyl a ty jdeš se mnou. Stěhováci si asi myslí, že jsi on.“ Kývla jsem k místnosti před námi, do třípatrové vstupní haly, kde před námi čtyři muži aktivně vybalovali věci.

„To znamená, že tě tady můžu klidně ojet a oni nebudou vědět vůbec nic?“ Přistoupil blíž, přimáčkl mě k nejbližšímu sloupu a tlak jeho těla jasně vypovídal o tom, co má za lubem.

Zahihňala jsem se a odtáhla se od něj. „Nezlob,“ naznačila jsem ústy a šla poklepat nejbližšímu stěhovákovi na rameno.

„Ano, slečno Fairmontová,“ otočil se muž a široce se na mě usmál a taky uctivě kývl na Leeho.

„Rádi bychom měli trochu soukromí. Mohl byste najít Ann a říct jí, ať pošle veškerý personál z domu pryč?“

„Zajisté.“ Muž odcupital a Lee ho jen užasle sledoval.

„To tě tady všichni poslouchaj na slovo?“

Couvla jsem ke sloupu a přitáhla si ho zpátky k sobě. „Líbej mě.“

S přivřenýma očima mě poslechl a opět se ke mně namáčkl tělem. Jeho polibek byl prudký, majetnický, ruce mě nehorázně osahávaly přes tenoučkou bavlnu mých letních šatů. „Hádám, že tohle znamená ano,“ zamumlal.

„Ano,“ souhlasila jsem. „A teď mi dej do těla, jak zákon káže.“

„Ano, slečno Fairmontová,“ řekl pomalu a jediným rozhodným pohybem ruky mi strhl kalhotky. „S radostí.“

48

Vím, že mě nechápete. Vím, že mě nenávidíte. Ale brzo se už dozvíte, co má Brant za tajemství. Nedokážu ho skrývat věčně. Nenechá se utišit, neslyšně ječí, dokud někdo nevytáhne zátku a jeho řev nenaplní vzduch. A až to zjistíte, pochopíte. Bývali byste udělali totéž.

Strávila jsem s Leem téměř dva roky. Nabourala se mu do života. Odstranila všechny překážky. Postarala se, aby se do mě zamiloval, dokázala, že mu láska tryskala ze všech pórů a opanovala jeho srdce.

Uspěla jsem. Měla jsem to pevně v rukou. Jediný problém byl, že jsem nevěděla, co si s ním v tomto bodě počít.

Člověka můžete ovládat a manipulovat jím jen tak, jak vám to dovolí vodítko, na němž ho máte. Zvláště někoho, jako je Lee. Muže, který si vezme vše, co může, a chce víc. Cítila jsem, jak za to vodítko škube. Jak vlákna slábnou a praskají a on tahá za má pouta. Tvrdě směrem k Brantovi. Jeho nenávist vůči němu rostla tím víc, čím silnější city choval Lee ke mně.

Jillian měla pravdu. Hrála jsem nebezpečnou hru. A riskovala všechno kvůli svému sobeckému cíli.

49

Před dvěma měsíci

Plážový domek s výhledem na oceán a v dostatečné vzdálenosti od hlavního domu se stal naším sexuálním doupětem, oázou klidu. Někdy Lee zavítal dvakrát týdně, někdy dvakrát do měsíce, jeho návštěvy byly stejně sporadické jako sluneční svit. Postupně se přestal stresovat, jestli projde přes hlídače, protože pětkrát nebo šestkrát projel naší bránou, aniž by hlídači reagovali jinak než jen přátelským pokývnutím hlavy.

„Tvoji hlídači stojí za houby.“

„Jak to myslíš?“ Zvrátila jsem hlavu v jeho klíně a podívala se mu do znepokojených očí.

„Mohl bych tě tady klidně zabít.“

Zasmála jsem se. „Tak to už bych byla pár měsíců mrtvá.“ Přepnula jsem kanál. Našla jsem ESPN a zastavila. Za poslední rok jsem viděla v televizi víc sportu než předtím za celý život. Brant ve svém volném čase četl a vynalézal, zatímco Lee se koukal na prostoduché zápasy, které neovlivňovaly ničí život.

„Myslím to vážně. Jaký má smysl vydržovat si hlídače, když se jen usmějou a mávnou si na každého, kdo sem vjede?“

„Říkala jsem ti, že vědí, kdo jsi.“

„A to je co? Tvůj nabíječ?“ Hořký tón v jeho hlase mě zarazil. Ztišila jsem televizi, otočila jsem se k němu, převalila se na bok a podívala se mu do tváře.

„Já nejsem nějaká jejich důvěrná kamarádka, Lee. Řekla jsem jim, že tě mají vždycky pustit dovnitř. Nestačí ti to?“

„Proč nejsou loajální vůči Brantovi? On je přece ten, kdo jim solí. On jim všem posílá vejplatu. A kde kurva pořád je?“ Tohle byl rozzlobený Lee. Náladový, kterého vytáčejí všichni a všechno. Moje nejméně oblíbená verze Leeho, vedlejší produkt vášnivého muže. Brant se nikdy takhle nerozčílil. „Byl jsem tady desetkrát a nikdy

nebyl doma. Bydlí tady vůbec?“

„Ty víš, že bydlí.“ Nechala jsem hlavu spadnout zpátky, zírala do stropu a přemýšlela, jak jsem se do téhle situace vlastně dostala. Kolik nemožných otázek mi Lee ještě dneska položí. „Vzpomínáš? Přece jsme se kvůli tomu hádali.“ S tímhle mužem jsem se hádala desetkrát víc, než jsem se kdy pohádala s Brantem.

„Zkurvenec bohatej.“ Vstal, shodil mě z klína, až jsem málem spadla z gauče, ale zachytil mě. Zvedla jsem k němu hlavu a probodla ho pohledem. Lee šel k oknu s rukama v bok a v té póze vynikal každý sval jeho obnaženého trupu. „Přísahám, Lano. Modli se, ať na něj nikdy nenarazím. Mě vodíš sem dolů, jako bych byl nějakej čistič bazénů, do prdele, zatímco on tě šoustá nahoře v tý vile –“

„Ty hlavní dům nenávidíš. Proto chodíme sem dolů.“

„Šoustal tě tady dole?“ Prudce se otočil. V domku už začínalo být šero, jak slunce klesalo po obloze. Díval se na mě očima plnýma nenávisti a bolesti.

„Prosím, přestaň pořád říkat to slovo šoustat,“ zašeptala jsem.

„Šoustal v tomhle plážovým domku tvojí kundičku?“ Přistoupil blíž a kladl důraz na každé slovo. Konec věty už spíš zavrčel, vytáhl mě na nohy, hrubě mě chytil v pase a sevřel tak, že to bolelo. Vyzdvihl mě na žulový pult na ostrůvku, kam mě položil, rozevřel mi nohy a nacpal se mezi ně tělem.

„Ne.“ Když ze mě vyšla odpověď, chytil mě za obličej, pevně sevřel, jeho ústa následovala ruku a zaútočila na mé rty s dravostí, která bolela.

„Přísahej.“ Druhou rukou mě chňapl za zadek, posunul mě dopředu, na kraj pultu, až jsem byla těsně u něj a měkká látka jeho šortek nemohla zakrýt jeho vzrušení. Uměl to tak, až jsem to nenáviděla. Jeho chtíč mě okamžitě proměnil v jeskyni nepokryté touhy.

„Nedělal to tu se mnou,“ hlesla jsem. „Prosím, potřebuju…“ Chňapla jsem po něm, ovinula kolem něj nohy a tahala ho za krk, aby se jeho ústa dostala zpátky k mým.

„No, povídej.“

Rukama jsem šátrala po jeho šortkách. Sáhla jsem dovnitř, sevřela ho, a jakmile se ocitl v mé ruce, ztuhnul ještě víc. „Tohle.“

„Víš, co podle mě potřebuješ?“ Zatlačil do mé ruky. „Bejt zlá holka.“

„Jo?“

„Jo.“

Polkla jsem sousto touhy. „Tak ji ze mě udělej.“

„Udělám z tebe ještě horší.“

Potom mě šoustal. Přímo tam, na kuchyňské lince. A já vykřičela svůj orgasmus vlnám, rackům a větru. A čtyřicet dva pater nad námi bylo to kolosální sídlo na útesu tiché a prázdné.

50

Společný život vztah změní. Brant a já jsme jako pár neřešili běžné problémy. Nebylo tu žádné špinavé nádobí, kvůli kterému by se dalo pohádat. Žádné pohozené prádlo na nevytřené podlaze. Ne, o tradiční zdroje konfliktů se staral náš sedmičlenný přepečlivý personál. Jenže i bez hádek se náš vztah změnil, zdokonalil v důsledku toho, že jsme žili na jedné adrese.

Jestli jsem o své lásce měla nějaké pochybnosti, tak mizely s každým ránem, kdy jsem se vedle něj probudila. Nejlépe se soustředil po ránu, když mě budil tím, že si hrál s mými vlasy a něžně mě líbal na kůži. Vždycky jsem se mu schoulila do náručí a ještě další hodinu jsme se povalovali v posteli, rozkoukávali se a nechali si žíly rozehřívat kávou. Někdy si četl, já se do něj zamotala a znovu mu usnula na rameni. Někdy, když se jeho tvrdost mezi námi nedala ignorovat, jsme si dali ranní sex, hravé polibky se jeho rukama změnily v něco daleko víc. Většinou jsme si povídali. O jeho nebo o mém dni. O tom, co se děje v AMBD, nebo jak se mají projekty BSX. O naší budoucnosti, a jestli budeme mít dvě děti nebo čtyři. Zda soukromou nebo státní školu. Stanford nebo Mírové sbory.

Po večerech, za těch nocí, kdy se vrátil domů, jsme vařili. Christine, naše kuchařka, nám dělala instruktorku, a nám to šlo s každou večeří líp a líp. Brant byl machr přes přípravu a já přes realizaci. Pouštěli jsme si k tomu hudbu; Christine nás vybavila všeobecnými pokyny a potom nás nechala, ať to hrozně zkazíme.

Někdy přišel domů hodně pozdě. Nechala jsem mu talíř Christinina výtvoru a sedla si s ním na horní terasu. Poslouchala jsem oceánský příboj a povídala, při tom srkala víno a on se cpal jako mladý klacek. Měl obrovský apetit. Dokud jsme se nesestěhovali, ani jsem o tom nevěděla. Nikdy mě nenapadlo, že si dává jednu svačinu za druhou a pak spořádá ještě normální jídlo, jako by pálil tisíc kalorií denně, ani že jeho vkus na kuchyni je stejně rozmanitý jako můj.

Taky měl nemožnou pracovní dobu. Když jsme si chtěli popovídat, ukázalo se, že si nepamatuje polovičku svých dnů. Když se zabral do práce, ztrácel pojem o čase. Nade vše miloval zvuk mého orgasmu. Ze všeho nejvíc chtěl se mnou strávit zbytek života.

Čím více jsme srůstali, tím více jsem si chtěla doopravdy promluvit. O tajemstvích, jež ležela mezi námi. Určitě jsme měli šanci na normální budoucnost. Věděla jsem to. Do prdele s Jillian i se vším, co mi řekla. Věřila jsem, že naše láska nás přes to přenese. Věřila jsem, že dokážu být tím lepidlem, které ho udrží pohromadě, až se jeho svět rozpadne.

Chtěla jsem podrazit nohy všemu, co věděl. Odhalit pravdu, která za tím vším stojí. Říct mu všechno. A přesvědčit se, jestli to přečká. Jestli zůstane.

Riskovala jsem, že ho ztratím. Riskovala jsem, že mu zničím život.

Riskovala jsem záchranu naší lásky. Naší budoucnosti.

51

Brant

Jsem komplikovaný člověk. Vím to. Všichni jsme na to přišli tenkrát v létě, v mých jedenácti letech. Toho léta v San Franciscu sněžilo. Toho léta zmizely ony tři dívky. Toho léta mi rodiče koupili počítač a já si přestal hrát venku. Toho léta se změnilo všechno, co jsem znal.

Jednoduchý procesor Apple II, postavený v otcově kanceláři, mi otevřel celý svět. Poznání pokročilé technologie povýšilo mou dětskou posedlost kalkulačkami a malými zařízeními na zcela novou úroveň. Jako by se v mé hlavě něco sepnulo a já otevřel dveře dokořán a vypustil na svobodu moře myšlenkových pochodů, jejichž hlavním motivem byla otázka „co kdyby“ . Rozebral jsem tu novou drahou věc na součástky, její vnitřnosti rozprostřel po otcově stole a za několik dní se naučil mluvit její řečí. Rodiče zuřili, potom byli zmatení, nakonec si všimli mé geniality a přestěhovali mě i s počítačem dolů do sklepa. Poskytli mi pracovní prostor, nářadí a svobodu.

Učil jsem se zběsilým tempem. Chodil jsem do knihovny, pročítal všechny knihy o technologii, které se mi dostaly do ruky. Z mého zájmu se stala posedlost, z mé vášně šílenství. Čím více jsem se toho dozvídal, tím více jsem rozkrýval různé kousky své mysli a poznával jejich potenciál, tím dál jsem posouval hranice svého intelektu. V mé mysli začínal vládnout chaos, rychlý a komplikovaný sled intelektuálního soupeření, kdy jeden myšlenkový proces soutěžil s jiným a všechny se snažily prodrat do popředí mého podvědomí.

Pracoval jsem ještě usilovněji. Nejedl jsem. Skoro nespal. Ignoroval jsem své rodiče a začal být nedůtklivý. Každou volnou chvilku jsem trávil ve sklepě. Jako by technologie hovořila jediným jazykem, kterému mé nově objevené šílenství rozumělo. A mezi stěnami onoho sklepa ten chaos na jeden kratičký okamžik ustal. Přišlo soustředění. Všechno ostatní zmizelo. Pracoval jsem ve svém

novém domově a mí rodiče zavolali odborníky. Ti se mnou hovořili tlumeným hlasem, jako bych byl nemocný.

A pak přišel dvanáctý říjen. Naše malá rodinná verze armagedonu, pohromy nebývalých rozměrů. Vodili mě po doktorech. Bylo jich moře. Utkvěla mi tvář doktora F. Ten se pravidelně zjevoval v kolotoči různých testů a léčby. Byl to psycholog, kladl mi otázky, posuzoval mé zážitky. Snažil se vyznat v kaleidoskopu mé mysli a rozklíčovat její strukturu a rovnováhu. Vyprávěl jsem mu stovky příhod, provedl ho každým kouskem své minulosti. Vším kromě toho, co se stalo dvanáctého října. O tomto tématu a tomto datu jsem mlčel. Ne že bych se tak rozhodl záměrně, nebyla v tom umíněnost ani tajnůstkářství. Neřekl jsem mu to, protože jsem nevěděl, co se stalo. To bylo celé. Prostě jsem si to nepamatoval. Nebo spíš mé podvědomí mi nedovolilo si vzpomenout.

Nakonec život nabral novou realitu: Jillian a já proti světu. Já konstruoval počítače, ona vyjednávala a společně jsme vytvořili novou definici úspěchu. Zdálo se, že ať zosnujeme jakýkoli podfuk, nezáleží na tom. Peníze se jen hrnuly, já byl v klidu a mí rodiče uvěřili všemu, co jsme jim řekli.

Lhal jsem téměř deset let, Jillian kryla všechny mé hříchy úsměvem a slovy tak hladkými, že jsem jim málem sám uvěřil. Potom lži přestaly a všechny mé problémy napravily léky.

Od dvanáctého října uplynulo dvacet sedm let.

A já jsem teď pod kontrolou. Jsem milován. Přesvědčím ji, aby se stala mou ženou.

Nikdy nebylo líp.

52

Před týdnem

Když se ozvalo třísknutí talíře, zatrnulo mi. Jeden zlostný pohyb a Lee ho paže smetly ze stolu úplně všechno. Byl opilý, oči měl kalné, svůj příchod mi oznámil tím, že nalehl na zvonek u dveří mezi domem pro hosty a hlavním domem. Oblékla jsem si župan, sjela dolů výtahem, v němž neúnavně rezonovalo zvonění jako předvoj té katastrofy, která mě přivítala potom.

„Já tohle nikdy nechtěl! Navezla ses mi do života, kurva, a teď mě máš a nechceš mě!“ Lee ztěžka oddychoval, hruď se mu zvedala a zase klesala, oči měl vytřeštěné, obličej zkroucený bolestí.

„Samozřejmě že tě chci. Miluju tě.“

„Ale pořád seš s ním! Co seš to za zvrhlou ženskou? Přísahám bohu, že nemůžu… Tohle nedám. Jak si mám bejt jistej, že nepudeš a nebudeš s ním píchat? To mě zabíjí. Nemůžu ani pomyslet na to, že na tebe šahá.“ Zíral na mě, oči jako studny bolesti, víry emocí. Když se nadechoval, třásla se mu hruď, tvrdě vydechl, roztřesenou rukou po mně sáhl, přitáhl si mě a podíval se mi do očí. „Řekni mi, že mě miluješ.“

„Miluju tě.“ Podívala jsem se mu do očí a přála si, aby pochopil. Teď jsem i já měla oči plné slz.

„Řekni mi to znova.“

„Miluju tě.“

Trhl za moje kalhoty, jednou rukou je stáhl dolů a druhou mě popadl za krk tak nešetrně, že to zabolelo. Byl úplně bez sebe a nadržený. Když do mě vrazil, nebyla jsem připravená a on byl tak tvrdý… Zoufale jsem hledala nějaký jiný důvod, proč jsem toho muže milovala.

„Nemůžu,“ hlesl, vytáhl mě na kraj stolu, který se mi zařízl do zadku. Přidržel si mě a začal pohybovat boky. „Nemůžu tě ztratit, Lano. Jsi moje všechno.“ Sklonil hlavu, jeho ústa se chvěla na mé

klíční kosti, ten něžný dotek jeho rtů se tak moc lišil od všeho ostatního v tomto našem chvilkovém splynutí. Prohýbala jsem se pod jeho rukama, vycházela vstříc jeho penisu a tahala jeho hlavu ke svému krku. Líbal mě, kousal a hamižně si mě značkoval. Pohyboval se ve mně tam a zase zpátky, stále rychleji a já sténala. Rukama jsem chňapala po jeho kůži, jeho svaly pracovaly pod mými prsty a on mě ničil svými city.

Potom otevřel ústa, vykřikl mi do kůže mé jméno, zpomalil tempo a vyprázdnil se do mě. Naše těla se zklidnila, naposledy do mě vrazil, prudce a hluboko, a potom přestal. Chvíli ve mně zůstal a hlesl na mém krku: „Řekni mi to znova.“

„Miluju tě.“

Potom mě zvedl a nesl mě do postele. Položil mě, přetočil mě tak, abych byla zády na jeho prsou, ovinul kolem mě paži, přitáhl si mě pevně k sobě. Byl o tolik větší než já, jeho ústa spočívala na vrcholku mé hlavy.

„Nevím, co mám dělat.“ Jeho hlas byl zakalený a tichý v té tmavé místnosti, slova téměř zanikala v hukotu větráku. „Miluju tě tak, že tě nemůžu opustit. Ale tohleto nedávám. Zabíjí mě to.“ Potom řekl to, čeho jsem se bála, slova, která jsem nikdy nechtěla slyšet, ale která mě pronásledovala ve snech. „Musíš si vybrat. Musíš.“

O deset minut později už dýchal pravidelně. Ležela jsem v objetí jeho zvláčnělých paží a rozbrečela se. Někdy, i když dostanete všechno, co jste kdy chtěli, je to na nic.

Už to trvalo moc dlouho. Jestli je tam nějaká láska, tak musí být dost silná na to, aby tohle ustála. Čas nadešel. Musela jsem odkrýt všechny naše lži.

TŘETÍ ČÁST

Bylo načase odkrýt všechny naše lži.

53

Před dvěma lety a čtyřmi měsíci

Když se Brant otočil v tom hotelovém baru v Belize v 1:43 ráno, okamžitě jsem věděla, že něco není v pořádku. Jen jsem nedokázala říct co. Nemohla jsem přijít na to, proč mi vstávají chlupy na pažích. Nepřišla jsem na to, proč se mi najednou zdá, že hluk v baru utichá. Stála jsem tam, zírala na něj a snažila se pochopit, v čem je problém.

„Nazdar.“ Zakřenil se. Při tom širokém úsměvu odhalil dolíček, bílé zuby a bezstarostné sobotní večerní fotbalové zápasy. I jeho oči se usmívaly, až mu v koutcích naskočily vrásky. Celkově působil dojmem muže, který zná svůj šarm a snadno ho zapojí. „Vypadáš, že jsi zabloudila, zlato.“ Natáhl se po mém lokti a přitáhl si mě blíž. Já jsem se dotkla jeho košile a mírně se zapřela, jen tak, abych zastavila svůj pohyb vpřed, zatímco v hlavě jsem se snažila vyřešit, co je na téhle situaci špatně. Očima jsem mžikla doprava, k blondýnce v tričku s límečkem, uvelebené na nejbližší židličce, jejíž oblečení vypadalo na zaměstnankyni tohoto rezortu. V ruce držela hrdlo piva, na které podle mě snad ani nebyla dost stará. Jeho druhá ruka, ta, která mě netáhla do jeho osobního prostoru, spočívala na jejím holém stehně. Zírala jsem na tu ruku a žasla, proč ji nesundá.

„Puso.“ Asi na někoho volá. Mé oči se vrátily k jeho tváři, na níž stále zářil ten široký úsměv a oči visely na mně. To patřilo mně! Řekl mi „puso“ . Puso. Tohle slovo ještě jaktěživ nevypustil z úst. Podívala jsem se opět na jeho ruku. Sledovala pohyb jeho prstů. Jak hladí kůži na stehně. A já na to koukala.

Odtrhla jsem oči od té nechutné podívané a upřela je znovu na něj. Plenila jsem každý kousek jeho tváře a hledala nějakou nápovědu. Je sjetý? Zorničky měl normální. Opilý? Opravdu tak nepůsobil. Vypadal úplně normálně. Pokud tedy to „normálně“ zahrnovalo tvář, která se na mě dívala úplně jinak než Brant. Pokud „normálně“ znamenalo, že na mě koukal, jako že se mnou okatě flirtuje. Jako

muž, který má kolem sebe partu kámošů a kouká na sport. Jako muž, jehož ruka se právě teď posouvá výš a výš po noze té tenisové bloncky.

Zatlačila jsem do jeho prsou a luskla prsty na tu holku. „Hele, ty. Vypadni odsud, než tě nechám propustit.“ Zamrkala. Podívala se na Branta. Potom zpátky na mě. Nečekala jsem na odpověď, otočila jsem se k Brantovi a připravovala se vypustit na něj každou zlou emoci, kterou jsem měla v těle.

Jenže jeho obličej předešel mé pomstychtivé plány. Zatvářil se naštvaně, natáhl ruku, vzal bloncku za rameno, zatlačil a vrátil ji zpátky na stoličku, z níž se chystala vstát. „Nikam nechoď, Summer,“ zamumlal pod nosem, a to jméno spolu s tím, co udělala jeho ruka, mě vystřelilo ze stavu naštvání do stavu, který jsem snad nezažila už… vlastně nikdy. Summer? Vstal, tyčil se nade mnou, která jsem v hotelových pantoflích byla níž než normálně. „Slečno, jestli by měl někdo odejít, tak asi vy.“

Slečno? Koukala jsem na něj s otevřenou pusou. Jestli mě

„pusa“ rozhodila, tak „slečna“ mě totálně rozsekala. Snažila jsem se nekoukat doprava, odkud jsem cítila pohled té blondýny, zatímco ze mě můj přítel dělal totální krávu.

„Slečno?“ prskla jsem. „Co to s tebou, kurva, je?“

Zakroutil hlavou, podíval se na lidi vedle sebe, cizince, které jsem jaktěživa nepotkala, jako bych v téhle situaci byla já ta praštěná. Přistoupil blíž, ztišil hlas, sklonil hlavu a pohlédl mi přímo do rozzuřených očí. „Uniklo mi něco? Udělal jsem vám něco, aniž bych o tom věděl?“ Sklopil oči a já na chviličku zrudla, když jsem zjistila, že kouká na průsvitnou látku mého tílka a že se mi župan rozevírá natolik, aby mi viděl do žlábku. Couvla jsem a přitáhla si župan těsněji. Pusa se mi sama od sebe rozpohybovala, moje ruka mu prudce nastrčila jeho mobil a nesouvislé myšlenky se zhmotnily do slov, která se vylila, plná hněvu.

„Nevím, co za pitomou hru tady na mě zkoušíš, Brante, ale každopádně končíme. Vezmi si svůj mobil a sežeň si vlastní pokoj.“

„Brante?“ Jeho obočí se setkalo způsobem, který jsem ještě nikdy neviděla, ale bylo to neuvěřitelně sexy. Ten výjev málem odvedl mou pozornost od dalšího blábolu, který z něj vypadl. „Já se nejmenuju Brant.“

Já se nejmenuju Brant. To byla zaručeně ta nejdebilnější věta, která kdy vyšla z úst tohoto geniálního muže. Zasmála jsem se. „Ty se nejmenuješ Brant?“

„Ne.“ Pronesl to s tak absolutní jistotou, že jsem na okamžik znejistěla, jestli opravdu nakonec já nejsem cvok. „S někým jste si mě spletla.“ Natáhl ruku, jako bych snad měla zájem mu s ní potřást. Díval se mi do očí. „Kdo jste?“

Připadala jsem si jako v blázinci. Mrkala jsem na něj a nechápala nic kromě toho, že všechno je postavené na hlavu.

„Přece víš, jak se jmenuju,“ zašeptala jsem.

Naklonil hlavu, jako by se snažil rozpomenout, ale potom s ní zavrtěl. „Ne. Omlouvám se. Už jsme se někdy setkali?“

Podívala jsem se z jeho nevinné tváře na tu blondýnu, která povytahovala obočí způsobem jasně zpochybňujícím mou příčetnost. Potom jsem se rozhlédla po baru a odevšad viděla stejné výrazy, šokované a soucitné a všechny rozhodně upřené na jeden zdroj: na mě. Ne na Branta, kterému evidentně přeskočilo. Musel se nějak nervově zhroutit, ale nevypadal, že není při smyslech, jen ztratil jakékoli povědomí o tom, kdo je. Jenže všichni v tomhle baru si mysleli, že já jsem ta bláznivá. Založila jsem paže na prsou a štípla se do kůže nad žebry, jen abych se ujistila, že se mi to nezdá. Byla jsem vzhůru.

Podívala jsem se na Brantův mobil, který jsem stále držela v natažené ruce, a který všichni kromě mě ignorovali. Beze slova jsem ho strčila do kapsy, otočila se a utekla z baru.

Po tváři se mi řinuly horké slzy, slané krůpěje zmatku smísené s prohrou. Zamířila jsem ke dveřím na schodiště, strčila do nich a zadkem kecla na první schod, který jsem našla. Držela jsem se jen do chvíle, než se dveře zavřely a já osaměla. Je tohle náš konec? Tahle

šílená konfrontace uprostřed noci s mužem, který neví, jak se jmenuju?

Nezničí nás Jillian, ani milostná aférka, ani neshody kvůli tomu, koho pozvat na svatbu, ale tohle? Zastavila jsem samovolné kývání svého těla. Opravdu jsem se s ním právě potkala? S mužem, který nezná mé jméno? Analyzovala jsem. Jeho obličej. Ty reakce. Slova. Můj dojem. Věřila jsem těm slovům, která vyšla z jeho úst. Věřila jsem, že on jim věří. Tohle bylo na celém tom výjevu nejbláznivější. Jenže pokud on věřil tomu, co říkal, tomu, že mě nezná, že není Brant…

Je tohle jeho tajemství? Jestli ano, znamenalo to, že to bylo reálné. Tohle nebyl abnormální úlet, ale… životní styl. Navždycky. Vytáhla jsem telefon, vytočila Jillianino číslo a kašlala na důsledky.

Zvedla to těsně předtím, než se stihla sepnout hlasová schránka.

„Haló?“ Její hlas zněl staře, ale možná to bylo způsobeno tím, že byly dvě ráno.

Odkašlala jsem si. „Tady Layana Fairmontová.“

„Vidím jméno volajícího. Vím dobře, kdo jste.“

„Já jen… Brant… byl dole v baru. A nepoznal mě.“ Zavřela jsem oči a doufala, že to, co říkám, dává smysl. Tohle byl test. Buď bude přesně vědět, o čem mluvím, nebo přejde rovnou k závěru, že jsem dohnala přítele k šílenství. Jak jsem tam tak seděla, ani bych se nedivila.

Její povzdech mi prozradil vše, co jsem potřebovala vědět. Nebyl překvapený. Ani rozladěný. Byl rezignovaný. Čekala to.

„Kým byl?“

„Jak to myslíte? Řekl, že není Brant.“

Další povzdech. „Doufala jsem, že se tohle nestane.“

„Co prosím?“

Dlouho mlčela. Když konečně zase promluvila, byl to hlas staré ženy. „Když jsem nechtěla, abyste vy dva odcestovali, měla jsem k tomu důvod. Vy si myslíte, že vás nenávidím. Myslíte, že brojím proti vašemu vztahu. Ale mýlíte se. Já se jen snažila, aby k tomuhle okamžiku

nedošlo. Snažila jsem se zachránit šanci, aby v Brantovi zbylo něco normálního.“

„Nerozumím.“ Nejslabší slovo století.

„Brant trpí disociativní poruchou identity. Za posledních třicet let měl asi pět různých osobností. Škoda, že vám neřekl jméno té osobnosti, s níž jste se dneska setkala. Myslela jsem, že se jeho stav zlepšil…“ Na chvíli ztichla a v telefonu bylo takové mrtvo, že jsem měla strach, jestli mi nevypadla. Podívala jsem se na displej. Proklela ikonku hlásící slabou baterii. „Nevím toho tolik, kolik bych chtěla. Skrývání mu jde velice dobře, jeho osobnostem to jde ještě líp. Dokonce se až do tohoto dne skrývají i před Brantem.“

„Skrývají před Brantem?“ Vstala jsem, zatnula ruce v pěst a snažila se zpomalit splašené myšlenky. „On o tom neví?“

„Ne.“ Její hlas se v tom jediném slůvku vyostřil do tenoučkého hrotu. „A nesmí to zjistit. Doktoři se k tomu vyjádřili zcela jasně. Jeho vědomí kráčí jako provazochodec po emocionálním laně. Kdyby to zjistil, bylo by to stejné, jako bychom ho svrhli z toho lana a nechali ho spadnout. Všechno by se zhroutilo. Jeho nadání, jeho osobnosti… doktoři dokonce nevědí, jestli by Brant byl ten, kdo by zůstal v převaze, v popředí. V tomto okamžiku riskujeme, že ztratíme Branta, kterého známe – toho Branta, kterého vy milujete –, možná navždycky.“

Sedla jsem si, nohy jsem měla jako z rosolu, neschopna udržet nic jiného než zdravý rozum. Prsty jsem si vtiskla do vrásek, které se mi právě udělaly na čele. Zavřela jsem oči a přála si, aby to byl jen sen.

To tajemství. Bála jsem se ho. Vyhýbala se mu a současně k němu hledala klíč.

A ono přišlo. Potkala jsem se s ním. A nepřála jsem si nic jiného než moci vrátit hodiny a pochytat zpátky kousky svého srdce. Ležely jako rozbité sklo tam v baru a Brant s tou ženskou je drtili nohama.

„Nepotrvá to dlouho,“ dodala. „Obvykle je v jiné osobnosti jen několik hodin. Brzo se přepne zpátky, záleží na tom, jak dlouho je

mimo.“

„Musím končit,“ zamumlala jsem do telefonu.

Nevím, co jsem čekala. Že Jillian v sobě najde kousek soucitu a zachová se ke mně jako k něčemu jinému než k pirani, která jde po penězích? Ale ona řekla jen tři slova.

„Udržte to tajemství.“

„Layano?“ Jeho hlas zněl nechápavě. Zvedla jsem hlavu z paží a opět k němu vzhlédla.

Můj přítel stál přede mnou s rukama v kapsách a obavou v očích. Layano. Vyslovil mé jméno, orámované šedavým prachem prázdného schodiště.

Zírala jsem na něj, jak se blíží. Ten široký úsměv byl pryč, stejně jako ta holka. Summer. Otestovala jsem si jeho jméno na jazyku. „Brante?“

„Co tady děláš?“ Klekl si, takže se ocitl v úrovni mých očí a začal mi třít paže způsobem, při němž by správně mělo vznikat teplo.

„Jsi v pohodě?“

Kývla jsem. „Pohoda“ byla mému momentálnímu stavu vzdálena nejvíc, jak to šlo. Usmála jsem se, zkoumala jeho tvář a shledala ji takovou, jakou jsem ji znala. Zodpovědnou. Vážnou. S neochvějnou aurou klidu. Vztáhla jsem k němu ruce, objala ho kolem krku, vdechovala jeho vůni i pach kouře, kterým mu načichlo oblečení. Stiskla jsem ho pevněji a jeho ruce sklouzly kolem mého těla. Přitiskla jsem rty k jeho krku a přemýšlela, jestli se s ní líbal.

Zvedl mě ze schodů a nesl mě jako dítě do našeho pokoje. Schoulila jsem se mu na prsou, a když mě položil na postel, předstírala jsem, že spím. Nestála jsem o otázky, sama jsem jich měla v hlavě až příliš a kterákoli z nich mohla vyvřít na povrch. Lehla jsem si na měkký polštář. Nechala ho, ať mě přikryje. Cítila jsem, jak se postel prohnula, když o půl hodiny později s kůží voňavou mýdlem zalezl vedle mě. Jeho paže mě objala a přitáhla si mě ke svému tělu. Slyšela jsem šepot, kterým promluvil do tiché místnosti.

„Miluju tě.“

Já tebe taky. Nepohnula jsem se, dýchala jsem pravidelně. Čekala jsem, až usne, a snažila se nemyslet na prsten v jeho kufru.

54

Druhý den ráno jsem zůstala v posteli. Když jsem vzadu na krku ucítila Brantovy rty, zakňourala jsem.

„No tak, zlato.“ Jeho sladký hlas na mé kůži. „Mám dneska velké plány.“

Skrčila jsem kolena k hrudníku a myslela na krabičku s prstýnkem. Velké plány. Úžasné. Přitáhla jsem si peřinu pevněji. Znovu jsem zakňourala, tentokrát důrazněji.

„Copak je?“ Jeho něžná ruka se ocitla v mých vlasech. Pravděpodobně tatáž, která šmatala té ženské po noze. Osahávala její stehno, jako by ji její majitel chtěl opíchat.

„Není mi dobře.“

„Opravdu?“ Starost smísená se zklamáním.

„Prosím, zavolej na hlavní recepci. Zeptej se, jestli tu mají zdravotnici.“ Nezvedla jsem hlavu, jen jsem mumlala slova do polštáře, a byla jsem si jistá, že jejich význam padne na úrodnou půdu.

„Zdravotnici? To ti je tak zle?“ Jeho ruce se posunuly výš. Jemně se dotkly mého čela, jako by bylo horké, jako by horečka byla příznakem zlomeného srdce.

„Pospěš si,“ zašeptala jsem a slyšela šustění přikrývek, postel, která byla rázem lehčí, když šel ke stolu. Mluvil tlumeně, ale já napínala uši.

„Za pár minut sem někoho pošlou. Co ti můžu přinést? Vodu?

Aspirin?“ Z jeho slov teď byla patrná panika.

Místo odpovědi jsem jen zakňourala.

Pětihvězdičkový servis mi poskytl dvě sestry a našeho sluhu. Zatvářila jsem se ztrápeně a prosila Branta, aby mě nechal o samotě se sestrami. Rozdělila jsem těm dvěma pět set babek na ruku, pojistila si tím jejich vážné tváře a při Brantově návratu do pokoje prohlášení, že musím okamžitě domů. Pak přišel na řadu sluha, který nabídl pronájem letadla. Brant souhlasil, další spropitné putovalo z ruky do ruky, duo

sester tedy dostalo dvojí apanáž, potom se všichni vrhli do práce, sestry začaly balit naše věci, zatímco Brant klečel u mojí postele, tvář v úrovni mého obličeje, a držel mě za ruku. Ještě jsem se pro jistotu bolestně zašklebila a trochu víc se na posteli zkroutila. „Je mi to hrozně líto, lásko. Kdybych tak pro tebe mohl něco udělat.“ Zavřela jsem oči a doufala, že s tím přestane. Půjde pryč. „Hrozně tě miluju. Jestli se ti něco stane…“ Hlas se mu zlomil zoufalstvím. Pootevřela jsem víčka a všimla si, že prohmatává kapsy a něco zuřivě hledá. Ne. Chytila jsem mu ruku a přitáhla jeho pozornost k sobě.

„Jenom bych teď chtěla spát,“ zamumlala jsem. „Ty sestry mi daly nějaký oblbovák…“ Zavřela jsem oči a nechala dlaň v jeho sevření ochabnout. Cítila jsem pohyb jeho ruky; vstal. Jeho rty na mé hlavě. Potom oba doteky zmizely a já slyšela, jak začíná po pokoji udílet rozkazy.

Cesta zpět proběhla privátním letadlem, jehož zapůjčení zřejmě stálo Branta třicet táců. Žádné fronty na bezpečnostní kontrolu. Žádný výdej zavazadel. Auto nás dovezlo na soukromé letiště a za patnáct minut jsme byli ve vzduchu. Letuška mě uložila na gauč, Brant si sedl na druhý konec, zul mi boty, položil si mé nohy do klína a jemně mi masíroval chodidla.

Vyhýbala jsem se jeho pohledu, koukala jsem jinam, slyšela jeho hlas. Cukala jsem sebou při doteku jeho rukou, strachovala se, že udělám něco, co ho přiměje vytáhnout tu krabičku s prstenem a klást mi otázky, kterou jsem si uplynulých šest měsíců přála. Zavřela jsem oči, ignorovala ho a počítala hodiny do přistání.

Disociativní porucha identity. Za ten dlouhý čas a během různých stádií svého života měl dokonce pět různých osobností… Ten muž, kterého jsem potkala dole. Jeho ruka na jejím stehně. Šmouhy od lesku na rty. S kolika ženskými chrápal za poslední rok?

Umí se velice dobře skrývat, jeho osobnosti dokonce ještě líp. Zmeškané schůzky. Věci, které připisoval zapomnětlivosti. Tolikrát odešel během noci…

Riskujeme… že ztratíme Branta, kterého milujete… navždycky.

Chtěla jsem být doma. Chtěla jsem svůj dům a samotu, abych se z téhle šlamastyky mohla vymotat, poznat, zda mám naději poskládat své srdce zpátky.

Co byste dělali vy? Když se o tři měsíce později Lee objevil v tom obchodě na pumpě a ozářil mě tím úsměvem? Do té doby jsem milovala jednu stránku Branta. Bylo opravdu tak divné, že jsem se zamilovala i do jeho jiné stránky?

55

Současnost

Čas nadešel. Musím to udělat. Musím si sednout s Brantem a probrat to. Je to inteligentní člověk. Miluje mě. Lee mě miluje. Měla bych o tom promluvit s Jillian, ale nechci. Mám příliš velké starosti o to, co na to bude říkat. Jak mi začne cpát do krku rozkazy. Pokyny, jimiž se nehodlám řídit. Vím, co je správné: dovolit Brantovi, aby žil své oddělené životy, a neplést se do toho. Chápu to. Jenže na to je už pozdě. Celou tuhle situaci jsem podělala před dvěma lety. Když jsem uviděla Leeho a přiblížila se k němu. Šoustala s ním na parkovišti a zamilovala se do jeho úsměvu. Naháněla ho a přinutila jeho srdce k poslušnosti.

Mé možnosti jsou omezené. Ztratit Leeho, nebo to říct Brantovi. Vystavit Brantovu psychickou pohodu nebezpečí, protože jsem příliš sobecká, než abych ztratila Leeho. Ale já přece věděla, co dělat. Co bude na mě Jillian ječet a jak se její nenávist ke mně bude s každým zavrtěním mé hlavy násobit.

Jsem tak hrozná? Myslím, že odpověď zní ano; vím, že je to špatně, ale moje láska je příliš silná, než abych měla jakýkoli jiný pocit než ten, že nemůžu jinak. Nemůžu Leeho ztratit. A tohle všechno jsem udělala z lásky k Brantovi.

Ano, je to sobecké.

Ano, vystavím Branta nebezpečí.

Ano, možná při tom zachráním svůj vztah.

Ano, pouštím se do největšího hazardu svého života. Příliš je oba miluju, než abych konala jinak.

V levé ruce držím dvě sklenky vína a procházím otevřenými skleněnými posuvnými dveřmi. Od oceánu fouká chladný vítr, venku je tma. Posadím se vedle Branta na venkovní pohovku a strčím pod sebe jednu bosou nohu. Podávám mu jeho skleničku a snažím se přijít na to, odkud začít.

56

Když konečně promluvím, má napůl dopité víno. „Něco jsem před tebou tajila.“ Odložím svou sklenku na stůl před námi a obrátím se k němu. Nemusím se nijak zvlášť snažit, aby se na tu konverzaci soustředil. Plně se mi věnuje jako vždycky. Udělá totéž, odloží své víno, upře na mě oči a jedinou známkou napětí je pevně skousnutá čelist. Dívám se na ten cukající sval a přemýšlím o tom tiku, který je u Branta k vidění jen vzácně. Polknu a snažím se najít správnou větu, nervózně pohybuju rukama a pokouším se zplodit inteligentní myšlenku.

„Týká se to toho druhého muže?“ Jeho hlas je ledově klidný. Ještě jsem ho neslyšela mluvit takhle klidně, ale čekala jsem rozzlobenou verzi Branta. Kalkulující. Která se musí ovládat. Zlobí se.

Zamrkám. „Cože?“

„Toho druhého, se kterým se stýkáš.“ Říká to uvolněně, ale já vidím v jeho tváři napětí, ztuhlou linii jeho úst.

„O čem to mluvíš?“ Samozřejmě že to ví. Ten muž je geniální. Všimne si nepatrné odchylky na stech stránkách plných kódů. Já své chování moc neskrývala. Myslela jsem, že nepřítomný muž nemůže vidět někoho, kdo – v jeho hlavě – neexistuje.

„Oba jsme inteligentní a dospělí, Layano. Nehraj na mě hloupou.“ Jeho hlas je tvrdší než kdy jindy, přesto však tichý. On není ten typ, který řve. Polknu.

„Dobře. Ano, zčásti je to o něm. Jen… měj se mnou chviličku strpení. Dostanu se k tomu.“

„Čekám celou dobu, až mi to řekneš. Čekám, až mi vysvětlíš, co ti, proboha, se mnou chybí.“ Všímám si bolesti v jeho hlase. Je to jen malý náznak, snadno by se dal přeslechnout, ale já to ve struktuře Brantova hlasu poznám stejně, jako by křičel.

„Není to tak, jak myslíš. Já –“

„Jak dlouho už to trvá? Pět měsíců? Déle? Měl jsem podezření i

předtím, ale dokud jsme spolu nezačali bydlet, nevěděl jsem to jistě.“ Nakloní se vpřed, opře se lokty o kolena a vpije se do mě očima. Analyzuje. Hledá pravdu mezi spoustou starých lží.

„Dva roky.“

To bolí. Vidím, jak mu cuká v obličeji. Polkne a zvlhnou mu koutky očí. Složí hlavu do dlaní. „Proto si mě nechceš vzít?“

„Ne v tom smyslu, jak myslíš.“ Nechtěla jsem, aby spouštěčem, jímž tento rozhovor začne, byl můj vztah s Leem, ale pokračuju dál. Pootevřeme dveře o trochu víc.

„Miluješ ho?“

Nahnu se blíž, chytím ho za ruce a přinutím ho podívat se mi do očí. „Miluju tebe. V tomhle všem jde o tebe.“

Odtáhne ruce. „Přestaň, do prdele, mluvit v hádankách, Lano, a řekni mi proč.“

„Potřebuju, aby ses na mě díval. Potřebuju, abys poslouchal.“ Vyhoví mi. Přestane mluvit, dívá se mi do očí a vnímá mě.

Odhodí ego, přestane se tvářit ublíženě a soustředí se na má slova. Dělá to, co je Brantovi vlastní. Analyzuje a interpretuje.

Vzdávám snahu najít dokonalá slova a vrhnu se do toho po hlavě.

„Jmenuje se Lee. Potkala jsem ho v Misson Bay. Živí se pochybnými úpravami ploch a bere za to peníze na ruku. Velkou část minulého roku chodil s jinou dívkou. Spala jsem s ním nahodile dva roky. Dělala jsem to ve svém domě a teď to dělám v domku pro hosty. Lee není jeho pravé jméno, je to identita, kterou přijal.“ Polknu a přejdu k jádru pudla. „Brante, jeho pravá identita… jsi ty. Je to osobnost stvořená tvým mozkem, identita, kterou na sebe bereš vždycky na omezenou dobu. Většinou, když jsi ve stresu. Máš problém zvaný disociativní porucha identity. Dřív se tomu říkalo mnohočetná osobnost. Nepodváděla jsem tě. Ten druhý muž… jsi ty. Je to tvá odlišná stránka, taková, která má svou vlastní osobnost.“

Když domluvím, tváří se stále stejně. Jen mi zírá do očí a poslouchá mé mlčení. Několikrát, s dlouhými pauzami, zamrká.

„Přemýšlím,“ vypadne z něj nakonec. „Snažím se poznat, jestli si

vymýšlíš, nebo jestli skutečně věříš tomu, co jsi mi právě řekla.“

„Já nelžu.“

Stále mi hledí do očí. Zkoumá je. Mírně se pohne a za těma očima se vylíhne myšlenka. „Věřím, že myslíš vážně to, co mi říkáš,“ řekne pomalu. „To neznamená, že nejsi duševně chorá.“

Pousměju se. „Nejsem duševně chorá.“

„Jeden z nás je. Byl bych mnohem raději, kdybys to byla ty.“ Můj úsměv zvadne. „Ty nejsi duševně chorý.“

„Bývám roztržitý, nevedu dva oddělené životy.“

„Dva roky píchám s tvou druhou osobností. Vedeš dva životy.“

„Miluješ ho?“ Tutéž otázku nyní pronese zcela jiným tónem.

„Ano.“ Zamrkám a najednou jsou tady slzy, výraz čistých emocí.

Není fér milovat muže dvěma různými způsoby. I jeden je dřina.

„Víc než mě?“

„Ne.“

„Určitě se pleteš.“ Umíněný tik v čelisti.

„Řekla mi to Jillian.“ Hazarduju, ale tato slova ho zaručeně upoutají. Obrátí se zpátky ke mně.

„Cože?“

Zvednu se, kleknu před něj na zem a ruce položím na jeho kolena. „V Belize. Ten víkend, kdy jsi mě chtěl požádat o ruku. Vzbudila jsem se uprostřed noci a nemohla tě najít. Šla jsem dolů… a uviděla jsem tě v baru. Ale nebyl jsi to ty. Nepoznal jsi mě. Představil ses jako někdo jiný –“

Zarazím se, protože se nade mnou zvedne, udělá krok do strany a jeho ruka mě hrubě odstrčí. Jako Lee, ne jako Brant. Zbytek věty mi uvízne v krku.

„Pleteš se. Byla jsi zmatená. Nejspíš opilá.“

Namáhavě vstanu, natáhnu se po jeho ruce, ale marně, a zmocní se mě frustrace. „Ne! Stála jsem v baru a ty jsi mi tvrdil, že mě neznáš. Dělal jsi ze mě hlupáka, vypadala jsem před tebou jako blázen. Představil ses jako někdo jiný. Osahával jsi jinou ženskou. Odešla jsem z baru a zatelefonovala Jillian. Řekla mi to.“ Ztišila jsem hlas a on se mi konečně

zase podíval do očí. „Řekla mi, že od jedenácti let trpíš DPI. Od té doby, co se z tebe stal vědátor. Řekla, že doktor tvrdí, že se to nikdy nesmíš dozvědět. Že by tě to mohlo psychicky zlomit, že by se Brant mohl vytratit a že bys na sebe mohl natrvalo vzít některou z jiných osobností. Tví rodiče a Jillian to vědí, všichni. Tutlají to, aby tě ochránili!“ Při posledním slově mě zradí hlas, konec věty už jen dochraptím.

Přijde blíž s rukama v pěst a promluví sice klidným tempem, ale frustrovaným tónem. „Pročpak mi to tedy říkáš ty, Layano?“

„Já nemůžu…“ Rupnou mi nervy. Nechci své sebestředné myšlenky vyslovit nahlas. „Lee… po mně chce, abych si vybrala. A já nemůžu ignorovat… co děláš v jiných životech. Nemůžu být tvoje žena a přitom vědět, že když nejsi se mnou, když vedeš jiný život, že se dotýkáš jiných žen. Miluješ jiné ženy. Potřebuju, abys byl beze zbytku můj. Právě teď vás mám oba. Oba vás miluju. Jenže Lee… ten chce, abych se rozhodla. Nemůžu ho ztratit, Brante. Musím najít způsob, jak vás mít oba, aniž bych jednoho z vás ztratila.“

„Takže sis řekla, že mi to prozradíš. Naložíš mi to na hrb.“

„Zčásti jsem doufala, že by to mohlo být osvobozující.“

„Chci mluvit s Jillian. Nevěřím ti.“

„Jak mě můžeš milovat, chtít si mě vzít a zároveň si myslet, že bych ti lhala v něčem takovém?“ Zírám na něj, chci víc, chci, aby můj milovaný uznal existenci muže, bez něhož nemohu žít.

„To je nepřijatelné, Layano. Co bys dělala, kdybych ti řekl, že v tobě žije jiná osobnost?“

„Ale ve mně nežije.“

„Přesně tak se cítím. Já trávím celý den ve své hlavě. Jsem v ní už skoro čtyřicet let. Věř mi, o nikom jiném ve své hlavě nevím.“

A s tímto se ode mě odvrátí a zamíří dovnitř. Za necelou minutu slyším řev jeho auta.

Poslouchám, jak odjíždí, a přemýšlím, kdo se vrátí.

57

Brant

Tohle není možné, jenže ona nelže. Určitě ne. Ta pravda z jejího vyznání přímo čišela. Potřebuju teď Jillian. Musím se jí podívat do obličeje a zjistit pravdu. Cítím, jak mě na prsou tíží stres způsobem, který neumím zvládnout. Je čas vzít si prášek. Cítím, že se blíží zatmění mysli, chamtivě tahá za okraj mé příčetnosti a nutí můj mozek přepnout do nekomplikované úlevy, jíž je černá nevědomost. Bojuju s tím nutkáním, najednou mám podezření kvůli té světlé pilulce, jediné úlevě, kterou jsem kdy poznal a která naplní můj svět klidem. Zbaví mě úzkosti. Umožní mi spát. Dovolí mi pokračovat v životě, plynule navázat tam, kde jsem skončil.

Je všechno, co jsem věděl, lež? Jak hluboko sahá tenhle podvod? Dvanáctého října jsem měl výpadek. Když jsem se probral, měla

Jillian zmlácenou půlku obličeje. Řekli mi, že jsem byl jako šílený. Snažila se mě zpacifikovat a já se na ni vrhl. Bušil jsem do ní pěstmi, kopal jsem ji a převrátil ji na záda. Vzbudil jsem se v pokoji na dětské psychiatrii a absolutně nic z toho si nepamatoval.

To bylo tenkrát, když jsem ještě míval zatmění. Vysvětlili mi, že můj mozek se takto vyrovnává s tlakem, který si žádá můj intelekt. Byly to časové úseky, během nichž jsem se choval naprosto nelogicky. Nejdelší trval pět hodin. Před dvaceti lety našla Jillian doktora, který můj problém vyřešil. Nabídl mi koktejl léků, který zkrotil mé temné démony. Výpadky přestaly, jediné okamžiky temnoty nastaly, když mě odrovnal důsledek nevyspání. Už několik let jsem vydržel bez výpadků.

Výpadky vědomí. Tohle mi řekli a já jim věřil.

Teď šlapu na plyn ještě víc, ruce se mi klepou na volantu.

Jillian. U kořenů toho všeho je Jillian. Ona bude znát odpovědi.

Když přijedu, Jillian stojí před domem. Její dlouhý plášť vlaje ve větru, ruce má v kapsách, v obličeji rozhodný výraz ženy, kterou

zbožňuju jako matku. Vypnu motor a díváme se na sebe skrz sklo a já v tom dlouhém pohledu čtu strach a snažím se ho pochopit. Jsem tak zmatený. Ztracený. Potřebuju Layanu. Otevřu dveře auta a vystoupím. Sleduju, jak Jillian couvá, až dojde ke schodům, rychle po nich vystoupá a její postava v černém kabátě se rýsuje na pozadí kolosálního bílého domu. Kolem nás se už snáší soumrak a světla se najednou rozsvítí, ozáří stromy a sloupy, jako by chtěly umocnit drama, což je za této pitomé situace dost nežádoucí.

Poodstoupím od auta, je chladno, a tak schovám ruce do kapes. S těžkýma nohama vyjdu do schodů, Jillianin profil vyniká ve světle z vnitřku domu, její ruka otvírá vchodové dveře. Vejdu a podívám se jí do očí. „Jillian.“

„Brante,“ řekne s rezignovaným povzdechem. „Tak pojď do doupěte.“

Doupě je slovo, používané ženou, která nechápe jeho význam. Doupata by měla být útulná, neměla by mít formální atmosféru, která v této místnosti vládne. Posadím se na kraj divanu a sleduju její tvář, když usedá na židli.

„Volala mi Layana,“ říká. „Pověděla mi, co ti řekla.“ Dívám se, jak si rukama uhlazuje varhánky vpředu na kalhotách. „Nikdy jsem nechtěla, aby ses s tou ženou scházel, Brante.“

Tahle slova jsem nečekal. „Mluví pravdu, Jillian?“

Podívá se na své ruce, potom na mě. „Tohle bys nevěřil ani mně, kdybych ti to řekla, Brante. Má tě tak omotaného kolem prstu. Mnohočetná osobnost?“ odfrkne. „To je její matoucí pokus omluvit svou aférku.“ Vstane a začne přede mnou pochodovat, její boty klapou o podlahu jako metronom. „Ty jsi ten, kdo ji podezíral z nevěry.“ Ukázala za mne třesoucím se prstem. Třásl se. Zlostí nebo strachy? „Víš, co se tady děje, Brante. Našla si někoho jiného a nechce tě kvůli tomu ztratit.“

Taky vstanu, abychom spolu mluvili jako rovný s rovným.

„Takže si vybájila disociativní poruchu identity, aby to omluvila? Máš vůbec ponětí, jak šíleně to zní?“ Jillian se mi nepodívá do očí. Její pohled těká po místnosti. „Ona neví,“ pokračuju, „o mých

výpadcích vědomí. Nemá se jinak o co opřít. Dívala se mi do očí a říkala mi něco, o čem věří, že je to pravda. Pověděla mi něco, co prý ví od tebe.“ Dech mi vyráží z prsou v horkých vlnách, v hlavě mi bolestivě tepe. Vztek. To je ta emoce. Neznámá emoce, kterou jsem už dlouho necítil. Nerozumím. Mám pocit, jako by se ze mě odlupovala duše, jako bych pozbýval část z toho, co chápu pod slovem ovládání. Zamrkám, soustředím se na Jillian, udělám krok k ní a uvědomuji si, že na ni už začínám vrčet.

„Brante… ty nechápeš.“ Znejistí. „Tvoje léky to všechno zastavily.“

„Co všechno? Výpadky? Nebo to, že vstupuju do úplně cizí osoby?“

Zvedne ruce a já se zastavím. Dochází mi, jak blízko od ní jsem. Že její bělma jsou teď vykulená strachy. Ze mě? To pomyšlení je k smíchu. Donutím pěsti uvolnit a soustředím se na dech.

„Já o cizí osobě v tobě nic nevím. Vím jen tolik, že se ti dařilo náramně. Tvoje práce nebyla nikdy lepší, daleko lépe ses soustředil, tvoje kreativita byla vyladěnější.“

„K čertu s prací. Mluvím tady o svém životě, o osobě, kterou jsem, když jdu večer spát.“

„Tohle nemyslíš vážně.“ Napřímí se. „Tvoje práce znamená všechno, Brante. Ty a já… jsme změnili svět.“

„Konstruujeme počítače, Jill.“ Natáhnu ruku. Chytnu ji za rameno a přinutím ji, aby se mi dívala do očí. „Co se se mnou děje? Má Layana pravdu?“ Očima žadoním o upřímnost a vidím, jak nerozhodnost z těch její mizí.

Zmocní se mě zuřivý hněv, rozerve mé sebeovládání a já ji chytím levačkou za druhé rameno. Zatřesu drobnými kostmi ženy, o níž jsem si myslel, že ji znám. „Řekni mi to!“ řvu jí do obličeje. „Je ve mně někdo jiný? Řekni mi to!“

Koukám jako ve zpomaleném filmu, jak jí cvakne brada od toho, jak jí cloumám rameny. Ten pocit, neovladatelná nenávist toho, co nevím, rozbije poslední zbytky sebeovládání, které jsem ještě měl.

Poprvé za několik desítek let si všímám, jak se proužek mého světa tříští na kousíčky. Temný závan nevědomí, který bere můj hněv a rozloží ho do moře černoty.

Tma. Nic.

Možná nade mnou převzala kontrolu ona druhá osobnost. Nebo možná je to injekcí, kterou mi někdo vrazil do zad, protože Jillianiny oči na kratičkou vteřinku opustí moje a ona kývne na někoho přes moje rameno.

Probudím se spoutaný, má zápěstí a kotníky mají jen malou vůli, pohnou se asi o pět centimetrů, což je nejlepší odhad, jakého je moje omámená mysl schopna. Tahám a trhám, všechno marné; docílím pouze toho, že se ten člověk v mém pokoji pohne. Hlavou otočit můžu. Ten pohyb je volný, nic mu nebrání, snadno zvednu bradu a vytočím krk, přičemž spatřím holohlavého muže. Jde ke mně, jeho obličej se na mne zaměří a moje zamlžená mysl ho v jediné vteřině poznává. „Doktor F.“ Nechám hlavu spadnout zpátky, on se přibližuje, jeho konejšivá ruka spočine na mé hrudi, jeho tvář ke mně starostlivě shlíží. „Kde to jsem?“

„Jste u Jillian doma. Myslela, že to tak pro vás bude lepší, daleko od novinářů a očí veřejnosti.“

„Odvažte mě.“ Snažím se žádat o to co nejcivilněji, ale jsem si jistý, že on slyší za mým tónem hrubá slova.

„Zatím ne. Jillian mi řekla, co se stalo. Pro vaši bezpečnost potřebujeme, abyste ještě nějakou dobu zůstal v poutech.“ Poplácá mě po paži, jako by mi právě odepřel nanuka, nikoli mé bohem dané právo na svobodu.

„Tak mě sakra pusťte. Já vám přece neublížím. Neudělal jsem nic, kvůli čemu byste mě museli spoutat jako zvíře.“ Ta slova přímo vypliv nu. Vší silou trhám za pouta a cítím, jak se mě zmocňuje klaustrofobie.

„Brante, zapomeňte chvíli na ta pouta. Musíme si promluvit.“ Vrátí se na svou židli, ignoruje můj osobní alarm, vytahuje propisku a cvakne. Zavřu oči a nutím svaly se uvolnit, přestat vnímat tlak pout na

kůži. Představuju si základní desku počítače Layana. Komponenty, jež zaručují jeho chod. Kousíčky nesmyslů, které spolu komunikují a vdechují život neživé věci. Vnitřní mír. Otevřu oči. „Mluvte.“

„Co se stalo, když přišel výpadek?“

„Kdy?“

„Včera. Tady. Ztratil jste vědomí v Jillianině doupěti.“

„To sakra není doupě. Je to formální místnost, určená pro nezajímavé rozhovory. A nemohlo to přece být včera. Muselo to být dneska… já –“ Všímám si světla, které proudí okny. Bylo to včera. „Kde je Lana? Chci ji vidět.“ Musím jí vysvětlit věci, které zatím nevím.

„Nemyslíme si, že byste měl mít nějaké návštěvy, dokud tohle nevyřešíme.“

„Co prosím?“

„Nemyslíme si…“

„Já vás slyšel. Jen nemůžu uvěřit, že se mnou mluvíte jako s dítětem. Jsem dospělý. Je mi jedno, co vy si myslíte.“

„Brante, byl jste prohlášen nesvéprávným. Pro tento okamžik jsem váš osobní lékař, dokud Jillian nejmenuje nějakého jiného. A Jillian je vaší poručnicí.“

Ach, můj bože. Já znova zkolabuju. Cítím, jak se to blíží, vidím tečky v zorném poli… „Přece jsem nemohl být prohlášen nesvéprávným. Na to je potřeba nějaký oficiální postup. Soudní rozhodnutí. Psychologický posudek od lékaře.“

„Váš lékař jsem já, Brante. A Jillian zatahala za nitky. Máme prozatímní opatření, schválené místním soudcem. Bude platit do chvíle, dokud v pondělí nezačne soud. Prosím, uvolněte se a nechte mě, ať se o vás postarám.“

Můj mozek se snaží chytit stébla, na které nedosáhnu. „Potřebuju svůj lék,“ hlesnu. „Prosím.“

„Dokud nevyzkoumáme frekvenci, s níž se přepínáte, pozastavíme podávání léků.“

„Přepínám?“ Bolí mě na prsou. Stres doléhá na mou hruď tak,

že se pod ním div neprolomí.

„Vaše přepínání do jiných osobností. Nemůžeme je pochopit, dokud je nevysledujeme.“

„Dalších osobností?“ Takže je to pravda. Potřebuju Layanu.

Musím jí vysvětlit… TMA.

58

Vzbudil jsem se v nějaký nóbl cimře jak pro starou bábu. Lee se zavrtí na posteli, bloudí pohledem po ozdobné tapetě, jeho mozek se snaží poznat, kde je. Jak moc se musel opít, když se dostal do domu nějaké staré ženské a skončil v její posteli. Pomalu pohne hlavou doleva a vtom hledí do tváře starému plešatému muži. Zamrká, ten muž na něj zírá jako… jako by ho chtěl pitvat. Snaží se posadit a uvědomí si, že nemůže pohnout rukama, prudké trhnutí zápěstími nic nezmůže, pouze ho upozorní na fakt, že ho bolí paže, jak se už několik hodin pere s pouty.

„Kdo, kurva, jste?“ zavrčí.

Muž se usměje. Vlídné gesto. „Nejprve vaše jméno. Potom vám řeknu své.“

„Lee.“

„Lee – a dál?“

Lee se zamračí a neví, co se to s ním děje. „Lee Odpoutejte-mě- kurva-než-vám-rozkopu-prdel.“

Plešoun má koule na to, aby se začal chechtat. „Ó, tenhle Lee.

Těší mě. Já jsem doktor Finzlesk.“

„Jsem zatčenej?“ Nebylo by to poprvé, kdy se probudil v cele. Ačkoli většina cel nemá podlahy z kvalitního dřeva, čtyři metry vysoké stropy a zarámované obrazy.

„Ne. Jen bych vám rád položil několik otázek.“

„Jak jsem se sem dostal?“

„Často si kladete tuhle otázku?“

Zírá na něj. „Odpovězte, kurva, nejdřív vy mně.“

„Začal jste se chovat násilně. Dostal jste sedativa. Spoutali jsme vás, abyste už nikomu dalšímu neublížil.“

„Já někomu ublížil?“

„Ne moc.“ Ten chlap se usmívá, i když by absolutně neměl. Lee přemýšlí nad jeho odpovědí a snaží se tomu nějak přijít na kloub. Bolí ho hlava. Zavře oči.

„Čí je tohle barák?“

„Ženy jménem Jillian Sharpová. Poznáváte to jméno?“

„Ne.“ Sharpová. „Má to něco společnýho s Brantem Sharpem?“

„Ano.“

Jo. Tak tos mi pomoh. Tenhle plešatej lapiduch je u postele nemocnýho úplně na hovno. Takže on v tomhle domě ublížil příbuzné Branta Sharpa. Možná že nakonec vypěnil. Našel si toho zazobanýho krypla a nakopal mu prdel. Pohádal se se ženskou, která si něco takovýho možná ani nezaslouží.

„Co je poslední věc, na kterou si pamatujete?“

Ať jde ten debil do prdele. Kdo asi tak někoho spoutá, chce mu koukat do hlavy, ale sám o sobě nic nekvákne? Zíral do stropu.

„Lee? Co je poslední, na co si pamatujete?“

„Jděte do háje. Chci si zatelefonovat.“

Nic dalšího neřekne. Hodiny běží a běží, plešoun pořád sedí u jeho postele a Lee mlčí jako pěna. Ignoruje všechny otázky, které přijdou. Někdy v průběhu toho všeho se za okny setmí, muž vstane a vzdychne. Odloží prázdný zápisník, otevře tašku, něco vyndá a přijde k posteli.

Lee sebou trhne, jak ho píchne kovová jehla, obrátí k doktorovi vzteklou tvář, škube pažemi a svaly bojuje proti neúprosným poutům.

„Co to bylo, vy zasranej –“ TMA.

59

Už to jsou dva dny. Brant mi nebere telefon, to samé Lee. Směšné, jak o nich stále, i teď, uvažuju jako o dvou různých jedincích. Včera jsem jela k Jillian. Stála jsem na prvním schodě a civěla jí do očí. Byly zarudlé a obličej měla stejně napnutý jako já. Obě ho milujeme; chápu to. Chápu, že se s tímhle potýká o desítky let déle než já. Chápu, že se na mě zlobí, protože jsem rozhodila jeho rovnováhu, vmetla mu pravdu do tváře a nehleděla na důsledky. Možná ho kvůli tomu ztratím. Možná jsem brnkla o misky vah a způsobila zborcení jeho psychiky. Třeba upadl do hlubin, z nichž není návratu. Při svém chvilkovém vyznání jsem možná ztratila milovaného muže.

Je to nemyslitelná představa, ale musím ji vzít v potaz.

Ani ona nevěděla, kde Brant je. Nevolal jí, neodpovídal na její textovky. Cítila jsem, že mi to klade za vinu, i když to neřekla nahlas. Před tímhle mě varovala a její obličej jasně vypovídá o jejím názoru na mě. Poprvé mám pocit, že si její opovržení zasloužím.

Shodly jsme se, že nebudeme volat policii. Budeme čekat a doufat, že se někde vynoří. Ona sleduje jeho kreditky a bankovní účty. Dřív nebo později něco z toho použije.

Potom jsem se vrátila domů. Prochodila celý náš dům a modlila se dlouho do noci.

Ve čtyři ráno jsem procitla s nápadem. Převracela jsem ho v hlavě a zpracovávala ho, dokud z něj můj mozek neuhnětl dokonalý plán. Nejdřív jsem přemýšlela o Donovi, ale pak jsem to zavrhla a zavolala Marcusovi. „Kde jste?“

„V posteli. Je noc.“

„Jedu za vámi. Pošlete mi esemeskou adresu.“

„Jde o Molly?“

Zavěsila jsem a neodpověděla, nazula válenky a vzala klíčky. Sjela jsem výtahem dolů a zamířila do garáže. Přesně v okamžiku,

kdy se vrata garáže otvírala, mi na telefonu cinkla Marcusova adresa.

Doufala jsem, že když mě Marcus zbavil Molly, pomůže mi najít i Branta.

Marcus otevře dveře jen v kalhotách od pyžama a pohled na jeho vyrýsované břišáky se mnou absolutně nic nedělá. Vejdu do jeho domu, zamířím rovnou do kuchyně a plácnu na linku kus papíru.

„Tohle potřebuju.“ Objasním mu plán a přistrčím mu svůj mobil. „Zavolejte tam.“

Nedůvěřivě se na mě podívá. „Telefonát? To je všechno? Za tisíc babek?“

Pokrčím rameny. „Je pět ráno. Beru to tak, že vám dávám příplatek za noční. Tak berte, nebo nechte být.“

Chraplavě si povzdychne, přitáhne papírek blíž a vyťuká číslo.

„Dejte to nahlas,“ zašeptám.

Poslechne a vrhne po mně pohled, který by se dal zařadit mezi ne uctivé.

„Eurowatch Assistance, jak vám mohu pomoci?“

Marcus se na mě podívá. „Tady Brant Sharp. Potřebuju pomoct s určením polohy auta.“

„Jistě, pane Sharpe. Budu vám muset položit několik bezpečnostních otázek, abych nejprve ověřila vaši identitu.“

„S radostí,“ řekne Marcus a ostražitě se na mě podívá. Kývnu na

něj.

„Jaké je identifikační číslo vozidla, které byste rád našel?“

„J2R43L2KS14JD799F,“ odříká číslice a písmena vyčtená z

mého papírku.

„Výborně. Prosím o chvilku strpení, než si zobrazím váš profil.“ Následuje cvakání kláves a dotazování pokračuje. Sevřu palce a doufám, že mám dost informací. Vyndala jsem z trezoru všechny důležité dokumenty, které jsem mohla, donesla to všechno do auta spolu s osobní složkou, obsahující kopie všech jeho identifikačních dokumentů. Neumím si představit, že by Aston Martin věděl víc, než

co mu Brant poskytl v době nákupu auta.

„Pane Sharpe, mohu poprosit o vaši adresu?“

„Ocean’s Bluff Drive 23.“

„A číslo vašeho řidičského průkazu?“

Marcus zodpoví další tři dotazy na výbornou, a když operátorka pokračuje dál, oba si oddychneme.

„Prosím, vydržte, než vyhledáme váš vůz. Přejete si, abychom uvědomili místní policii?“

„Ne,“ řekne Marcus a uvolněně se zasměje. „Můj synovec měl být doma před dvěma hodinami. Půjčil si to auto na rande. Myslíme si, že někde vyspává po večírku. Jen se mi bude volněji dýchat, když se dozvím, kde to auto je.“

„Výborně, pane. Vyhledání potrvá ještě asi minutu.“

Ukážu mu palce nahoru a on o sebe otře prsty v gestu „koukej zaplatit“ . Hrabu v kapsách, vytáhnu jeho odměnu v hotovosti a hodím ji na linku. Přitáhnu si lísteček k sobě a beru pero. Čekám, až mi hlas řekne, kde se nachází můj životní partner. Svírám dlaně v pěst a modlím se, aby zůstal tam, kde má auto.

„Pane Sharpe, jestli máte něco na psaní, mohu nadiktovat polohu.“

„Do toho.“

Jsem připravená nad papírkem.

„8912 Evergreen Trail, San Francisco, Kalifornie. Pouze vás chci informovat, že na vaše přání můžeme na dálku deaktivovat motor.“

Marcus se na mě podíval a já na to jen zakroutím hlavou. „To nebude nutné. Děkuji za pomoc.“

„Děkuji, že jste využil Eurowatch, pane Sharpe. A děkuji, že jste členem rodiny Aston Martin.“

Marcus ukončil hovor. „Pomohlo to?“

„Ano, díky.“ Zadám si adresu do telefonu, posbírám papíry a v hlavě už si procházím další kroky. Měla bych zavolat Jillian. Zapojit ji do toho, nebo alespoň ji informovat, než se vydám za Brantem.

Před dveřmi se zastavím tak nečekaně, že do mě Marcus zezadu

narazí. „Co je?“ zeptá se a couvne. „Všechno v pořádku?“

Zírám na telefon, na první výsledek, který mi vyhledávač vyplivl: stránky odhadce majetku pro okres San Francisco. 8912 Evergreen Trail je obytný dům. Velký, pořízený za 6,5 milionu dolarů, a to před sedmi lety jistou Jillian Sharpovou.

Zamknu telefon, naštvaně otevřu dveře a vztek mě už žene vpřed.

„Co se děje?“ volá za mnou Marcus, já se ohlédnu a vidím ho stát ve dveřích, zapřeného oběma rukama do futer.

Vrátím se o krok, vytrhnu z bloku jednu stránku a naškrábu pár položek, na něž se operátorka Aston Martin ptala. Hodím po něm papírkem a řeknu: „Zavolejte jim znova. Vymyslete si nový příběh, ale zjistěte, jak dlouho tam jeho auto je. Potom mi pošlete textovku.“

„Zadarmo?“ Jeho nevěřícný tón mě přinutí seknout po něm pohledem, a když vidí ty hromy a blesky v mých očích, rychle zvedne ruce. „Dobrý, jen si dělám srandu. Zavolám jim.“

„Hned!“ zavelím, otočím se a utíkám z jeho svažující se příjezdové cesty. Moje auto mi na uvítanou zacvrliká.

Za chvíli přijde textovka od Marcuse a potvrdí mé podezření. OD PÁTKU OD VEČERA.

Mrcha. Ta ženská si klidně stála na terase a lhala mi do očí, přitom měla jeho auto určitě schované v jedné ze svých garáží. Nechala mě tam stát jako provinilce a zařídila to tak, abych uvěřila, že Brant se teď někde potuluje, ztracený. Nejistý tím, kdo vlastně je, psychicky zhroucený, a to všechno kvůli mně. Stála tam a měřila mě tím svým pohledem, který říkal: já měla pravdu. Přitom ho celou dobu měla uvnitř v domě. Stál snad u okna a přihlížel? Zlobí se na mě? Využívá Jillian téhle doby k tomu, aby ho proti mně poštvala? Musím vědět, co mu nakukala a jak se k tomu Brant postavil. Jestli má silnou nebo slabou chvilku.

5:24 ráno. Sjedu výjezdem směrem k jejímu domu a nejradši bych si nafackovala, že jsem tu adresu nepoznala v okamžiku, kdy ji ochotná zástupkyně zákaznického servisu nadiktovala s povinným

britským přízvukem. Brant a já jsme kolem jejího domu projížděli tolikrát, že ho znám spíš od pohledu, než podle adresy. Ale stejně. Koušu se do rtu a snažím se uspořádat si myšlenky. Brzo uvidím Branta. Je v bezpečí, nikde nebloudí. Jestli je u Jillian, je jeho mysl v pořádku. Musím s ním mluvit. Bez něj jsem v koncích.

60

Jillian bydlí v Nobb Hillu, snobské části San Francisca, jestli mám vůbec právo nazývat něco snobským. Najedu k domu a zaparkuju, vypnu motor a vykročím. Vedle mě na dlažbě stojí nejnovější model BMW. Se zaujetím se na něj dívám a snažím se vzpomenout, jestli tu tohle auto stálo i včera. Nemůžu si vzpomenout, a tak jdu k hlavním dveřím. Zastavím se a uvědomuju si, že je půl šesté ráno.

Klepat na někoho v tuto dobu je extrémně nevhodné. Už natahuju ruku, ale slušné vychování mě zastaví. Couvnu. Přemýšlím. Opět udělám krok vpřed a zkusím vzít za kliku. Zamčeno. Překvapivě. Zkrabatím obličej, potom se odhodlám a pořádně na ty dveře zabuším.

Veškerá úzkost mě přejde v okamžiku, kdy Jillian otevře, oblečená a nalíčená jako normálně. Do svého zmateného pohledu přidává úctyhodnou míru hraného úleku. „Copak se děje? Jde o Branta? Našla jsi ho?“

Zírám na ni se spadlou bradou, v hlavě mi zuřivě šrotuje, což se mělo dít spíš cestou sem. Ona tu svou fasádu prostě neshodí. Čekala bych, že když vtrhnu do Jillianina hradu takhle brzo ráno, zastihnu ji kajícnou a upřímnou.

„Ne,“ řekla jsem pomalu. „Nenašla. Mohu dál?“

Zavře ústa a po tváři jí přelétne lítostivý pohled. „Je strašně brzy, Lano. Personál ještě není vzhůru.“

Na to jí tak skočím. Jillian vyžaduje po svých sekretářkách v BSX, aby chodily do práce v 6:30. Jsem si jistá, že personál v jejím domě začíná svůj den ještě před východem slunce. Taky jsem si moc dobře všimla, že mě oslovila „Lano“ – k takové důvěrnosti nikdy předtím nesáhla. Jestli si myslí, že mě utáhne na nudli, tak ji okamžitě vyvedu z omylu. Udělám krok vpřed, strčím do dveří a protáhnu se kolem ní. Ona nasupeně zafuní.

„Stačí mi minutka, Jillian. Jinak se samou starostí zblázním.“

Schválně nechávám svůj hlas přeskakovat a doufám, že to bude působit hystericky.

„Hlavně, prosím, mluv potichu,“ řekne prkenně. „Tu návštěvu musíme vyřídit rychle, Lano.“

Vyřídit rychle, no to mě podrž. Čekám, až zavře dveře. Sleduju, jak se ke mně otáčí a kyne mi k nejbližší židli.

Podcenila jsem ji. Stojím proti ní tři roky, ale nikdy jsem doopravdy neprokoukla, jak zdatná je herečka – až teď. Dokonce i nyní, za situace, kdy znám pravdu, mě ta její komedie málem přesvědčí. Sedím v jejím domě, poslouchám její lži a podávám jí pomyslné lano. Soukám ho centimetr po centimetru a sleduju, jak sedí v židli polstrované červeným plyšem, kolem krku si uvazuje složitou smyčku a věší se.

Je to mistrný výkon. Stihne během něj přehrát nejprve rozladění, potom soucit a nakonec nervové zhroucení plné slz a provolávání „kde je můj ubohý chlapeček“ . Ach, jakou ta má o něj starost. Úplný portrét milující, vyděšené tetičky. Dotažený k dokonalosti. Sleduju její výkon nehybnýma očima, otřesená tím, čeho je tahle žena schopná, ta, která po dvě desetiletí pokoutně manipuluje Brantovým životem. A k tomu ještě stojí v čele BSX. Chrání tajemství a spřádá vlastní lži. Sedím před ní, držím se opěrky židle a přemýšlím, kde v tomto domě může být Brant.

Jakmile je smyčka pevně utažená…

Jakmile jsem si jistá jejími sobeckými zájmy… Jakmile pochopím svou nepřítelkyni, vstanu.

Prudce otočím hlavu a zařvu Brantovo jméno tak nahlas, jak je v lidských silách.

61

Jillian vyskočí, jako když do ní střelí, zmatenýma očima se podívá doprava a já se rozběhnu nahoru po schodišti. Ve válenkách jsem rychlejší, než si ta postarší dáma v podpatcích za mnou může jen představit. Křičím jeho jméno, znovu a znovu, uháním mramorovou chodbou, a když zaslechnu své jméno, prudce zastavím. Přišlo to z místa o několik dveří za mnou a já se otočím a vtrhnu do ložnice. Krátce předtím si všimnu Jillian, která teprve zdolala schody.

Nejdřív nerozumím tomu, co vidím. U postele stojí nějaký neznámý muž a před ním se zmítá postava pod přikrývkami. Zastavím se, na chviličku na sebe s tím cizím chlapem zíráme, ale potom už se podívám na Branta a on se usměje a já mám pocit, že mi exploduje srdce. „Lano,“ hlesne. „Dostaň mě odsud.“ Potom trhne rukama a já si všimnu, že má pouta, a svět mi zrudne před očima.

„CO MÁ TOHLE, DO PRDELE, ZNAMENAT?!“ Otočím se a

do pokoje vejde Jillian, doprovázená dvěma zaměstnankyněmi. Tři brunátné tváře na mě hledí, jako by se připravovaly do bitvy.

„Layano,“ začne Jillian a rukama pumpuje ve vzduchu.

„KDO MÁ OD TOHO, KURVA, KLÍČE?“ Ukážu na pouta

(ach, bože!), která Branta drží na posteli. Přivázaného jako nějaký nebezpečný živel. Jako by to byl šílenec. Nebo cokoli jiného než Brant, můj krásný, geniální muž, momentálně svázaný jako zvíře.

„Museli jsme ho spoutat. Choval se násilnicky.“

„Ne, nechoval,“ ozve se Brant za mnou.

„Nevěděl jsi, kdo jsi!“ odsekne Jillian.

„Ty,“ zavrčím. „Ty nemáš, kurva, právo s ním vůbec mluvit.

Beru ho s sebou, a to hned.“

„Ach, ta mluva,“ pomlaskne si Jillian pohoršeně. „Je hezké sledovat, jaká žumpa teče pod tou usměvavou modrou krví, Layano.“

Nevěřícně na ni hledím. „Moje mluva? O tom se chceš teď bavit? Ty, která jsi nechala Branta spoutat?“ Pohlédnu na toho cizího chlapa, potom na její podřízené, které se tváří nejistě. „KDO MÁ TY

PITOMÝ KLÍČE?“ ječím a sama mám co dělat, abych nepřišla o rozum.

„Já.“ Muž v pokoji předstoupí. Vytáhne z kapsy řetízek s klíčkem a koukne na Jillian. Postavím se mezi ně, zablokuju výhled a ukážu k posteli.

„Odpoutejte ho.“

„Ani se nehni, Georgi,“ zazní Jillianin hlas.

Udělám krok, vytrhnu muži klíč z ruky a jdu k posteli. Podívám se Brantovi do očí a osvobodím jeho pravou ruku. „Miluju tě,“ vydechnu.

„Je mi to líto,“ odpoví.

„Mlč, zlato.“ Jdu k poutu na jeho noze a najednou narazím ňadry do Jillian, jejíž prsty chňapnou mé zápěstí v ocelovém sevření.

„Zavolejte Duana a Jima, prosím,“ řekne Jillian ženám za sebou.

„Ať sem okamžitě přijdou.“

Trhnu rukou, kroutím s ní, až její prsty povolí. Oběma rukama ji strčím do hrudníku, ta ženská vykřikne a klopýtá pozpátku, nohy ji přestanou poslouchat a ona upadne na podlahu. „Stůjte!“ vykřiknu na uniformované ženy, které se zastaví. Dvě přiškrcené tváře se ke mně obrátí. „Hned,“ hlesnu. „Musíte se rozhodnout. Předpokládám, že vy obě jste zaměstnané u BSX. Jestli máte zájem pojistit si do budoucna práci, tak půjdete sem a pomůžete mi osvobodit majitele firmy.“

Moje auto uhání z Nobb Hillu, div se mu nepálí gumy, Brant ze sedadla spolujezdce zakňourá a já trochu pustím nohu z pedálu, na chviličku přestanu koukat na silnici a podívám se, jak mu je. „Copak je?“

„Nic. Jen nás dostaň pryč od ní.“

Stisknu tlačítko na volantu, a když se ozve tón, promluvím:

„Volat domů.“

Natáhnu ruku, chytím Branta za ruku, zaklesnu se do něj prsty.

Tohle spojení nechci nikdy ztratit.

Z reproduktorů se přestane ozývat zvonění a nahradí ho

profesionální hlas jednoho z našich bezpečáků. „Rezidence Sharpových, tady Len Rincon. Dobré ráno, slečno Fairmontová.“

„Lene, jsem s Brantem. Asi za deset minut přijedeme domů. Chci, abyste uzamkli dům. Nikdo nepůjde dovnitř ani ven, dokud to neschválím. Zvláště ne Jillian Sharpová.“

„Je tam i pan Sharp, slečno Fairmontová?“

„Jsem tady, Lene. A souhlasím se vším, co Lana teď řekla.“ Brant se nakloní, aby se ujistil, že mikrofon zachytí jeho hlas.

„Potřebuju, abyste mi oba nahlásili bezpečnostní vstupní kód.“ Jakékoli kamarádství, které jsem s tímhle mužem sdílela za posledních šest měsíců, je pryč. Najednou vidím toho muže ze speciálních jednotek, kterého jsme najali.

„4497,“ zamumlá Brant a jeho hlava opět klesne na opěrku.

„1552,“ řeknu.

„Děkuji. Až přijedete, budeme připraveni. Chtěli byste zalarmovat policii?“

Mrknu na Branta, který zavrtí hlavou, a odpovím: „Ne, děkuji.

Jen se ujistěte, že je Windere zajištěný.“

„Provedu, slečno Fairmontová.“

„A prosím, spojte mě s Annou.“

„Zajisté.“

Správkyně domu to vezme pohotově a s větším elánem, než by kterýkoli člověk měl před sedmou ráno mít. Mluvím rychle a čekám, až konečně dotelefonuju a budu moci mluvit s Brantem. „Můžete říct Christine, ať připraví snídani? Všechno, co má Brant rád, a ať nešetří. A taky připravte ložnici, prosím. Napusťte horkou vanu. A rozdělejte oheň v krbu. Taky chci, abyste mi přivolali lékaře. Brant potřebuje udělat kompletní test na toxické látky, takže ať si s sebou ten doktor vezme všechno, co je zapotřebí.“ Najednou mě něco napadne.

„Vlastně takhle – zavolejte doktorce Susan Renhartové. Pracuje u Americké mládeže bez domova. Řekněte jí, že je to naléhavé a že jde především o diskrétnost.“

Zopakuje mi instrukce, já ukončím hovor a podívám se na

Branta, který má zavřené oči. „Zůstaň se mnou, zlato,“ řeknu tiše, a když s autem odbočuju, slunce je již vysoko na obloze.

„Nikdy tě neopustím,“ praví. „Ne dobrovolně.“ Posadí se, lehce mě zatahá za ruku. „Omlouvám se, Lano. Za všechno, čím sis kvůli mně musela projít.“

„Na povídání o tomhle máme zbytek našich životů.“ Stisknu jeho ruku. „Teď si ale dělám větší starosti kvůli Jillian. Brante, ona je…“

„Blázen,“ dořekne nenávistně. „Ještě větší než já,“ dodá a pochmurně se zasměje.

„Neměla bych zavolat tvým rodičům? Snažím se přijít na to, jaký bude její další krok. Možná by pro tebe bylo nejlepší, kdybys s nimi promluvil dřív než ona.“ Neochotně vyprostím ruku z jeho sevření a raději chytnu volant oběma rukama, než by ucítil, jak se mi třesou. Doslova se klepu zlostí – kvůli sobě, Brantovi a taky tomu, jak ta ženská manipulovala našimi životy. „Chci říct… Brante, ona tě spoutala. Co je to vůbec za zvrácenou osobu?“

„Co když jsem nebezpečný, Lano?“ Mluví tiše, ale v jeho hlase je obrovská tíha.

Zpomalím a rychle se na něj podívám. „Ty nejsi nebezpečný, Brante.“

„Brant není nebezpečný. Ale řekla jsi sama, že mám i další osobnosti. Co když je jedna z nich…“ Najednou se nahne dopředu a chytí se ze stran za hlavu. „Ach, pane bože.“

„Copak?“ Honem natáhnu pravou ruku, zatímco levou točím volantem a projíždím naší branou. Chytím ho za koleno a jedu po příjezdové cestě. Tahám ho za tričko, zaparkuju a vyřadím. Snažím se prorazit skrz jeho vnitřní bariéru, ale nedaří se mi to, ignoruje mě, drží se za hlavu a trhá jí ze strany na stranu.

„Dvanáctý říjen,“ zašeptá. „Ach, můj bože. Dvanáctý říjen.“

Nic neříkám, jen čekám a on opakuje to datum, které pro mě nic neznamená. Najednou se uklidní. Přestane hýbat hlavou, přestane se zběsile kývat, spustí ruce, zvedne hlavu, podívá se na mě a už je zcela

klidný.

„Vzpomínám si,“ řekne tiše. „Vzpomínám si na dvanáctý říjen.“

62

Brant

Neexistuje okamžik, kdy cítím, že se přepínám, kdy to skrze mě probublá a jedna osobnost nahradí druhou. Není s čím bojovat. Není čemu se bránit. Zkrátka otevřu oči a jsem na místě, které nepoznávám. Rozhlížím se kolem sebe a pokračuju dál.

Každý z nás má jedinečnou mysl, v níž jako nemluvně přijímá to, co se mu ukazuje. Není mi divné, že si přesně nepamatuju, co se stalo včera, protože já zkrátka nikdy neměl žádné včera. Pro mě je to normální. Moje osobnost nikdy nežila jinak. Nepozastavuji se nad tím, že se zčistajasna ocitnu v restauraci nad nedojedeným jídlem; tak to prostě u mě chodí. Takový je můj život. Normální lidi si jakožto živočišný druh taky nelámou hlavu tím, že když jdou večer spát, zavřou oči a osm hodin uteče doslova mrknutím oka. Není jim divné, že možná mluvili ze spaní, uprostřed noci chvilku něco říkali svému partnerovi a vůbec nic si z toho nepamatují. A stejně jako oni nezpochybňují tohle, já nikdy neřešil dvě desetiletí, během nichž občas věci nedávaly smysl. Všechny mezery v paměti nebo náhlé změny místa jsem připisoval vedlejšímu účinku svých léků.

Ale teď si najednou něco vybavuju. Jeden náhled do dne, o němž jsem přemýšlel sedmadvacet let.

Když jsem dvanáctého října otevřel oči, moc jsem toho o svém světě nevěděl, tedy až na pár jednoduchých faktů. Byl jsem Jenner. Bylo mi jedenáct. V ulici bydlela dívka jménem Trish, která měla myšku jako domácího mazlíčka, se kterou mě nenechala si hrát. Jednou jsem na ni sáhnul. Měla bílý kožíšek a červená očka a já do ní příliš hrubě šťouchnul a Trish mě odstrčila. Schovala si myšku do náručí a ječela, že se jí už nikdy nedotknu.

Ale to odbočuju. Byl jsem Jenner. Nevěděl jsem, kdo je tahle žena přede mnou a nehodlal jsem se podřizovat její autoritě. Chtěl jsem svou mámu. Chtěl jsem svůj modrý dům s rozbitým zábradlím

na terase a se džbánem ledového čaje v lednici. Nechtěl jsem být ve sklepě se ženskou, která měla upjaté rty a černé oči, která páchla octem a kafem a jejíž prst nechtěl přestat bodat do papíru přede mnou.

„Soustřeď se, Brante. Vynásob ty zlomky. Nemáme na to celý den.“

Nikdy předtím jsem tuhle hromadu blbostí neviděl. Čísla pod čárkou a nad čárkou. Ten křížek našikmo, o kterém jsem věděl, že znamená „krát“ , ale já nevěděl, jak se násobí. Odstrčil jsem papír a podíval se na ni. Řekl jsem jedinou pravdu, která ze mě nedělala hlupáka.

„Já nejsem Brant.“

„Ale jistě že jsi. A včera jsi vypočítal tři stránky takovýchhle příkladů dřív, než jsem se stihla vrátit ze záchodu. Tak mi neříkej, že nevíš, jak se to dělá.“

Já nevím, jak se to dělá. Neřekl jsem nic, jen jsem jí hleděl do tváře. „Chci mámu.“ Ne že bych tak chtěl mámu, jako spíš jsem chtěl pryč od téhle ženské.

Podívala se na mě. „Tvoje máma je v práci, Brante. To přece víš. Bude doma v šest. Do té doby budeš muset být se mnou.“

Lhářka jedna. Tahle hnusná ženská otevřela pusu a všechno, co z ní vypadlo, byla lež. Moje máma ani práci neměla. Zůstávala doma celý den. Trávila čas se mnou. Nechala mě koukat na telku, a když byla mezi pořady reklama, nosila mi pusinky Hershey a sklenice mléka. Zavřel jsem pusu a díval se na papír. Nenáviděl jsem tu cizí ženskou.

„Chceš teda chvíli pracovat na svém počítači a potom se vrátit k tomuhle?“

„Chci se koukat na televizi.“ Hodiny na polici ukazovaly skoro čtyři. Máma by mě po třetí hodině odpoledne nechala koukat na televizi, jak bych chtěl.

Ta cizí ženská se zamračila. „Televizi už nemáš rád, Brante. Ubližuje tvojí hlavě, vzpomínáš? Tak běž pracovat na počítači.“ Zatáhla mě za paži a já s ní trhl. Vysmekl jsem se jí, jenže ona mě chňapla znova, tentokrát víc a zaryla nehty do mojí citlivé kůže, až to

zabolelo.

Nevěděl jsem, co ode mě čeká, že udělám s tou hromadou krámů, které tu byly rozprostřené, počítačovou obrazovkou, připevněnou k řetězci součástek. Nebyl tam žádný počítač, jen zmatená spleť drátků. Jediný počítač, který jsem používal, byl otcův, a ten byl jednoduchý, a když jste ho chtěli zapnout, muselo se napřed stisknout velké tlačítko, které bylo snadné najít. Jenže tady žádné takové tlačítko nebylo a já se kvůli tomu cítil ještě hloupěji. Zavrtěl jsem hlavou.

„Tak se tedy vrátíme ke zlomkům,“ vzdychla si. „Teď udělej tyhle čtyři stránky a žádné výmluvy, Brante.“

Vzhlédl jsem, už jsem nechtěl koukat na ten ušmudlaný papír, který jsme si mezi sebou postrkovali, až se v pravém horním rohu trochu natrhl. „Já nejsem BRANT!“ vykřikl jsem a zlost se mi prodrala z hrdla, jako by měla nohy a ruce a třeba by se poprala, aby byla slyšet.

Ta žena sebou trhla, cukla hlavou dozadu a já viděl změnu v jejích očích, jakési zaváhání. Ten pohled se mi líbil. Odsunul jsem se od psacího stolu, vstal, byl jsem skoro stejně vysoký jako ona, díky růstovému spurtu jsem byl o hlavu větší než mí spolužáci. Silnější než oni. A taky než tahle ženská.

„Uklidni se, Brante,“ napomenula mě, už se zase vzpamatovala a položila mi ruku na rameno, zaryla do něj nehty a snažila se mě násilím posadit na židli, jenže svaly na mých nohou její snaze hravě odolávaly.

„JÁ NEJSEM BRANT!“ řval jsem a natáhl ruce před sebe. Strčil jsem ji oběma rukama do hrudníku a na chviličku si užíval, že si můžu sáhnout na ženská prsa, což se nesmělo, i když patřily staré babě. Zavrávorala, konečně pustila mé rameno a s divokým máváním paží spadla na zem.

Přišel jsem blíž, sedl si jí na břicho, jak to před pár týdny udělal během zápasu „Rowdy“ Roddy Piper v televizi Hoganovi. Fungovalo to, vzpírala se a ječela, ale nebylo jí to nic platné. Hulk udělal atletický skok, kterým Roddyho shodil, až odletěl přes ring, ale ona se pode mnou jen kroutila jako vystrašený pes.

„Brante!“ ječela, uhodila mě do hrudi a použila hlas, který používala matka, když něco myslela opravdu vážně.

„JÁ NEJSEM BRANT!“ Rozmáchl jsem se pěstí tak, jak mě to učil táta v naší garáži proti jeho baseballové rukavici, chránil jsem si palec, pevně držel zápěstí. Viděl jsem, jak jí odlétla hlava, přestala ječet a začala si rukama chránit obličej, ale já jí sázel ránu za ránou a proti jejím třepotajícím se rukám to byla hračka. Její hlas se měnil v potok fňukání, až se nakonec moje ruce unavily a ona ztichla.

Můj otec mě tohle učil jasně. Když se do vás někdo naváží, necháte si to líbit jen do určitého okamžiku, potom mu to vrátíte. Bráníte se nejdřív slovy, a když slova nepomůžou, nastoupí pěsti. Já jsem to téhle lhářce nejdřív zkoušel rozmluvit. Jasně jsem jí dal najevo, že s ní nesouhlasím, než jsem použil násilí.

Pěsti. Jak moc jsem si ty rány užil. Koukal jsem na nehybnou ženskou pod sebou a skoro jsem si přál, aby mi ještě řekla „Brante“ . Slezl jsem z ní, koukal na své ruce, ignoroval její nářek za sebou. Mám na rukou krev. Něčí krev. To je pro mě poprvé. Utřel jsem si ji do kalhot a příliš pozdě si uvědomil, že moje matka se bude zlobit kvůli těm červeným šmouhám na hnědé látce. Potom jsem zamířil ke dveřím a byl si jistý, že někde poblíž bude televize. Měl jsem ještě skoro dvě hodiny, než si sem máma pro mě přijde.

Vyšel jsem po neznámém schodišti a usmíval se. Táta bude na mě určitě pyšný.

63

Brant dovypráví, oči má zmučené a zranitelné a já si na chvíli myslím, že se rozpláče. Zhroutí se přímo přede mnou. Chytnu ho za ruku a donesu ji k ústům. „Brante, nebyl jsi to ty. To přece víš.“

„To, co jsem právě viděl… kam jsem se právě dostal… to jsem byl já. Nahlédl jsem do jiného světa, který nedává žádný smysl. Udělal jsem to. Mlátil jsem ji znovu a znovu, jako by byla jen věc, neživý předmět, zvíře. Moje matka…“ Selže mu hlas a on zvedne ruku a štípne se do kůže mezi očima. „Moje matka přišla domů a našla mě na gauči, jak koukám na televizi a klidně jím popcorn těma krvavýma rukama, sakra.“ Sípavě vydechl. „Já si na to pamatuju. Jako bych to byl já, i když jsem nebyl. Proč jsem si na to najednou vzpomněl? Po dvaceti sedmi letech nicoty?“

„Víš i o Leem? Pamatuješ si něco z něj?“ Skoro se bojím odpovědi. Bojím se Brantovy reakce na Leeho vzpomínky.

Zakroutí hlavou. „Ne. Nemám… nic, Lano. Jen tuhle jedinou vzpomínku, to je všechno. To mi stačí. Po tomhle už nestojím o víc.“

Stisknu jeho ruku a pustím. „Pojď, půjdeme dovnitř. Přestaň chvíli myslet a nech mě, ať se o tebe postarám.“

Anna si zaslouží každý dolar ze své mzdy. Vejdeme do domu, kde už to voní jídlem a domovem, personál se při našem příchodu vytratí někam, kde nás nebude rušit. Brant se posadí ke kuchyňskému stolu, nad pokojem se snese ticho a on si dá omeletu s krabím masem a dvě vafle. Vyhýbá se mým očím, sleduje jídlo před sebou. Když dojí, tiše si odkašle, vstane a otře si ústa lněným ubrouskem.

„Prosím, řekni Christine, že děkuju za snídani.“

„Řeknu. Anna napustila vanu, jestli si chceš dát koupel.“

„Myslím, že si místo toho dám sprchu.“

Jestli jsem pomýšlela na to, jak se spolu ponoříme do bublinek, okamžitě mě to přešlo. Kývnu a usměju se. „Samozřejmě.“

Najednou jsme si cizí, dva milenci, celí nesví ve vlastním domě. Nevím, co mu říct, a on vypadá, že je mu trapně z toho, co jsem věděla dva roky. Chci ho obejmout. Chci zahnat jeho obavy, dát je k ledu. Políbit ho a říct mu, že ho budu vždycky milovat. Jenže on chodí, pohybuje se a mluví tak, jako by byl kolem něj obláček s nápisem „Nesahat!“ . Zůstanu, kde jsem, a dívám se, jak odchází do ložnice.

Když se natáhnu pro jeho talíř, Anna vyběhne zpoza rohu. „Já sklidím ze stolu, slečno Fairmontová.“

„Děkuji.“ Spustím ruku. „Sehnala jste doktorku?“

„Ano, bude tu do hodiny.“

„Zavedete ji do pánových pokojů, až přijede?“

„Jistě.“

„Děkuji.“ V kuchyni už nejsem nic platná, a tak se přesunu do ložnice, tiše otevřu a vejdu dovnitř. Je zhasnuto, jediným osvětlením je ponuré svítání nad Pacifikem. Za mnou praská oheň v krbu a zahání ranní chlad. Jdu do koupelny, přesvědčím se, že se ručníky nahřívají, a podívám se do zamlženého skla sprchového koutu.

Zírám na to sklo a snažím se uhodnout, co ten muž chce. Nepřijdu na nic, svléknu se, nechám oblečení na mramorové podlaze a vlezu do sprchy.

Je plná páry, moje ruka přede mnou se ztrácí v bílé mlze. Jdu parou, pod nohama cítím kamennou podlahu, až narazím na Brantovo vyhřáté tělo. Jeho kůže sebou škubne pod mým dotykem. Neřeknu nic, jen přistoupím blíž, do horkého vodopádu, obejmu ho, hlavu si opřu o jeho mokrou hruď.

„Teď nejsem moc dobrý společník,“ zamumlá a jeho ruce sklouznou dolů a kolem mě. Pevně mě obejme a přitiskne si mě na prsa.

„Ty jsi vždycky dobrý společník.“ Postavím se na špičky, něžně ho políbím na rty, ale až na druhý pokus, protože napoprvé se srazíme.

„Jsem teď tak ztracený, Lano,“ zašeptá.

„Máš mě. Spolu se nikdy neztratíme.“

„Na jak dlouho tě mám? Tohle nakonec nevydržíš.“

Hladím ho po pažích, po ramenou, až ruce skončí tam, kde je chci mít: na jeho tváři. „Navždycky. Už ti to říkám roky, Brante. Roky, při nichž jsem věděla, jak to s tebou je. Léta jsem tě i tak milovala. Není to tak, že tě miluju ‚i přesto‘. Miluju tě ‚včetně toho‘. Každou část tvého já, dokonce i ty, které neznáš.“

Zavrčí a jeho hruď proti mně zavibruje. „Tohle mě přivádí k šílenství. Žárlím na něj, víš to?“ Jeho chraplavý tón naznačuje majetnické sklony a já se usměju a jsem ráda, že to nevidí.

„Na koho, na Leeho?“

„Ano, na Leeho.“ Vysloví to jméno, jako by bylo špinavé.

„Vaše nevraživost je vzájemná. On extrémně žárlí na tebe.“

„Opravdu?“

Z toho šoku v Brantově hlase se pousměju.

„Děláš si legraci? Na miliardáře, který tráví své noci s mou sexy prdelkou? Jasně že na tebe žárlí. Ví, jak moc tě miluju, i když ty jsi k tomu slepý.“

Skloní ke mně ústa a já cítím, že začínáme být zase napojení jeden na druhého, naše duše se vracejí k rovnováze. „Tohle je ten důvod, že jo? Proto si mě nechceš vzít.“

Polknu. Sjedu rukama po jeho hrudi a kolem zad, sehnu se k jeho kůži a líbám ho podél klíční kosti. „Proto jsem si tě nechtěla vzít. Kvůli svým vlastním lžím, tajemstvím, která jsem před tebou tutlala. Připadalo mi, že si nezasloužíš manželku tajnůstkářku.“

Dá ruku níž a chytne mě za zadek. Láskyplně sevře. „A teď?“ Odtáhnu se natolik, abych k němu mohla vzhlédnout, do té páry,

skrz niž jsem skoro nerozeznávala rysy jeho obličeje. „A teď… teď už nejsou žádné lži. Z mé strany ne.“

V tom okamžiku celé jeho tělo ztuhne, kůže se napne, moje ruce i tělo cítí tu změnu. Když promluví, hýbe jen rty. „Říkáš… že teď…,“ klesne hlasem a v tom šepotu je opět ta zranitelnost, „že si mě vezmeš? I když jsem takový?“

Přiblížím se k němu, namáčknu se na něj každičkým kouskem těla, nejraději bych do něj vlezla a objala jeho zlomené, vyděšené srdce. „Říkám, že mě nic neudělá šťastnější.“

Zaúpí a přimkne se ke mně rty tak prudce, tak silně, že to skoro bolí. Hamižně se po mně sápe rukama a drtí mě, jako by už nikdy neměl mít šanci se mě znovu dotknout. „Tohle je ano?“ zeptá se náhle, když se odtrhne od mých úst, jako by potřeboval ještě na poslední chvíli ujistit.

Usměju se a najdu jeho oči. „Tohle je ano, Brante Sharpe.

Vezmu si tě a budu tvou ženou, kdykoli si budeš přát.“

„Včera,“ vyhrkne a vrátí se k mým ústům. „Hned.“ Ještě víc se ke mně přitiskne, ještě víc mě sevře a moje tělo už registruje rozměry jeho touhy. „Navždycky.“

Pak se já a můj budoucí manžel milujeme ve sprše v našem domě. A já se ujišťuju, že během příštích patnácti minut nebude mít v hlavě nikoho jiného. Doslova i přeneseně.

64

„Kdy tady bude doktorka?“ Brant, jen v boxerkách, si obléká tričko a už sahá pro džíny, ačkoliv bych ho opravdu raději viděla v pyžamu a v posteli jako správného pacienta.

„Do půl hodiny.“

Otevře šuplík, sáhne dovnitř, vyndá lahvičku aciphexu3 a hodí mi ji. „Zeptej se jí, co to je a co to má léčit.“

Zkoumám lahvičku, odšroubuju víčko a vidím, že je plná bílých tabletek. „To není aciphex?“

„Ne.“ Na chviličku se tváří provinile. „Jillian mi řekla, že to má kontrolovat mé výpadky paměti.“

„Tvoje co?“ Zvednu ruku. „Počkat. Musíme si toho říct tolik, že je to na hlavu. Většina z toho se týká Jillian. Mohl bys mi všechno během patnácti minut shrnout?“

Pokrčí rameny. „Zvládnu to i za pět.“

Strčím lahvičku pilulek do kapsy. „Posadíme se na terasu a popovídáme si.“

„Když mi bylo jedenáct, všechno v mém životě se začalo měnit. Propuklo to ve chvíli, kdy mi naši koupili počítač a ta vyspělá technologie mě oslovila mnohem víc než jen jako koníček. Jako by se mi teprve teď mozek zapnul naplno, stovkami způsobů najednou, jako by se odemkly dosud zavřené dveře. Vždycky jsem byl inteligentní, ale v tu chvíli mě něco osvítilo. Začal jsem aplikovat jednoduchá fakta, koncepty, matematiku, kterou jsem již znal, a používal je tak, jako počítač. Jako jednoduchá pravidla, která navzájem spolupracují, aby vyplodily nějaký výsledek. Můj mozek se znovu zrodil a byl posedlý objevováním. Dokázal jsem vymyslet a zpracovat více věcí, provádět stovky kalkulací za minutu, ale taky jsem byl bombardován barvami, obrazy, myšlenkami… víc, než jsem dokázal najednou zvládnout. Chtěl jsem sestavit tři věci naráz. Nebo mít dva různé názory na tentýž předmět. Hádal jsem se sám se sebou a zastupoval

obě diskutující strany. Moje mysl chápala drobnosti a názory obou stran a byla silně přesvědčená o tom, že obě mají pravdu.“ Sbírá myšlenky a pokračuje.

„Všechno se v řádu několika měsíců stalo zběsilým. Můj mozek pracoval přesčas a já byl vyčerpaný. A někdy tou dobou, v jednom bodě toho osudného léta… Tehdy začaly moje výpadky paměti. Můj mozek uběhl sto kilometrů a pak najednou… nic. Nevěděl jsem o sobě celé hodiny. Říkal jsem a dělal věci, které jsem si následně nepamatoval.“

Zarazí se a já čekám na pokračování.

„Potom, dvanáctého října… jsem se probral z výpadku a byl jsem na dětské psychiatrii. Jillian byla v nemocnici. V té době začal kolotoč doktorů a lékařských testů. Moc si toho z té doby nepamatuju, ale když mě pustili, Jillian se přestěhovala k nám domů. Já už se nikdy nevrátil do školy, už jsem se nikdy neviděl s kamarády. Všechno se soustředilo jen na to, aby mě udrželi doma a zaměstnali můj mozek. Zjistili jsme, že se mi daří lépe, když se mohu chytit nějakého problému a soustředit se na něj. Komplexní matematické problémy, objevování kódů k vychytání viru – mé šílenství se nechalo utišit čímkoli, co si žádalo komplexní uvažování. Tohle bylo před komerčním využitím internetu, tenkrát, když počítače byly ještě základní nástroje, které přijímaly a produkovaly informace. Datové procesory. O tom to bylo. Já už v té době uměl sestrojit počítač. Když jsem byl na plný úvazek ve sklepě, začal jsem se zaměřovat na zdokonalování toho přístroje, jeho výkon, a potom – jakmile to bylo vyřešeno – na jeho schopnosti.“ Napije se vína a pohlédne na mě.

„Jenže mé výpadky pokračovaly dál. Rodiče si dělali velké starosti. Báli se, že by se u mě mohlo opakovat to, co se stalo v říjnu. A tak mi nechali naordinovat sedativa, abych se uklidnil. Zastavilo to má zatmění, ale nemohl jsem pod vlivem těch léků myslet. Všechno se tím otupilo, včetně mé schopnosti zpracovat inteligentní myšlenku – už jsem to nedokázal jako předtím. Byl jsem klidnější, ale ztratil jsem zájem o počítače, o všechno. A tak…“

Poposedne si, zvedne nohu a položí ji na kamennou zídku. „Jillian a já jsme uzavřeli dohodu.“

Mám sucho v puse od toho, jak jsem zapomněla polykat.

„Dohodu?“

„Přestal jsem brát léky a ona kryla veškeré moje výpadky. V té době jsem se blížil k dokončení Sheily, a tak jsem ve sklepě trávil devadesát procent času, z toho většinu s ní. A rodiče – ty jsem vídal jen při jídle a před spaním. Jestli jsem měl nějaké výpadky, Jillian je ututlala. Výměnou za to jsem se soustředil na dokončení Sheily tak, aby byla připravena pro představení investorům.“

„Kolik že ti tehdy bylo? Dvanáct?“

„Jo, zrovna jsem oslavil dvanácté narozeniny.“

„To jsi byl dost mladý na takové dohody.“

„Nebyl jsem typické dvanáctileté dítě. Byl jsem natolik inteligentní, že jsem si dokázal vyhodnotit poměr rizika a odměny. A jelikož Jillian byla nejvíce ohrožená a protože to byla ona jediná, kdo se mnou trávil čas, rozhodl jsem se.“

„Ne. Ona se rozhodla. Kolik vydělala na tvém prvním prodeji?“

„Pár milionů dolarů. Deset procent celkové hodnoty akvizice.“

Ztichla jsem a nechala ho, ať si můj názor na tuhle záležitost vyvodí sám. Po chvilce pokračoval.

„Když mi bylo kolem dvaceti, založili jsme BSX. Přestali jsme rozprodávat to, co jsem vyvinul, a udělali z toho vnitrofiremní věc. Náš příjem se desetinásobně zvýšil a já si řekl, že už mi to stačí. Měl jsem tolik peněz, že jsem si po zbytek života mohl žít jako boháč. Dost pravidelných příjmů na to, aby moje děti nemusely nikdy pracovat. Šel jsem za Jillian a řekl jí, že si přeju změnu. Že chci pokračovat v braní léků.“

„Proč?“

Vzdychne. „Nevěděl jsem o svých výpadcích, byly pro mě neustálým zdrojem strachu. Přicházely, aniž bych si to uvědomoval. Jillian nosila triko s dlouhým rukávem a já přemýšlel, jestli zakrývá modřiny, které jsem jí způsobil. Stále však jsme byli většinou odděleni

od vnějšího světa. A já chtěl žít, mít normální život, pracovat v prostředí, kde můžu spolupracovat s ostatními, mít vztahy, kamarády. Chtěl jsem normální svět a byl jsem tomu ochoten obětovat svou kariéru. Ochoten odsunout počítače stranou a žít jako mírnější intelektuál, pokud to znamenalo, že o sobě budu bezpečně vědět a ovládat své chování. A především že budu mít jistotu, že nikde nedělám nic nevědomky.“

„Co na to řekla?“

Odfrkne. „Nepřijala to dobře. Myslela, že je to příšerný nápad. Vytáhla na mě rozdělané projekty. Vytiskla mi plán na deset let. Proklela mě za to, že mrhám talentem. Ale změnila názor. Našla mého starého doktora, muže, s nímž ses u ní dneska ráno setkala. Začala ho vyplácet z peněz BSX.“

Z mých úst vyjde něco jako zavrčení. On se zasměje a rozpřáhne paže. „Pojď sem.“ Přestěhuju se ze svého křesla na jeho. Jeho pánská lenoška nedovoluje nic jiného, než že se mu schoulím na klíně a on mě obejme a přivine k hrudi. „Doktor F. mi předepsal jinou medikaci, ať už je v té lahvičce cokoli. Měl to být nějaký tišící prostředek s kofeinem, něco, co mě uklidní, ale zároveň udrží bdělého a soustředěného. Zabralo to okamžitě. Procesy v mém mozku byly stejně silné jako předtím a výpadky přestaly.“

Čekám, co přijde dál, ale po chvíli už to nevydržím a zvítězí ve mně zvědavost. „A?“

„To bylo všechno. Na těchhle lécích jsem už skoro dvacet let. Od té doby jsem výpadek neměl.“ Zakloním se a podívám se na něj. Ústa má pevně sevřená, oči upírá kamsi do neurčita. Zpracovává svůj problém.

Nenápadně ho k tomu navedu. „Takže… ty tomu věříš? Nebo si myslíš, že ti lhala? Skrývala před tebou výpadky?“

Sklopí ke mně oči a v drobných vráskách kolem nich vidím bolest. Když polkne, má ztuhlou čelist. „Ona pro mě byla… jako matka. Tak dlouho jsem se na ni spoléhal. Neumím si představit – nevím, proč to udělala.“

Nesmysl. Věděl přesně, proč tak jednala. Nechtěla jsem však

urážet jeho inteligenci tím, že bych to řekla nahlas. Zřejmě už měl v hlavě vytvořený Vennův diagram4.

„Jenže je tu další problém.“ Uhne očima, vzdychne a posune si mě na klíně. „Jillian říká, že mě nechala prohlásit nesvéprávným a sebe jmenovala mou poručnicí.“

„Poručnicí? Znamená to, že bude mít kontrolu nad tvým byznysem a financemi?“ Zamračím se. „To může?“

„Technicky vzato je moje svéprávnost napadnutelná. Pádným argumentem může být například to, že další z mých osobností činí rozhodnutí negativně ovlivňující můj život, a že možnost rozhodovat se svobodně by mi jako osobě měla tudíž být odebrána zcela.“

„Ale… jsi přece geniální! Máš nad svými rozhodnutími kontrolu dvacet let!“

„A riskoval jsem někdy to, co mám? Viděla jsi mě – coby Leeho

– někdy chovat se způsobem, který by ohrozil mě nebo způsob našeho života?“ Natočí si mě v klíně tak, abychom si viděli do očí. Jenže já se očnímu kontaktu vyhýbám a přemýšlím o uplynulých dvou letech.

Lee: chodí s mnoha ženami. Ohrožuje náš vztah, zvyšuje šanci na pohlavní choroby. Lee: opilý, samá rvačka, zkrvavený a zhmožděný. Příšerně nezodpovědný a nebezpečný sám sobě a okolí. Lee: má sklony k alkoholismu, podléhá náladám a řídí pod vlivem alkoholu. Další nezodpovědnost. Další riziko.

„Tak riskoval, nebo ne?“ naléhá Brant a obrací můj obličej zpátky k sobě.

„Svým způsobem,“ odvětím opatrně. „Lee je jako neřízená střela. Nemá tvou míru sebekontroly, ani tvou inteligenci. Nepromýšlí věci dopředu, nejdřív jedná. Ale taky nepůjde do tvé banky a nevybere tvoje peníze. Netuší, že je ty; nebude se ti plést do byznysu ani do financí. Riziko, které představuje pro tebe, souvisí spíš s nezodpovědností. Mohl by se dopustit něčeho, za co by pak Branta Sharpa mohl někdo vláčet po soudech. Ten muž není nebezpečný úmyslně, jen je to bezohledný fracek.“

Brant zaúpí a zvrátí hlavu. „To zní jako katastrofa.“

„Kdy k tomu má dojít? K tomu soudnímu rozhodnutí o svéprávnosti?“

„Mé dny jsou trochu zmatené kvůli všem těm lékům, ale myslím, že dnes ráno.“

Za námi se pohnou posuvné dveře a Anna opatrně vystrčí hlavu.

„Pane Sharpe? Slečno Fairmontová? Lékařka je tady, pokud jste připraveni.“

„Děkuji.“ Usměju se na ni a čekám, až se za ní zavřou dveře. Pohlédnu Brantovi do očí. „Nech mě povolat našeho rodinného advokáta. Ať Jillian zastaví. Nechci svěřit právní záležitosti BSX –“

„Ani já ne,“ skočí mi do řeči. „Souhlasím. Využiju nezaujatého advokáta. Tvůj otec se o to postará, dokud nenajdeme nějakého permanentního poradce.“

„Měl bys zavolat rodičům.“

Zamračí se. „Já vím. Ale na ten rozhovor se netěším.“

„Myslíš, že budou na straně Jillian?“

Mírně zavrtí hlavou, upře nepřítomný pohled na vodu. „Já nevím,“ řekne pomalu. „Tak dlouho jsme ji nechali všechno řídit a nic nezpochybňovali. Nevím, jestli bych tomu sám věřil, kdyby mě nenechala připoutat k posteli.“

Všimnu si, jak se mu svírají pěsti – první příznak, že na něj jde zlost. Schoulím se mu na prsou. „Miluju tě,“ zašeptám.

„Já tebe taky, Lano. Děkuju ti… že jsi se mnou vydržela i přes to všechno.“

Zakřením se. „A já děkuju, že jsi to nevzdal, když jsem odmítala jednu žádost o ruku za druhou.“

Přitáhne si mou ruku a přejede po holých prstech. „Prstýnek je v kanceláři. Pojďme ho dnes vyzvednout. Nechci koukat další noc na to, jak ho nemáš na prstě.“

„Platí.“ Vymotám se mu z klína a vstanu. „Připraven na doktorku?“

„Rozhodně.“

65

S doktorkou Susan Renhartovou jsem se setkala již několikrát. Je skoro stejně vysoká jako Brant, a teď nás oba vítá a nervózně se usmívá. Rozhodně to není žádný z těch zářivých úsměvů, které ukazuje dětem z AMBD. Navzájem je představím, a potom se Brant ujme vysvětlování toho, co si pamatuje.

„Beru tyhle prášky už skoro dvacet let.“ Přisune jí lahvičku a ona při pohledu na název léku povytáhne obočí. Cvičeným hmatem ji otevře a vysype si bílé prášky do snědé dlaně.

„Co vám řekli, že to je?“

„Nějaký tišící lék s přídavkem kofeinu. Něco, po čem mám zůstat produktivní a zároveň v klidu natolik, abych se vyhnul výpadkům vědomí. Kdykoli se dostanu do stresu, vezmu si jeden. Taky beru pravidelně dva denně, vždycky po ránu.“

Poslouchám na půl ucha. Zajímá mě, co říká, ale taky potřebuju zavolat advokátovi. Hledám v telefonu číslo Johna Forsytha, muže, s nímž jsem už roky nemluvila, a stisknu „volat“ .

Doktorka převaluje pilulky v ruce, pak si jednu nechá a zbytek nasype zpátky. „Kdy jste ji vzal naposled?“

„Asi před dvěma dny. Předevčírem ráno. A… protože jsem včera vynechal, možná jsem měl výpadek v době, když jsem byl u Jillian. Nejsem si jistý.“

„Výpadek vědomí?“ Zamračí se. „Myslela jsem, že jde o disociativní poruchu identity.“

„To ano.“ Zarazí se a podívá se na mě. „Omlouvám se. Jsem zvyklý uvažovat o tom jako o výpadku vědomí, takhle já to znám.“

Pokrčí rameny. Opustí tu myšlenku. „Užil jste u Jillian nějaké léky?“

„Ne dobrovolně. Ale doktor mi píchl nějakou injekci. Možná dvě, nevím to jistě. Jen chci vědět, co mám teď v krvi. A nechat si to zdokumentovat pro případ, že bychom to potřebovali.“

Kývne a vytáhne z tašky náležitosti. „Tak nabereme krev a

odebereme vzorek moči.“

„Layano,“ zaduní v telefonu bas mého advokáta a já poodejdu na chodbu.

„Ahoj Johne. Potřebuju tvou pomoc.“

Jillianin tým se objeví dřív, než doktorka Renhartová skončí. Hlídač nám volá ze své budky do domu, aby nás upozornil na jejich příjezd. Trvá necelé čtyři minuty, než její brigáda odjede, tři SUV rychle zakrouží v prostoru před našimi branami. Tipuju, že pohled na naše tři ozbrojené hlídače u brány přiměl Jillian změnit názor. Dívám se z horního balkonu a snažím se pochopit tu ženu dole. Ženu, která snad stále žije v přesvědčení, že je v právu, že jedná správně. Navzdory všem lžím a podvodům. A kvůli čemu? Pro Brantovo dobro? Pro dobro BSX? Nebo pro své vlastní? Vzdálím se od okna a jdu dolů, Brant stojí u dveří, potřásá si rukou s doktorkou a loučí se.

„Výsledky krevních testů budou k dispozici nejdříve zítra. Jakmile budou vyhodnoceny, pošlu vám email. Tipovala bych však podle toho, co jsem se dověděla o vašich zážitcích… ať už vám v té injekci podali cokoli, z těla vám to zmizí během příštích čtyřiadvaceti hodin.“ Zaloví v kapse a vytáhne vizitku. „Tohle je doktor Henry Terra. Je – pokud mohu soudit – vyhlášeným odborníkem na disociativní poruchu. Navrhovala bych vám, abyste mu okamžitě zavolal, když už ne kvůli vaší psychologické terapii, tak alespoň, abyste získal právní radu a podporu, kdybyste nakonec musel bojovat. Musím konstatovat, že léčba této poruchy značně pokročila od doby, kdy jste byl dítě.“ Obrátí se ke mně a pevně mě obejme. „Až tohle vyřešíte, očekávám vás u AMBD.“

„Vždyť mě znáte, dlouho bez nich nevydržím.“ Zakřením se na ni a nastane moment smutného soucitu. Čtu jí ho z očí a nejraději bych ho odehnala. Brant a já jsme v pohodě. Jsme silní. Odkryla jsem lži a přežili jsme, bojujeme, svůj hněv soustředíme na Jillian. Máme lásku a zbytek se nějak poddá, a ať už bude hůř, nebo líp, pořád to bude lepší než další lži. Podržím jí dveře a dívám se za ní, Brant mě obejme a přitáhne si mě blíž, skloní se ke mně a já cítím na

krku jeho něžná ústa.

Je pro mě hrozně těžké myslet na něco takového a přát si to, ale v tomto okamžiku jednoty a míru, kdy stojíme dva proti celému světu? Určitá část mého já doopravdy chce, aby se Lee objevil, aby mě přirazil ke zdi a šoustal mě hlava nehlava. Žádné promýšlení, žádné analýzy, jen hrubá potřeba, kterou chceme oba ukojit. Schoulím se do Brantova náručí. Snažím se k němu tisknout a zažehnout oheň v těle, ale nejde to. Ne za téhle situace, kdy on je zlomený a já utahaná a s hlavou jako pátrací balon.

Raději ať je hůř, než další lži. Tohle jsem si doteď opakovala. Milovala jsem Branta, zatímco Leeho jsem pronásledovala jen proto, že jsem chtěla, aby mi obě poloviny mého muže byly věrné, zůstaly mi nablízku. Jestli odejde, jestli má doktorka nějaký lék, pokud odstraníme Leeho a já zůstanu jen s Brantem, mělo by to být dokonalé, ne?

Nebo snad ne?

Vyhýbám se odpovědím, které mi podsouvá mé srdce. Přiznání, že hluboko uvnitř část mého já miluje Leeho. Potřebuje ho.

66

Úterý

Jillianiny pokusy prosadit omezení Brantovy svobody jsou pozastaveny díky našemu novému týmu právních zástupců: šest advokátů důsledně brání jakýmkoli útokům na osobu Branta Sharpa za velice motivujících osm set dolarů na hodinu. Jillian má prostředky, takže s námi může bojovat zuby nehty, ale nemyslím, že to udělá. Ne když by ve výsledku dosáhla několik měsíců dlouhých veřejných soudních bitev, které by BSX jen poškodily v očích veřejnosti a zhatily jakoukoli šanci na usmíření mezi ní a Brantem. Ne když výsledky laboratorních testů prokázaly, že podala Brantovi injekci se směsí ilegálních drog v době, kdy ho držela jako vězně. Od jejího včerejšího příjezdu před náš dům jsme o ní nevěděli. Zřejmě si líže rány a zametá stopy po tom, jak Branta spoutala ve svém domě.

Vracíme se z kanceláře, v autě se mísí šum dálnice s tlumenou hudbou a já hladím prsteníček, nyní obtěžkaný mým nejnovějším dárkem. Konečně mám pocit, že si ho zasloužím, když jsem dovolila Brantovi pokleknout na koberečku před jeho trezorem a opakovat otázku, kterou vybrušoval pár let. Rozhodli jsme se, že počkáme a vyrazíme do kanceláře až dnes, když už budou všechny právní náležitosti vyřízeny. Nechtěli jsme, aby si tam na nás počkala policie, případně abychom zažili nějakou podobnou scénu, zinscenovanou tou panovačnou mrchou Jillian.

„Co s ní uděláš?“ Otočím hlavu od okénka a zachytím Brantův letmý pohled, když na chviličku odtrhne oči od řízení a podívá se na mě. Má ztuhlou čelist, rukama svírá kůží potažený volant.

„Já nevím. Chci mluvit s tím odborníkem na disociativní poruchu a zjistit, jak moc jsem schopen řídit firmu. Ale nehledě na to se obávám, že pokud jde o Jillian, nemám moc na výběr. Musím jí ve firmě odejmout veškeré kompetence.“

Vzdychnu. „Ona tou firmou žije. Už dvacet let.“ A řízení firmy

není nic pro Branta. Alespoň ne pro starého Branta. Finanční zprávy ho nudí, z jednání mu vstávají vlasy na hlavě a z hlavy nevyjmenuje ani deset zaměstnanců. Rád je zalezlý v kanceláři, sám. Pracuje, vylepšuje, tvoří. Jillian si ve své roli vedla bravurně, i když se k Brantovi chovala jako psychotička. Absolutně jsem netoužila před tou ženou nějak smekat, ale marnost té situace mě ničila.

Brantovy ruce se pohnou na volantu a já vidím, jak stiskem několika tlačítek volí aplikaci telefonu a vytáčí číslo BSX.

Za několik okamžiků se ozve čiperný hlas.

Brant si odkašle. „Hanka Michena z bezpečnostního, prosím.“ Zamrkám překvapením, že zná jména sekuriťáků. Možná by nakonec těch deset zaměstnanců přece jen z fleku vyjmenoval.

Další hlas je hlubší. Jeho pozdrav budí větší respekt.

„Hanku, tady Brant Sharp. Potřebuju, abyste Jillian Sharpové znemožnili veškerý přístup k čemukoli.“

Následuje dlouhá pauza. Nakonec se ze sluchátka znovu ozve hlas: „Teď si možná koleduju o padáka, ale… to je vtip?“

„Předpokládám, že vidíte, kdo vám volá. Ověřte si identitu volajícího v interním firemním rejstříku. Můžu se také prokázat číslem svého řidičského průkazu a číslem pojištěnce. Předpokládám, že obojí máte v téže složce.“

„To nebude nutné, pane Sharpe. Když říkáte veškerý přístup, myslíte tím –“

„Její kancelář, její email, dálkový přístup. Jakékoli pomyslné škvírky, kterými by mohla proklouznout. Deaktivujte její kódy k bráně do kampusu a taky její transpondér. Nepřeju si, aby překročila hranice areálu. Jestli se o to pokusí, zabraňte jí v tom.“

Další dlouhá pauza. „Je tohle dočasná, nebo trvalá situace?“

„Zatím si nejsem jistý. Prozatím je to na dobu neurčitou, pokud neřeknu jinak.“

Muž si odkašle. „Asi byste měl vědět, pane Sharpe, že podobný telefonát jsme měli od slečny Sharpové včera, se stejnými instrukcemi.“

„A?“

„A já odmítl. Snažil jsem se vám kvůli tomu dovolat, ale nebral jste telefon. Nechal jsem vám hlasovou zprávu.“

„Udělal jste správně. Jak dlouho to bude trvat, než se jí zamezí přístup?“

Ozve se tlumený zvuk, jak muž na druhém konci na moment přikryje sluchátko, potom znovu promluví. „Ani ne půl hodiny. Dálkový přístup přerušíme ještě před ukončením tohoto hovoru, pane.“

„Děkuju. Zavolám přímo vám, jestli se něco změní. Nepřijímejte rozkazy od nikoho jiného než ode mě. A pošlete mi esemeskou číslo na váš mobil.“

„Ano, pane.“

Brant se na mě podívá. Zdá se, že o něčem uvažuje. „Hanku, jestli zavolám, nebo jestli někdo jiný zavolá a bude předstírat, že jsem to já, neposlouchejte mé rozkazy, dokud se vám neprokážu heslem. Je fuk, jestli budu stát přímo před vámi. Nedělejte nic, pokud se neprokážu tím slovem.“

„A jaké slovo to je, pane?“ Zdá se, že muž se nad tou divnou prosbou vůbec nepozastavuje.

„Sheila.“

„Rozumím.“

„A taky můžete přijímat instrukce od Layany Fairmontové, pokud bych byl z nějakého důvodu indisponován.“

„Popravdě se mi nechce přijímat rozkazy od někoho, kdo není zaměstnancem BSX, pane Sharpe.“

„Toto je výjimečná situace. Jen dokud nevyřešíme vzniklé problémy.“

Muž si ztěžka vzdychne a je jasné, co si o tom myslí. „Ona má také heslo?“

Promluvím, bluetooth snadno zachytí můj hlas. „Použiju totéž slovo, ať je to jednodušší.“

„Dobře. Ještě něco, pane Sharpe?“ Jeho důraz na jméno „Sharp“

zřetelně vypovídá o tom, jak málo mě akceptuje. Jen se nad tím pousměju, natáhnu se a pohladím Branta vzadu za krkem.

„To je vše. Díky, Hanku.“ Ukončí hovor a zapře se do mé ruky.

Neříká nic a auto sviští po dvou set osmdesáté vnitrostátní.

Když té noci ležíme v posteli, máme ztlumenou televizi a já jsem v objetí jeho paží, cítím jeho starost. Cítím okamžik, kdy jeho mozek projde všechny možnosti, které mohly nastat během uplynulých tří let.

„Podváděl jsem tě?“ Jeho hlas zní proti mému krku tiše a je v něm zrnko naděje, že možná už spím. Otočím se, zůstanu však blízko u něj a vzhlédnu k jeho tváři.

„Nikdy.“

„Ale… jako Lee… jsem nikdy…“

Nakloním se k němu a políbím ho. „To ano, ale nebyla to nevěra.“

„Neomlouvej to, Lano. Jestli jsem se líbal s jinými ženami, nebo se jich dotýkal, tak jsem ti byl nevěrný.“

„Dopustila jsem se několika dost zavrženíhodných věcí, abych tě získala,“ řeknu. „Věcí, na které nejsem pyšná.“

Zamračí se. „S jinými muži?“

Plácla jsem ho do prsou. „Ne!“ Temnota opustí jeho oči a teď si pro změnu ukradne polibek on ode mě, je to hlubší, jeho ruce mě vytáhnou nahoru a převrátí nás oba. „Bože,“ zašeptá, rukama mi klouže po zádech a chytí mě za zadek, drtí ho tak, že to skoro bolí.

„Bylo tolik nocí, kdy jsem se díval, jak spíš, a přemýšlel, jestli mě nepodvádíš. Jestli přede mnou něco netajíš.“

Stáhnu se a posadím se na něj. Jeho zmučenou tvář vidím v mihotavém světle televize. „Co? Nikdy jsi mi nic neřekl.“

„A co jsem měl říct? Obvinit tě z nevěry?“

„Jo. To přesně jsi měl udělat. Nemůžu uvěřit, že jsi mi to neřekl.“ Mračím se a sama nevím, proč se vlastně cítím trochu ublíženě, že to neudělal. Vždycky jsme k sobě byli tak přímí.

Otevření a upřímní. Alespoň ve všem kromě té předchozí gigantické propasti lží.

„Nechtěl jsem tě ztratit, Lano.“ Natáhne se, prsty jedné ruky mi zajede do vlasů, se svraštělým obočím si mě zvedne téměř ke rtům, druhou rukou mě k sobě pevně přitáhne a já cítím, jak tvrdne vzrušením. „Měl jsem strach,“ zašeptá, „že bys mohla…“

„Nikdy neměj strach.“ Vydechnu, ale jeho ústa začnou drtit mé rty, jeho ruka mě hrubě dře, mé boky se dají do pohybu pod jeho tlakem, zmítám se sem a tam proti jeho rozpálenému penisu, kalhotky se ke mně začínají lepit, ale jen zvyšují tření, až je to k zbláznění. Lapám po dechu proti jeho ústům. „Budu navždycky tvoje. Vždycky jsem byla.“

Překulí nás oba jako jedno tělo, jeho ruka prudce vnikne do skulinky mezi nás, odhrne kalhotky stranou a svoje spodní prádlo stáhne o trochu dolů, odstraní bariéru mezi námi a já najednou cítím jeho tlak uvnitř. Ach, můj bože. Tohle je poprvé, co se mi Brant zcela odhalil. I když jsem si to užila s Leem, teď je to jiné. Vždycky se od sebe tolik lišili. Jejich polibky, jejich doteky, sex s nimi, to všechno bylo jiné. Brant vnikne dovnitř, já rozevřu nohy, vtáhnu ho do sebe chtivýma rukama a vykřikuju jeho jméno, zatímco on přiráží majetnickými pohyby, které přepíšou jeho jméno na mé duši.

Bez lží, bez tajemství… je to lepší než kdy předtím. Rozpadám se pod jeho tělem a odevzdávám tomuto muži poslední kousek svého srdce. Tomuhle komplikovanému, geniálnímu, mnohovrstvému muži. Který vlastní mou duši.

67

Středa

Doktor Terra přiletí do San Francisca z Dallasu. Dorazí odpoledne. Brant s ním mluvil včera a vyjádřil naléhavou potřebu okamžité schůzky. Když se Brant zmínil o štědré kompenzaci, lékař si vymazal diář na celý týden. Řekla bych, že miliardářů s disociativní poruchou, kteří vyžadují jeho služby, je asi málo.

Čekáme na doktorovo přistání na soukromém letišti, Brant vstává, protože už spatřil letadlo. Cítím, jak je nervózní, jak sebou jeho kůže škubne, když se jí dotknu, jak se mu třesou kolena, což značí, že je jako na trní. Bez léků je jiný. Reaguje často novým, nečekaným způsobem. Víc mluví. Víc se usmívá. Dokonce i ve dnech, kdy moc důvodů k úsměvu není. Propletu ruku s jeho a čekáme, sledujeme, jak k nám kráčí malý černoch. Když se naše oči setkají, usměje se.

„Dobré odpoledne.“ Září. „Předpokládám, že jste Brant Sharp?“

„Ano. Tohle je moje snoubenka, Layana Fairmontová.“

„Ráda vás poznávám. Děkuju, že jste přijel tak rychle.“

Rychle kývne, promne si ruce. „Již se nemohu dočkat, až si s vámi oběma promluvím.“

„Moje auto je venku před letištěm,“ řekne Brant. „Pojeďme do našeho domu. Cestou můžeme začít hovořit.“

„V první řadě mám zájem napravit toto,“ řekne Brant v okamžiku, kdy se dveře auta zavřou, a máme soukromí. Prudce zařadí a nastartuje, aston naskočí do pozoru a doktor se začne rychle sápat po bezpečnostním pásu.

„Napravit… tou nápravou myslíte odstranění nadbytečných osobností?“

Musím se ovládat a kousat ze strany do tváře, abych se neusmála, zatímco Brant prudce zastaví u výjezdu z letiště a netrpělivě čeká, až se

zpomalená závora otevře. Trpělivost na všech frontách je Brantovou slabou stránkou. Bude frustrovaný touhou vychrlit na toho muže všechno o naší prekérní situaci. Budou mu vadit závory a hustá doprava a nepříjemnosti s vyřizováním věcí, o které se dříve starala Jillian. Pomůžou peníze. Vždycky to tak bylo. Najme se více zaměstnanců; všechno se zase srovná. Jenže peníze nemohou provést doktora Terru Brantovou minulostí. Peníze neumí vyhladit fakt, že můj milovaný se teď cítí zlomený.

„Disociativní porucha identity není snadno napravitelný neduh. Zatímco jiná duševní onemocnění se dají kontrolovat léky, tato porucha nepatří mezi léčitelné choroby. Předpokládám, že jako dítě jste kdysi dostal tlumící léky podávané v takové dávce, aby utišily všechny vaše osobnosti na úroveň, na níž jsou od sebe nerozpoznatelné. Tato možnost zjevně nestojí za to, abychom ji dál prozkoumávali.“

Brantova ruka sevře pero v pěsti, napětí v jeho předloktí mě znepokojuje. Položím mu ruku na paži a stisknu ten sval. „A jakou možnost tedy máme?“ zeptá se tiše.

„Terapie. Není to sexy a je to náročnější na čas, ale má to největší naději na úspěch. Odkážu vás na místního lékaře, kam budete muset docházet několikrát týdně. Absolvujete spoustu hypnózy. Doktor bude mluvit s vámi a s Leem. Při tom vás oba vyšetří. Nakonec buď Lee zmizí, nebo části jeho osobnosti splynou s vaší.“

Vidím signály, kterých by si nikdo jiný nevšiml. Maličké zacukání kůže kolem očí. Zbělení hřbetu ruky od toho, jak zatíná pěst.

„Já prostě nemám pocit, že by ve mně byl někdo jiný. Mohla by se mýlit?“ Nepodívá se na mne. Sedíme vedle sebe, naše nohy se dotýkají na pohovce této přechodné kanceláře, avšak jako by byly od sebe vzdálené na stovky kilometrů. Mohla by se mýlit? Ta otázka ve skutečnosti znamená: Nelže náhodou?

Muž nasadí úsměv, který jako by někdo ponořil do smutku a vytáhl jej nasáklý pochopením. „Možná Leeho zatím neznáte, ale než

terapie skončí, znát ho budete. Pokud tedy mnou navrhovaný léčebný program hodláte absolvovat.“

„Absolvuji ho. Chci udělat cokoli, co to ze mě dostane ven.“ Jedovatost jeho hlasu mě trochu nadzvedne. Stejně jako slovo „to“ , kterým míní Leeho.

„Budete se toho muset účastnit oba. Budu potřebovat Layaninu pomoc, abych mohl s Leem hovořit. Přesvědčit ho, aby odešel.“

Vzhlédnu. „Přesvědčit ho, aby odešel?“ Za celé dva roky se mi nikdy nepovedlo Leeho k něčemu donutit. Každá interakce byla boj, jediná manipulace, v níž jsem uspěla, byl jeho rozchod s Molly.

„Ano. Násilím ho z Brantova života nedostaneme. Budeme úspěšní jen za předpokladu, že Lee k tomu bude svolný.“

Kývnu, i když to odporuje mým niterním myšlenkám. „Pomůžu, jak jen to půjde.“ Čeká se ode mě, že to řeknu, a tak to dělám. Avšak ve svém nitru se snažím přijít na to, jak mi je při představě, že mě Lee navždy opustí.

Promluví Brant: „A já nechci, abyste mě svěřoval nějakému odbornému lékaři. Chci vás a chci vás tady. Nejméně po dobu příštího měsíce.“

Zdvořile se usměju, namaluju na obličej falešnou kulisu, o níž jsem si myslela, že jsem ji odhodila. Usmívám se a mezitím pátrám v temných zákoutích své duše ve snaze odhalit myšlenky, které mi zatemňují mozek. Snažím se pochopit, jak se k tomuhle vlastně stavím.

Dost. Poručím svým myšlenkovým pochodům, aby se okamžitě zastavily. Nezáleží na tom, co chci já. Koho miluju. Moje štěstí je oběť, jejímž účelem je zachránit Branta. Sleduju doktorova ústa. Snažím se dešifrovat jejich pohyb a opět začnu sledovat, o čem je momentálně řeč.

68

O dva měsíce později

„Ty se se mnou rozcházíš?“ Lee se na mě kouká, rukama pevně svírá židli před sebou, v tváři má pusto a kouše se zevnitř do tváře – po tomhle neurotickém gestu se mi najednou stýská. Ten tik mi bude chybět. Stejně jako to, jak občas klopí oči, když se na něco zeptá, jako by se obával odpovědi. Bude mi chybět způsob, jakým mu prýští úsměv z očí, jako sex, který z něj vyzařuje. Budu si stýskat po tomhle nejvíce sexy, nejsebevědomějším muži, kterého jsem kdy potkala, i když je nejistý tak, že to bolí. Bál se odmítnutí ode dne, kdy jsem se s ním setkala. A teď, v pokoji, který nepoznává, v psychiatrově kanceláři, jež je pro něj nová a neosobní, se jeho strach stává realitou.

„Lee, snažte se uvolnit,“ říká doktor Terra za našimi zády.

Zavřu oči, když slyším doktorův hlas. Musí být zticha. Neměl by tady vůbec být. Říkala jsem mu to. Říkala jsem, že tohle je intimní moment. Že to půjde líp, když Leeho odmítnutí proběhne beze svědků. Bez třetí osoby, která cítí potřebu se do toho vměšovat. Ale oni – doktor a Brant – si dělali starosti o mé bezpečí. Mysleli, že by měl být přítomný doktor se svými sedativy pro případ, že by bylo nutné je použít. Kdyby se Lee začal projevovat násilně. Neudělá to. Já vím, že ne, ne vůči mně. Ale oni mě neposlechli. Takže teď tu jsme – Lee, já… a doktor. Doktor, k němuž Lee momentálně upíná veškerou pozornost.

„Promiňte, ale kdo vy, sakra, jste?“ Leemu stačí tři kroky a už drží doktora pod krkem a přišpendlí ho ve stoje zády ke zdi. Obličej drží kousíček od něj, celé tělo se mu třese a podívá se na mě, jako by na tom citlivém hrdle, které svírá, vůbec nezáleželo. „Děláš si prdel, Layano? Ty mi dáváš kopačky? Kvůli tomu bohatýmu čurákovi?“

Celou dobu se dívám Leemu do obličeje. Vidím i okamžik, kdy doktor sáhne do kapsy. Ten moment, kdy ruku vytáhne a injekce

probodne Leeho tenké bavlněné tričko. Neuhnu pohledem, ani když Lee cukne očima. Když jimi prosákne pocit zrady a on se na mě zle podívá, jako by mě nenáviděl, miloval i postrádal, to všechno dohromady. Zírám na něj a sleduju, jak se mu zavřou oči a on se zhroutí na podlahu.

69

Brant

Od chvíle, kdy jsem se dozvěděl, jak to se mnou je, jsem přečetl všechno, co jsem našel o disociativní poruše identity, ovšem při shánění informací mě trochu brzdí fakt, že toho o této problematice není moc k mání. To, co čtu, mi však dělá starosti, přiživované navrch ještě mezerami v paměti, které moje mysl odmítá odkrýt.

Disociativní porucha identity je ve valné většině případů způsobená různými druhy emočních traumat. Týrání, vážná událost, něco, co se mozek pokouší ukrýt a v počátku vytvoří první sub-osobu jako jistou obrannou zeď proti poznatku, který se snaží vytěsnit. Ve vzácných případech je tato porucha vyvolána poškozením mozku, fyzickou vadou, která naruší správné fungování mozkového laloku, v důsledku čehož vzniknou psychické anomálie.

Já jsem žádný fyzický úraz neutrpěl, nedostal jsem žádnou tvrdou ránu do hlavy, nezažil žádné děsivé nehody, které by mohly způsobit zmnoženého Branta. A také jsem s výjimkou dvanáctého října neměl žádné traumatické zážitky. A k dvanáctému říjnu došlo až po vzniku této choroby – události toho dne byly už jen důsledkem.

Nabízí se odpověď, že jsem musel prožít nějaké trauma a psychologicky je skrýval. Ptal jsem se rodičů, a když řekli, že o žádné spouštěcí události nevědí, věřil jsem jim. Moje zvědavost mi nestála za to, abych kontaktoval Jillian. Moje zlost vůči ní přerostla v zášť, která jen tak nevyprchá.

Doktor Terra se oklikou snaží tuto možnou příčinu odhalit. Zapomíná však, s kým má tu čest. Jsem natolik inteligentní, že se do řešení problémů vrhám po hlavě. Nepotřebuju mírné náznaky někde v koutcích mozku. Potřebuju rozloupnout svou psyché a vykopat kořeny toho problému.

Cítím ten incident. Sužuje část mého já, jako nějaký úkol, kvůli kterému jste šli do pokoje, ale cestou jste zapomněli, proč tam jdete.

Leží kdesi v rohu mé mysli, tam, kde na něj nedosáhnu, a tu a tam zaklepe na mozek, když mě chce vytočit k šílenství. Musím ho vydolovat. Musím otevřít svou minulost a najít klíč.

Teď, po dvaatřicátý večer v řadě, se snažím. Sedím na zadní verandě, židle pode mnou vrže, nohama se opírám o zábradlí, obloha je temná, blíží se bouře. Cítím, jak vzduch houstne, duní hrom, po nebi sjede blesk. Uvažuju, že půjdu dovnitř, abych nezmokl, ale pod stříškou na mě pršet nebude. Nebe se otevře a už slyším nad hlavou dešťové staccato, zavřu oči a snažím se vzpomenout na minulost. Snažím se vzpomenout na léto před sedmadvaceti lety.

A potom, jak tak naslouchám známému zvuku deště, dopadajícího na střechu, to přijde.

70

Sheila Andersonová byla krásná. Napůl Kubánka, se snědou pletí, tmavými vlasy a očima, které zářily, když se smála. Nikdy jsem s ní nepromluvil. Jen jsem seděl o tři lavice za ní a o řadu vedle a zíral na ni. Byl jsem nervózní, neohrabaný. Ona byla nedotknutelná.

Když odcházela ze školy, šel jsem za ní. Vždycky jsem za ní chodil. Měl jsem výmluvu. Bydlela o ulici vedle a naše cesta domů tedy logicky vedla stejným směrem. A tak jsem šel a díval se, jak její lokýnky nadskakují. Vždycky šla s kamarádkami, hihňala se, šeptala, pobroukávala si a já poslouchal. Až do dne, kdy vykřikla, a můj svět se rozlomil na dva kusy.

Byla středa. Pršelo. Lilo jako z konve, vystrčit jednu nohu ven znamenalo okamžitě promočené oblečení až na kůži, nešlo zkrátka

„rychle přeběhnout“ a zůstat aspoň trochu suchý. Viděl jsem, jak stojí před školou, opatrně nakročila a rozhodovala se, jestli má udělat první krok do toho lijáku. Stál jsem vedle ní a maličko se pousmál na její přátelský rozzářený obličej. Čekali jsme společně až do chvíle, kdy sklonila hlavu a rozběhla se, pištěla a rukama si zakrývala vlasy.

A tak jsem utíkal za ní. Přes parkoviště jsme běželi jen my dva. Kolem kostela. Dolů po silnici, podél níž byl plot. Kolem domu se psem. Běželi jsme a lijavec neustával. Potom zpomalila a já taky a už pomalu přišel čas, kdy jsem musel odbočit. Zastavil jsem se. Ona pokračovala dál. Usmála se. Zamávala mi v dešti. Díval jsem se za ní, až její růžová sukně už skoro nebyla vidět. Potom jsem se podíval doleva, skrz provazce vody tak tak viděl poštovní schránku, klopil jsem hlavu před těmi mokrými jehličkami a utíkal za ní.

Tu mužskou paži jsem viděl ve stovkách nočních můr a nikdy nechápal, co znamená. Silná a tmavá, ne od narození. Bylo to od tetování. Jako rukáv zla z lebek a hadů. Inkoust na jeho kůži se vlnil s každým pohybem svalů. Když jeho paže vystřelila, byl jsem o jeden dům zpátky. Popadl ji zezadu tak snadno, jako se chytají kočky, přes matoucí déšť jsem viděl jen změť paží a nohou, silný šum tlumil její

křik. Zpomalil jsem a nechápal, co se to děje, když si ji přitáhl k hrudi a z chodníku s ní zmizel do stínu hustých stromů a na dvůr, z něhož přišel. Protřel jsem si obličej, přiblížil se, hruď se mi prudce zvedala námahou a něčím jiným, dusivým pocitem, že něco je špatně. Ve dvoře je nebylo vidět, ale já ji slyšel. Křik tlumený něčím jiným než deštěm. Podíval jsem se vpravo a vlevo, snažil se vidět, najít něco jiného než déšť. Dospělého. Potřeboval jsem někoho dospělého.

Potom jsem se dal do pohybu. Blíž k domu. Šel jsem přes kamennou cestičku, kluzkou tak, že jsem upadl do trávy, moje ruce šátraly po zemi, a jak jsem se zvedal, strašně jsem se ušpinil. Už jsem ji neslyšel, a to mě děsilo ještě víc než její jekot. Nadhodil jsem si batoh a otřel si ruce vepředu o džíny. Koukal jsem na první schod terasy toho domu. Vystoupil jsem na něj a nechal déšť za sebou.

Bylo divné stát najednou pod stříškou. Kde bylo větší ticho. Takové ticho, že jsem něco zaslechl. Opatrně jsem vyšel na další dva schody a šel k hlavním dveřím. Zíral na ně. Na zvonek. Na něj. Na ten zvonek.

Zevnitř se ozval hluk a já uskočil do rohu terasy. Schoulil jsem se do klubíčka za houpačkou, která zaskřípala, bouchla a prozradila svým pohybem, že se tam skrývám. Vzdálil jsem se od ní, opřel se o dům a byl tak statečný, že jsem si na chviličku klekl a nahlédl do okna. Viděl jsem skrz maličkou škvírku mezi dvěma modrými závěsy. Viděl jsem televizi. Kobereček. Převrhnutou plechovku od piva pár metrů od koše. Potom jsem zvedl oči a v pokoji za tou plechovkou jsem uviděl Sheilu Andersonovou.

Nebudu popisovat hrůzy, které jsem spatřil, tam na verandě, na kolenou. Vím, že jsem zavřel oči příliš pozdě. Vím, že jsem si zacpával uši pěstmi a snažil se umlčet ten tichý zvuk jejího křiku. Teď už vím, proč nenávidím zvuk deště. Teď už vím, proč se onoho letního odpoledne má mysl rozpadla na menší kousky a zamkla ten den na místo, kde jsem ho neměl nikdy najít.

Moje noha spadne ze zábradlí. Odstrčím se a snažím se vstát, v hlavě mám obtisknutý výjev z toho dne. Klopýtám ke dveřím, a když už nic, chci alespoň utéct před zvukem deště. Otevřu posuvné dveře, vidím Lanu, jak vstává z gauče a visí na mně očima. „Vzpomněl sis?“ zeptá se.

Kývnu, neschopen říci více, vztáhnu k ní paže a ona jde ke mně a obejme mě.

71

O měsíc později

Druhé kolo: tohle je podruhé, co se snažím s Leem rozejít a tentokrát doktor souhlasil, že se do toho nebude vměšovat. Že zůstane za zrcadlovým sklem ve vedlejší místnosti. Brantovi to hrozně vadí; vynadal nám oběma a potom se přestal ovládat a opustil místnost, ale nakonec jsme se všichni shodli, a nyní jsem tu sama a opakuju věty, které mi doktor vtloukal, řádky, které mají Leeho vytáhnout z Brantovy hypnózy.

Můj první pokus o rozchod proběhl, aniž by Lee znal svůj stav. Ten experiment příšerně pohořel, a tak jsme změnili taktiku. Rozhodli jsme se seznámit ho s jeho stavem a doufat, že pochodíme lépe.

Před dvěma týdny řekl doktor Terra Leemu o disociativní poruše. Lee tomu odmítal uvěřit, chtěl mluvit s Brantem, potom zdemoloval místnost, když mu to nebylo umožněno. Doktor Terra zůstal klidný, citoval mu fakta, kterými mu předložil pravdu velkými tučnými písmeny, jimž by rozumělo a uvěřilo i dítě. Lee odolával, neustále provolával svou nenávist k Brantovi a používal na to všechna sprostá slova, která existují. Byla to katastrofa. Já jsem v polovině jeho výbuchu utekla z místnosti, neschopna dál přihlížet systematickému lámání muže, kterého jedna moje část vroucně milovala.

Doktor Terra s ním od té doby mluvil ještě čtyřikrát. Lee byl sice postupně stále méně agresivní, avšak s každým dalším sezením méně spolupracoval. Na posledním sice mluvil, ale nevstal, neotevřel oči. Jen ležel na gauči a pečlivě si vybíral, na co se mu chce odpovědět. Dneska jen doufám, že bude přístupný. Doufám, že bude poslouchat. Že mi nebude dál lámat srdce.

„Štístko.“ Otevře oči a posadí se. Rozhlédne se. Čekám, že jeho tělo ztuhne, že vyskočí na nohy se zaťatými pěstmi, ale nestane se. Jen si mne krk a smutně se na mě usměje. „Pořád blázinec, co?“

„Jo.“

Natáhne paže. „Pojď sem. Potřebuju tě cítit. Dotýkat se tě.“

Je to tak nenáročná prosba. Jdu k němu a už jen tím porušuju plán, ale potřebuju ho. Chybí mi. Sednu si stranou do jeho klína a nakloním se k jeho prsům, zatímco se nadechne proti mému krku. Vdechuje mou vůni, až se mu zvedá hruď, ústy přejíždí po mém krku, škrábe mě zuby a potom mě něžně kousne do kůže kousek pod uchem. Nakloním se, cítím zřetelně jeho ruce, kterými sjíždí dolů, podél linií mého těla. Z jeho úst vychází mé jméno a on mě líbá od ucha ke klíční kosti. „Nedělej to,“ zašeptá. „Vím, co chceš říct, a nesmíš to udělat.“

„Musím,“ vydechnu. Jeho ruka mě hladí po holém stehně a sklouzne dolů mezi moje nohy, jeho prsty silně vzdorují mým pokusům udržet je u sebe. Myslím na muže na druhé straně skla. Na video, které tyhle okamžiky nafilmuje pro Brantovy oči. Na scénář, kterého se mám držet. Na ten, v němž řeknu tomuto krásnému muži, že jsem ho nikdy nemilovala. Že jsem s ním chodila jen proto, abych měla přehled o tom, kde je Brant. Že ho chci opustit, abych mohla být s Brantem. Lži. Černé, špinavé lži. Cítím tlak jeho prstů, jak posunuje ruku výš po mém stehně, pod sukni, která mu jen vychází vstříc. Tuhle sukni jsem vybrala já. Oblékla jsem ji dnes ráno, když jsem si mohla vzít stovky jiných kousků oblečení, které by mu odolávalo více. Věděla jsem to? Vybrala jsem ji záměrně? Jsem opravdu tak krutá? K sobě? K Brantovi? Bojím se položit tu otázku, když už částečně znám odpověď.

„Nemusíš,“ řekne a jeho ruka cestuje výš, zatímco druhá mi roztahuje nohy. Na krku mám jeho horká ústa, která prokládají slova polibky. Polibky, jež chňapají po mé kůži a nechávají za sebou nesmyvatelné značky.

„Musím, Lee.“ Zcela opouštím scénář v okamžiku, kdy moje nohy prohrají bitvu a rozestoupí se. Prsty jeho ruky se dotýkají mých hedvábných kalhotek a jejich žár tře mé chabě zahalené pohlaví. Dráždí mě přes látku, jeho ústa naříkají mé jméno proti mému krku.

„Nemůžu pořád Branta tímhle vláčet. Bude to fungovat jedině tehdy, když odejdeš.“

Odsune moje kalhotky stranou a vsune dovnitř dva prsty. Ta náhlá invaze mě donutí zalapat po dechu, jeho ústa využijí toho, že mají otevřeno, a pevně se ke mně přisají. Líbá mě a dál laská zahnutými prsty. Dělá mi to rukou tady na tom gauči, nohy už mám úplně od sebe a vytváříme obraz, z něhož se červenám. Ale nemůžu přestat. Ne když jsem tohle potřebovala každou noc, kdy jsem ležela vedle Branta. Cítila jsem chladnou odtažitost, když se snažil nějak tuhle situaci vyřešit. A tak rozvírám nohy a dovoluju jeho prstům klouzat uvnitř, vnímám naléhavost své touhy. Bere mě kamsi na okraj, přes který toužím přepadnout.

„Ten chlap je mi ukradenej,“ chraptí, odtrhne se od mých úst a prudce sebou trhne, až málem spadnu. Naštěstí mě chytí dřív, než skončím na podlaze. Jeho drsný úchop je provokován spíš chtíčem než galantností. „Ohni se,“ přikáže a trhne za zip svých džínů.

„Štístko, já tě nikdy neopustím. Nikdy ti nedovolím s ním šoustat, když máš v puse moje jméno.“ Zatlačí mi do zad, předkloní mě, druhou rukou trhá za sukni. „Řekni mi, že mě pořád ještě miluješ.“ Když poprvé přirazí, nekontrolovatelně se prohnu v zádech. Je to nefalšovaný projev síly tvrdého rozhněvaného muže, který se na cestě dovnitř prodere skrz zbytky sebeovládání. Hlesnu, chytím se opěradla gauče a on ho vytahuje a zase zasouvá. Mám před očima hvězdičky, když se dere dovnitř, a cítím neodolatelný chtíč, když vyjede ven. Když přestane, vykřiknu, když se pozastaví a je uvnitř jen žaludem, vytváří jemný, pro mě tolik neznámý tlak, kterým mě dál dráždí.

„Prosím,“ žadoním, šmátrám po něm, moje chvilková touha nebyla nikdy tak silná jako v tomto okamžiku.

„Řekni, že mě pořád ještě miluješ.“

Bojuju s tím, zavřu oči tak pevně, až z nich skanou slzy, moje nohy se natahují na špičky a on se pohybuje jen o maličký kousek dovnitř a protrhne poslední přehradu kolem mého srdce. „Miluju tě,“ zašeptám a zasloužím si centimetr nebo dva navíc.

„Řekni, že mě potřebuješ.“

„Potřebuju tě,“ fňukám. „Prosím.“

Přejede mi rukou po zádech, chytne mě za zadek, mačká při tom látku mojí sukně a vtrhne naplno dovnitř a zase jde ven.

A znova.

A znova. Znova.

A znova. Šoustá mě jako svou děvku, se kterou může naložit, jak se mu zlíbí. Šoustá mě, jako by mi mohl rozkazovat a já bych padla na kolena a zbožně ho uctívala. Šoustá mě, jako by jeho penis byl mou životadárnou krví a každým dalším přiražením mě víc a víc připoutává ke své vůli. Křičím jeho jméno a zavírám oči před slzami a on mě šoustá, protože to všechno je pravda.

„Já tě nikdy neopustím, Štístko,“ zašeptá, předkloní se a ovine mi ruku kolem prsou. Tahá mě za vlasy, až mám hlavu zvrácenou, a jeho ústa přikryjí moje. Uzme si z nich polibek a polkne přitom kousek mé duše. „Nikdy tě neopustím,“ slíbí mi, vnoří se do mě a udělá se.

72

Brant

Nemůžu se na ni podívat. Nemůžu se na ni podívat, aniž by mi před očima nenaskočila ohnutá přes ten gauč. Ten výraz v její tváři, když do ní přirážel. Když vykřikla. Když mu řekla, že ho miluje.

Nedokážu přesně vyjádřit, jaký je to pocit. Sledovat své tělo, svou tvář, jak šoustám svou snoubenku. Než začal doktor Terra natáčet naše sezení, pořád jsem tomu tak trochu nevěřil. Představoval jsem si, že je možná blázen ona. Že jí i Jillian straší ve věži a že jediný duševně zdravý jsem já. Že mí rodiče jsou třeba úplně stejně šáhlí. Pravděpodobnost něčeho takového byla sice směšná, ale můj mozek se toho držel jako záchranného lana. Jenže pak jsem viděl svou první hypnózu a sledoval se tak, jak bych se nikdy nechoval. Měl jsem na tváři divný úsměv. Vypouštěl slova, která jsem běžně nepoužíval. Píchal svou milou tak, jak bych to nikdy neudělal.

Nevím, co mi dělá větší starost. Pohled na její citové utrpení, nebo fakt, že si to užívala? Vím, jak vypadá její vzrušení. Vím, jakou bitvu svádí, jak bojuje s orgasmem. Rád bych si myslel, že jsem v ní tohle taky dokázal vyvolat. Přinutil ji vychutnávat si mé tělo takhle. Že se kvůli mně přestala ovládat a ztratila rozum kvůli pohybu mého ptáka. Rád bych si myslel, že sám sobě nelžu, že se moje žárlivost jen nesnaží nějak ospravedlnit tu část mého já, po níž možná Lana prahne. Teď jedeme domů. Do domu, ve kterém máme vychovávat děti.

Do domu, který se najednou zdá prázdný. Naše spojení je narušené. Musím najít sám sebe, abych mohl znovu najít ji, a pak budeme zase jeden celek. Potřebuju uzdravit náš vztah, jenže mám plné ruce práce s uzdravováním sebe. Ten muž, který ji šoustal? Byl jí stejně blízko jako já a za to ho nenávidím ještě víc.

Nemůžu se na ni podívat. Nemůžu, aniž bych si nevšiml zklamání v jejích očích. Vidím, jak si přeje, abych byl Lee.

Koukám před sebe na silnici a schválně dupu na plyn, aby mé

myšlenky utonuly v řevu motoru.

73

Musím to udělat. Musím přestat dělat kraviny a provést to, co je třeba. Brantova hypnóza nevyplavila na povrch žádné další osobnosti. Jedinou duší mezi mnou, Brantem a normálností je Lee. Musím se s ním rozejít. Ignorovat ho během dalších pěti nebo deseti sezení, po kterých by to měl vzdát. Vzdát a zalézt do koutku Brantovy mysli, odkud už se nikdy nevynoří. Doktor Terra říká, že mysl postižená disociativní poruchou vytváří alternativní osobnosti, aby chránila tu primární, nebo aby se mohla chovat způsobem, který ta primární nepřipouští. Pokud hlavní osobnost dokáže vyplnit to prázdné místo sama, alternativní osobnost může zcela vymizet. Může. To krátké slovo, v němž je tolik váhy. Alternativní scénáře… Doktor Terra o alternativních scénářích nechce diskutovat. Tvrdí, že když o nich budeme vědět, pouze se tím zvýší pravděpodobnost, že se Brantova mysl po těch stezkách vydá, bude si pohrávat s jemnými vlákénky jen proto, aby nás převezla.

Dnes to tedy zkusím znova. Ukončím to způsobem, který nezanechá v Leeho mysli žádnou pochybnost. Ne jako minule, kdy můj ubohý pokus skončil jeho ptákem zabořeným ve mně a mnou s hlavou zvrácenou a v plné nádheře na videu. Stydím se za to, jakou slabost jsem ukázala před doktorem a Brantem. Jenže – bůh mi pomáhej – já se nemůžu podívat do tváře tomu muži, do té samé tváře, jakou nosí můj budoucí manžel, a předstírat, že ho nemiluju. Nemůžu vidět to utrpení – ať už jsou to jeho oči, nebo Leeho – a předstírat, že mi je to jedno. Jeho doteky nenechávají mou kůži chladnou. Zvláště ne Leeho doteky.

Budu se snažit ze všech sil. A když se uvelebuju v tom křesle a Brant se na mě křečovitě usmívá, vím, že Lee mě prokoukne.

Zhluboka se nadechnu, dívám se, jak Brant uléhá na gauč, a hypnóza začíná.

Když z něj vyjde tentokrát, je to jiné. Vzdor v jeho očích slábne.

Hned se po mně nesápe, nevyskočí na nohy. Najednou připomíná starce, přebývajícího v Brantově těle.

Nepohnu se ze svého místa v křesle. Sedím tam a je mi, jako bych se dívala, jak umírá. Když promluví, jeho slova znějí slabě.

„Nejsem chytrej. Nemůžu se měřit s tebou a s Brantem.“

Cítím, jak se mi hrnou slzy do očí, a nevím proč – nevím, odkud se berou –, ale moje slzné kanálky vědí o této situaci více než já.

„Ale předpokládám, že máte plán. Ty a on. Plán, jak se mě zbavit.“

Sklopím oči. Přetrhnu kontakt mezi námi. Cítím ukápnout slzu, mé tělo mě zrazuje.

„Jakej je ten plán?“ Vzdychne, jako by nemohl unést tíhu té otázky.

„Ty už víš, že se s tebou chci rozejít.“ Přeskakuje mi hlas a já se znovu podívám na muže, kterého možná už nikdy neuvidím.

„A potom? Když s tím budu bojovat? Když vyjdu z Brantova těla pokaždé, když jeho vědomí ztratí kontrolu?“

„Asi tě budu ignorovat. Přehlížet. Dám ti jasně najevo, jak se cítím.“

Tiše a posmutněle se zasměje a ten zvuk přeběhne prstíky po mém vnitřním stehně a zároveň mi láme srdce. „To, co ke mně cejtíš, se ukáže pokaždé, když se ti kouknu do očí. Dřív jsem si myslel, že je to láska ke mně. Teď myslím, že ta láska patří jemu.“ Hrubě si přejede rukou vepředu po kalhotách. „Mluvil jsem s doktorem, někdy po tom, co jsme si to tady ty a já rozdali.“ Při těch slovech sebou trhnu. S jakým klidem to vyslovil, jako by to vůbec nic neznamenalo. Jako by mi nerozerval srdce a nenechal ho na koberci, který teď ležel mezi námi.

„Mluvil jsi s doktorem Terrou?“ Zamračím se, rozladěná faktem, že Brant a doktor Terra tohle přede mnou zatajili.

„Jo.“ Nakloní se, opře se lokty o kolena a podívá se na mě. Jak se přiblíží, trochu se mi rozbuší srdce. „Vysvětlil mi, že jsi se mnou chodila, píchala se mnou, jen aby sis udržela Branta u sebe.“ Vstane,

podívá se mi do očí a jde blíž. „Jak pokaždý, když jsi mě líbala, roztahovala mi nohy, klekala si a dělala mi to pusou, to bylo kvůli němu. Chápeš, jak se kvůli tomu cejtím?“ Skloní se, položí na každou opěrku mého křesla jednu ruku, nahýbá se nade mnou a já ztuhnu v zádech, když se jeho tvář ocitne u mého krku a nasává mou vůni. Zaboří obličej do mých vlasů, šeptá mé jméno a vdechuje. „Bože, jak mi bude chybět tvoje vůně.“

Po tváři mi tečou slzy, moje sebeovládání se tříští na tisíce kousíčků a já pevně zavírám oči a nehýbu se. Prsty zarývám do kůže sedačky tak, až mě berou křeče do rukou. Roztřeseně se nadechnu a vzlyknu. Lee zvedne hlavu tak, aby mě mohl políbit na tvář, jemně se rty otře o mou klíční kost a bradu, bere s sebou mé slzy, a potom se otře o má ústa. Pootevřu rty, ale on se odtáhne, vzepře se o opěrky mé židle. Ještě než otevřu oči, cítím, že se ode mě vzdálil, a pak už ho vidím stát před sebou, ruce vražené do kapes, tvář staženou směsicí utrpení a zlosti.

Zlosti. Chápu to, ale hrozně mi to vadí. Při pohledu do jeho očí jasně vidím, že si myslí, že jsem ho zneužila. No a možná i ano. Nemilovala jsem ho čestně a beze zbytku. Milovala jsem Branta. Sexuální hrátky s Leem se mi hrozně líbily. Měla jsem ráda Leeho nedokonalosti v oblastech, kde Brant byl dokonalý, při zemi, geniální. Milovala jsem Leeho divokou stránku, dokazovala jsem si tím, že nejsem jako moje matka, že jsem si sama zvolila svůj život, navíc život nižší společenské třídy, i když to bylo jen na tak dlouho, abych stihla sníst křidýlka, zapíchat si s chlapem a projet se v autě, které bylo vyrobené v Americe. Zneužila jsem Leeho? Dívám se mu do očí a vidím nenávist, lásku a bolest. Snažím se mluvit, ale nemůžu vymyslet nic kloudného.

„Miloval jsem tě. Pořád tě miluju. Dokonce, i když tě nenávidím, tak tě miluju. Vždycky budu. Nejsem žádnej génius, ale tohle vím.“ Kousne se do rtu způsobem, který prozrazuje, že má co dělat, aby se nesesypal. Nerozbrečel. Ten nepatrný pohyb jeho úst ve mně vyvolá novou vlnu slz, zamlží se mi před očima a já si je

protírám a chci si zafixovat poslední pohled na toho muže předtím, než ho ztratím navždy. Mrká a jeho tvář ztuhne. „Řekni mi, co chceš. Odejdu, jestli si to přeješ. Ne kvůli němu. Kvůli němu nikdy nic neudělám. Ale pro tebe ano. Klidně se v něm pro tebe zabiju.“

Chci mu říct, že ho miluju. Chci mu to říct, ale už si nejsem jistá, jestli to myslím vážně. Už nevím jistě, že miluju skutečně jeho a ne pouze to, že je součástí Branta. Najednou mě tíží nesmírný pocit viny kvůli tomu, co jsem udělala. Chci mu říct všechno, o čem vím, že to chce slyšet. Chci mu říct, co všechno na něm zbožňuju, ale tím bych jen tuhle situaci ještě víc zkomplikovala. A tak řeknu to jediné správné. Věc, která Brantovi pomůže nejvíc. Řeknu to a přemýšlím nad tím, jaký účinek budou má slova mít.

„Chci, abys odešel, Lee. Brant a já… my chceme rodinu. Společný život. Ale nikdy na tebe nezapomenu. Pořád mi budeš chybět.“

Sklopí oči, ztěžka polkne a já se dívám, jak se jeho ruce zatnou v pěsti, jak se jeho ústa semknou v tvrdou linku. Vzhlédne a chvíli se na sebe díváme. Oči má vlhké, tvář rudou emocemi.

Opravdu ho miluju. Určitě. Jinak bych se teď nehroutila.

Zavře oči a sklopí hlavu. Mluví, aniž by se na mě podíval.

„Zavolej zpátky doktora, Štístko. Ať mě pošle pryč.“ Polknu. „Odcházíš?“

Pokrčí rameny, aniž by vzhlédl. „Podle něj můžu klidně jít. Plácat se někde v tramtárii nebo zmizet někam do Branta. Rozplynout se do ztracena. Nechám ho, ať mě tím procesem provede. Nechci, abys byla u toho.“

Chci ho obejmout. Chci, aby mě vzal do té silné náruče, políbil mě a dal mi ještě poslední okamžik. Chci, aby zaryl prsty do mé kůže a přitáhl si mě k sobě, jako by se mě nemohl nabažit. Jsem sobecká. Chci to, i když ho to zlomí. Místo toho vstanu. „Budu tě v Brantovi hledat. Kousek Leeho by mu mohl přijít vhod.“

„Jo. Klidně, Štístko.“

Potom jdu ke dveřím. Chvíli tam stojím a čekám, abych se

přesvědčila, jestli vzhlédne, naposledy se se mnou nějak spojí, ale neudělá to. Zírá do podlahy a mně zůstane navždy odepřen poslední pohled do jeho očí.

Otevřu dveře a nechám v té místnosti kus svého srdce.

74

Čekám na chodbě v doktorově kanceláři čtyři hodiny. Přešlapuju. Koukám na televizi. Spořádám všechny miničokoládičky, které má recepční ve skleněné míse. Dosáhnu nového stupně nervozity. Je mi jako tenkrát na střední, když byli rodiče Dianny Forgeové mimo město a naše čtveřice si udělala v jejich domě pro hosty party s povzbuzováky a manikúrou. Válely jsme se a chechtaly a hrabaly v ložnici jejích rodičů, až jsme našly robertka a jejich skříňku s likéry. Společně jsme popíjely něco hořkého a drahého. Byla to samá sranda a samé hry, než všechny odpadly a já jediná zůstala vzhůru. Povzbuzováky slábly a mně bylo opravdu hodně, hodně zle. Mrkala jsem a skřípala zuby až do pěti do rána, kdy ty prášky přestaly účinkovat a dovolily mému tělu usnout.

Dneska nekoukám na tři odbarvené hlavy s paranoidním strachem, že jsme to s těmi prášky přehnaly, nebo že se Diannini rodiče mohli vrátit z Caba dřív. Dneska nejedu na farmaceutickém mixu hlouposti. Místo toho se třesu, čekám o samotě na to, zda se můj budoucí manžel vrátí jako dva muži, či jako jeden.

Konečně odejdu. Řeknu recepční, že jedu domů a ať mi zavolá, když to bude vypadat, že mají hotovo. Beru Brantovo auto a frčím po dálnici do Windere. Když jsem na místě, vynechám sprchu a zalezu do postele oblečená. Stiskem knoflíku zatáhnu žaluzie, v pokoji zavládne tma a mou ukolébavkou je hučení větráku. Zavřu oči, v nohách mi cuká a bolí od toho nekonečného přecházení sem a tam. Omotám se dekou a přinutím mysl, aby se zastavila. Odříkám dlouhou modlitbu za Branta.

Někdy během modlitby usnu.

Probudí mě mobil, moje tělo sebou cukne, nohy skopnou deku a moje ruka najde telefon. Zvednu ho, slezu z postele a rukou šátrám ve tmě po vypínači. Nohy najdou boty dřív, než ruka nahmatá stěnu.

„Haló?“

„Slečno Fairmontová, tady Irene z kanceláře doktora Terry.

Chtěl, abych vám řekla, že on a pan Sharp jsou téměř hotovi.“

„Budu tam za deset minut. Děkuji, Irene.“ Ukončím hovor a vyjdu z koupelny na chodbu, kde se rozběhnu. Brzo ho budu mít zpátky. Ať už přijde v jakékoli podobě. V této chvíli je mi to i jedno. Prostě ho chci.

Když vyjde z kanceláře a zamíří k čekajícímu autu, vítr mu lepí košili na silné tělo a já se usměju. Brant je zpátky. Ten samý Brant, který mi před třemi lety potřásal rukou na galavečeru AMBD. Ten samý Brant, který mě navzdory mému odmítnutí opakovaně žádal o ruku. Tíha na jeho ramenou, vystrašený pohled, který se objevil v den, kdy jsem zničila jeho život, je pryč. Jeho sebedůvěra je zpátky, úchop jeho ruky překvapivě silný, když mě vezme kolem pasu, stejně jako majetnický polibek, který mi vtiskne na ústa.

„Všechno je v pořádku?“

Jeden rychlý okamžik mě zkoumá, jeho ruka mě pořád drží, jako by mě nechtěl už nikdy pustit. Potom se usměje. „Je to v pohodě. Jdeme, můžeme si promluvit v autě.“ Nečeká na odpověď a vrátí se k mým ústům, síla jeho polibku mi vezme dech. Ten polibek je náruživější, než jsem byla u něj zvyklá. Je to taková ta pusa, která vám slibuje dlouhý a ještě delší sex od okamžiku, kdy vkročíte do domu. Nechá má ústa na pokoji a pustí můj pas, ale chytne mě za ruku a táhne k autu.

„Co se dělo?“ promluvím, jakmile je auto nastartované, a hodiny čekání a úzkosti se ze mě vylijí ve třech slovech.

„Doktor Terra promluvil s Leem. Souhlasil, že odejde.“ Čekám pokračování. Čekám ještě chvíli. „A?“ řeknu nakonec.

„A on odešel.“

Podívám se na hodinky. „Bylo to sedm hodin.“

Zamračí se, přestane koukat na silnici, jeho ruka zlehka sklouzne po volantu a on podřadí, hladký pohyb mi připomene dotek jeho rukou na mé kůži a fakt, že jsme spolu už nebyli skoro tři týdny.

„Sedm hodin?“ Koukne na hodinky. „Fíha. Já…“ Znovu se podívá na hodinky, potom na čas na palubce, aby si to ověřil. „Musel být v Leeho hlavě déle, než jsem předpokládal.“

Otočím se od něj a koukám z okýnka. „Doktor Terra ti neřekl, co se dělo při Leeho odchodu?“ Kvůli tobě to udělám. Klidně se v něm zabiju. Leeho slova se vracejí a straší mi v hlavě.

„Ne. Chci říct… pověděl mi jen, že je nutné, aby na to Lee přistoupil. Když bude spolupracovat, šance na úspěch je daleko vyšší.“

„Takže on je pryč? Nikdy se nevrátí?“ Moje slova jsou spořádaná. Vyrovnaná, nevzrušená.

„Já nejsem vyléčený. Doktor mě nechal na lécích… na stejných, které jsem bral posledních pár týdnů. Pravděpodobnost, že se nemoc znova projeví, je pořád vysoká, zvláště když se moje emoce nebo stres vymknou kontrole. Musím se vyvarovat alkoholu. Tohle ostatně víš; byla jsi u toho, když jsme si ta pravidla procházeli.“

Kývnu. Zatímco Brant absolvoval v nedávných týdnech terapii, moje role spočívala v tom, že jsem stála za skleněnou stěnou, sledovala sezení a odposlouchávala některé instrukce. Brantův nový život zahrnuje spoustu pravidel. Struktury. Opak života, který ho nutila vést Jillian. Brantovo podvědomí si vytvořilo další osobnosti, které nastoupily v okamžiku, kdy byla jeho mysl přehlcena. Když byl mladý, dělo se tak proto, že jeho mozek nezvládal neustálý nápor inteligence. Když jel mozek nonstop, nastal jakýsi zkrat, který vedl k přepnutí do další osobnosti – pomalejší, hloupější a emočně nevyrovnané. Když byl Brant starší, dělo se to tehdy, když se ocitl v extrémním stresu nebo v nestandardních situacích, případně měl z něčeho úzkost. Jeho přepnutí tenkrát v noci předtím, než mě poprvé požádal o ruku, nebylo náhodou. Také se to stávalo ve dnech, kdy měl být představen nový produkt, nebo mělo dojít k fúzi. Toto riziko se ještě zvyšovalo účinkem léků, které mu podávala Jillian. S novými pravidly, novou strukturou a faktem, že už o svém stavu ví, doufáme, že teď bude vést život relativně bez přepínání. Život, do něhož

nebudou patřit žádné vnější bytosti včetně té život znepříjemňující sexuální mašiny, která mi už teď chybí.

Dívám se na břečťanem porostlé zdi Windere, před námi se objeví garáž a auto pomalu zastaví. Cítím na šíji jeho prsty, probírající se změtí kudrlinek splývajících po mých ramenou. „Jsi v pohodě?“

Otočím se k němu a pohlédnu mu do očí. Vidím muže, do něhož jsem se zamilovala, než jsem poznala Leeho. Muže, který tam v Belize byl připraven si mě vzít. „Ano,“ zašeptám. „Jsem v pohodě.“

Zaparkuje auto. Odepne si pás, nahne se ke mně a přitáhne si mě co nejblíže.

„Budu se snažit být víc,“ řekne zastřeně. „Budu vším, čím byl

on.“

Zavřu oči. Snažím se uklidnit své srdce, než je zase otevřu. A

jakmile to udělám, dívá se mi přímo do nich. „Ty jsi všechno, co potřebuju, Brante.“

„Teprve budu,“ slíbí a přiblíží se tak, že se naše rty dotknou.

„Přísahám, že jednoho dne budu.“

Pak ke mně přitiskne rty a já na okamžik cítím chuť Leeho.

75

O pět měsíců později

Stojím před vysokým zrcadlem a nevidím v něm svou matku. Myslet na tohle ve svůj svatební den je divné, ale pro mne je to šťastné zjištění. Otočím se a draze zaplacený pár rukou mi rychle upravuje vlečku na šatech, jejíž korálkové okraje lemují má záda. Jsem dnes krásná a vděčím za to majitelce nejelitnějšího svatebního salonu v San Franciscu. Každý detail kolem je dokonale zkoordinovaný tak, aby moje malá svatba byla absolutně nejbezvadnější, jakou kdo kdy měl.

Dnes tu nebude žádná smetánka. Žádné falešné úsměvy žen, u kterých jsem tolik let předstírala, že je mám ráda. Bude to intimní záležitost o devíti lidech: Brantovi a moji rodiče, Anna a Christine, Brant, já a naše družička. Můj vztah s Brantovými rodiči se změnil. Nejsme si blízcí, Brantův vztah s nimi zdegeneroval kvůli rokům izolace v důsledku Jillianiny panovačnosti. Už se to však mezi nimi napravuje, jejich rodina začíná s postupujícím časem zase fungovat, důvěra roste. Otočím se, slyším radostné pištění družičky dřív, než se ke mně přižene jako malý bílý uzlík a zastaví se těsně před zrcadlem.

„Jú,“ vydechne Hannah s očima přilepenýma na zrcadle.

„Vypadáš krásně.“

„Děkuju, zlatíčko.“ Natáhnu ruku, služebná mi pomůže dolů ze schůdků a já si kleknu před holčičku. „Ty jsi úplně stejně krásná.“ Vezmu ji za malou ručku a vykulím oči, ohromená jejími třešňově růžovými nehtíky.

„Paní je udělala.“ Kecne si na koberec a kašle na mini modýlek šatů od Diora, které má poprvé na sobě. Vezme střevíček za tisíc dolarů, sundá ho, ukáže mi bosou nožku a zahýbe prsty. „Podívej! Mám stejný i na nohách!“

„To je nádhera.“ Usměju se. „Už sis nacvičila, jak budeš házet kytičky?“ Vrátím jí střevíček a dívám se, jak si jej nazouvá, a

soustředěně při tom plazí svůj malý růžový jazyk.

Když má hotovo, usměje se a vzhlédne, vyskočí na nohy a začne přehnaně předvádět, jak hází kytičky a vždycky u toho trochu poskočí.

„Jo!“ Zasměje se od ucha k uchu.

„Skvělé.“ Zvednu pěst a ona na oplátku zapumpuje svou prťavou pěstičkou. Když si s nimi ťukneme, zahihňá se.

„Kde je pan Brant?“ zeptá se najednou a rozhlíží se.

Pokrčím rameny a vstanu. „Nevím jistě. Co kdybys ho šla najít a doprovodila ho na zahradu? Přece nedovolíme, aby přišel pozdě na obřad.“

Vážně kývne a bere ten úkol velice zodpovědně. „Hned ho najdu,“ slíbí, obrátí se a s radostným smíchem proběhne otevřenými dveřmi.

Otočím se zpátky do zrcadla a uhladím si šaty.

„To je ale úžasná malá holčička,“ řekne žena za mnou a naše oči se setkají v zrcadle.

Kývnu a usměju se při vzpomínce na Hannah na palubě našeho letadla, na její ručičky, kterýma všechno pro jistotu dvakrát osahala, než stroj vzlétl. „To ano. Vždycky byla úžasná. A má čertíka v těle,“ upozorňuju ji. „Dávejte na ni pozor, jak někde uvidí problém, hned se ho chopí.“ Odněkud z kuchyně se ozve cinkot rozbíjeného nádobí a žena, která stojí přede mnou, se okamžitě rozběhne. Zasměju se, přistoupím k toaletnímu stolku a vezmu poslední dnešní kousek, diamantové náušnice, které mi Brant dal při našich prvních společných Vánocích. Nasadím si je a dívám se do zrcadla.

Můj svatební den – velký okamžik, který co nevidět nastane – a můj život se navždy spojí s Brantovým. Hledám v očích obavy, ale žádné nenacházím. Nepřekvapuje mě to. Mohla bych odchod Leeho označit stejně přesně, jako den svého narození. Změna v našem vztahu byla báječnější, než bych kdy čekala. S ohlédnutím zpět to vypadá, jako by náš vztah v ten den začal úplně od začátku.

76

Projdu krátkou uličkou lemovanou ibiškem, za sebou mám náš havajský dům, před sebou jen pastora a Branta, pozadí pro začátek nové fáze naší lásky tvoří oceán.

Jako bych s každým dalším krůčkem obracela stránku našich životů.

Krok. Noc Brantova návratu od doktora, když Lee konečně odešel. Jak mě chytil v okamžiku, kdy vešel dovnitř. Jak jsme se oba skouleli na gauč. Jeho zběsilé, chtivé ruce ze mě strhávaly oblečení, až jsem před ním stála nahá. Dělal mi to jako nikdy předtím. Tak, jak jsem to znala od Leeho, jako by si mě značkoval coby svůj výlučný majetek. Chytal mě za vlasy, když do mě přirážel. Naříkal mé jméno, když mě otočil a vzal si mě zezadu. Udělal mi to nejdřív ptákem, potom prsty, potom pusou, a pak to do mě nabušil tak, že na to nikdy nezapomenu. A potom mě vzal na podlahu doprostřed velkého pokoje s krbem, naše hrudníky se vzdouvaly spokojeným dechem, když mě převrátil a vzal si mě podruhé, pomaleji. Spíš jako Brant, kterého jsem milovala. Šeptem mi vyznával lásku a napravoval všechno, co mi způsobil. Potom jsme usnuli, zapleteni do sebe. A když slunce vstalo a zasvítilo do oken, byl tam pořád. Můj Brant. A jedině můj Brant.

Krok. Jak se odvrátil od Jillian, vyloučil ji z představenstva a nově zaujal místo vedoucího pracovníka firmy vedle své dosavadní pozice vývojáře. Už nepracuje jako dřív, dveře do jeho kanceláře jsou otevřeny zaměstnancům, o jeho časový rozpis se starají dvě asistentky způsobem, jakým by to Jillian nikdy nedělala. Sestavil spolupracující týmy, už nefunguje jen sólo. Hrozně ráda vidím, že spolupracuje s ostatními, ten úžas v očích vývojářů, když vidí, jak moc je geniální. Všichni jsme si dělali starosti, zda neztratí své intelektuální schopnosti, ale Brant se rozhodl toto riziko postoupit. Zatímco však jeho terapie ovlivnila jiné části jeho osobnosti, intelektu se nikterak nedotkla.

Krok. Lee je pořád zde, jeho kousky jsou rozprostřeny po Brantově osobnosti, třpytí se jako flitry na slunci. Vidím je v Brantově širokém úsměvu, při němž se mi pokaždé sevře srdce. Ve smíchu, ve který tu a tam propukne, v tom frajírkovském zamrkání, jehož se mi dostalo včera, když vyšel ze sprchy a přistihl mě, jak zírám na jeho nahé tělo. Někdy, když se na mě dívá, přísahala bych, že je to Lee. Usmívá se na mě a v očích má výraz, jako by věděl o nějakém pro mne neznámém tajemství, které je klíčem k mé duši. Jako bych byla celá jeho a on si se mnou mohl dělat, co bude chtít. Myslela jsem, že ztratím Leeho, ale místo toho jsem jen získala rozmanitější verzi Branta.

Krok. Vidím rychlou bílou šmouhu, ručku Hannah, která se vsunula do Brantovy dlaně, její usměvavou tvářičku, již k němu obrací. Brant se mnou vždycky v úterý jezdí do areálu AMBD. Oblíbil si Hannah stejně jako já. Dnes v noci, po obřadu, až bude mít plné bříško dortu a mezi prstíky na nohou bílý havajský písek, se jí zeptáme. Uvidíme, zda nám dovolí, abychom z ní udělali součást své rodiny. Brant už pověřil svého advokáta, aby připravil dokumenty. Potřebujeme jen její svolení a on už se postará o adopci. Usmívám se na ty dva, on se štěstím ve tváři odtrhne oči od Hannah a upře je na mne. Tam, v těch oknech do jeho duše, vidím naši budoucnost. Další dětičky, dvě nebo tři vlastní a možná nějaké další z AMBD. Léta v tomto domě, zimy v našem domově ve Windere, kterému dáme rodinu, již si zaslouží.

Krok. Zastavím se před ním a pohlédnu mu do tváře. Cítím v jeho intenzivním pohledu svou budoucnost, naše spojení je nyní pevné jako ocel. Jsme tým, překonali jsme překážky, díky nimž bude zbytek našeho života procházka růžovou zahradou. Lhala jsem kvůli němu, kradla pro něj, podváděla ho s ním samotným a naším prvním polibkem mu zaprodala svou duši.

Miluju toho muže. Opakuji pastorova slova, prostá slovíčka, která propojí naše životy, a cítím, jak mě chytá za ruku. Nakloním se, zavřu oči a políbím svého manžela.

77

Brant

Nevím, jak mě mohlo potkat tolik štěstí, že jsem se ocitl po boku téhle ženy. Že ji moje duše našla, ukradla si ji pro sebe a přesvědčila ji o lásce natolik, že se mnou vydržela ve vztahu, jenž připomínal jízdu na horské dráze. Ona je víc, než si mé pochroumané já zaslouží, ale já ji nikdy nenechám odejít, protože ať už o tom ví, nebo ne, patřím jí úplně celý, každým kouskem svého těla a duše. Její bezpodmínečná láska mě vzkřísila k životu. Vytáhla mě ze suché, osamělé existence, a pak mě zachránila přede mnou samým, a to doslova.

Jednoho dne si ji zasloužím. Jednoho dne budu už úplně v pořádku a dokážu jí, že to za to stálo. Budu se snažit ze všech sil, abych k tomu dni dospěl. Přibližuju se, pomaličku spojuju roztržené konce svého zdravého rozumu.

Té noci, kdy jsem si vzpomněl na Sheilinu smrt, jsme šli na policii. Řekl jsem jim o tom muži. O jeho tetování a kde se nachází jeho dům. Jeli jsme tam, našli ten barák a moje vzpomínka na ten den byla stále bolestně živá, jako by se jí desetiletí vůbec nedotkla a uchovala ji nedotčenou, ukrytou v tajném zákoutí mé mysli. Doufal jsem, že ho zatknou, ale policista mě informoval, že ten muž – nějaký Nick Coppen – zemřel šest let po Sheilině zmizení. Důkazy nalezené v jeho domě ho spojily hned s několika nedořešenými případy. Odcházel jsem ze stanice lehčí, než jak jsem tam přišel, a Lana mě pevně držela za ruku.

Moje cesta v tomto vztahu nebyla tak těžká jako její, ale i já si prožil krušné časy. Díky bohu jsem se s ní nerozešel, když jsem ji podezíral z nevěry. Díky bohu, že mé srdce ji drželo v ocelových kleštích a nedovolilo mi utéct. Pocity frustrace, nevědomosti, žárlivosti… byly vyčerpávající, ale podpořily jednu z prvních věcí, které jsem Laně řekl: „Stálo to za to, jakmile jsem tě uviděl.“

A taky že ano. Nejenže to stálo za to. Byl to začátek mého nového života, den, kdy mé srdce začalo bít. Miluju tu ženu. Vždycky ji budu milovat, všemi částmi své duše.

Epilog

Všechno je to její vina. Věděla jsem, že s ní budou potíže, měla jsem se víc snažit, víc toho podniknout, zvyšovat Brantovi dávky léků, až bych ho zlomila a zastrašila ji. Kdyby se neobjevila, nenavrtala se mu do života jako červ, všechno by bylo v pořádku. Šlo by to přesně podle plánu. Silná BSX, Brant a já bychom ji dovedli do příštího milénia. Kurvy by ho uspokojovaly a díky lékům by byl produktivní. Jeho další osobnosti nikomu neubližovaly; žily samy pro sebe. Život byl do té doby dobrý, všechno podle mých snah a plánování. Nic v životě nepadá shůry; všechno je buď zasloužené, nebo uzmuté. Já si toho zasloužila spoustu. Ty kousky, které jsem si nemohla vydělat, jsem si vzala. A sklízela ovoce, stejně jako Brant. Beze mě by neměl nic. Jak jen na to mohl zapomenout? Jak se mohl nechat takhle zaslepit?

Musím je roztrhnout. Kvůli Layaně se mnou vlastní sestra nemluví, nechodí mě navštěvovat. Kvůli Layaně mě vykopli z BSX jako kriminálnici, odebrali mé tituly, zbavili mě veškeré autority, kterou jsem kdy měla. Já ten byznys vybudovala, dřela jsem jako otrok dvacet let. Nalila jsem do jeho základů své naděje a sny, jen aby mě vyloučili. Když je od sebe oddělím, dostanu novou šanci. Mluvit s ním. Vrátit mu jeho pravý potenciál. Léky se o to postarají. Můžu mu s tím pomoci. Dám dohromady starý tým. Vrátím mu jeho stíny. Znovu najmu doktora F. Znovu najmu Molly. Možná se dokáže nabourat do Brantova mozku a oživit Leeho, i když poprvé strašlivě selhala. Ano, když se to správně naplánuje a inteligentně promyslí, může se to všechno opět napravit. Musí se to napravit. Takhle dál žít nemůžu. Nemám nic. Nemám nikoho.

A ona… ona má všechno.

Úryvek z deníku Jillian Sharpové.

Tento deník byl zabaven z pacientčina pokoje během rutinního prohledání 23. března. Rovněž byly zabaveny tři bílé prášky, které

zřejmě vzala jiným pacientům. Vzhledem k obsahu jejích zápisků a přechovávání narkotik bude pacientka pokračovat v nedobrovolné léčbě do doby, kdy pomine riziko ublížení sobě samé či ostatním. Od data vystavení této lékařské zprávy bude její další posouzení provedeno za osmdesát šest dní.

Zprávu sepsal John Ferguson; Hendu, ústav pro duševně postižené