Alessandra Torre

Girl in 6E 01. Dívka z 6E

SVLÉKÁNÍ JE proces, který děláme dennodenně. Pro většinu žen jde o něco naprosto bezděčného – automatické pohyby vedoucí ke kýženému výsledku. Ale správně provedený striptýz může být nepřekonatelnou předehrou, milostným sváděním, které vymaže veškeré racionální uvažování a zanechá muže zcela napospas vám. A já tohle umění ovládám přímo mistrovsky.

Pokleknu na posteli a prsty si přejíždím po kůži – lehounkými, laškovnými doteky, jejichž úkolem je zesílit vnímání a povzbudit tělo. Dýchám pomaličku, rozechvěle, když mé ruce putují v blízkosti citlivých partií, v prohlubni klíční kosti, po krajce napnuté na prsou. Oči mám sklopené, podřízená čekám na jeho povel. Nějaký vždycky přijde.

„Sundej si vršek. Pomalu.“ Ten hlas je cizí, anglická slova prodchnutá jiným přízvukem a kulturou. Poslechnu, zvedám oči a zlehka si skousnu spodní ret, můj jazyk na okamžik vystřelí z úst, slyším, jak v reakci zalapal po dechu. Přejíždím si rukama po šíji, zavadím o klíční kost, zavedu je pod hedvábnou látku negližé. Nechávám klesnout jedno ramínko, pak i to druhé, hedvábí se mi na prsou nařasí, přisaje na bradavky. Zvedám se na kolena a křížím ruce na prsou, košilka se vyhrne výš a odhalí kůži, pozvolna, centimetr po centimetru, dokud se neobjeví křivka prsou, klíční jamka, našpulené růžové rty.

„Ano,“ zasténá. „Ano. Líbíš se mi, Jessiko.“

Jessica. To není moje pravé jméno. Věří, že mě zná. Oni všichni. Koneckonců si prohlédli můj facebookový profil, upravené fotografie, z nichž se skládá můj smyšlený život. Věří tomu, co vidí, protože chtějí uvěřit. Touží si myslet, že jsem úplně obyčejná, normální dívka. A já o té iluzi v kratičkých chvilkách, kdy jsem s nimi, dokážu přesvědčit i sama sebe.

Otočím se čelem ke zdi a vstávám, luxusní tanga přetahuju přes vyrýsované boky, ohýbám se a jeho dychtivým očím nabídnu pohled na své nejintimnější místečko. Vyšívaná krajka kalhotek sama od sebe klouže dolů a padá ke kotníkům, kde se zachytí o italské jehlové podpatky ukrývající nohy s dokonalou pedikúrou. Jsem nahá. Ladným pohybem se svezu na bok tváří k němu a podepírám se na lokti, jeho oči lačně hodují na mých křivkách. Ozařují mě světla, ostrá a horká, má holá kůže se pod jejich dotykem třpytí. Muž promluví, hlas podbarvený vzrušením, cizí přízvuk zesílený chtíčem.

„Hraj si se sebou. Jen prsty. Chci vidět, jak se uděláš.“

Touží po svůdném představení plném lapání po dechu a sténání, elegantní předehře. Postupem času přestanou prsty stačit. Při následující návštěvě bude chtít víc; hlubší, intenzivnější zážitek – hlasitější vzdechy, silnější orgasmus. Hranice se setřou a tajemství zmizí, přestanou existovat pokyny, které by se mi ostýchal dát. V tuhle chvíli jsem jen jeho, vydaná všanc jeho tužbám. A on si právě teď přeje prsty.

Prohnu se v kříži a roztáhnu nohy, aby viděl moje úplně holé přirození, celé zvlhlé, otevírané a zavírané zkušenými pohyby. Vnořím do sebe prst, pak dva, zasouvám je a vytahuju v pomalém, svádivém tempu, oči mám zavřené, hlavu zakloněnou. Slyším jeho přerývaný dech a šustění oděvů, zachrčení rozepínaného zipu, pak sten, když sevře dlaň kolem svého péra. Nesrozumitelné mumlání, kratičké sklouznutí do mateřské řeči, význam slov i přes jazykovou bariéru zcela jasný. Zvýším tempo, pak ustanu, roztahuju si pysky a odhalím ten citlivý pupenec, který je klíčem k mojí extázi. Tiše sténám, zastřené vzdechy svědčící o mé touze a potřebě, prsty šířím vlhkost na naběhlý klitoris, odpovědí na změnu tempa je mi jeho sten.

„Jessiko,“ šeptá mé jméno, každá hláska plná žádostivosti, chtíče. „Prosím. Musím vidět, jak se uděláš.“

Otevírám oči a zadívám se přímo před sebe do ostrého jasu lamp, celé tělo pokryté tenkým filmem vlhkosti. Skousnu si spodní ret a pak, když se mé prsty znovu vnoří do nitra, vytřeštím oči. Rychlé, náhlé průniky, kůže na kůži; s každým přiražením se mi bříško pod palcem otírá o poštěváček, vytváří

lahodné tření, které mě posouvá dál na cestě k vrcholu.

Neudělám se. Opravdový orgasmus je sporadická událost, dáreček typu „tak tady to teda máš!“, který ze sebe moje zmučené tělo čas od času vyčerpaně a zlostně vyplivne. Ale po většinu dní mám sexu až nad hlavu, moje tělo, moje kundička, už jsou vůči dráždění imunní. To on ovšem neví. On ví jen to, že se deset minut po tom, co se moje prsty poprvé vnořily do zvlhlých záhybů mé jeskyňky, prohnu v kříži a zavřu oči, prožívám to nejmocnější, nejintenzivnější a nejlepší vyvrcholení svého života. Celá se chvěju a zajíkám; Oscarový výkon předstíraného orgasmu. Jako vždycky.

Sleduje můj hraný vrchol a sténá, slyším pleskání neskutečně rychlých pohybů ruky a pak mi do ucha pronikne přiškrcený vzdech, roztřesené hekání, které se rozmělní v uříceném oddechování.

A pak – hrobové ticho. Žádné dýchání ani šustot látky, žádné ukojené vzdechy.

Jen elektronické pípnutí, zvuk, který jsem slyšela už milionkrát. Protáhnu se, zvednu ze země spodní prádlo a přetočím se, seskakuju z postele a na deseticentimetrových jehlách opatrně přecházím po měkkém koberci ke klávesnici počítače. Stiskem tlačítka se odpojím z livechatové stránky.

Světla pohasnou.

1. KAPITOLA

UŽ TŘI ROKY jsem se nikoho nedotkla. Může to vypadat téměř neproveditelně, ale ve skutečnosti to není nic těžkého. Alespoň teď už ne, díky internetu. Internetu, který mi dovolí vydělávat a výměnou za číslo kreditky nakoupit všechno, po čem bych kdy mohla zatoužit. Pro pár věcí jsem musela zamířit na černý trh, a když už jsem tam byla, rozhodla jsem se pořídit i několik dalších užitečných záležitostí, například novou totožnost. Dnes jsem tedy, když to situace vyžaduje, Jessica Beth Reillyová. To falešné jméno používám, aby se svět nedozvěděl o mé minulosti. Soucit je hnus, kterému se ráda vyhnu. Černý trh nabízí nepřeberné množství lákavých možností, ale mně se zatím s jedinou významnou výjimkou vždycky podařilo nepodlehnout vábení nelegálních zbraní a neregistrovaných pistolí. Znám své hranice.

Kurýr od UPS už je na mě zvyklý – ví, že má zásilky nechávat na chodbě a na tablet si zfalšovat můj podpis. Jmenuje se Jeremy. Asi před rokem onemocněl a na moje dveře zazvonil neznámý doručovatel. Nechtěl nechat balík venku, aniž by mě viděl. Málem jsem otevřela a vrhla se mu rovnou po řezáku. Kurýři nosí řezací nože skoro vždycky, to je jedna z věcí, které na nich zbožňuju. Ale nakonec jsem odolala, tvrdohlavě odmítala otevřít a on si taky stál za svým, hádal se se mnou, dokud ho to nepřestalo bavit, a odešel – i s mou zatracenou zásilkou. Od té doby Jeremy nemocný nebyl. Nevím, co si počnu, jestli dá někdy výpověď. Mám ho ráda, a co můžu soudit z pokřiveného obrazu v kukátku, je toho na něm k pomilování víc než dost. Svalnatá figura, krátké tmavé vlasy a úsměv, který jeho tvář neopouští ani ve chvílích, kdy k němu není sebemenší důvod.

Můj první psychiatr byl přesvědčený, že trpím antropofobií, chorobným strachem z kontaktu s lidmi. Respektive antropofobií smíšenou s pořádnou dávkou daknománie, což je posedlost vražděním. Sdělil mi to přes Skype, výměnou za psychologický rozbor jsem ho sledovala při honění. Měl miniaturního ptáka. Myslím, že druhou část diagnózy trefil přesně, ale kontaktu s lidmi se nebojím. Děsí mě, k čemu by mohlo dojít, pokud se k nějakému člověku přiblížím dost na to, abych s ním mohla kontakt navázat. Řekněme, že nejsem právě přátelská.

Skutečnému fyzickému kontaktu se sice ze všech sil vyhýbám, ale tím virtuálním naopak trávím celé dny. Pro klienty na livechatu jsem JessReilly19, energická devatenáctiletá studentka cestovního ruchu, která miluje pop, večírky a nákupy. Nikdo z nich nezná mé pravé já. Jsem taková, jakou mě chtějí mít. Tak se jim to líbí a mně taky.

Kdyby mě poznali, nejspíš by je přešla chuť. Protože skutečná Já znamená žena jménem Deanna Maddenová, jejíž matka vyvraždila celou rodinu a pak spáchala sebevraždu. Ve své době šlo o hlavní zprávu léta, mediálně vděčný příběh typu „tragédie postihla dokonalou rodinku“. Moje jméno vyvolávalo soucit, stalo se neblaze proslulým. Ale pak přišly další katastrofy a zanedlouho po naší rodině neštěkl ani pes. Já po matce zdědila mnohé včetně jemných rysů, dlouhých nohou a tmavých vlasů. Ale tím největším genetickým dědictvím, které mi předala, jsou vražedné sklony. To je ten důvod, proč se straním lidí. Protože toužím zabíjet. Neustále. Na nic jiného prakticky nemyslím.

Vnitřní démoni mě donutili stáhnout se sem, do bytu číslo 6E, který je mi už po tři léta celým světem – všechno, co potřebuju, na čtyřiaosmdesáti čtverečních metrech. Přišla jsem na způsob, jak odsud pracovat a svůj výdělek maximalizovat. Od osmi ráno do tří odpoledne jsem pravidelně k zastižení na webu Sexhned.com, jehož klientela je složená převážně z Asiatů, Evropanů a Australanů. Od šesté odpolední do jedenácti večer se vracím na domácí americkou půdu na webu Cams.com. Mezi směnami jím, cvičím, sprchuju se a odpovídám na e-maily – vždycky v tomhle

pořadí. Mám přísně daný denní rozvrh, protože to mému mozku usnadňuje rozlišování, kdy se jak chovat, a taky mi to pomáhá ovládat moje nutkání a představy.

Kdykoliv můžu, snažím se přesvědčit zákazníky, aby obešli chatovací weby a k dohodnutí seance a platbě použili mou soukromou stránku. Tak totiž dostanu 96,5 procent jejich peněz, a navíc můžu výdělek skrýt před berňákem. Servery platí jen 28 procent, což je jasná zlodějna. Za svoje služby si účtuju 6,99 dolarů za minutu; v dobrém měsíci si vydělám kolem 55 tisíc, ve špatném zhruba 30 tisíc babek.

Tenhle zdroj peněz tvoří zhruba sedmdesát procent všech mých příjmů, zbytek pochází od předplatitelů mé webové stránky. Členství jim umožňuje sledovat živý přenos mých video seancí. Vysílám minimálně čtyři hodiny denně a měsíční předplatné vyjde na dvacet babek. Osobně bych za pohled na svou virtuální masturbaci nedala ani deset centů, ale tři sta padesát registrovaných uživatelů má očividně jiný názor.

Těch 6,99 dolarů za minutu dává klientům možnost odhalit přede mnou svá sexuální tajemství a fantazírovat, co hrdlo ráčí, aniž by se museli bát prozrazení nebo kritiky. Já ty muže a ženy, kteří se mnou chatují, nesoudím a o jejich soukromých tužbách a choutkách se nikde nešířím. Jak bych taky mohla? Vždyť moje tajemství, moje vlastní posedlost, je mnohem horší než ty jejich. Na uzdě ji držím jediným způsobem, který znám. Zavírám se před světem. Jen díky tomu jsem v bezpečí, já i všichni ostatní.

Upřímně řečeno vydělávám pěkný balík. Hromady peněz, se kterými si ani nevím rady. Utrácet za sexuální pomůcky a lubrikanty taky nejde donekonečna. Jenže přemýšlení o prachách vede jen k přemítání o životě mimo můj byt, a tak to nedělám. Částky se nepovšimnuté střádají na mém účtu. Možná jednou přijdu na způsob, jak je využít, možná taky ne. Ale jsem klidnější, když je tam mám. Připadám si chráněná. Ty peníze mi dávají pocit, že alespoň jedna část mého života funguje, jak má.

Snažím se spát aspoň osm hodin denně. V noci mě démoni obvykle trápí nejvíc; to po soumraku začínám toužit po krvi, po jatkách. Proto mám dohodu se Simonem Evansem, který v téhle zatracené díře s honosným názvem „bytový komplex“ bydlí o tři byty dál. Simon si v průběhu posledních třech let vypěstoval silnou závislost na lécích na předpis. Já se starám, aby mu zásoby nikdy nedošly, a on mě na oplátku v noci zamyká. Moje dveře jsou bezpochyby ty jediné v celém domě, jejichž bezpečnostní zámek se zavírá zvenčí.

Dřív pro mě to samé dělala Marilyn, taková laskavá babička, která bydlí naproti Simonovi a pokouší se vyjít z almužny od sociálky. Ale Marilyn z toho byla strašlivě nervózní, v jednom kuse se strachovala, že by se mi mohlo něco stát, začne hořet nebo tak něco, a já se budu potřebovat dostat ven. Musela jsem si najít někoho jiného, protože jsem moc dobře věděla, co přijde. Za nocí by mě začaly svrbět prsty a já bych nakonec zvedla telefon a požádala ji, ať odemkne. A pak bych číhala u dveří, čekala, až se stavítka zámku pohnou, ozve se cvaknutí. A jakmile bych dveře otevřela a uviděla její unavenou vrásčitou tvář, zabila bych ji. Ne okamžitě. Napřed bych ji párkrát bodla, nechala ji naživu, počkala, až začne s řevem utíkat. Výkřiky mám ráda – opravdový vyděšený ryk, ne ty ubohé napodobeniny, které se nám coby vyjádření hrůzy pokouší vnutit většina filmů. Potom bych ji dostihla a svou práci dokončila co možná nejpomaleji. Prodlužovala bych její bolest, její utrpení, aby si uvědomila, že si za svou smrt může sama. Dostala jsem se až do bodu, kdy jsem si vybrala nejvhodnější nůž a začala ho uchovávat v lepenkové krabici v předsíni, kde skladuju odchozí poštu a nejrůznější krámy. Tak jsem taky věděla, že už jsem nebezpečně blízko. A právě tehdy jsem se rozhodla pro Simona. Jeho závislost je silnější než jeho obavy o mé blaho.

Vím, co si teď nejspíš říkáte: že přeháním. Že jsem kdysi viděla zfilmovaného Stephena Kinga a nadchla mě představa krve. Ale vy nevíte, jak je moje mysl ve skutečnosti zvrhlá. Neznáte

myšlenky, se kterými musím bojovat, jež se pokouším udržet na uzdě. Simon rozhodně nic z toho netuší. Považuje mě za samotářku, již trápí noční můry – myslí, že jsem náměsíčná. Nejspíš vidí moje zatvrzelé trvání na každonočním zamykání jako absurdní, mou úpornost jako přehnanou. Ale moje výhrůžky se stupňují, kdykoliv přijde pozdě, což se naštěstí nestává často. Stačí jen prohodit, že jeho přísun prášků vyschne, a hned si začne dávat pozor. Na světě neexistuje spolehlivější hnací motor než feťákovo bažení po droze. Myslím, že je tahle touha ještě horší než ta moje. Jenže Simon tím ubližuje jen sám sobě. Na mě čeká za dveřmi bytu celý svět plný obětí.

2. KAPITOLA

JEHO PŘEDSTAVY nabírají na síle. Od té poslední dívky uplynuly už téměř tři roky a chtíč mu zatemnil racionální část mozku. A ta pozvánka mu ještě přitížila – oznámení, že jí bude šest, jako obří blikající neon. Přišla poštou, dětský rukopis, který může patřit jen jí, na kartičce vystřižené z růžové čtvrtky.

Doufal, že tohle nutkání nebude třeba ukojit, že ho bude schopný udržet v rozumných, snesitelných mezích. Ale teď cítí, jak jeho vůle slábne, jak se blíží uklouznutí. Doufá, že mu bude stačit prosté sexuální hraní rolí, naději mu dává uspokojení, které z virtuálních hrátek dostává.

Ale musí se připravit, pro všechny případy. Jestli má opravdu škobrtnout, jestli skutečně přijde pád, všechno musí být nachystané. Tentokrát si ji nechá déle. Vytvoří si dostatek vzpomínek, aby mu vystačily na delší dobu. Vrazí si roztřesené ruce do kapes a prodírá se trávou před přívěsem, vytahuje pomačkanou obálku s klíčem. Rozhlíží se po prázdné mýtině, v podrostu šelestí vánek, všude kolem jen samota. Trhá papír, ignoruje vzkaz od majitele, v dlani sevře klíč.

Příprava. Jen pro strýčka Příhodu. Možná tohle místo vůbec potřebovat nebude. Ale musí se ujistit, že kdyby přece jen, všechno bude, jak má být. Příprava se mu v minulosti vždycky vyplatila.

3. KAPITOLA

MÁM MIMOŘÁDNÝ sluch v levém uchu, baví mě ho tisknout na dveře svého bytu v šestém patře a naslouchat zvukům v chodbě. Je až k neuvěření, kolik toho na sebe lidé prozradí cestou od výtahu k bytu. Někdy na chodbu zamíří kvůli „soukromí“, což mi připadá neskutečně vtipné. Ze své skrýše u dveří slýchám hádky a tajné telefonáty, všechny ty každodenní drobnosti, díky nimž se toho o člověku tolik dozvíte.

Simon byl pro mě dlouho jen „Hnědovlasý kuřák“. V lepenkové krabici u dveří uchovávám notes, ve kterém má každý nájemník v našem patře, včetně mě samotné, vyhrazenou jednu stránku. Nás

„Šesťáků“, jak nám přezdívám, je celkem patnáct, a když se přistěhoval Simon, nadepsala jsem jeho stranu přízviskem „Hnědovlasý kuřák“.

Nastěhoval se sem spolu s holkou, která byla – alespoň z toho, co jsem byla schopná posoudit kukátkem – ve společenském žebříčku jen o krůček výš než na dávkách závislé socky. Hádali se, nosili chodbou černé pytle na odpadky plné krámů a její hlas ho cestou od výtahu ke dveřím jejich bytu přerušil hned dvakrát. Vyčlenila jsem pro ni novou stránku a překřtila ji na „Lízu z přívěsové lůzy“. Později jsem zjistila, že se jmenuje Beth a pracuje v bistru. Dva týdny po přistěhování se ti dva porvali, ona odešla a já její stránku z bloku vytrhla. Podle jejích slov na rozloučenou bylo jasné, že už se nevrátí.

Simonovou současnou milenkou je Vicodin. Dohazuju mu ji výměnou za nemožnost opustit svůj byt. A soudě podle stupně jeho závislosti je to pekelně náročná primadona, která z něj ke konci měsíce, než prvního dorazí další dávka, dělá kňourajícího a ufňukaného poníženého ubožáka. Simon moc dobře ví, že kdyby mě někdy odemkl, kdyby mě někdy pustil před rozedněním, pravidelné dodávky jeho vyvolené ustanou a jeho závislost se vzbouří. Jednu věc si ale neuvědomuje – že by v takovém případě mohl taky docela dobře zemřít mou rukou.

4. KAPITOLA ANNIE

ANNIE POSEDÁVÁ na barové stoličce v kuchyni a kope do lišty snídaňového pultu, stolička se pomaličku točí napravo, pak nalevo. Její batoh, po třech letech používání celý roztřepený, se válí na desce, vyčerpaný z celodenního čtení, psaní a jízdy autobusem.

„Přestaň,“ napomene ji matka, aniž by se otočila. Dunění kopanců jí leze na nervy. Pokládá na linku dva krajíce chleba a maže je arašídovým máslem, s hlubokým povzdechnutím zašroubuje sklenici a otevírá zavařeninu, vrhne na dcerku varovný pohled.

Annie přestane, teď se na stoličce odráží rukou. Zadívá se na digitální displej staré mikrovlnky nad sporákem. 15.49. Do její oslavy zbývají už jenom dva dny. Seskoč, prošlapané podrážky tenisek s plesknutím přistanou na vycíděném linu, dívenka zamíří ke kulatému stolu v rohu kuchyně. Pomaličku ho obchází, rukama přejíždí po pestrobarevných lesklých pytlíčcích naplněných sladkostmi, fixami a samolepkami. Celkem deset kornoutků, výslužek pro deset nejlepších kamarádů. Když uslyší tatínkovo volání, bleskově se obrátí a utíká, běží za hlasem a zastaví se teprve před jeho křeslem v obývacím pokoji.

Její otec si přeje společnost, a tak se k němu Annie připojí, sedí schoulená na patách na jednom konci pohovky. Jejich pes, voříšek, který celé dva týdny neúnavně skákal na dveře přívěsu, než její maminka konečně ustoupila a pustila ho dovnitř, si vyskočí k ní, dvakrát se otočí dokolečka, než se konečně uloží, pevně přitisknutý k jejímu tělu. Ježatá šedočerná srst ji škrábe na holé kůži nohy, Annie vztáhne ručku a hladí ho po hlavičce. Pes zavrtí ocasem, pomalu a pravidelně, otvírá jedno očko a vrhne na ni spokojený pohled. Je to hodný pejsek, ale Annie by si hrozně přála kotě – koťátko s heboučkou srstí a velkými kukadly, které by s ní v noci spávalo v postýlce stočené do klubíčka.

„Jak bylo ve škole?“ Otcův hlas je chraplavý, zhrublý léty kouření a kašle. Natáhne se pro šálek čaje a po porcelánu se sveze kapka vysrážené páry, s tichým plesknutím přistane na odřené desce stolu.

„Dobře, tati.“

„Líbí se ti v první třídě?“

V televizi běží reklama na limonádu, Annie pozoruje šperky ověšenou popovou hvězdu, která tančí a zpívá na rušné ulici. „Asi jo.“

„A jak se vede vaší učitelce? Slečna Papoušková se jmenuje, viď?“

Holčička se zahihňá, natáhne ruku a štípne ho do paže. „Slečna Vrabcová, tati. Už jsem ti to přece říkala aspoň osmkrát.“

„Aha. Promiň, někdy zapomínám.“ Škádlivě jí načechrá blonďatou hlavičku. „Těšíš se na oslavu?“

„Strašně moc, tati,“ přikyvuje Annie horlivě.

5. KAPITOLA

ANÁLNÍ DRÁŽDĚNÍ MUŽE: Anální sex je pro mnohé muže příjemným prožitkem a někteří prostřednictvím anální penetrace dosahují vyvrcholení, neboť při něm dochází ke stimulaci prostaty. Pro sexuální praktiku, při níž žena vniká do mužova řitního otvoru pomocí připínacího penisu, se vžil termín „pegging“.1 Americké Národní instituty zdraví (NIH) uvádějí na základě poznatků publikovaných v prestižním odborném časopise British Medical Journal následující: „Máme k dispozici jen málo dat ohledně množství heterosexuálních mužů, kteří by si v rámci heterosexuálního vztahu přáli provozovat anální stimulaci, ale z dostupných výzkumů vyplývá, že se jedná o nezanedbatelné procento. Uveřejněné informace téměř výlučně pojednávají o penetrativních sexuálních technikách; povrchní kontakt prstů či jazyka s mužským řitním otvorem je zdokumentován ještě méně, lze ovšem předpokládat, že se jedná o běžnou praktiku bez ohledu na sexuální orientaci muže.“2

KLIENTOVO UŽIVATELSKÉ JMÉNO o něm prozradí mnohé. U popisných přezdívek, jako je DoktorPat92 nebo SexyPravnik, často vypovídá o tom, kým skutečně je nebo by být chtěl. Čísla obyčejně znamenají datum narození dětí, rok promoce nebo jejich věk. Mou chatovací místností projde spousta „doktorů“, ale DoktorPat je výjimečně skutečný lékař. A nejspíš vás nepřekvapí, že i já lékařskou pomoc čas od času potřebuju.

Jmenuje se MUDr. Patrick Henton a je to pětapadesátiletý praktický lékař z Buckfieldu ve státě Maine. Podle recenzí na Googlu je oblíbený a schopný, ačkoliv nevím, jak kompetentní musí být jediný doktor v dvoutisícovém městečku. Pro mé základní potřeby je každopádně víc než dostačující. Člověk žijící v ústraní bez kontaktu s vnějším světem se musí pořádně snažit, aby onemocněl nebo se nějak zranil, takže můj zájem o lékařskou péči zahrnuje téměř výhradně jednu jedinou věc – drogy. Ne pro mě, ale pro Simona. DoktorPat si určitě myslí, že to já jsem závislá na analgetikách. Je mi jedno, co si myslí. On mi vypíše recept a já ho na oplátku sleduju, jak do sebe rve dvaceticentimetrové robertky. Užitek z toho máme oba.

Naše chatování začalo docela obyčejně, jak už to tak u mezilidských vztahů bývá. DoktorPat92: ahoj

„Zdravím, doktore. Jmenuju se Jessica. Jak říkají tobě?“ DoktorPat92: Pat. Patrick, jestli davas prednost oficialitam

Usazená na posteli v tureckém sedu jsem se zazubila od ucha k uchu. „Já si na formality nijak nepotrpím. Takže, Pate, jsi opravdový doktor?“

DoktorPat92: ano

„Teda! Vždycky jsem snila, že si to rozdám s doktorem.“ Vytřeštila jsem oči a zvedla se do pokleku. „Tak co bys dneska večer rád?“

DoktorPat92: tebe. muzes se svliknout?

„No jasně. Úplně?“ DoktorPat92: jsi krasna DoktorPat92: ano. pomalu DoktorPat92: pomaleji

DoktorPat92: diky. ted si lehni, jo, presne tak, a povez mi neco o sobe

Komunikovat s klienty písemně jsem přestala už dávno. Většina holek na livechatech píše a nemluví. Nevím, jestli za to může jejich chatrná angličtina, nebo se připojují z nějaké chatovací fabriky, která by zněla jako ruské call centrum, kdyby všechny naráz začaly mluvit. Muži nestojí o připomínku, že jsou jen jedněmi z mnoha, chtějí si představovat osamocenou dívku v její vlastní ložnici, slečnu, která touží po rozprávění jen a jen s nimi. Řekla bych, že skutečnost, že mluvím, slušným dílem přispívá k mé oblíbenosti. Dalším tahákem je moje americká národnost, která je taky pěkně vzácná. Takže prožitek klientů je jedním z důvodů, proč nepoužívám klávesnici. Tím druhým je to, že je opravdu náročné psát a masturbovat současně, alespoň pro mě. Pánové s tím očividně žádný problém nemají.

Trvalo osm seancí, než si DoktorPat připojil webkameru. Jsem radši, když svoje zákazníky vidím. Je zajímavé, jak si váš mozek v nepřítomnosti obrazu dosadí vlastní představu, která je v naprosté většině případů zcela mylná. U DoktoraPata se ovšem moje mysl příliš nespletla. Je to typický, úplně obyčejný chlapík po padesátce s bujnou hřívou prošedivělých vlasů, průměrnou postavou a průměrným vzhledem. Na jeho vysílání mě nejvíc překvapilo, že byl oblečený; v těch svých brýlích s kovovými obroučkami vypadal tak nevinně, jako by právě přes Skype telefonoval se svými vnoučaty. Zeptala jsem se ho na to, hned když kameru zapnul podruhé.

DoktorPat92: vidis me?

„Ano. Obraz právě naskočil. Ahoj!“ zamávala jsem nadšeně, jako bych se na něj celý den nesmírně těšila.

DoktorPat92: ok. promin, nemuzu pouzivat zvuk. zena je v prizemi

„To nevadí. Proto jsi oblečený?“ DoktorPat92: ano

Zdálo se, že se chystá pokračovat, a tak jsem jen mlčky vyčkávala. DoktorPat92: a navic jeste nejsem pripraveny ukazat ti, co se mi libi

„Proč ne?“

DoktorPat92: je to divne

„Určitě není.“ Zasmála jsem se. „A krom toho, na libůstkách není nic špatného. Mám ráda lidi, co se trošku liší.“

DoktorPat92: mozna jindy

„Když spolu mluvíme… laskáš se?“ zeptala jsem se a pomalu si přejela rukou po nahém těle. Ležela jsem právě na boku na růžovém přehozu přes postel, který jsem vybrala záměrně, protože působí mladistvě, nevinně. Panensky. To mají chlapi rádi.

DoktorPat92: obcas. kdyz jsem sam. rad se na tebe divam. nekdy na tebe myslim i potom

„Když jsi se svou ženou?“ DoktorPat92: ano. nebo kdyz onanuju

„Dělal jsi to někdy s pacientkou?“ DoktorPat92: ne

Z jeho výrazu jsem poznala, že se mu nelíbí, kam se rozhovor ubírá, a tak jsem dál nepokračovala.

„Vím, že zatím nejsi připravený ukázat mi, co se ti líbí, ale co kdybys mi to popsal?“

Natáhl se vpřed a vypnul kameru. Klidně jsem čekala. Buď se chystal odpojit, nebo mi říct víc.

Muži se z nějakého důvodu cítí lépe, když se mohou o tajemství podělit neviděni.

DoktorPat92: nebudes me mit za uchyla?

Zasmála jsem se. „Slibuju, že nebudu. Přísahám.“ DoktorPat92: libi se mi strkat si tam veci

Ztišila jsem hlas a použila jeden ze svých naučených tónů, ten, který říká: jsi zlobivý kluk, ale mě

to rajcuje. „Chceš říct, že se ti líbí nechat se šoustat?“

Dlouhá odmlkla. Skousla jsem si spodní ret a oči dál upírala do kamery. DoktorPat92: ano

„Na tom není nic divného. Podle mě je to sexy. Rozpaluje mě, když má muž trošičku neobvyklé choutky.“ Sklouzla jsem rukou níž, přejela si po klíně.

DoktorPat92: myslis, ze jsem homo?

Na písemných pokecech je nejtěžší to, že člověk nikdy neví, jak byla ta která otázka položená. Netušila jsem, jestli se snaží sám stanovit svou pravou orientaci, chce, abych věřila, že je gay, nebo jenom touží zjistit, jak zareaguju.

Naklonila jsem hlavu k rameni. „Nejspíš záleží na tom, co si představuješ, když to do tebe vnikne.

Baví tě přece povídat si se mnou, ne?“ DoktorPat92: ano

„Na tomhle serveru je spousta mužů, homosexuálních mužů, kteří by ani nemrkli, kdybys jim řekl, že chceš, aby tě někdo vojel. Tak proč nechatuješ s nimi?“

DoktorPat92: protoze se mi libis ty. jsi zabavna a roztomila. kdyz si to tam strkam, myslim na tebe DoktorPat92: predstavuju si, ze se na me pritom divas

„Tak do toho!“ zachichotala jsem se. „Domluvíme si termín na někdy, až budeš doma sám…“ Sjela jsem rukou ještě níž, prsty si zlehka přejela po citlivých pyscích. „A já se pak na tebe můžu dívat. Chci se na tebe dívat. Něco takového jsem ještě nikdy neviděla.“

DoktorPat92: vazne?

„Ano!“

Byla to lež. Požadavek, abych muže sledovala při análním uspokojování, ve skutečnosti patří mezi poměrně běžné. Nechápu to, ale na druhou stranu, já mám dírku, která je na hraní jako dělaná. Kdyby ji měli oni, nejspíš by si taky nic nestrkali do té druhé. A navíc nemám prostatu. Mít ji, možná bych přitažlivost análního sexu pochopila. Podle mého psychiatra-sexuologa jsou někteří z těch chlapů, co si to rádi rozdávají s pomůckami, homosexuální, a jen si to odmítají přiznat. Prý si myslí, že když je při zasunování pětadvaceticentimetrového černého péra sleduje holka, je to méně „teploušské“. Ale taky mě varoval, že to neplatí vždycky. Muž nemusí být gay jen proto, že se touží ohnout a narvat si něco do zadku. Údajně existuje spousta heterosexuálů, které tenhle typ stimulace vzrušuje, a osoby stejného pohlaví je přitom vůbec nepřitahují.

Právě proto jsem z jeho tajemství nevyvozovala žádné závěry, nezačala automaticky předpokládat, že je DoktorPat gay, hetero nebo směsice obojího. A pokud mám být naprosto upřímná, bylo mi úplně fuk, co je vlastně zač. Jediné, na čem mi záleželo, byly ty hodiny v pravém horním rohu obrazovky, které pozvolna ukrajovaly čas, minutu po minutě mi vydělávaly další a další dolary.

Tak tedy začal náš vztah. Čekala jsem dva měsíce, než jsem se ho poprvé zeptala na možné předepisování prášků. Chtěla jsem se napřed ujistit, že se z něj stane pravidelný kunčaft. Stal, já navrhla dohodu a on souhlasil. Teď už na jejím základě fungujeme dva roky. Sleduju tohohle úplně všedního doktůrka, jak si zacpává řitní otvor tlustými umělohmotnými robertky, análními kuličkami a jednou – v jeden náhodný čtvrtek – si hračku udělal i z lahve od Budweiseru. Livechat jednou za čtrnáct dní výměnou za jeden recept měsíčně. Podle mého může za jeho rozhodnutí poskytovat mi nelegální léčiva částečně jeho strach, že bych ho jinak mohla začít vydírat. Čtyřminutové pátrání na Googlu mi odhalilo, že má ženu a tři dospívající děti. Ale toho se bát nemusí. Co ho vzrušuje, je jen jeho věc, ne moje ani nikoho dalšího.

6. KAPITOLA

SVĚTLA POHASNOU – automatické nastavení na konci každé chatovací seance. Převalím se na záda a chviličku jen nehybně ležím, nechávám tělo rozpálené sálajícími lampami vychladnout. Zírám na zkosený strop, očima přejíždím po liniích odhalených trubek.

Můj byt je vlastně jedna velká otevřená místnost. Mám silné podezření, že projekt obytného šestého patra vznikl až dodatečně – půdní prostory rozparcelované díky investorově rozhodnutí na poslední chvíli. Polovina bytu je k ničemu, dlouhé úseky zdi kvůli sklonu střechy necelý metr vysoké. Přímo uprostřed zadní stěny se nachází kuchyně tvořená krátkou linkou se skříňkami a spotřebiči. Používám ji coby předěl; jedna polovina bytu slouží jako moje soukromé prostory, druhou zabírá chatovací studio. Tohle místo má podivnou dispozici, o nízký strop se praštím do hlavy alespoň jednou za měsíc, ale šlo o jeden z mála bytů s vlastní pračkou a sušičkou, takže jsem po něm okamžitě skočila. Noční výlety do společné prádelny by stoprocentně vedly k porušení mé letité snahy nikoho nezavraždit.

Chápu, že normálním lidem musí můj život připadat divný. Ale já už ho přijala. Jsem s ním spokojená, protože vím, že jinou možnost nemám. Pokud nechci někoho vystavit nebezpečí, musím tu zůstat zavřená. Jestli bych si přála svobodně proplouvat životem, najít si přátele, zamilovat se, cítit šimrání slunečních paprsků na tváři? Ano. Ale to zkrátka nejde. Nemá smysl se k tomu upínat a zbytečně sama sebe trápit.

Dřív jsem si sestavovala album budoucnosti. Odebírala jsem nejrůznější časopisy a na čtvercové stránky památníku lepila vystřižené útržky toho, z čeho se měl můj budoucí život skládat. Byl to můj Pinterest dávno před vznikem Pinterestu. Ale podle mého cvokaře mi to bránilo v dosažení pokroku a štěstí a já mu dnes při zpětném pohledu musím dát, ač nerada, za pravdu. Nebylo zdravé, jak jsem byla na stránky svého alba fixovaná, před spaním snila o dámských jízdách a o lásce. Nechtěla jsem se toho památníčku zbavit, držela se ho jako alkoholik posledního panáka, rozpravy s doktorem Derekem vedly jen k ustavičným hádkám, které končily mým praštěním sluchátka. Prsty s posvátnou úctou laskající stránky alba, moje posedlost tím silnější, čím víc mě přesvědčoval, abych se ho vzdala.

Strávila jsem se svými výstřižky víc než rok, dokud jsem se je konečně neodhodlala napěchovat spolu se všemi časopisy do velkého černého igelitového pytle a odnést ho na chodbu. A pak jsem seděla opřená o dveře a čekala, až se ozvou Simonovy kroky, bojovala s nutkáním otevřít a své sny a naděje zachránit.

Simon přišel, Simon odnesl a moje album se připojilo ke změti odložených zbytečností v kontejneru za bytovým komplexem. Představovala jsem si, jak tam leží vedle hnijících slupek od banánů, použitých plenek a kondomů, má drahocenná budoucnost umírající v bídě ve společném hrobě.

Truchlení trvalo několik dní. Dní, kdy jsem nemluvila s psychiatrem a nepracovala, jen ležela v posteli a oplakávala život, který jsem nikdy neměla. Ale svět se nezastavil. Za dveřmi se hromadily zásilky, v poště nezaplacené účty, e-mailová schránka přetékala nezodpovězenými zprávami. Zavolala jsem doktoru Derekovi a poprvé za celé měsíce ho opravdu poslouchala. Toho dne jsem se přestala zaobírat myšlenkami na život, který nevedu. Byl to bod zvratu, který mi umožnil uvědomit si vlastní situaci takovou, jaká je, bez příkras. Tohle je můj život a toho dne jsem to konečně přijala.

7. KAPITOLA ANNIE

NA STOLE LEŽÍ tři zabalené dárečky. Annie už teď ví, co se skrývá ve dvou z nich. Minulou neděli se po návratu z kostela proplížila do matčiny ložnice, rozhrnula kabáty ve skříni a hledala je. Její maminka dárky vždycky schovává právě tam. Za velkým chlupatým černým kožichem s dírou na spodním lemu objevila igelitku, sáhla do ní a co možná nejopatrněji vytáhla dvojici předmětů. Jedním byl tmavošedý poník My Little Pony, plastový obal trošku promáčklý, barvy na lepenkové zadní straně vybledlé. Ten druhý představoval penál na zip se šedesáti čtyřmi pastelkami. Annie nadšeně vypískla, ale pak si uvědomila, kde vlastně je, dárky rychle nacpala zpátky do tašky a utekla dřív, než ji stačili nachytat a potrestat.

Teď se zájmem zkoumá ten třetí pestrobarevný balíček: šťouchá do něj a zvedá ho, třese jím. Pokouší se zjistit, co se ukrývá uvnitř. Je to krabice, hranatá a velká asi jako míč na basket. Ale těžší. Myslí jí prolétají stovky možností; představa, že bude muset na jeho otevření čekat celý den, je mučivá. Zaslechne matčino volání a obrací se, rychle odkládá dárek na stůl a žene se přívěsem, podrážky tenisek vržou o lacinou podlahu.

8. KAPITOLA

JÁ, RESPEKTIVE JessReilly19, jsem momentálně třetí nejoblíbenější modelka na stránce Cams.com. První je Tonya222, poměrně atraktivní čtyřicátnice s obřími umělými balony, která na své klienty žvatlá dětským hláskem. Druhá je MissCerven, Ruska s neskutečně dokonalou angličtinou, která si dokáže nacpat plechovku energy drinku snad do každého tělesného otvoru. Za námi následují zhruba dva miliony modelek – hlavně Evropanek – všech tvarů, velikostí a fetišů. Na každou padesátikilovou hermafroditku s pětadvaceticentimetrovým pérem připadá stovka platících zákazníků připravených rozloučit se se svými těžce vydřenými penězi.

Došla jsem k názoru, že moje popularita souvisí s celou řadou věcí, z nichž nejdůležitější je moje pracovní vytížení. Čím víc člověk pracuje, tím víc klientů zvládne a tím víc si taky vydělá, to dá rozum. Pak hraje velkou roli moje národnost. Co se livechatů týče, sedí americké holky v koutě. V každé zapadlé díře ve Státech najdete aspoň třicet striptérek nebo čtyřicet servírek u Hooters, a přesto je na celém internetu míň než tisíc amerických livechatových modelek. Skutečnost, že jsem Američanka, mluvím anglicky, mám místní telefonní číslo a vím, kdo jsou Yankees, mi výrazně nahrává do karet. Kreditních karet, abych byla přesná. A třetí důvod mé oblíbenosti? Jsem sexy, dobrodružná a vždycky nadržená.

Ze všech svých shůry daných schopností ždímám, co to dá, jen abych prodala minuty a členství nebo z klientů vytáhla dárky. Takže je vlastně docela vtipné, že jsem nikdy nevyužila tu jednu informaci – totální bombu –, která by mi zajistila zbrusu novou armádu oddaných příznivců, a sice skutečnost, že jsem já, ta takzvaná nejnadrženější holka ve Státech, ve skutečnosti panna.

Nešlo o žádné vědomé rozhodnutí. Nemůže za to křesťanská výchova ani ten absurdní slib zdrženlivosti, který jsem spolu se svými šesti nejlepšími kamarády složila, když to bylo na začátku devadesátek mezi americkou věřící mládeží strašlivě in. Prostě to tak nějak vyplynulo a vděčím za to z větší části Francisi Andersonovi.

Francis měl svoje rodiče postavit ke zdi a odstřelit zhruba tři minuty předtím, než přišli s tím idiotským nápadem dát mu jméno, které ho odsoudí k posměchu a mukám po celý zbytek jeho šprtovského života. Jenže on bohužel neměl stroj času, a tak už mu jméno Francis zůstalo. Kromě toho mu dali rodiče do vínku taky neskutečně vysoké IQ a náhodnou směsici rysů, která z něj při správném osvětlení dělala poměrně pohledného chlapce.

V průběhu středoškolských let jsem se do něj střídavě zamilovávala a odmilovávala celkem třikrát. Během fází odmilovanosti jsem přemítala, co jsem na něm ksakru kdy viděla. Měl směšně obří chodidla, před jídlem si vytahoval rovnátka a bez ohledu na to, co měl právě na sobě nebo jak se v tom nesl, člověka při pohledu na něj napadlo jediné slovo: ŠPRT. V etapách zaláskovanosti jsem si byla naopak jistá, že jsme si souzeni – jeho zvláštnůstky a koktání mi připadaly roztomilé a já byla najednou neochvějně přesvědčená, že to on je moje pravá láska a na jiného muže se v životě ani nepodívám. Bohužel pro Francise se mě v pravidelných intervalech rozhodli uchvátit tu fotbalistický frajírek, támhle oblíbený čtvrťák a jindy zas týpek, kvůli kterému vzdychala každá holka na škole. A já se vždycky nechala, a ani se neohlédla. A on pokaždé počkal.

Naše rande – proti něčemu takovému by nic nenamítala ani moje matka: intelektuální schůzky zakončené zdrženlivým polibkem. Nikdy po mně nechtěl víc, nikdy nedošlo na jazyky, jeho ruce nikdy nešmátraly. Francis mě vždycky „respektoval“.

Hodní kluci čas od času vážně vyhrají. Francis dnes studuje postgraduál na Harvardu a je

držitelem patentu na nějaký chladicí čip, který v současnosti používají všechny restaurace. Šmíruju ho online a přijde mi oznámení, kdykoliv se o něm na netu objeví něco nového. Jeho jmění se odhaduje na zhruba dvě stě milionů dolarů a je zasnoubený s nějakou dokonalou blonďatou aristokratkou, která ho nejspíš kouří aspoň třikrát denně. Bože, jak já byla pitomá.

Ale přes svou hloupost mi mladické okouzlení Francisem přece jen něco dalo – moje panenství. Jeho neochvějná oddanost spolu se skutečností, že jsme zůstávali kamarádi, i když jsme spolu zrovna nechodili, mi umožnila stát si při schůzkách s dalšími kluky za svým, dodávala mi sebedůvěru, takže jsem se nenechala zviklat nebo přinutit nenechavýma rukama a líbivými řečičkami.

Zpočátku mi bylo panenství v téhle profesi spíš na obtíž. Moje znalosti sexu a masturbace byly přinejlepším mlhavé. Na střední jsem sice zkoušela orál, získala ty nejzákladnější znalosti o penisu a koulích a naučila se postup ruční práce, ale když jsem se chatováním rozhodla živit na plný úvazek, čekala mě tvrdá přípravná dřina.

Nakonec se mi vzdělávacím ústavem stalo porno, mými profesory jeho hvězdy Jenna Jamesonová, Nina Hartleyová a Peter North. Dva týdny jsem trávila deset až dvanáct hodin denně sledováním šoustaček, přelouskala každou dostupnou příručku o svádění a nechala se od Carmen Electry zasvětit do umění striptýzu. Byla jsem horlivá studentka a po více než stovce hodin průpravy jsem získala dojem, že jsem připravená.

První seance byla totální katastrofa: rozpačitý rozhovor následovaný mým nervózním chichotáním. Na kameře jsem vypadala divně, tělo prohýbala do nepřirozených úhlů, ruce a nohy mi samovolně vystřelovaly, kam neměly, vlastní vagina mě ve vysokém rozlišení obrazovky vyděsila k smrti. Ale postupem času jsem se do své nové role vžila, trpěliví klienti mě vedli za virtuální ručičku, dokud se ze mě nestala ta panenská internetová dračice, kterou jsem dnes.

Jenže jsem vůbec ještě panna? Jak vlastně zní odborná definice panenství? Je snad mít v sobě osmnácticentimetrový vibrátor něco jiného než skutečné péro?

Jestli se bude můj život ubírat v současných kolejích, reálný sex stejně nepřipadá v úvahu – pokud teda zničehonic nenajdu zalíbení v nekrofilii –, takže na mém stavu nejspíš tak jako tak nezáleží. Jediní, koho něco takového zajímá, jsou potenciální nápadníci, a můj byt stejně nemá žádné rohy, za kterými by mohli číhat.

Pannu si většina lidí představí jako někoho čistého, nevinného. Taky bývá často popisována jako

„dívka, kterou ještě neprozkoumal a nedobyl žádný muž“. Podle takových definic už rozhodně panna nejsem. A i kdybychom se na to venkoncem dívali z čistě odborné stránky, rozdělili lidské tělo na jednotlivé části a zabývali se každou zvlášť, co na tom záleží, jestli je moje pochva „neposkvrněná“, když je na tom zbytek mě právě naopak?

9. KAPITOLA

MUŽ POZORUJE děvčátka při hraní. Ty jejich šťastné úsměvy, dětskou nevinnost. Couvne od okna a přechází k pokladně, vytahuje peněženku, bojuje s touhou se ohlédnout. Tohle je maloměsto, tady si lidé svých sousedů všímají, zvláštní chování hned bije do očí. Městečko, kde se každý s každým zná ještě z dob, kdy byli sami dětmi. Do uší ho udeří radostné zapištění a on se ze všech sil soustředí na pokladní před sebou, na její pohybující se rty, ze kterých vycházejí slova, na něž by měl odpovědět.

„Všechno?“ Polkne.

„Ano. Děkuju, Ethel.“

„Není zač. Tak v úterý. Dám Budovi vědět, že ses stavil.“ Žena po něm blýskne úsměvem, podá mu tašku s nákupem a obrací se na dalšího zákazníka.

Muž s námahou oddechuje, když prochází kolem holčiček, pohled zabodnutý přímo před sebe, na dveře své dodávky. Levá, pravá, už jenom tři kroky, teď dva, teď jeden. Nerozhlížej se, nevnímej jejich smích, nepřemýšlej o tom, co mají pod těmi tenoučkými bavlněnými šatečkami. A pak už je v kabině, rádio pouští na maximum, zařadí a gumy zaskřípou; přidal víc plynu, než bylo třeba.

Musí se dostat domů. Sednout si před počítač a najít si holku. Jen rychle vypustit páru. Bez toho se jeho myšlenky začnou toulat a poslední dobou čím dál tím častěji zabrousí do míst, kam by neměly. K té jedné konkrétní holčičce, od které by se měl držet dál než od ostatních, té, k níž má až příliš blízko, pojítko mezi nimi příliš jasné – možnost dopadení příliš vysoká. Potřese hlavou a soustředí se na cestu, na první krok.

Krok č. 1: Dostat se domů. Krok č. 2: Připojit se na net.

10. KAPITOLA

DOPOLEDNE JEREMY doručí zásilku, které si nevšímám až do oběda, kdy se posadím k jídlu. Před otevřením si ji prohlížím, zářivě barevná bublinková obálka a štítek přeposílací služby dávají tušit, že se jedná o dárek od klienta. Při čekání na vegetariánské lasagne, co se ohřívají v mikrovlnce, balíčkem zatřesu, pokouším se uhádnout, co se může ukrývat uvnitř. Nechřestí a je měkký. Nejspíš šaty – nějaký sexy obleček.

Zpáteční adresa mi obvykle napoví, jestli je zákazník ženatý. Takoví ji buď úplně vynechají, nebo uvedou adresu do práce. Ženatí muži kolem mého jména nekreslí srdíčka ani smajlíky. Ženatí chlápci nechtějí, aby jim případný vrácený balík doma zavařil. Tahle růžová obálka se zpáteční adresou v Maine bude nejspíš od svobodného. Od někoho, kdo doufá, že si získá mé srdce a přesvědčí mě, abych byla navěky věků jen a jen jeho.

Mikrovlnka cinkne a já ji rychle otevřu, aby časovač přestal ustavičně pípat. Pak se vrhnu k šuplíku, vytáhnu dětské nůžky a obálku rozříznu.

Ručníky. To jsem nečekala. Zvedám si je k obličeji, zkoumám vyšívané růžičky na přední straně, vzor, který by se spíš než pro mě hodil pro stárnoucí dámu, ale přesto půvabný. Roztáhnu hedvábný papír a hledám přáníčko, v záhybech se ukrývá bílá obálka.

Ručníky nejsou žádný běžný dárek. Šperky, spodní prádlo, pyžama, psací potřeby, dévédéčka s pornem, domácí péčka, sexuální pomůcky, erotické kostýmy… to všechno je klasika. Natrhnu obálku a vytáhnu přání s obrázkem zlatého retrívra na přední straně a vzkazem psaným uhlazeným rukopisem uvnitř.

Milá Jessiko,

pořídila jsem si nový stroj a chtěla jsem ho vyzkoušet. Napadlo mě, že by se ti mohl tento vzor líbit, protože mi neuniklo, že máš ráda růžovou.

S láskou Lillian

Lillian. Zadívám se na zpáteční adresu. Odesilatelem je L. Baker. Ručníky najednou dávají mnohem větší smysl.

Ženských klientek nemám mnoho, ale několik přece, a v jistých ohledech mi zabírají víc času než muži. Ženy vyžadují větší péči, osobní pozornost. Píšou delší e-maily, déle si povídají a méně masturbují, vyptávají se na soukromé věci a očekávají, že si budu pamatovat veškeré podrobnosti týkající se jejich životů, zážitků a osobních preferencí.

Pro ženy bývají chaty spíše otázkou budování vztahu. Některé jsou stoprocentní lesbičky, jiné bisexuálky a další jen zvědavé. Část z nich je nejspíš jenom osamělá, zatímco další touží po fyzickém objevování, kterého lze prostřednictvím kamery dosáhnout. Jedny, například Lillian, by mohly být mými babičkami, jindy natrefím na vysokoškolské studentky, které touží po milostných experimentech.

Lillian „znám“ už asi rok. Chatujeme zhruba jednou měsíčně, jde o přátelské rozhovory, při kterých mě čas od času požádá, abych si sundala tričko nebo vyhrnula šaty a předvedla jí své krajkové kalhotky. Nikdy jsme neprovozovaly žádné vyloženě pornografické aktivity, ale je předplatitelkou mé webové stránky a já zjišťovala frekvenci jejího připojování. Ta postarší paní sleduje mé vysílání alespoň hodinu denně.

Je to laskavá žena, vždycky milá, kterou zajímá, jak jsem se měla, jak se mi daří v životě, jestli jsem šťastná. Ručníky mi k ní dokonale sedí stejně jako vyšívání. Vytáhnu psací potřeby a sesmolím kratičké poděkování, vůně lasagní mi připomene oběd.

Zalepím obálku, napíšu adresu a lístek vložím do velkého pouzdra určeného společnosti, která mi poštu přeposílá. Pak z vaničky lasagní strhnu umělohmotný film a pustím se do jídla.

11. KAPITOLA ANNIE

V PŮL ŠESTÉ se na oslavu začnou sjíždět příbuzní. První dorazí strýček Frank. Ve dveřích si stahuje ošoupanou basebalku, stydlivě se na Annie usmívá a podává jí malý dáreček ve žlutém papíře zabalený tak důkladně, že na něj nejspíš vypotřeboval půl kotouče izolepy. Annie nadšeně povyskočí, obtočí mu drobné paže kolem pasu, vdechuje vůni cigaret a zeminy, která ho vždy obklopuje. Vrhne na něj úsměv od ucha k uchu, balíček popadne a vzrušeně jím zatřese. „Děkuju, strejdo Franku.“ Muž jí jemně stiskne zátylek a zazubí se na ni.

„Nemáš zač, zlatíčko.“ Poklekne, aby měl oči ve stejné výšce. „Chceš si to otevřít hned?“ Annie vypoulí oči. „To můžu?“ špitne.

„No jasně. Pojď, půjdeme si sednout na zadní schody, abychom se nepletli do cesty.“ Narovná se a nabídne jí ruku, Annie do ní vkládá svou droboučkou a už ho táhne pryč, skrz maličký obývák až k omláceným zadním dveřím.

Usednou na betonový schůdek tělo na tělo a s hlavami u sebe, dotýkají se koleny. Holčička se mu opírá o rameno a nedočkavě rve balicí papír, její zoufalý výraz, když se pokouší poprat s pevnou lepicí páskou, ho rozesměje. Strýc jí balíček opatrně vykroutí a zbaví izolepy. „Na,“ vrací jí ho.

„Teď to můžeš rozškubat na kousíčky.“

Zevnitř se ozve zaskřípění otevíraných předních dveří. Další děvčátko, tatínek ji drží za ruku, dokud společně nepřekročí práh. Holčička se okamžitě vrhá ke stolu s výslužkami, tenká podlaha přívěsu jí duní pod nohama. „Kde je Annie?“ ptá se muž, zatímco sleduje dcerku pobíhající po domě.

„Za vteřinku přijde,“ odpoví Carolyn Thompsonová, odloží konvičku čaje a usměje se na něj.

„Danina návštěva ji moc potěší. Je to už tak dávno, cos ji přivedl naposledy.“

Muž se zašklebí, čelo otře rukávem košile. „Však víš, jak to chodí, Carolyn. Tolik věcí, co si nárokují náš čas.“

Žena přikývne, naaranžuje hrnečky na stůl a vyráží do kuchyně, cestou se zastaví u zadních dveří a zadívá se na schod, kde se její bratr naklání k Annie a něco jí šeptá do ouška.

12. KAPITOLA

MÁM DVA psychiatry. Vlastně ani nevím proč, tedy až na to, že jednomu nedokážu říct věci, které druhému svěřím, a naopak. A oběma za sezení platím, což je u mě neobvyklé, protože se obyčejně vždycky snažím vyměnit službu za službu. Sex, dokonce i ten virtuální, je totiž de facto univerzální platidlo. Jednou jsem zkusila použít coby cvokaře svého klienta a byla to katastrofa. I když s uživatelským jménem Sarlatan jsem to měla tušit už od začátku. To byl ten chlápek s malým ocasem. Můj první psychiatr se jmenuje doktor Brian Russell, lékař se specializací na sexualitu. Beru ho jako takového kámoše na pokec. Na své webové stránce má fotku, která zobrazuje hubeného plešatého bělocha. Ten obrázek, ječí gay, přestože se na něm oblečený ve formálním obleku jen usmívá do objektivu. Chtěla jsem homosexuálního cvokaře, abych se nemusela bát, že ho popis mých chatovacích zážitků vzruší. Bavím se s ním o kunčaftech a on mi vysvětluje jejich pohnutky, radí, jak si s nimi co nejlépe vytvořit pouto. Tak aspoň zní oficiální popis našeho vztahu, ale většinou se jen společně smějeme událostem, ke kterým během mých seancí došlo. Nemám nikoho jiného, s kým bych

o tom mohla mluvit, a vzhledem k lékařskému tajemství mám jistotu, že bude mlčet jako hrob.

Mým druhým doktorem je Derek Vanderbilt, ke kterému „chodím“ už osmnáct měsíců. Je tím nejbližším k opravdovému příteli, co za poslední tři léta mám. Na netu nemůžu najít jeho fotku, což mě dovádí k šílenství. Z nějakého důvodu jsem přesvědčená, že pokud vím, jak člověk na druhém konci drátu vypadá, mám nad ním navrch… tomu aspoň věří můj mozek. Mluvíme spolu jednou týdně, vždycky ve středu ve dvě hodiny odpoledne. Pokoušel se mě přesvědčit, abychom frekvenci sezení navýšili na dvě týdně, ale já na jeho radu nedala. Netuší, že mám ještě jednoho cvokaře. Kdyby to věděl, možná by se přestal tolik obávat o moje duševní zdraví. S Derekem probírám svoje vražedné nutkání a důsledky dobrovolné izolace. Nevadí mi šílet touhou po krvi, ale nechci být kompletní cvok. To by nejspíš dost uškodilo mé práci – zaručený zabiják vášně.

„Povězte mi o své poslední fantazii.“ Derekův hlas je hluboký, uhlazený a mužný. Dokázala bych mu naslouchat třeba celý den, ale vzhledem k sazbě 150 babek za hodinu se omezuju na hodinová sezení.

„Je noc a já vcházím do domu. Všude je ticho přerušované jen občasným pípnutím požárního hlásiče. Ten zvuk mi leze na nervy. V přízemí nikdo není. Stoupám po schodech a srdce mi zběsile buší. Jsem úplně vlhká.“

„Vlhká – od deště?“ nadhodí doktor.

„Ne, vlhká jakože vzrušená,“ objasním.

„Býváte při snění vzrušená často?“

To nás akorát odvádí od tématu a já mu chci tu zatracenou představu dopovědět. Tohle mi dělá často – chytne se nějaké nedůležité maličkosti, kterou jsem řekla, a jde po ní, dokud ji nerozebereme ze všech stran a úhlů.

„Někdy.“ Vím, že chce, abych to rozvedla, ale já místo toho jen pokračuju ve vyprávění. „Takže stoupám po schodech a ten třetí zavrže – pěkně nahlas. Z patra se ozve psí zavrčení a já najednou vím, že ho musím zabít, abych ho umlčela. Ale nechci, málem se obrátím k odchodu. Jenže mě úplně pohltila touha, hlasitě tepe v mozku smíšená s pípáním toho pitomého hlásiče a já ji musím ukojit.“

Na okamžik se odmlčím, ale Derek díkybohu nepromluví, můžu vykládat dál. „Vrcholek schodiště je osvětlený nočním světýlkem v podobě figurky Santa Clause. To mě zmate, protože nejsou Vánoce. Chvilku na ni zírám, pak se ozve škrábání na dveře. Ten pes. Natáhnu se po klice a najednou mám

v ruce nůž. Pomaličku otevírám dveře. Místnost je ponořená do tmy. Pes ke mně vzhlédne, je to starý zlatý retrívr. Prohne se v zádech a pozoruje mě kalnýma modrýma očima. Zavrtí ocasem a já se rozbrečím – žádné hlasité vzlyky, jen mi z očí vytékají tenké čúrky slz. Nezabiju ho, ale moje nutkání se na mě pro tu slabost zlobí.“

Nervózně poposednu, vzpomínka na sen ve mně znovu rozžehla silnou touhu. „Tepání v hlavě zesílí, je to, jako když je člověk opravdu vzrušený: celé jeho tělo najednou žije jen potřebou ukojení

– udělal by pro to cokoliv a je to taková slepá vášeň, že úplně ztrácí schopnost racionálně uvažovat. Nutkání převezme kontrolu nad rozumovou a soucitnou částí mého mozku a já se vřítím do pokoje, najednou mě děsí, že se mezitím probudili, že jsem přišla o výhodu momentu překvapení. Zastavím se u postele a čekám, než si moje oči přivyknou temnotě. Jsem na sebe naštvaná, že jsem nechala psa žít, slyším měkké našlapování jeho starých tlapek na koberci, přechází ke mně. Posadí se mi u nohy a funí. To tiché, spokojené oddechování ještě zesílí šílený povyk v mé hlavě a já znám jen jeden způsob, jak ho umlčet.“

Na okamžik utichnu, jen přerývaně dýchám. Popisování té fantazie mě vzrušuje, zvyšuje touhu po krvi. Rozhovory s Derekem jsou dvousečná zbraň. Pomáhají mi nutkání uklidnit, ale než se k tomu dopracujeme, často ještě vzroste.

„Když se konečně rozkoukám, pochopím, kde jsem: v hlavní ložnici. V posteli vidím dvě těla. Muž skopl peřinu a leží na zádech, žena na boku, obrácená zády ke mně. Obejdu lůžko a zbavím se jí jako první. Pak –“

„Jak ji zabijete?“

Mlčím, zatínám ruce v pěst, pokouším se zastavit sílící příval vzrušení. „Nožem. Bodnu ji do krku.

Brání se, ale promluvit nemůže. Dívám se, jak umírá.“

„A jak jste se cítila po její smrti?“

„Silnější, sebevědomější,“ vydechnu se zavřenýma očima, vím, že tohle slyšet nechce. Derek pořád věří, že by se ve mně mohlo něco zlomit. Že se do mých krvelačných představ vkrade lítost.

„Co se stane dál?“

„Přejdu k němu. Dávám si víc na čas, začnu na hrudi. Bodám ho do prsou, to ho okamžitě probudí.

Počkám, dokud si nevšimne jí, pak ho rychle dodělám.“

„Proč čekat, až ji uvidí?“

„Nevím.“ Začnu si masírovat silně spánky. „Protože jsem psychotik.“

„Mám pocit, jako by vás vlastní představa příliš netěšila.“

„Copak mám ze svých snů někdy radost? Je to totální šílenství. Nenávidím se za to, že mě lákají myšlenky na tohle nechutné svinstvo. A poslední dobou mě to deprimuje víc než dřív.“

„Chcete, abych vám něco předepsal?“ V jeho hlase, v té otázce, se ozývá zvláštní podtón, ale já nedokážu rozluštit, co může vyjadřovat.

„Ani omylem, do hajzlu. Chci, abyste mávl kouzelnou hůlkou a udělal ze mě normálního člověka.“

„Nikdo není normální, všichni to jen předstírají.“

„Tyhle žvásty si laskavě nechte od cesty. Já normální bývala a dost se mi to líbilo.“

„Připadala vám vaše matka normální?“

Povzdechnu si, dlouze a hlasitě, zavírám oči. Do téhle chvíle jsem s mobilem u ucha přecházela po bytě, teď se svezu na svou soukromou postel a zírám do stropu. „Jo. Máma mi přišla normální. Teda ne že bych snad měla nějakou jinou, se kterou bych ji mohla porovnat, ale myslím, že byla skvělá. Každou středu na nás po příchodu ze školy čekal tác právě upečených domácích sušenek. A milovala slevové kupony. Táta vydělával víc než dost, ale ona byla jejich sbíráním posedlá, vystřihovala si je večer co večer po umytí nádobí, zatímco jsme si dělali úkoly. Připadala mi šťastná, možná si

udržovala odstup od Summer s Trentem, ale jinak se chovala stejně normálně jako kdo jiný.“

„Odstup? To mi vysvětlete.“

„Mě v jednom kuse objímala, chtěla, abych jí vyprávěla, jak jsem se měla, chodila za mnou do pokoje, aktivně mě vyhledávala. Mým sourozencům takhle lásku nikdy neprojevovala, vypadalo to, že nemá chuť nebo zájem trávit s nimi čas. Skoro jako by se bála vytvořit si k nim příliš blízké pouto.“

„Teď se zamyslete, Deanno. Všimla jste si někdy něčeho, co by naznačovalo, k čemu se chystá?“ Zavřu oči a soustředím se, probírám se vzpomínkami. Ale je to zbytečné, odpověď znám předem;

tuhle otázku sama sobě pokládám celé čtyři roky. „Někdy bývala náladová nebo mlčenlivá, občas bylo z jejího chování jasné, že ji máme nechat na pokoji, ale to je přece úplně běžné, ne? Taky se sem tam bezdůvodně rozčílila – dokázala se rozžhavit doběla kvůli nějaké bezvýznamné prkotině.“

Přetočím se na břicho, pohrávám si s lemem prošívané deky. „Kdysi, když jsem byla ještě malá, k něčemu došlo. Jednou jsem zaslechla, jak se o tom naši baví. Něco se stalo a máma musela načas pryč. Později jsem se na to táty ptala, ale on řekl jen, že byla nemocná, že o nic nešlo. Ale vážně, někdy možná ztratila nervy, ale to, co udělala, bylo jako blesk z čistého nebe. Když se nad tím dnes zamyslím, byl tam jenom jeden náznak, že se k něčemu schyluje – to, že mě toho dne poslala pryč.“

*

Vystoupala jsem po schodech vedoucích k velkému bílému domu v koloniálním stylu, impozantnímu sídlu jasně patřícímu vyšší střední třídě. Rozrazila jsem červené vstupní dveře, shodila školní batoh pod schody, na zem přistál s těžkým zaduněním vzdělávacího útlaku. „Mami!“ vykřikla jsem, chtěla jsem ji v tom velkém domě najít.

„Jsem tady, zlatíčko.“

Její hlas ke mně dolehl z patra a já se hned rozběhla nahoru, brala schody po dvou, na podestě už úplně zadýchaná. Klusala jsem chodbou a nahlížela do každého pokoje, nakonec jsem ji objevila v tom svém. Hned ve dveřích jsem vyjekla: „Nikdy NEUVĚŘÍŠ, co se dneska stalo!“ A pak jsem se při pohledu na postel zarazila. „Co to děláš?“

Ležel tam otevřený kufr – ten fialový, který jsem neviděla od minulého léta, kdy jsem dostala ten nešťastný nápad vyrazit na volejbalový tábor. Musela ho snést z půdy. Vedle něj se tyčily komínky složeného oblečení, při mé otázce do kufru právě pěchovala džíny.

Pohlédla na mě a usmála se. „Na víkend pojedeš k babičce a dědovi.“

„Cože? Proč? Jennifer pořádá večírek v jejich vile u jezera – a tys už mi přece slíbila, že tam můžu jít!“

„Já vím, beruško. Mrzí mě to, ale prarodiče už jsi dlouho neviděla, a když volali a ptali se, jestli bys mohla přijet, nedokázala jsem jim říct ne.“

Zamračila jsem se. Tohle jí vůbec nebylo podobné. „Trent se Summer jedou taky?“

Zaváhala, její ruce dál skládaly šedý propínací svetr. „Ne, nebylo by fér hodit jim na krk vás všechny tři najednou. Navíc ti prospěje, když s nimi strávíš nějaký čas o samotě. Po nástupu na vysokou už je tak často neuvidíš.“

Přistoupila jsem blíž a začala si prohlížet oblečení, které mi vybrala. Na dva dny u babičky s dědou toho zabalila zbytečně moc, ale zvolila správné kousky. Věděla, co se k čemu hodí a co je momentálně v módě. Štvalo mě, že prošvihnu večírek u Jennifer, ale měla jsem podezření, že máma něco chystá. Do maturity mi zbýval pouhý měsíc a vůbec by mě neudivilo, kdyby plánovala něco velkého. Máma měla vždycky ráda překvapení.

„Proč myslíte, že vás poslala pryč?“

*

„My dvě jsme si byly hodně podobné. Byla jsem její mladší klon; tak mi aspoň s tátou vždycky přezdívali.“

Doktor mě přeruší dřív, než stačím pokračovat. „Deanno, pokud jste se celý život považovala za mladší verzi své matky, není možné, že do sebe ono násilné nutkání jen promítáte, protože jste přesvědčená, že právě to sužovalo ji?“

„Možné je všechno, ale nemám za to, že by se paranoia projevovala takovými touhami, co mám já.“ Derek neví, že už jsem zabila. Netuší, že jsem vnořila nůž do břicha a sledovala, jak moje oběť umírá. Že jsem po tom zážitku zatoužila po dalším. Víc krveprolití, víc smrti. Natolik zas lékařskému tajemství nevěřím. Změním téma dřív, než se do své teorie naplno ponoří a začne ji přehnaně analyzovat. „Každopádně nemám jistotu, že svůj čin plánovala předem, ale myslím, že rozhodně věděla, že se k něčemu schyluje. Zabít mě by bylo jako zabít sebe samu.“

„Ale ona se přece zabila.“

Zarazím se. „Jo, ale možná to vůbec nebylo v plánu. Možná zavraždila ostatní a pak zjistila, že už se sebou nedokáže dál žít.“

„Tomu vy vážně věříte?“

Na měkké posteli se celá napružím. „Jak to myslíte?“

„Buďte tak hodná a nekrmte mě pohádkami jen proto, abych se přestal vyptávat.“

„To nejsou žádné pohádky, ale pravda. A kdybych chtěla zabránit dalším otázkám, prostě zavěsím.“

„Možná.“

To je poslední kapka. Natruc hovor ukončím a pak se poddám mladickému vzdoru a na mobil navíc vypláznu jazyk.

Derek nevěří, že jsem zabiják. Tvrdí, že se mé nutkání vyskytuje jen v představách, že nevykazuju žádné další známky vražedných sklonů. Je přesvědčený, že trpím bipolární poruchou a ta temnota je jen jedním aspektem mojí osobnosti, nikoliv vlastní podstatou. Myslí si, že dokáže moje problémy rozškatulkovat a „vhodnými medikamenty“ zcela potlačit.

On si ovšem neuvědomuje, že se nejedná o jinou, úplně oddělenou osobnost jen proto, že tomu říkám „nutkání“ nebo „moje odvrácená stránka“. Dřív jsem tomu přezdívala Démon, protože pro mě bylo mnohem jednodušší popisovat to jménem než odborným termínem daknománie. A navíc je snazší v rozčilení nadávat něčemu, co má jméno. Ale Démon je jenom název, ne samostatná osoba. Já jsem Démon. Nemám v sobě hodnou Deannu a zlého Démona; jsem vždycky prohnilá. Démon je Deanna. A tak jsem nakonec přezdívku používat přestala a přijala antropofobii, daknománii, psychózu… to všechno je mou součástí.

Bohatý výčet diagnóz by mi pomohl, kdybych někdy stanula před soudem pro vraždu. A přísně vzato vrah jsem a měla bych sedět. Ale jednu věc si musíte uvědomit: mně by mohlo vězení posloužit, ale mé posedlosti právě naopak. Protože v base bývá na malé ploše spousta lidí. Kteří nemohou utéct.

13. KAPITOLA JEREMY

V NAŽEHLENÉ HNĚDÉ uniformě s pečlivě narovnanou jmenovkou vyjíždí Jeremy Bryant stařičkým kovovým výtahem do šestého patra. Tahle zásilka by měla být správně doručena až zítra, ale když si všiml adresy, přihodil si ji k dnešnímu rozpisu, šťastný za záminku, proč vlézt do tohohle zatraceného výtahu, nechat se vyvézt do šestého poschodí a projít si úplně stejným scénářem jako poslední tři léta. Zazvonit, počkat, podepsat, odejít. Nic tak úchvatného, aby to ospravedlnilo patnáctiminutovou ztrátu v den, kdy má donášek až nad hlavu. A přesto je tady.

Přináší malou hnědou obálku adresovanou Jessice Reillyové. Většina pošty na této adrese je určena pro Deannu Maddenovou, ale čas od času se jména na zásilkách mění a Jessica Reillyová je poměrně častý příjemce. Jeremy si původně myslel, že má ta tajemná dívka nějaké spolubydlící, ale jednou ve výtahu potkal správce celého komplexu a dozvěděl se od něj, že tam žije sama, nájem platí na rok dopředu a – podle toho obtloustlého, nemytého chlápka – je to „pěkná kost“.

„Ale?“ prohodil Jeremy. „Tak pěkná, říkáte?“ Už ho to napadlo. Nikdy ji neviděl, a tak jeho fantazie pracovala na plné obrátky – jednou byl přesvědčený, že je nesmírně přitažlivá, následující den si ji představoval jako jednu z těch obludně obézních žen, které musí z bytu vysekávat hasiči.

„Kost. Překrásná tvářička a tělíčko, na který jsem při honění myslel celý dny.“ Hmm, takže žádná příšera, na kterou se musí s jeřábem.

„Jak často ji vídáte?“

Správce se uchichtl. „Ta ženská je záhada tohodle baráku, kamaráde. Před někým se tu schovává. Nevylezla od chvíle, co se nastěhovala, a to myslím doslova. Zapadly za ní dveře a tím to zhaslo. Před pár rokama jeden chlápek spustil požární alarm, jenom aby zjistil, jestli se ukáže. Všichni jsme se ve dvě v noci klepali venku na mraze a ona nic.“ Výtah se zaduněním zastavil a správce Jeremymu kývl na rozloučenou, pracně se kolem něj vykolébal ven špinavými dveřmi. „Tak zatím.“

Její využívání poštovních služeb správcova slova potvrzovalo. Dostávala neskutečné množství zásilek, alespoň na běžného člověka, který z domova neřídí nějaký internetový obchod. Balíčky jí chodí tak často, že se Jeremy do tohohle stařičkého domu podívá téměř dennodenně, za tu dobu si zvykl na temný výtah, který do nejvyššího patra sotva vysupí, přestal z něj mít strach. A ona po celé tři roky zatvrzele odmítá otevřít, jeho vůbec první doručování se změnilo ve frustrující přetahovanou, která skončila v její prospěch.

Nad tím balíkem se vůbec nezamýšlel, tedy až na to, jak neskutečně byl těžký, přes třicet kilo – velká bedna z obchodu s elektronikou. Její dveře málem přešel, užuž vykročil a teprve na poslední chvíli se zarazil, před zaklepáním ještě zkontroloval, že číslo bytu sedí.

Zevnitř se ozývaly zvuky; kroky, kratičký hluk, pak napjatý hlas.

„Ano?“

„Tady kurýr od UPS. Mám zásilku pro Deannu Maddenovou.“

„Nechte ji, prosím, za dveřmi.“

Jeremy se zadíval na krabici. „Je doporučená, madam. Potřebuju podpis.“

„Tak si tam něco naškrábejte sám.“

„Omlouvám se, ale to nejde. Jestli se potřebujete obléct, můžu počkat nebo se vrátit později.“

„Jsem oblečená. Ale neotevřu. Nechte tu balík a s podpisem si to vyřešte, jak uznáte za vhodné.“

V jejím rázném hlase se ozýval líbezný podtón a taková dávka troufalosti, že jeho mozek okamžitě zatoužil prohlédnout si tu ženu, které patřil. Jeremy zaskřípal zuby a zadíval se na dveře.

„Madam, ten balík je pojištěný na jedenáct set dolarů. Nemůžu ho tu jen tak nechat bez podpisu. Byla byste raději, kdybychom ho doručili až zítra?“

„Zítra taky neotevřu.“

Přemohl touhu popuzeně zavrčet, znovu sklopil oči k těžkému balíku. „Nevím, jak vypadáte, ale ta krabice je pěkně těžká. Nejspíš ho budete potřebovat pomoct přenést dovnitř.“

„Cením si vaší nabídky, ale já to zvládnu. Děkuji.“

Děkuji. Tím jediným slovem dávala najevo své přesvědčení, že ustoupí, protože to řekla. Bylo rozhodnuto, dřív než se nad tím vůbec stačil zamyslet. Povzdechl si, rozpolcený, neschopný přijít na to, jestli je lepší se vzdát a nechat zásilku v hodnotě více než tisíc dolarů na plesnivé chodbě, nebo si tyhle hloupé tanečky zopakovat ještě zítra.

Nakonec kapituloval, pokusil se o co nejvěrnější nápodobu dívčího písma na svém tabletu a vrhl do temného kukátka dlouhý, zkoumavý pohled, kterým se snažil vyjádřit, jak je z toho všeho rozmrzelý. Pak potřásl hlavou a obrátil se k odchodu, cestou k výtahu v duchu zadoufal, že s touhle ženskou už nikdy nebude muset přijít do styku.

To se stalo před třemi lety. Tři roky, během nichž poslouchal její hlas přes dveře, tahal se, hmoždil a pachtil s bezpočtem balíků, s otravnou pravidelností vláčel zásilky potemnělou chodbou. Ta žena si nechávala expresně posílat i toaletní papír. Jeremy sklopí oči k hnědé obálce určené Jessice Reillyové. Odesilatelem je přeposílací služba v iowském Des Moines. A to je další záhada. Zhruba deset procent veškeré její pošty tvoří přeposlané zásilky, většinou bez zpáteční adresy. Možná je teroristka. Teroristka se slabostí pro domácí potřeby, které chodí balíčky se štítkem lemovaným srdíčky.

Dveře výtahu se s kovovým zaskřípěním otevřou a on vykročí na tmavohnědý koberec chodby v šestém podlaží. Zastaví se u jejích dveří, nakloní se blíž, poslouchá.

Z bytu k němu doléhají nejrůznější zvuky, někdy hudba, jindy hlasy, jednou dokonce výkřik v erotickém duchu. Dnes se ozve jen ticho. Jeremy se narovná a klouby ruky třikrát krátce udeří do dveří.

„Nechte to venku. Děkuji.“ Odpověď přišla okamžitě, hlas vychází zespodu, jako by na druhé straně klečela nebo seděla na zemi.

Nechte to venku. Děkuji. Jeremy si neodpustí úšklebek, podepíše ji na doručovacím listě a obálku opatrně opře o dveře. Zvedá ruku a zamává tichým dveřím, neví, jestli jeho gesto vůbec uvidí vzhledem k tomu, z jaké výšky se její hlas ozval. „Příjemný den přeju,“ houkne a vrací se k výtahu. Ona neotevře; nikdy to nedělá. Jednou jen popošel o dva byty dál a čtvrt hodiny čekal. Ale dveře zůstaly zavřené, balíček na prahu naaranžovaný jako kousek lahodného sýra v pastičce. Jeremy stiskne tlačítko výtahu a dveře se okamžitě otevřou. Vstoupí dovnitř, kovové pláty se zasunou na místo, výhled na šesté patro zatarasený ocelovou deskou.

14. KAPITOLA

POKUD SI CHTĚJÍ klienti do soukromé místnosti na chatovacích webech propojit vlastní kameru, zaplatí o dolar za minutu víc. Tenhle interface mi nejen umožňuje zákazníka vidět, což zbožňují exhibicionisté, ale také zprostředkovává zvuk – takže mohou místo psaní mluvit. Díky reproduktorům rozmístěným po celém chatovacím studiu slyším jasně každý jejich sten, každé zalapání po dechu. Někteří klienti neradi ťukají do klávesnice, ale jsou moc velcí škrti, než aby za možnost mluvit vyplázli o dolar navíc. Takoví mě pak žádají, abych jim zavolala; platební politiku webu obelstíme jednoduchým vytočením telefonního čísla.

Když jsem se na stránkách rozhodla zaregistrovat, musela jsem podpisem stvrdit souhlas s celou řadou pravidel a jedním z nich je i zákaz přímého kontaktu s klienty. Telefonáty ho samozřejmě porušují. Zpočátku jsem byla vzorná, veškerými příkazy se řídila do puntíku – bála jsem se podrazit lidi, co mi dávají vydělat, zvlášť v prvních měsících, kdy jsem měla na účtu jen pár set dolarů a nebyla si jistá, jestli mě celý tenhle „livechatový modeling“ vůbec uživí. Dnes už pravidla porušuju s do nebevolající lhostejností. Propaguju svou soukromou stránku, rozdávám e-mailovou adresu, provozuju „zakázané činnosti“, například na chatu zdarma odhaluju kozy a dovolím klientům, aby ke mně emocionálně přilnuli.

Je to částečně můj způsob, jak provozovatelům virtuálně ukázat prostředníček. Čím větší obnos v bance a fanouškovskou základnu mám, tím víc mě chatovací servery vytáčejí. Jasně, to díky nim jsem zbohatla, ale to už jsem jim splatila desetinásobně. Doslova. Minulý měsíc mi od Cams.com přišlo 57 tisíc dolarů. A kolik jsem vydělala ve skutečnosti? 203 581,42 babek. Majitelé shrábli slušných víc než sto padesát tisíc jen za to, že mi poskytli platformu, odkud vysílání přenášet. A tak ta jejich zatracená pravidla porušuju, jak se mi zlíbí, a oni ani neceknou.

Vždycky to tak ovšem nebylo. Jednou mi volal muž s nosovým přízvukem, mluvil jako člověk, který je ve firemní hierarchii jen těsně nad třídiči pošty. Hned najel na svou naučenou tirádu, že pokud budu i nadále porušovat pravidla, s nimiž jsem při podpisu smlouvy souhlasila, bude můj účet deaktivován. Nechala jsem ho proslov dovyprávět a pak ho informovala, že na mně jeho zaměstnavatel jen za minulý rok vydělal víc než milion dolarů. Prohlásila jsem, že se budu těšit na telefonát od jeho šéfa, a praštila mu sluchátkem. Ten měsíc jsem v poště objevila přáníčko s osobní omluvou a šekem na deset tisíc. Nebudu lhát – ještě týden mě to hřálo u srdce.

Já ta jejich pravidla chápu, je mi jasné, proč je prosazují. Většina z nich opravdu slouží k naší ochraně, zbytek má za úkol jen co nejvíc zvýšit zisk společnosti. Ale to pravidlo ohledně přímého kontaktu? To nás má chránit před úchyly. Což je v mém případě samozřejmě naprosto směšné.

Já sama si kryju záda, jak nejlépe to jde. Všechny dárečky od klientů si nechávám posílat na adresu univerzity ve státě Delaware a přeposílací služba se postará o zbytek. Také mám delawarské číslo mobilu, hovory se automaticky přesměrují na můj pracovní telefon, kde se ozve veselý vzkaz hlasové schránky: dovolali jste se Jessice Reillyové, ale pardon! Zrovna teď nemůžu, protože mám plné ruce práce! Užívám si totiž života! Celé je to tak odporně optimistické a rozjuchané, až se mi z toho zvedá žaludek. Ale muži to zbožňují. Den co den se mi hlasovka plní dvaceti až čtyřiceti záznamníkovými zprávami. Nikdy jim nevolám zpátky a odpovídám jen na ty esemesky, které se týkají domlouvání termínu chatovacích seancí.

Dřív jsem měla tarif s volnými esemeskami. Klienti zaplatili třicet babek měsíčně a mohli si se mnou dopisovat. Jenže se ukázalo, že je to samo o sobě práce na plný úvazek, a to taková, co mi

rozhodně nevynáší 6,99 za minutu, takže tenhle podnikatelský pokus vydržel pouhé tři týdny. Vyzkoušela jsem i další více či méně pochybné způsoby přivýdělku, ale nakonec jsem zjistila, že svému příjmu nejlépe posloužím, když budu svůj čas trávit na chatu. Světla, kamera, klienti. To díky nim mám na účty, díky nim mi zatím nepřeskočilo.

15. KAPITOLA ANNIE

ANNIE SI ODHRNE vlasy z obličeje a obdivně zírá na jednobarevný papír a růžovou stužku visící z pruhu izolepy, kterou strýček strhl.

„Jen do toho,“ pobídne ji Frank a zlehka ji šťouchne loktem. Holčička se na něj podívá, pusu od ucha k uchu v natěšeném úsměvu. Drobnými prstíky škube balicí papír, dokud neodhalí, co je uvnitř – růžové princeznovské šatičky včetně péřového boa, umělohmotné korunky a hedvábných rukaviček. Obří růžové drahokamy vsazené do korunky na slunci jiskří a ona odhazuje papír a nadšeně oblečkem máchá ve vzduchu, vítr rozvíří peříčka šálu. Frank vstane a honí žlutý papír po travnatém dvorku, když ho chytí, zmuchlá ho do pevné kuličky a sevře v dlani, vrací se ke své neteři. Annie lomcuje lacinou korunkou, pokouší se ji vysvobodit z lepenkové destičky a umělá hmota se kroutí, s každým trhnutím dívčiny ručky má blíž a blíž k přelomení. Její strýc se natáhne, znovu si k Annie přisedne a zabalený doplněk jí jemně vykroutí, obrátí zadní stranou nahoru a rozmotá plastikové proužky, které korunku k lepence poutají. Dívenka se naklání blíž, její dech ho hřeje na krku. Konečně je čelenka venku. Pozvedne ji a oparně nasadí neteři na hlavičku, umělohmotné zuby hřebínku vrývá do blonďatých vlásků.

„Jak vypadám, strejdo?“ vyhrkne holčička a ovine si péřové boa kolem tenoučkého krčku.

„Překrásně, beruško. Jako princezna.“ Jeho chraplavý hlas je tichoučký, ale ona ho přesto slyší, obejme ho kolem krku, vlepí mu pusu na tvář.

„Děkuju, strejdo Franku,“ šeptá.

„Annie!“ Dívka vzhlédne přímo do unavených očí své matky. „Pojď dovnitř, Annie. Je tu strýček Michael s tetičkou Becky.“

Annie vyskočí a opráší si šaty, popadne Franka za ruku a pokouší se ho táhnout, stoupá po betonových schůdcích ke dveřím. „Pojď! Jdeme dovnitř!“

„Běž sama, já tady ještě chviličku zůstanu,“ prohlásí strýc zachmuřeně, ale pak se na ni usměje.

„Bude to jen minutka, srdíčko. Jen utíkej, poslechni maminku.“

Holčička se na něj zazubí a vztáhne ruku k hlavě, ujišťuje se, že je korunka stále na svém místě. Obrátí se na podpatku a najednou je pryč, jen rozmazaná šmouha, růžová a blond, síťované dveře za ní bouchnou.

Annie se plnou rychlostí žene do obýváku, kde vletí přímo do rozpažené náruče strýčka Michaela. Zvedá ji do vzduchu a usmívá se na ni, holčička se otřásá smíchy. Opatrně ji spouští dolů, ona zběsile vykopává, brzy pod nohama znovu ucítí pevnou zem. Tetička Becky jí podá dokonalou růžovou krabičku převázanou tlustou bílou stuhou. „Tady máš,“ prohlásí jen. „Dlouho se nezdržíme.“

Dívka balíček pevně sevře a tázavě se podívá na matku, ve ztrhané tváři hledá svolení. „Klidně, kočičko. Můžeš si to otevřít v kuchyni.“ Annie se po tváři znovu rozlije úsměv od ucha k uchu. Chytá tetu za hedvábně jemnou ruku a táhne ji pryč, poskakuje jí po boku, zatímco pomaličku překonává kratičkou vzdálenost do vedlejší místnosti.

Je to sada omalovánek podle čísel i s barvičkami, na obalu stále zářivě oranžová cenovka s nápisem 4,99. Holčička vzrušeně přejíždí dlaněmi po umělé hmotě, do které je zatavená, oči navrch hlavy a na tváři široký úsměv. Hned strýce s tetou obejme a pak se znovu vrhá k dárečku, strhává plastikový kryt a opatrně se dotýká polštářků s barvami, zkoumá, jaké jsou na omak. Ani si nevšimne,

když se ti dva po chvilce rozloučí a odcházejí, dveře přívěsu za nimi hlasitě zapadnou.

16. KAPITOLA

MIKE JE JEDEN z mála mých stálých kunčaftů, o kterých v podstatě nic nevím. Jakožto hacker si dává dobrý pozor, aby jeho osobní data zůstala skrytá za neprostupnou hradbou firewallů. Já nedokážu proniknout ani tou nejslabší běžnou obranou, což je přesně ten důvod, proč jsem se s Mikem spřátelila. Kdykoliv potřebuju o některém z klientů něco zjistit, obrátím se právě na něho.

Co se chatů týče, spadá do stejné kategorie jako osmdesát procent mých zákazníků. Honí si ho při sledování toho, jak si to dělám já. Zatímco někteří muži přicházejí s různými scénáři, on má svou trvalou fantazii, od které se nikdy neodchyluje. Sotva se na monitoru objeví jeho jméno, rychle se svléknu a natáhnu si bílé podkolenky, kostkovanou sukni a kratičký bílý svetřík. Někdy si přeje, abych si nasadila brýle nebo sepnula vlasy do dvou culíků, ale obyčejně mu stačí, když se prostě převléknu za školačku a roztáhnu nohy do kamery. Pak si rukou zajedu pod sukénku, trošičku ji nadzvednu a čekám, až napíše.

MaxiNabouravac: chces myho macka?

„Bože, ani nevíš jak! Zrovna před chvílí jsem na něj myslela, ve sprše.“ Jednou rukou se zatahám za culík a skousnu si spodní ret, prsty druhé ruky si laskám kundičku.

MaxiNabouravac: ja na tebe taky myslel. co chces, abych ti udelal?

„Nařiď mi, ať si kleknu před tvojí židlí. Pak ti chci přes kalhoty přejíždět po rozkroku, cejtit toho tvýho tvrdýho klacka. Začnu si to dělat, vyhrnu si sukýnku a budu si do ní strkat prsty, zatímco ti rozepnu kalhoty.“

MaxiNabouravac: jo, to je vono

„Ach bože, nemůžu se dočkat, až ho uvidím! Rajcuje mě, jak seš vdycky tvrdej, jak se ti úplně napne kůže na péru. Seš tvrdej teď?“ Zavřu oči, zakloním hlavu a vnořím si dva prsty do pochvy, pomalu přirážím, aby mohl sledovat, jak se mi pysky kolem zkušených prstíků rozevírají a zavírají.

MaxiNabouravac: jak sutr. tak strasne te chci pichat

„A to taky budeš, kocourku. Budeš mě mrdat tak tvrdě, až budu křičet. Ale napřed ti ho chci kouřit, ochutnat tu tvoji slaďoučkou šťávičku, zalykat se tím tvým obřím vocasem.“

MaxiNabouravac: jo. vytahni mi ho

Pokleknu a přepnu obraz na horní kameru umístěnou ve zhruba stopadesáticentimetrové výšce na stěně. Přímo pod ní je na zdi přichycený postroj na připínací penisy, do kterého můžu upevnit celou řadu realisticky působících robertků a nemusím se bát, že by se při akci pohnuly. Zasunu do něj osmnácticentimetrové dildo tělové barvy a chytnu ho do ruky, zvednu hlavu ke kameře.

„Řekni mi, jak to chceš, borče – rychle a tvrdě nebo pomalu a hravě?“ Přejedu špičkou jazyka po žaludu, na obrazovce nad kamerou vidím svůj obraz a okénko se zprávami. Mikrofon používá asi deset procent klientů, zbytek píše a z toho důvodu mám po studiu rozmístěno pět monitorů. Abych si mohla jejich pokyny bez ohledu na momentální polohu snadno přečíst.

MaxiNabouravac: r a t

Poslechnu. Jediným bleskovým pohybem si hračku nacpu do krku až po kořen. Začnu se dávit a znovu ji vytáhnu, očima přitom hypnotizuju kameru, rukou tu slinami pokrytou pomůcku honím, zatímco ji saju, do očí mi vstoupí slzy, tváře mám námahou vcucnuté. Dusím se opakovaně, sliny nechám dopadat na penis, občas na něj plivnu a plácnu se jím po tváři. Někteří muži dávají přednost čistému a úhlednému kouření, ale většinu mých klientů víc vzruší mokrý zvířecký orál, dávení a to, jak se po péru lačně vrhám.

MaxiNabouravac: kurva, holka, ty ses spicka. chci se ti vystrikat do ksichtu

Mrknu na časomíru v pravém horním rohu obrazovky – 5 minut 32 vteřin. To nestačí. „Vydrž, brouku, ještě se nemůžeš udělat,“ žadoním. „Chci tě mít v sobě. Toužím po tom celej den.“

MaxiNabouravac: ok

MaxiNabouravac: sedni si a hraj si se sebou. potrebuju vychladnout

Hodný hošánek. Svezu se na podlahu a roztáhnu nohy. Změním vstup přenosu na podlahovou kameru umístěnou asi devadesát čísel nad zemí a natočím ji tak, aby snímala spodní polovinu mého těla. Celkem mám ve studiu kamer sedm, všechno nejmodernější výrobky s vysokým rozlišením. Celý systém se ovládá pomocí aplikace určené pro domácí kina, kterou mi k tomu účelu přeprogramoval indický subdodavatel. Běží na iPodu, používám ho místo dálkového ovládání. Aplikace mi umožňuje zvolit a ovládat jednotlivé kamery, upravit osvětlení a ukončit chat, pokud mi klientovo chování není příjemné. Pod podlahovou kamerou je nainstalovaný další postroj na připínací penisy – ten používám na šoustání zezadu. Uvažovala jsem, jestli si nepořídit šukací stroj, ale tenhle systém funguje dobře a profesionální mašiny nejsou zrovna nejlevnější.

MaxiNabouravac: jak ses celou tu dobu mela?

Chlapi se do hovoru obyčejně pouštějí v první půlminutě přenosu a pak taky během přestávek. Na konci seance je to spíš vzácnost.

„Skvěle – až na to, že mi příští tejden začíná zkouškový a s učením jsem hrozně pozadu…,“ útrpně se zašklebím a kloužu rukama po těle, kroužím prsty kolem bradavek, které okamžitě ztvrdnou, pokračuju až dolů, k úplně mokré kundičce. Při dávení z nějakého důvodu zvlhnu vždycky.

MaxiNabouravac: moc jsi parila, co?: D

„Kéž by! U nás na škole nejsou vůbec žádný sexy kluci.“ Našpulím rty a roztáhnu si vyholené pysky, předvedu mu jejich šťávou lesklý, růžový vnitřek.

MaxiNabouravac: panejo, ty ses teda mokra. mel bych se za tebou stavit a voject te v realu

Mike je jediný z klientů, u kterého se opravdu bojím, že by mě mohl najít. Hned na začátku jsem si nechala od profesionální firmy založit „bezpečnou“ webovou stránku. Slibovali, že bude nevysledovatelná… ale co si to nalhávám? Když se hackeři dokážou nabourat do interního systému ministerstva obrany, dostanou se bez potíží i přes ten bezpečnostní balíček za 249,99 dolarů.

„Bože, kdybys tady teď byl, šoustala bych tě jak vo život…“ Přejedu prstem po ovládání iPodu a záběr kamery se oddálí, znovu ukazuje celé mé tělo. Pak zavřu oči a olíznu si rty, tiše zasténám, prsty nořím do své jeskyňky a zase oči otevírám, pohled upřu přímo do kamery. „Musím tě mít hned teď,“ šeptám naléhavě. „Prosím!“

MaxiNabouravac: jsem na tebe pripravenej, kote. klekni si, chci ti to udelat zezadu

Natáhnu se vzhůru, odepnu tělový penis a přesunu ho do postroje u země, bleskově přicvaknu na místo. Pak se otočím a svezu se na kolena, prohnu se v bedrech, přes rameno se dívám do kamery, jednou rukou si roztáhnu pysky. „Prosím… prosím, hrozně to potřebuju.“

MaxiNabouravac: ted. ted me pichej

Couvnu, nechám umělohmotné péro vklouznout dovnitř pomalým, plynulým pohybem. Chlapi k smrti zbožňují ten okamžik, kdy do mě „oni“ vnikají, a já se z toho naučila vyždímat co nejvíc – jakmile se mi pysky kolem dilda rozhrnou, začnu vzdychat a lapat po dechu. Kloužu dál, zarážím ho do sebe hlouběji a hlouběji, dokud ho tam nemám až po kořen. Plná, po okraj. Zasténám. „Ach, seš ve mně tak hluboko. Jo, to chci, to chci.“

MaxiNabouravac: rikej mi, at te soustam

Slyším pípnutí příchozí zprávy, přes rameno se ohlédnu na obrazovku. Záběr ještě trošičku oddálím, aby se v pozadí objevil můj obličej. Pomaličku sklouznu z péra, vzápětí se na něj znovu

natlačím, hlasitě lapám po dechu. „Prosím, Miku, dělej. Mrdej mě, Miku! Vraž do mě toho svýho obřího klacka!“ Můj hlas nabírá na síle, poslední slova téměř křičím, nenasytně se kolébám na robertkovi. „Píchej mě, Miku, dej mi to – jo, jo, to je vono!“ Hekám a chroptím, hrdelně sténám, znovu se ohlížím na kameru, ve tváři směsici touhy a ryzího potěšení. Zavřu oči a šoustám hračku tvrději, rychleji; chraplavě, přerývaně dýchám.

MaxiNabouravac: kurva, holka, uz budu

Otočím se a zprávu si přečtu, pokračuju v rajtování na hračce. „Kam, Miku – kam se mi chceš udělat?“ Oči mám přišpendlené k monitoru, čekám na odpověď.

MaxiNabouravac: spolkni to

Bleskově se svezu z péra a obrátím se, sevřu ho v dlani. Kvůli nízké výšce postroje si musím lehnout a pak už ho hltám, narážím si ho až do krku, oči vytřeštěné do kamery, při kouření, tvrdém a rychlém, ho honím rukou. Povzbudivě sténám a mačkám si prsa, zlehka se tahám za bradavky.

Následuje skoro minutové ticho, pak zpráva. MaxiNabouravac: ty kraso, to byla parada. dik, jess

–— SOUKROMY CHAT UKONCEN UZIVATELEM MaxiNabouravac. 13 min 24 vterin

Třináct minut. Celkem 94,35 dolarů, což bez transakčních poplatků na mé soukromé stránce dělá čistý zisk 91,06 babek. Zase mám na elektřinu.

Přetočím se a vstanu, nahá přejdu po pokoji pro sklenici, v umyvadle ji naplním vodou. Pak ze skříňky vytáhnu krabičku paralenu, ani se nenamáhám zavírat dvířka. Hodím si do pusy dva prášky a zapiju je vlažnou kohoutkovou vodou, očima putuju po řadách a řadách oranžových lahviček napěchovaných na poličkách lékárničky.

Doktor Derek mi předepisuje antipsychotika, která mi chodí poštou s obdivuhodnou přesností vždycky jednou za třicet dní. Nenamáhala jsem se mu prozradit, že jsem je přestala brát už před devíti měsíci. Zbavily mě sice touhy zabíjet, ale zároveň mě připravily o veškeré známky inteligence. Když si dnes pustím záznamy z té doby, je mi hanba. Byla jsem zombie, neživý robot, který jen tupě a mechanicky vykonával naučené sexuální pohyby; výraz prázdný, slova mrtvá.

A tak jsem je přestala užívat a začala skladovat. Což má i svou světlou stránku – jestli se někdy opravdu odhodlám spáchat sebevraždu, čeká na mě v téhle skříňce přes sedm set užitečných pilulek.

17. KAPITOLA

KDYŽ JSEM o tom víkendu – tom víkendu, kdy moje máma zešílela a vyvraždila naši rodinu – dorazila na farmu prarodičů, byl pro ně můj příjezd překvapením. Mělo mě to varovat.

„Deanno?“ Babička vykoukla zpoza síťovaných dveří a přimhouřila oči, jako by si nebyla jistá, že vidí správně. Pak dveře otevřela, pohledem přejela mě a můj kufr a zatvářila se zmateně. „Stalo se něco?“ Přistoupila jsem k ní, pevně ji objala a zlehka políbila na křehkou, měkkou tvář.

„Ahoj, babi.“ Sehnula jsem se pro držadlo kufru a vlekla ho k předním dveřím. „Máma říkala, že bych měla určitě přijet na víkend.“

Udivilo ji to, ale rychle se vzpamatovala. „Aha! No, tak pojď dál, holubičko. A s tím kufrem se netahej, pošlu pro něj dědu.“ Odvedla mě dovnitř a zavřela za námi. Stála jsem v předsíni, kde mě okamžitě zaplavil pach kuliček proti molům a starých knih, zatímco babička cupitala kolem, rozsvěcela a seřizovala termostat.

Moje rodina ležela v našem domě mrtvá skoro celý den, než si soused při procházce všiml krvavého cákance na kuchyňském okně. Nahlédl dovnitř a uviděl mou sestru Summer zhroucenou na stole, hlavu v louži sražené krve. S dědou a babičkou jsme se právě účastnili banketu v místním kostele, když nás na farmu přijela informovat policie. Čekali před domem a tam jsme je taky po návratu z kostela našli, dva uniformované policisty usazené na verandě, černobílý policejní vůz zaparkovaný u poštovní schránky. Sotva jsme zabočili na příjezdovou cestu a uviděli je, babička se chytla za srdce.

Když jsme zastavili a děda zaparkoval, muži vstali. Dvířka auta jsme všichni tři otevírali pomaličku, nikdo z nás se nechtěl dozvědět, proč vlastně přijeli. Z výrazu jejich tváří mi bylo jasné, že přinášejí špatné zprávy. Nám všem to bylo jasné.

Babička se zavěsila do dědy a společně k nim zamířili, ramena svěšená pod tíhou nejistoty a strachu. Proběhla jsem kolem nich a po schodech k domu, otevřela nezamčené přední dveře a řítila se po širokém schodišti do patra, abych se převlékla ze svátečního. Toužila jsem mezi námi vytvořit co možná největší vzdálenost. Stoupala jsem nahoru a hlava mi tepala, bázlivě jsem si sáhla do ucha. A nahmatala zaschlou krev.

Zprávy mi babička s dědou sdělili po odchodu policistů. Posadili si mě v přijímacím pokoji, hlasy se jim chvěly, oči slzely. Moje reakce byla nulová – jen jsem mlčela. Děda svá slova zopakoval, díval se mi do očí, aby se ujistil, že jsem pochopila jejich význam. Celou minutu jsem seděla v naprosté tichosti a pak ze mě vybublal nářek. Jak jsem jednou začala brečet, už jsem nedokázala přestat.

U prarodičů jsem zůstala do maturity, hned nato jsem se odstěhovala. Přihlásila jsem se na vyšší odbornou školu, školné uhradila z toho, co zbylo ze životní pojistky našich. Po zaplacení čtyř pohřbů toho moc nezůstalo.

18. KAPITOLA

PODOFILIE: Běžně zvaná též footfetish (z anglického foot = noha, a fetish = fetiš) je sexuální praktika, při níž se objektem milostného zájmu stávají nohy či obuv3. Jedná se o poměrně běžný fetiš postihující minimálně 70 procent mužů4. Jedinci s touto inklinací se mohou zaměřovat na tvar a velikost nohy či prstů, šperky, procedury, obutí a pach, případně za vzrušující považují smyslovou interakci – například očichávání, olizování, líbání či šimrání nohy a podobně5. Jako podofilii můžeme definovat dokonce i případy, kdy muž dává přednost ženám s pěknýma nohama nebo takovým, které rády chodí v botách na vysokém podpatku.

V DEVĚT HODIN ráno se ozve klepání a já přeruším seanci a plešatého Asiata, který chce vidět moje nohy. Přeběhnu po linu ke dveřím, vyhlédnu kukátkem. Je to kurýr Jeremy s velkou krabicí v rukou. „Nechte to venku. Děkuju,“ houknu nahlas a pozoruju, jak balík pokládá, cosi čmárá na doručovací list, zamává mi a odchází. Tisknu ucho na dveře a čekám na chrčení odjíždějícího výtahu, pak je bleskově rozrazím, popadnu lepenkovou bednu a znovu za sebou zabouchnu. Dveře nezamykám. Nikdy. Říkám si, že pokud je někdo dostatečně hloupý na to, aby se pokusil proniknout dovnitř, pak má nejspíš stejně špatné úmysly a zemřít mou rukou si zaslouží. Je to jedna z mých nejoblíbenějších představ, protože patří k těm nejpravděpodobnějším. Pustím těžkou krabici na zem a rozběhnu se zpátky k růžové posteli, kde na mě stále trpělivě čeká ten Asiat. Omluvím se mu za zdržení a zvedám chodidla ke kameře, aby si je mohl lépe prohlédnout.

Podofilové tvoří velkou část mé klientely. V prvních osmnácti letech svého života jsem si vlastních chodidel nijak zvlášť nevšímala – byly to pro mě jen ty konce nohou, které před odchodem z domu zasouvám do módních botiček. Ale ve světě livechatů představují základ mého živobytí. Asijská národnost tohohle konkrétního zákazníka s tím fetišem nijak nesouvisí – jde o celosvětovou záležitost, mnohem běžnější, než bych kdy čekala. Nohama je do jisté míry posedlá většina mužů – stejně jako tady nohomil chtějí vidět pěkně tvarovaná chodidla, buď bosá, nebo na deseticentimetrových jehlách. A pak existují tací, pro které jsou nohy hlavním zdrojem sexuálního ukojení; nedělají nic jiného, než že zírají na moje prsty, plosky a klenbu nártu a přitom si ho honí. Ti patří k mým nejoblíbenějším klientům, protože úplně stačí, když vrtím prstíky u nohou a svůdně třu chodidlem o chodidlo. Ty nohy, které jsem celá léta trápila – z nepozornosti je otloukala o futra a strkala naboso do starých tenisek –, se totiž pyšní vysokou klenbou, symetrickými prsty a uzounkými kotníky. Moje bosé nohy jsou zkrátka ve světě erotiky ekvivalentem Pamely Andersonové v těch červených záchranářských plavečkách před dvěma desetiletími.

Asiat se naklání ke kameře, tvář strnulou soustředěním, oči přišpendlené k mým nohám. Natáhnu se na postel a pomaličku si přejíždím levým nártem přes špičku pravé nohy, tiše zasténám a nechám své nožky, aby ho přivedly až na vrchol.

V poledne si dám čtvrthodinovou přestávku a začnu zkoumat obsah balíku. Je to moje jídlo: dvoutýdenní zásoba krabičkové diety od firmy Jenny Craig. Tím se v současnosti živím. Krabičkové diety využívám, protože je to tak mnohem jednodušší – pošlou mi celé denní menu od snídaně až po večeři, čtrnáctidenní dávka mdlých blafů naráz. Díky tomu, že tyhle hubnoucí společnosti nabízejí donášku až do domu, nemusím vycházet ani kvůli nákupu. Postupem času jsem zjistila, že jednu značku obvykle snesu tak dva měsíce a pak ji musím změnit. Tohle je v pořadí druhá zásilka od Jenny

Craig.

Poustevnický život je náročnější, než by si člověk myslel. Na počátku jsem musela zajistit tolik drobností. Díkybohu za spásu jménem internet. Není to jen zdroj obživy, ale taky moje pojítko se světem, zásobárna všeho potřebného. Spoustu věcí musím nakupovat ve velkém, některé výrobky se jednotlivě špatně shánějí. Třeba takové mýdlo. Pod dřezem mám vyskládanou zásobu na čtyři roky dopředu. Strava v podobě krabičkových hotovek sice znamená, že nepotřebuju talíře, ale mám běžné kovové příbory a osmidílnou sadu skleniček. Řetězec Walmart nedávno zprovoznil dovážku do domu, bohužel nějaký dement v centrále dostal ten úchvatný nápad projít webovou stránku a osobně pečlivě vybrat, které produkty se stanou těmi vyvolenými. Něco tak důležitého, jako jsou tampony? Ani náhodou – ty je možné maximálně rezervovat na prodejně. Jasně, protože každá ženská netouží po ničem víc než naběhnout do nejbližší pobočky a vystát si frontu na informacích, aby si mohla vyzvednout krabici zamluvených maxi tamponů.

Soukromou část bytu používám hlavně k uskladnění svých přemrštěných rezerv. Právě tady uchovávám doživotní zásoby toaletního papíru, tamponů a balené vody. Máte pocit, že je balená voda předražená? Tak to si to podělané pití zkuste nechat poslat. Při vyplňování objednávky jsem nahlas proklela každičké číslo na kreditce. To bylo ještě předtím, než přišel Amazon s členským programem, u kterého máte za paušální roční poplatek veškeré poštovné zdarma. Od té doby jsem se díky jejich expresnímu zasílání zbavila devadesáti procent plateb za doručení. Nepřekvapilo by mě, kdyby ten program zrušili jen kvůli mně vzhledem k tomu, že za mě jenom za tenhle rok zaplatili minimálně dva tisíce babek. A to se mi za osmdesát dolarů, které mě to ročně stojí, rozhodně vyplatí.

Při pohledu z kuchyně by se mohlo zdát, že jsem jedna z těch nemocných, co hromadí věci. Velmi metodická a na lepenkových krabicích závislá křečkující ženská. S výjimkou potravin mám všeho zásobu dostačující na minimálně devět měsíců. Takže už potřebuju jen to, aby k apokalypse došlo den po dovážce jídla.

Strčím do mikrovlnky grilované kuře s rýží a přemítám o sebevraždě. Sním o ní často – je to naprosto racionální nápad, který by mohl vyřešit hrozbu, že někomu ublížím. Ale zatím jsem v tom žádné kroky nepodnikla. Můžu z toho vinit strach, tvrdit, že jsem příliš zbabělá nebo sobecká, než abych si dokázala vzít vlastní život, jenže v tom to není. Z nějakého důvodu prostě nemůžu. Nejsem schopná přivodit tu jedinou smrt, která dává opravdový smysl. Kdykoliv se do takových myšlenek pohroužím a začnu se tím činem zaobírat, ozve se mi v hlavě jedno slovo, tak jasné a srozumitelné, jako by vycházelo z úst samotného Boha, který právě stojí přede mnou. Počkej. Nevím, na co mám vlastně čekat, ale pokaždé uposlechnu. Čekám.

Časovač cinkne. Otevřu dvířka mikrovlnky a vytáhnu vaničku, ze které se kouří. Dobrou chuť.

*

Už jednou jsem zabila, kdysi dávno. To je také jeden z důvodů, proč jsem se rozhodla dobrovolně uvěznit v tomhle bytě. Jednoho krásného dne si dá někdo dvě a dvě dohromady a přijde si pro mě.

Když jsem tehdy poprvé vraždila, přesvědčila jsem samu sebe, že šlo o mimořádnou situaci. Že jsem se prostě poddala síle okamžiku a připravila někoho o život, ale jinak taková nejsem, zabijákem jsem byla jen v té jedné příšerné chvíli.

Temná posedlost vražděním se objevila po smrti mé rodiny. Ještě nějakou dobu mě nechala na pokoji, abych mohla truchlit, trávit celé hodiny stočená do klubíčka v posteli a naříkat nad svým osudem: samota a zoufalství nad ztrátou nejbližších mi z hlavy doslova vygumovaly veškeré další myšlenky. Ale po čase jsem se musela vzchopit, vstát z postele a zaujmout své právoplatné místo ve štvanici jménem život. A brzy poté u mých dveří zazvonilo to, přicházelo ke mně ve chvilkách

slabosti, kdykoliv jsem povolila v ostražitosti. Ve sprše mi moje mysl naservírovala obrázek podřezaného hrdla, proud krve stékající do odtoku. Během přednášky ve škole jsem si najednou uvědomila, že se místo na výklad soustředím na krk profesora přírodních věd a představuju si, jak mu ho obemknu drobnýma rukama a začnu škrtit, škrtit, dokud z něj nevyprchá veškerý život.

Když nutkání zesílilo až příliš – začalo stravovat každý můj nádech, každičkou myšlenku –, pokusila jsem se ho ukojit jinými způsoby. Nerada na to myslím, ty vzpomínky ve mně vyvolávají rozpaky a hrůzu. Nic nezabralo. A jakmile jsem začala ve vší vážnosti plánovat vraždu, vybírat si oběti a ostřit nože, věděla jsem, že musím něco podniknout. Právě tehdy jsem se rozhodla pro dobrovolnou izolaci.

Dokončila jsem podzimní semestr na škole, sbalila kufry, dala sbohem otravné brigádě spočívající v nucení značkových parfémů zákazníkům obchodního domu a přestěhovala se do té ubohé díry, kterou dnes nazývám domovem. Zabydlela jsem se, zařídila vše potřebné a zabouchla za sebou dveře.

Od té doby jsem se tváří v tvář nesetkala s jediným člověkem.

19. KAPITOLA

OBJEVIL JI ve středu pozdě v noci, v době, kdy už slušní občané dávno spí. Vyzkoušel na půl tuctu chatovacích místností, ale žádná z dívek ho z nejrůznějších důvodů nezaujala. Jedna byla příliš tlustá, druhá příliš sexuální, moc lascivní, přehnaně agresivní. A pak ji našel, její přezdívka mu byla povědomá, jedna z těch modelek, které webová stránka výrazně propaguje, dívka s pravidelnou pracovní dobou, její dlouholetá oddanost řemeslu pozoruhodná svou soustavností. Tyhle holky se tu obyčejně střídaly jako na běžícím páse, přišly a zase zmizely, proklouzly z jednoho světa do jiného, nejspíš kvůli chlapovi. Ale ona zůstávala. A on se té osudné středeční noci rozhodl, že jí dá šanci i přes cenu 6,99 za minutu, což byla v porovnání s většinou ostatních pořádná pálka.

Byla jiná. To pochopil už v okamžiku, kdy obrazovku poprvé rozzářil její úsměv. Měla v sobě stejný jas jako Annie, radostnou tvář vyzařující ryzí dobrotu. Začervenala se a vztáhla ruku, zastrčila si uvolněný pramínek vlasů za ucho. Tak nevinná. Bezmyšlenkovitě klikl na odkaz a spustil tak časomíru a rychlé odtékání peněz ze své kreditky.

*

V roce 2005 provedla Jižní metodistická univerzita v texaském Dallasu průzkum týkající se vražedných představ, tedy myšlenek či fantazií o zabíjení. Ukázalo se, že takové představy mělo někdy v životě 50-91% oslovených studentů amerických univerzit. Co je to probůh za debilní statistiku s rozptylem přes čtyřicet procent? To snad na jedné škole osnovala plány na smrt a ubližování jen polovina studentů, zatímco jinde se to psychotickými magory jen hemží? Právě to obrovské rozpětí ve mně vzbudilo podezření, že je celý slavný výzkum jen bezcenná báchorka nějakého doktoranda, který prostě na papír hodil pár smyšlených údajů. Ale bez ohledu na její relevanci mě ta šokující statistika trochu uklidnila. Začala jsem si připadat normální – nebo alespoň tak normální, jak jen může být člověk, který sní o vlastnoručně rozmašírovaném mozku. Když o tom tak přemýšlím, vlastně snad ani nechci být normální, pokud to tedy znamená tohle. Protože to by pak bylo celé lidstvo v pořádném průseru.

Je tři čtvrtě na jedenáct večer, pořád ještě pracuju, ale myšlenky už mi začínají utíkat jinam, do erotických hrátek se vkrádají představy smrti. Bude vážně trapné, až se jednoho krásného dne moje rty samovolně pohnou a já na toho žalostného stárnoucího ubožáka, co přede mnou sedí ve slipech, zaječím: „Já tě zabiju!“

22.46

Přemítám, jestli se neodhlásit dřív, vyčistit si zuby a zalézt do postele.

Mám za sebou dlouhý a náročný den plný sedmi-osmiminutových soukromých chatů – chlápků, kteří si mohou dovolit utratit maximálně padesát babek a jsou odhodlaní se za tu chviličku udělat, a tak si ho honí, dokud už nejsou blízko, a pak si mě vezmou na privát, kde následujících pět minut trávím tím, že si servu šaty, roztáhnu nohy, pohraju si se sebou a přitom celou dobu sténám. Nechtějí si povídat, nestojí o žádné zvláštní zážitky nebo zacházení. Touží jen po typickém výsledku získaném z nestandardního zdroje. Ale tak už to ve středu bývá. To pátek je den velkých útrat, protože klientům přišla výplata a chtějí si dopřát dlouhé potěšení šité na míru. Pátky mi utíkají rychle.

Nakonec to dřív nezabalím; moje obsedantní povaha mi nedovolí odklonit se byť jenom maličko od zajetého režimu. Vrátím se na chat zdarma a čekám. Flirtováním nestrávím ještě ani minutu, když si mě do soukromí bere další kunčaft, tentokrát RalphMA35.

20. KAPITOLA

MOJE STUDIO nebývalo tak dokonale vybavené a uzpůsobené jako dnes. Začínala jsem s notebookem od IBM a lacinou kamerou od Logitechu – počítač pořád ještě plný školních úkolů, kamera pořízená za dvacet babek na eBayi. O osvětlení, správném pozadí, sexuálních pomůckách ani kostýmech jsem neměla ani páru. Moje vysílání, to jsem byla jen já uvelebená na posteli a lampička, která na obrazovce vytvořila světelnou šmouhu, kdykoliv jsem se naklonila příliš doprava. Měla jsem své prsty, dvě soupravičky sexy prádélka a prodlužovačku, která mi umožňovala omezený pohyb s počítačem.

Obraz byl zrnitý, moje robotické pohyby občas rozostřené, přenos často zamrzal. Ale byla jsem nahá a rodilá Američanka, takže si u mě klienti brzy začali podávat dveře a můj bankovní účet se utěšeně rozrůstal. Moje první výplata přestavovala 5018 dolarů za dvoutýdenní práci. Nemohla jsem tomu uvěřit.

Zaplatila jsem nájem na tři měsíce dopředu – celkem osmnáct set babek –, tisícovku nechala na účtu a zbytek vrazila do své nové kariéry. Studovala jsem vysílání úspěšných holek, neuniklo mi, jak ostrý obraz a třpytivou kůži mají, a kontaktovala jsem je, uzavřela virtuální přátelství přes patnáct tisíc kilometrů kyberprostoru. Podělily se se mnou o své znalosti a zkušenosti a já se pustila do nakupování.

Ze všeho nejdřív jsem si pořídila novou kameru. Profesionálové nepoužívají webkamery, ale digitální videokamery s vysokým rozlišením připojené přes rozhraní FireWire. Koupila jsem tu nejlepší, kterou jsem si tehdy mohla dovolit – Canon VIXIA HF. Moje dnešní kamery? V porovnání s nimi vypadá ta původní jako dětská hračka.

Ale když jsem ji tenkrát poprvé zapojila a spustila a na monitoru se objevil ostrý obraz, který se vůbec nesekal… bylo to neuvěřitelné. Byla jsem v sedmém nebi, úplně slintala blahem a chatovací komunita tu změnu přijala s vděčným zavrtěním ocasu. Bezplatná místnost se mi začala rychle plnit a uživatelům najednou trvalo kratší dobu, než se odhodlali kliknout na odkaz „Zahájit soukromý chat“. A já s novou hračkou v ruce – dvaceticentimetrovým realistickým dildem tělové barvy – začala sklízet plody své práce. Příští výplata dělala už přes deset tisíc. Oslavila jsem to jediným způsobem, jaký znám: začala jsem nadšeně kopat do vzduchu a pištět štěstím, radost chvilkově vystřídaná splínem, když jsem si uvědomila, že se o ty novinky nemám s kým podělit. Tu noc jsem skončila dřív, vypnula kameru a uvelebila se v posteli s notebookem na klíně, bezmyšlenkovitě nakupovala všechno, po čem jsem kdy zatoužila.

Vuittonka? Ano.

Šaty od Betsey Johnsonové? Ano.

Dekorativní kosmetika MAC v každém odstínu, který mě zaujal? Ano.

Potom se o slovo přihlásila moje temná stránka a změnila typ webových stránek. Taktický nůž pro zvláštní jednotky Dark Ops Stratofighter Stiletto? Ano.

Vystřelovací nůž s hliníkovou rukojetí Spyderco Embassy? Ano.

Ve dvě v noci jsem skončila s nákupy pro radost a začetla se do specifikací různých druhů počítačů, nakonec se rozhodla pro MacBook Pro vybavený všemi dostupnými programy, který e-shop sliboval dodat během čtyř až šesti pracovních dní. Odeslala jsem objednávku, se spokojeným úsměvem notebook zaklapla a šla spát.

*

Brzy jsem pochopila, jak zbytečné je utrácet za kabelky, šaty a boty. Tyhle věci nejsou k ničemu, pokud je nemáte komu předvést. Vlastně jsem kvůli nim byla spíš nešťastná, jejich krása a luxusní střihy se mi z ramínek v prázdné skříni vysmívaly, neustálá připomínka života, který nevedu, míst, na něž nechodím, lidí, které nepotkávám.

A tak jsem přestala peníze rozhazovat a soustředila se jen na užitečné věci. Druhá postel: z Ikey, matrace dorazila ze specializovaného obchodu během čtyřiceti osmi hodin. Zjistila jsem totiž, že ložní prádlo strašně načichne lubrikanty a latexem, a chtěla jsem mít jednu postel určenou jen pro práci. Osvětlení: šest reflektorů rozmístěných kolem růžové postele, se dvěma řadami světel, každý z nich výkon přes 600 wattů. Díky správnému nasvícení na videu úplně záříte a zmizí celulitida i vrásky. Ale taky z nich sálá nechutný hic. Chvíli jsem přemítala, jestli si nepořídit chladivý potah na matraci, ale nakonec mi došlo, že je mnohem jednodušší prostě stáhnout termostat. Za elektřinu měsíčně vypláznu pořádnou sumu, což ovšem není nijak překvapivé vzhledem k tomu, že teď mám v bytě neustále příjemných devatenáct stupňů.

Kromě toho jsem se vybavila těmi nejšpičkovějšími erotickými pomůckami na trhu, v každé barvě a tvaru, něco na každý myslitelný sexuální fetiš. Skleněné robertky? No jasně. Tělové realistické dildo, co stříká umělé semeno? To se ví – bílé, černé a extra tlusté. Venušiny kuličky, anální kuličky, klitorálně-vaginální vibrátory, vibrační kachničky, kolíky, skřipce, biče, pouta, penisy s přísavkou, roubíky a vibrátory na bod G. Skříň mám plnou punčoch, podvazků, prádélka, kůže, latexu, jehlových podpatků, síťoviny a krajky. Stává se opravdu zřídka, aby klient zatoužil po něčem, co nevedu.

*

Chatovací studio jsem předělala ve druhém roce svého zdejšího dobrovolného uvěznění. A „chatovacím studiem“ myslím levou polovinu toho obrovského otevřeného prostoru, který tvoří byt číslo 6E. Tu stranu, kde mám růžovou ikeáckou pracovní postel, stranu se světly a kamerami a stojany, na kterých se veškerá technika propojuje. Původně byla tahle „místnost“ čistě funkční, jen postel a pracovní pomůcky. V druhém roce jsem se rozhodla trochu víc zaměřit na roli devatenáctileté vysokoškolské studentky, za kterou se vydávám. Pustila jsem se do nakupování, objednala každou růžovou holčičí věcičku, kterou jsem objevila, včetně osmi litrů barvy v odstínu

„růžový kvítek“. Trvalo týden, než všechno dorazilo, můj byt se plnil dalšími a dalšími krabicemi všemožných tvarů a velikostí. A jakmile jsem měla všechno pohromadě, na tři dny jsem se odpojila a studio vyklidila, přestěhovala veškeré vybavení doprostřed bytu. Pak jsem vymalovala, sestavila laciný dřevotřískový nábytek a začala rozmisťovat dekorace, stěny pokryla kalendáři a plakáty, fotkami protivně usměvavých studentíků staženými z netu. Na eBayi jsem si pořídila pár učebnic z druhé ruky a vyskládala je na prádelník, vybalila a vyprala růžové povlečení a obří přehoz. Když jsem odtlačila postel zpátky na místo, abych se mohla pokochat výsledkem, napadlo mě, že jsem to s tou růžovou nejspíš trochu přehnala. I dnes, kdy jsem se některých princeznovských krámů zbavila, tahle část bytu působí, jako by tu někdo vyzvracel roční světovou produkci ibuprofenu.

A ta druhá polovina? Té obyčejně zrovna moc pozornosti nevěnuju. Tam spím, čtu si nebo nakupuju online ve snaze rozptýlit se před usnutím. Hlavní designový prvek tu tvoří lepenkové krabice, matrace na zemi a komínky knih. Interiér snů. Přezdívám tomu stylu „Mešuge elegance“.

21. KAPITOLA

AGEPLAY: Druh roleplay (hraní rolí), kdy se jeden z partnerů chová, jako by byl jiného věku; ve většině případů předstírá, že je mladší než ve skutečnosti.6 Jedná se o praktiku provozovanou mezi dospělými jedinci, která vyžaduje souhlas všech zúčastněných. Ageplay může mít sexuální podtext, ale nepovažuje se za pedofilii, ačkoliv může zahrnovat předstírání vztahu mezi dítětem a dospělým (např. scénář „tatínkova holčička“).7

22.49. Sedím na posteli a jen se vesele usměju do kamery, protože mě zatím nepožádal, abych s čímkoliv začala. Chtěl, abych si svlékla kraťasy, leží odhozené na podlaze.

RalphMA35: mas neco jineho na sebe?

„No jasně,“ usměju se. „Co by sis představoval?“ RalphMA35: mozna tricko. neco ruzoveho, s volanky

Růžové tričko s volánky tedy ve skříni opravdu nemám, vlastně si ani nejsem jistá, jestli něco takového vůbec existuje. Ale je mi jasné, o co mu jde. Mám vypadat mlaďounce. Vrhnu na něj rozmarný úsměv a seskočím z postele, zamířím k bílému prádelníku a otevírám horní šuplík.

Vytáhnu z něj vybledlé růžové triko s obrázkem červenající se Minnie Mousové na přední straně, tak tenoučké, že jím prosvítají bradavky. Obléknu si ho a hedvábná tanga vyměním za bílé bavlněné kalhotky.

Neděje se to nijak často, ale občas ke mně přicházejí klienti, jejichž choutky hraničí s pedofilií. S tím mám problém, často o tom pak před usnutím přemýšlím. Doktor Brian tvrdí, že takoví muži nutně nestojí o mladičkou dívku, že prahnou hlavně po nevinnosti. Chtějí se stát jejím průvodcem světem sexu – jejím prvním milencem. Jejich vyvolené nemusí být méně než osmnáct, čtrnáct nebo dokonce devět, jen musí být neposkvrněná. Brian mi klade na srdce, abych je neodsuzovala jen proto, že chtějí, abych se chovala jako nedospělá holčička: chichotala se, lapala po dechu a tvrdila, že jsem penis ještě nikdy v životě neviděla.

Já s ním částečně souhlasím. Někteří z nich, zvlášť ti, které příroda zrovna dvakrát neobdařila, očividně stojí hlavně o nezkušenou holku – takovou, kterou „uchvátí“ každé jejich slovo. Někteří si přejí, abych váhala, chovala se nejistě, zpočátku jejich neslušné návrhy odmítala. Ale rozlišovat mezi jejich pohnutkami je ošemetné. Je to minové pole, kterému bych se nejradši vyhnula úplně.

Přeplazím se na postel, kde usednu v tureckém sedu, zazubím se do černého hledáčku kamery.

„Líbí? Tričko s volánky nemám.“ Vlasy si v týle stáhnu do culíku a skousnu si spodní ret.

RalphMA35: perfektni, zlato. muzeme si na neco hrat?

Zakloním hlavu a zapřu se rukama, triko schválně natáhnu, aby mi těsně obepínalo hrudník. „Jasně, Ralphe. Ale nemám moc zkušeností, tak se mnou měj trpělivost, prosím.“ Nachýlím hlavu ke straně.

RalphMA35: ok. jak se jmenujes

„Jak chceš, abych se jmenovala?“ RalphMA35: annie

22. KAPITOLA JEREMY

JEREMY BRYANT zaklepe na dveře, pozvedne balík ke kukátku a čeká na tu obvyklou letmou odpověď. Pokaždé to chviličku trvá, minutku, během níž se mu zpotí dlaně a mysl se rozbíhá na plné obrátky. Horečně uvažuje, jestli se právě dnešek nestane tím dnem, kdy se konečně ozve cvaknutí kliky a on jí stane tváří v tvář. Ale dnešek tím dnem není.

„Nechte to venku. Děkuji.“

Vždycky tak zdvořile, vždycky tak stručně. Znovu a znovu ten nádherný zpěvavý hlas, ze kterého čiší nesmírný odstup. Jeremy si ji podepíše na tablet, zamává tichému kukátku a vrací se dlouhou chodbou k výtahu.

Čekání, dokud neotevře, nikdy k ničemu nevedlo. Dnes zkusí něco jiného.

Stiskne tlačítko výtahu, vstoupí do kabiny, zmáčkne „P“ a pak znovu rychle vyskočí, dveře se zavírají bez něho. Jeremy se tiskne na stěnu, nenápadně číhá, oči upřené na krabici přede dveřmi bytu číslo 6E.

Sotva se prázdný výtah vydá na cestu do přízemí, ozve se vrznutí dveří. Jeremy ztuhne. Neslyšně se otevírají, v chodbě se objeví hříva tmavých vlasů a bledá paže, která zásilku popadne a vnáší dovnitř. Další klapnutí, dveře znovu zavřené. Jeremy se tiše opře o stěnu a přemýšlí.

Brunetka. Bledá. Je to víc, než věděl ještě včera. Uslyší sípání stoupajícího výtahu, vzápětí z kabiny vystupuje černoch v teplákové soupravě. Jeremy mu kývne na pozdrav, ve výtahu ho vystřídá a nechává se snést dolů, cestou přemítá – jako ostatně pokaždé –, proč se ta žena skrývá. Protože to je nejpravděpodobnější důvod jejího domácího vězení. Skrývá se. Ale před kým? Nebo před čím? Před něčím se tam rozhodně schovává, to je jasné jako facka.

23. KAPITOLA

OPŘENÁ O PŘEDNÍ dveře se krmím kuřetem v teriyaki omáčce, které se o místo ve vaničce dělí s rýží a nějakými odporně převařenými zelenými věcmi, jež výrobce nazývá zeleninou. Mívala jsem kabelovku, ale po třech měsících se něco pokazilo a televize začala ukazovat jen chybové hlášení. Zavolala jsem na technickou podporu, kde mě provedli čtyřmi různými způsoby řešení (z nichž ani jedno nezabralo), než došli k názoru, že je nutná návštěva technika. Ne, díky. Požádala jsem je, ať službu zruší. Televize mi stejně jen užírala čas, který teď můžu věnovat práci. A pokud jde o internet, Mike se dálkově napojil na můj systém a nastavil ho tak, abych mohla připojení krást svým třem nejbližším sousedům. Obyčejně používám síť jménem „Tým Bradley,“ která patří bytu napravo – ta je nejrychlejší. A v těch vzácných chvílích, kdy je offline, odpojená nebo pomalá, používám některé ze dvou zbývajících bezdrátových připojení. A to vše jen díky mému oblíbenému nadrženému hackerovi.

Bez televize představuje mou největší zábavu odposlouchávání sousedů. Pohodlně se opřu a naslouchám hrobovému tichu na opačné straně kovových dveří. Někdo přece musí už brzo vyjít na chodbu, no ne? Doufám v toho kulturistu s odbarvenou přítelkyní. Jejich rozhovory jsou vždycky pěkně dramatické. Slyším lomoz, pak bouchnutí dveří. Z jejich zvuku je jasné, že se jen odrazily a nedovřely, ale kroky pokračují a já podle šouravé chůze a rychlosti, s níž dospějí k mému bytu, poznám, že je to Simon. Když mě míjí, ozvu se. Pěkně nahlas, aby mě slyšel.

„Nemáš dovřené dveře.“

Kroky se zastaví, stín pod dveřmi mi prozradí, že se obrátil čelem ke mně. A aniž bych musela vstávat, taky vím, že teď stojí s okem přitisknutým na kukátko, přestože už ze zkušenosti musí vědět, že jím nic neuvidí.

„Mě dycky tak rozhodí, když tohle děláš.“ Mluví tlumeně, skoro neslyšně, ale moje citlivé ucho jeho slova snadno zachytí.

„Ještě víc by tě štvalo, kdyby ti tam někdo vlezl a vybrakoval celej bejvák.“

„To máš recht.“ Obrací se, kroky se vzdalují, pak klapnutí zavíraných dveří. Hned se vrací a z váhavého tempa jeho chůze poznám, že se chystá na něco zeptat. „Kdy… no… dostaneš…“

„Prvního. To přece víš. Vždycky chodí prvního.“

„Oukej. Já jen, že mi začínají docházet.“

„Tak si je dávkuj.“

Zarazí se, pak znovu vykročí.

„Simone?“

„No?“

„Včera jsi přišel pozdě.“

„No jo, já měl to… ňáký zařizování –“

„Simone,“ přeruším ho. Mluvím pomalu a pečlivě, abych se ujistila, že jsme si rozuměli. „Jestli ještě jednou přijdeš pozdě, přestanu tě zásobovat.“

„Jo, jasně. Už se to nestane. Slibuju. Ty víš, že nekecám. Přísahám.“

Chvilku čeká, ale já neodpovím, házím si do pusy sousto rýže. Pak se dá do pohybu a ozve se igelitové zašustění mých odpadků, když pytel zvedne a míří chodbou k výtahu. Kromě večerního zamykání mi Simon vynáší špínu a odchozí poštu. Nechám pytel za dveřmi a on ho vezme do kontejneru za domem. Slyším ho přecházet u výtahu, hrčení stoupající kabiny. Přes skřípění výtahu už toho moc nezachytím. Moje levé ucho se možná pyšní mimořádným sluchem, ale ani to tak docela

nenahradí nedostatečnost toho druhého. Na pravé ucho nedoslýchám. Nejde o vrozenou vadu, ale o následek jedné události, ke které došlo před pár lety. Nikdy jsem o tom nikomu neřekla, protože mě to nijak neomezuje v běžném životě a rozhodně mi to nestojí za návštěvu lékaře. Vlastně se mi to dodatečné ticho skoro až zamlouvá. Tvoří další clonu mezi mnou a vnějším světem.

Tam venku existuje celá komunita lidí, jako jsem já. Ne internetových prostitutek fantazírujících o smrti, ale lidí, kteří baží po krvi, zabíjení a vyděšeném ryku. Ještě na škole jsem objevila jejich online fóra, přidala se do skupin na Twitteru, začala odebírat jejich zvrácený, jednou měsíčně posílaný newsletter. Ale pěkně brzy jsem vzala nohy na ramena. Doufala jsem v něco na způsob podpůrné skupiny, spolek stejně postižených, kteří se budou navzájem povzbuzovat v nejtěžší hodince, pomohou svým kolegům nesklouznout a nepodlehnout pokušení. Ale oni se místo toho vzájemně podněcují, popisují si představy i skutečné činy, pod rouškou internetové anonymity otevřeně probírají, jak co nejlépe podříznout krk, vyrobit garotu a jak poznat, jestli jste někoho rdoušením zabili, nebo jen ztratil vědomí. Tohle se člověk z filmů nikdy nedozví – že když někoho škrtíte, on zavře oči a jeho tělo ochabne, jak to známe ze stříbrného plátna, tak ve skutečnosti vůbec mrtvý není. Že jen omdlel následkem nedostatečného přísunu kyslíku. A pokud ho chcete opravdu zabít, musíte rdousit dál, vydržet další minutu. Až tehdy je konečně po něm.

Čtení těchhle fór, nahlížení do myslí ještě zkaženějších, než je ta moje… to mému nutkání nijak nesvědčilo. Jen mu to dodávalo nové nápady, příliš mnoho vzrušujících podnětů. Nakonec jsem deaktivovala všechny účty, odhlásila odběr newsletteru, zmizela z Twitteru a přistoupila k plánu B: svoje tužby pomaličku vyhladovím, odepřu jim spojení s vnějším světem, odmítnu je sytit fantazírováním. Doktor Derek v ten plán nejspíš tak docela nevěří, ale stejně ho schvaluje, přestože se nikdy neopomene zmínit, že mi za poslední tři roky žádné výrazné výsledky nepřinesl.

Doktor Derek věří v aktivnější přístup. Je přesvědčený, že mě dokáže vyléčit jen jediná věc, a to je medikace. Má za to, že když budu prášky užívat pravidelně, ráno co ráno poslušně zapíjet předepsanou dávku kelímkem vody, jednou se budu moct vrátit do běžné společnosti. Vést normální život. Ale to není lék, jen náplast. Já ty jeho pilule zkoušela a nestojím o život, jaký by mi přinesly. Mít volnost pohybu, ale mozek uvězněný v kleci? Vrávorat světem v mátožném oblouznění, nic necítit, nikdy nemít dost jasnou mysl, abych mohla někoho skutečně do hloubky poznat? To si radši nechám svůj současný život. V něm aspoň všechno prožívám, byť se tak nevyhnu děsivým představám svého psychotického mozku.

Vyhodím zbytek ohřáté hotovky a zadívám se na hodinky. Je načase vrátit se před kameru.

24. KAPITOLA

JEHO PRVNÍ obětí byla sedmiletá obrýlená zrzečka Haley McDonaldová. To ještě neplánoval. Projel právě půl Ameriky, než s těžkými víčky a padající hlavou zastavil na dálničním odpočívadle. Spal skoro hodinu, když ho náhle probudila žena, která do ticha parkoviště hlasitě a sprostě ječela, pak oddusala k piknikovému altánu, z krabičky si o hřbet ruky vyklepla cigaretu a dál si sama pro sebe mumlala nesmysly. Vrátil sedadlo do základní polohy a užuž sahal po bezpečnostním pásu, přičemž bezděčně vyhlédl ven a jeho pohled upoutala uplakaná holčička, drobné tělíčko schoulené na předním sedadle starého stejšnu zaparkovaného přímo před ním. Nepřemýšlel, neplánoval, jen otevřel dveře a vystoupil, zamířil k autu a natáhl se dovnitř. Popadl ji za ruku, její otázky v zárodku umlčel rychlým okřiknutím. „Pojď se mnou,“ špitl laskavě. „Vezmu tě na lepší místo.“

Nepromluvila, nevyjekla. Nechala se zvednout do náruče a posadit na zadní sedadlo jeho dodávky, maličko sebou trhla, když přibouchl dveře. Nikdy nezjistil, jak dlouho byla její matka na záchodě, kdy se vrátila do auta, kolik času uplynulo, než na místo dorazila policie.

Věděl jen to, že jí po třech kilometrech jízdy na dálnici navrhl, aby si přelezla k němu dopředu, a ona uposlechla. Po padesáti kilometrech zastavil u dálničního motelu a pronajal si pokoj. O hodinu později byla mrtvá. Uškrtil ji, aby ho neprozradila krev, a ještě za tmy vynesl ven, strčil do kufru a odjel. Její tělo pohodil v kontejneru v Oklahomě, kde ji – alespoň co ví – nikdy nikdo nenašel. A pak odjel domů, za svou čekající ženuškou a teplou večeří, a s hrůzou si uvědomil, že necítí žádnou provinilost. Že jen konečně ukojil tu touhu, kterou celý život skrýval, a nežádoucí vedlejší účinky se nedostavily. Že teď spal lépe než kdy dřív. Poté byla jeho mysl nějaký čas klidná, jeho duše mlčenlivá. Spokojená.

Tehdy mu bylo dvacet čtyři let. Další vraždu spáchal v šestadvaceti.

25. KAPITOLA ANNIE

ŘÍKÁ SE, že děti hluboce ovlivňuje jejich role v rámci rodiny, což platí obzvlášť u jedináčků. Slavný psycholog G. Stanley Hall popisoval situaci jedináčků jako „chorobu samu o sobě“. Takové děti bývají nezávislejší než jejich vrstevníci, ale na druhou stranu ve společnosti stále převládá zažitý stereotyp a lidé je tedy často považují za rozmazlené, egocentrické a přehnaně zhýčkané. U Thompsonových nebyl na rozmazlování prostor. Tahle rodina musela veškeré své síly soustředit na snahu o přežití a neradostné situace si byli dobře vědomi všichni, včetně Annie. Dny jako minulá neděle, kdy do přívěsu pronikl luxus v podobě sladkostí a dárečků, byly vzácné a Annie si každou vteřinku vychutnávala plnými doušky.

*

Než se můj život zřítil do hlubin hrůzy, byla jsem nejstarší ze tří dětí s věkovým rozdílem tak propastným, že mi mladší sourozenci připadali spíš jako vlastní děti. Dvojčatům Summer a Trentovi bylo šest – o jedenáct nepřekonatelných let méně než mně. Táta mi vyprávěl, že mámě o devětatřicátých narozeninách přeskočilo a po dekádě strávené jen se mnou ji zničehonic posedla šílená touha po dalším dítěti. Medicínský pokrok jí nadělil rovnou dvě.

Strávila jsem s nimi šest a půl roku, dost dlouho na to, abych k nim přilnula – začali okupovat dva obří kusy mého srdce. Máma možná těsně před čtyřicítkou zoufale zatoužila otěhotnět, ale po narození dvojčat se z mateřské role po citové stránce úplně stáhla, takže jsem se nakonec o objímání, pusinky a výměnu plenek musela postarat já. Zahrnovala jsem své milované sourozence láskou, dokud se o slovo nepřihlásila puberta. Od té chvíle zajišťoval většinu ťuťání, ňuňání a pohádek před spaním táta. Nechci snad naznačit, že by si nás máma nevšímala. Byla zábavná a spontánní, jen zkrátka… jiná. Čím jsem byla starší, tím víc jsme si rozuměly. Její odstup byl určený jen těm dvěma; jejich pláč a záchvaty vzteku ji vytáčely, narušovaly její duševní rovnováhu. Ale já dospívala, a čím víc jsme se my dvě sbližovaly, tím méně času jsem trávila s dvojčaty. Podle mého za to můžou hormony.

Vlivem hormonálních změn v pubertě se ze mě stala nespolehlivá starší sestra – sourozencům jsem projevovala přízeň, když se mi zrovna zachtělo, a jindy se zase chovala jako hádavá mrcha. Většinou bohužel to druhé. Měla jsem je víc objímat, pusinkovat jejich bebíčka, dovolit jim vybrat program, na který se budeme dívat. Zbožňovali mě, vzhlíželi ke mně, chodili za mnou jako pejsci a žadonili o pusinku. Dala bych všechno na světě, jen kdybych se mohla vrátit a strávit s nimi třeba jen jeden jediný den.

Nenávidím své dřívější Já; hnusí se mi její sobeckost, vadí mi, jak nikdy nedocenila svůj dokonalý předměstský život. Na dlani své perfektně tvarované líné ruky jsem měla všechno, nač jsem si vzpomněla, a neuvědomila si to, dokud už nebylo pozdě.

26. KAPITOLA JEREMY

NA DESCE PIKNIKOVÉHO stolu sedí Jeremyho osmiletá neteř a komíhá nohama. „Možná je to upírka, strejdo.“

„Upírka.“

„No jo! Přece jsi říkal, že za dne nikdy nevychází. Takže je to určitě upírka, ty ven chodí jen v noci.“ Holčička se na něj nad kornoutem zmrzliny zašklebí, bezzubý úsměv obalený rozpuštěnou čokoládou.

Jeremy povytáhne obočí, přemítá o tom. „Možná jsi na to kápla. Třeba fakt je upírka.“

„Protože je bledá, že jo?“ Dívenka vytřeští oči a olízne okraj kornoutu, přesvědčeně přikyvuje

„Musí být upírka.“

„Hmmm… Ale živí se běžným jídlem. Pravidelně jí chodí velké bedny potravin od různých dietních společností.“

„Ona je…?“ Roztáhne ruce daleko od pasu a teatrálně nafoukne tvářičky. Jeremy se rozesměje. „Obézní?“

Holčička se zachichotá, hřbetem ruky si otře pusu. „Jo. Mamka povídala, že ‚tlustý‘ se neříká,“ prohlásí a hned vyděšeně vypoulí oči, ústa si přikryje dlaní. „Ajaj. Neprozradíš jí, že jsem to řekla, viď, že ne?“

„Ona není obézní, Olivie. Řekl bych, že spíš…“ Jeremy vtáhne břicho a tváře, snaží se působit co možná nejvychrtleji.

Dívka se smíchy zlomí v pase a chytí se za břicho, rozmáčené zbytky kornoutu padají na prašnou zem. „Hubená!“ zapiští s prstem namířeným na něj.

„Přesně,“ přisvědčí Jeremy a zazubí se na ni. „Ale jistě to nevím, viděl jsem jen zápěstí.“ Jeho neteř se narovná, najednou se tváří vážně. „Možná je ano-rex-tyčka.“

„Anorektička? Hmmm… to mě nenapadlo. Ale počkej, co ty vůbec víš o anorexii?“

„Nic.“ Pokrčí drobnými ramínky a schoulí se. „Mamča říká, že tím trpí Katie.“

Jeremy se zadívá na svou zmrzlinu a kývne. „Katie bude zase v pořádku, neboj. Jen teď prochází těžkým obdobím. Ale ty jí můžeš pomoct, víš o tom?“

Obrátí se na něj, inteligentní oči vykulené překvapením. „Já?“

„No jasně. Můžeš se stát tou nejlepší mladší ségrou na světě. To jí udělá velkou radost.“

Olivia se nad tím zamýšlí, s pevně sevřenými rty se odvrátí. „Takže… bych měla být ten nejhodnější mladší bráška, jo?“

Jeremy pochopí, že rozhovor nabral nový směr. Uculí se na ni. „No… jo. Ale co tím sleduješ?“

„Mamka povídala, že kdybys byl hodný mladší bráška, začal bys chodit s Bethany.“

Jeremy sleduje její rázně namířený ukazovák a na jeho konci objeví dlouhonohou vyvinutou blondýnku. „Fakt? To že máma říkala?“

Holčička vytřeští oči a zběsile přikyvuje. „Jo. Protože ti prej musíme najít holku,“ vysvětlí a pak spiklenecky ztiší hlas. „Takovou, co není upírka.“

Jeremy se uchichtne, bojuje se smíchem, neteř na něj vrhá přísný pohled. „Děkuju za snahu, ale

Bethany není můj typ.“

Olivia si odfrkne, autoritativním hlasem dodává: „Podle mamky je Bethany každýho typ.“

Znovu se na tu blondýnu podívá, přejede očima kratičké šortky, upnutou blůzu a kilo make-upu na obličeji. „Na Bethany zapomeň, Olivie. Z toho nikdy nic nebude.“

Odpovědí je mu laškovné „Ale?“ a Jeremy vzhlédne přímo do obličeje své starší sestry, cítí na sobě nekompromisní pohled těch světlemodrých očí. „A mohl bys mi laskavě vysvětlit, co přesně se ti nezdá na té modelce, kterou jsem ti na stříbrném podnosu donesla až do domu?“

„Tohle je přece park, mami,“ zamračí se na ni dcerka, „ne strejdův dům.“

Ale dospěláci si její připomínky nevšímají. „No tak?“ Lily se posadí na lavičku mezi ně. „Co se ti na ní nelíbí?“

„Už jsem ti říkal, že žádné dohazování nepotřebuju.“

„Jasně, protože ti veškerý volný čas zabírá přemýšlení o nějaké ženské, co s tebou ani nechce mluvit, co?“

„Je zajímavá. Mnohem zajímavější než zmalovaná nádhera v kratičké sukýnce.“

„Ticho ještě neznamená, že je něco zajímavé. Může to být prostě nudné. Někdy člověk otevře úchvatně zdobné dveře a ony vedou do prázdného kumbálu. Možná tě na ní láká jenom to tajemství, a jakmile zjistíš, co se skrývá uvnitř, omrzí tě.“

„O to se bát nemusíš,“ ušklíbne se Jeremy kysele. „Protože to se nejspíš nikdy nedozvím.

Nevypadá to, že by se mi v blízké budoucnosti chystala otevřít.“

„Což je přesně ten důvod, proč by sis měl vyrazit s Bethany. Žvaní o tobě v kuse už hodinu. Musíš se vrátit do hry, bráško. Dřív než budeš starej a šedivej jako já.“

Obejme ji kolem ramen a přitáhne si ji blíž. „Ty mě budeš mít stejně ráda, i kdybych skončil jako osamělý scvrklý stařeček.“

Podvolí se jeho objetí, sobě navzdory se pousměje. „Možná,“ houkne a vstane, vrhá přísný pohled na dcerku. „Už žádnou zmrzlinu, Olivie. Za dvě hodiny je večeře.“

Jeremy sleduje, jak odchází, s rukama stočenýma do kornoutu před pusou pokřikuje na zbytek dětí.

Čeká, až zmizí z dohledu, pak se k neteři nakloní. „Na, dojez si tu moji.“

Podává jí zbyteček zmrzliny, zběžně se ohlédne k zadnímu dvorku sestřina domu. „Napadlo mě, že bych jí mohl něco dát. Nějaký dáreček.“

Holčička se rozzáří. „Třeba balonky?“

„Nebo kytku.“

„Nevím, jestli mají upíři rádi kytičky,“ kuňkne dívka, čelo svraštělé přemýšlením.

„Podle mě není upírka. Jen osamělá.“

„Dávej si bacha, strejdo. Aby ti nevysála krev.“

Ta rada ho rozesměje. Pozoruje ji, jak seskakuje ze stolu a běží k prolézačkám. Možná má jeho sestra pravdu. Do háje, vždyť on moc dobře ví, že pravdu má. Je absurdní odmítnout Bethany kvůli holce, co mu ani neotevře. Je možné, že kdyby mu od začátku otevírala jako všichni ostatní, nevěnoval by jí nikdy ani jedinou myšlenku bez ohledu na to, kolik pošty jí chodí. Normální lidé doručovateli otevřou. Zavřené dveře nechávají jen ti, kteří něco skrývají.

Znovu pohlédne na Bethany, vzduchem se nese její falešný smích. Je krásná, přátelská, nejspíš by mu ráda podržela, dopřála životní jízdu. Po světě chodí takových ženských tisíce; potkává je na každém rohu. Děvčata jako ona lemovala chodby jeho střední školy, dnes jsou jich plné bary v centru. Spal s větším počtem takových, než si je vůbec ochotný připustit, jen aby si po akci pokaždé připadal nečistý; sex nikdy nestál za týdny výčitek a rozbouřených emocí, které následovaly. Teď je připravený na opravdový vztah – spojení dvou duší, jehož smyslem je něco víc než jen bezmyšlenkovitá šoustačka a hloupé partnerské intriky.

Pokud ovšem opravdu stojí o vážný vztah, ta upírka nejspíš nebude ideální kandidátkou. K tomu je

totiž zapotřebí fyzický a citový kontakt. První krok – musí ji nějak donutit otevřít. Až k tomu dojde, může začít pomýšlet na víc.

Musí být tak osamělá. Co je to za život trávit celé dny zavřená sama v bytě?

27. KAPITOLA

MUŽI SE RÁDI chlubí. Nedokážou si pomoct. Potřebu vychloubat se cítí, i když mi za čas strávený s nimi platí, takže se mi „líbit“ zkrátka musí. Přesně takový je Richard ukrytý pod přezdívkou DarzNebes. Je senátor, což na mě nedělá sebemenší dojem, ale on je na to očividně nesmírně hrdý. O své profesi mi pověděl hned při druhé seanci, tlumeným šeptem, jako by se snad v jeho prázdném domě nebo mém osamělém podkrovním bytě mohl někdo skrývat a poslouchat. Pak se o tom zmínil ještě během třetího, čtvrtého a pátého chatu. Pro případ, že bych snad zapomněla, nebo mi to napoprvé uniklo.

Na to, že je senátor, se chová jako pěkný vůl. Připojuje se na stránku, která vyžaduje číslo jeho kreditky a zaznamenává si IP adresu, používá webkameru, která dobrou polovinu seance zachycuje jeho obličej – když tedy zrovna není zaměřená na ten ochablý, nespolupracující penis. Já nejsem „ten typ“ – nemám zájem naše schůzky nahrát a prodat záběry tomu, kdo nabídne nejvíc. Ale je jen otázka času, než to provede někdo jiný. Já Richarda varovala. Kladla jsem mu na srdce, že by měl být opatrnější: používat mou soukromou stránku a nevyprávět o své pozici ostatním modelkám. Je mi ovšem jasné, že mu ta rada šla jedním chlupatým uchem dovnitř a druhým ven.

Richard nemá žádné konkrétní sexuální mindráky nebo tajné libůstky. Podle mě na chaty chodí spíš proto, aby si mohl vyhonit ego. Je to zakázaná rozkoš. Za jeho zájmem stojí snaha dostat všechno, co si zamane – a jednou z těch věcí je předstíraná oddanost mladé nahotinky. Nebude dlouho trvat, než ho někdo odhalí a veřejně zpochybní jeho zdánlivě pevné morální zásady.

Ale já to nebudu. Zabiják? Ano. Mrcha, co zneužije cizí tajemství? To ne.

28. KAPITOLA

JSOU ČTYŘI hodiny ráno, když se ode dveří ozve rána a já otevřu oči. Ležím, můj mozek se pozvolna probouzí, našpicované uši vyčkávají na nějaký náznak, co se venku děje. Série úderů. Někdo buší do tlustého ocelového plátu dveří. Vstanu a rychle jako blesk k nim přecházím, dostanu se tam dřív, než rány utichnou. Poznávám to temeno, ten sípavý hlas. Simon. Podle řeči opilý. Do zásilky z lékárny zbývají dva dny a já bych se vsadila, že už mu z předchozí dávky nic nezbylo. Klika se pohne, ztuha se otáčí v omezeném rozpětí, kam až to jde. Doleva, doprava, doleva, doprava.

Teď už jsem úplně vzhůru, bezděčně zatínám pěsti. Tohle bude tak snadné. Odemkne mi. Stačí mu říct, že tu něco mám. Mám pro něj prášky a dám mu je, když otevře. Rozletím se do kuchyně, škubnu zásuvkou, moje oči tančí po řadách nožů. Všechno jsou to tupé příborové nože, jediný druh, který sama sobě dovolím. Zbytek – nože s úzkou čepelí, vystřelovací kudly, sekáčky a tak dále – držím pod zámkem, za denního světla dostatečně příčetná, abych zajistila, že budu právě v takových chvílích nepřekonatelně pomalá. Zamykám je, protože doufám, že než se k nim v tomhle stavu konečně dostanu, podaří se mi démony zkrotit natolik, abych to vzdala – vrátila se do postele a doslova je nechala spát.

Přeskakuju krabice, protáhnu se mezi dvěma vysokými komínky a odhazuju z cesty knihy, balíky papírových utěrek. Konečně jsem u sejfu, v duchu si opakuju kombinaci, vzrušením se mi zatočí hlava, když se ozve klepání. Dunění, slova tlumená rachocením viklající se kliky. Simon. Rozpárám ho – narvu mu nůž do břicha a hranou čepele projedu, rozkrájím maso i orgány, a přitom se mu budu dívat do očí, hltat jeho bolest. Ruce se mi nad číselníkem sejfu zachvějí, první pokus nevychází: klička nepovolí, když za ni zaberu. Zpomalím tempo. Nastavím 62 vpravo, 37 vlevo, 95 vpravo, slyším cvakání stavítek a pak – klap. Klička klesne a dvířka se otevřou, nabídnou pastvu pro mé oči – kov, stříbro a peníze. Natahuju ruku a vzrušeně přejíždím po rukojetích a pouzdrech, dokud neobjevím ten, který chci.

„Jessiko…,“ ozve se ode dveří zakňučení a slabá rána, nejspíš pěstmi. Sevřu rukojeť kudly a vytahuju ji z koženého pouzdra, vracím se přes hromady krabic do předsíně, jen matně si uvědomím, že jsem stále nahá, a už se vrhám ke dveřím a tisknu oko na kukátko.

Špehýrka člověku nabízí pokřivený obraz světa. Z přitažlivých dělá šeredy, z hubeňourů tlusťochy, krátká chodba je v jejím podání kulatá a zaoblená. Zato Simonovo oko nacpané na kukátko zvenčí je dokonale zaostřené – oříškově hnědá panenka lemovaná krví podlitou bulvou.

„Simone,“ oslovím ho zřetelně, zvýšeným hlasem, aby mě přes tlusté dveře slyšel. Moje dveře se od ostatních na patře liší. Všechny byty v téhle díře mají jen obyčejné dřevotřískové, které zničí jediný dobře mířený kopanec. Tolikrát jsem právě tímhle kukátkem sledovala, jak je naštvaní bývalí partneři, ožralové a začínající zlodějíčci bez potíží otevírají, silný úder vedle kliky a dveře to okamžitě vzdají. Třísky. Račte dál, panstvo. Já ty svoje vyměnila brzy po nastěhování. Vrazila jsem správci sedm set babek, aby ty stávající nahradil ocelovými. Šlo o jednu z těch vzácných příležitostí, které vyžadují fyzický kontakt – správce mě lačně hltal prasečími očky, mně se třásla ruka, když jsem mu tu nechutně přemrštěnou částku podávala. Nejspíš to připisoval nervozitě. Kdyby jen věděl, co se mi v tu chvíli honilo hlavou. Jeho krev. Jeho smrt.

Simon při zvuku mého hlasu trhne hlavou vzad, pak oko znovu přiblíží ke kukátku. Chrlí svůj proslov, slova se mu pletou jedno přes druhé, jak se je ze sebe horečně pokouší dostat co nejrychleji.

„Jessiko. Podívej, já vím, že je pondělí. Vím, že je pondělí a další várka dorazí až ve středu. Ale

vlastně už je úterý. Jsou čtyři ráno. Čtyři ráno v úterý a to už je do středy jenom jeden den. A já jsem v bolestech, Jessiko. Fakt kurva šílenejch bolestech. Tak jsem si říkal, že třeba něco máš – cokoliv, já něco hrozně potřebuju. A další nedorazí do středy. Teď je úterý.“

„Nějaké prášky tu mám, Simone.“

S hlavou přitisknutou na dveře zaúpí a oko se zavře, Simon zatíná pěsti, buší jimi do tuhé oceli, ke mně doléhá jen dutá ozvěna. „Musíš mi je dát. Otevři ty dveře a dej mi je. Prosím!“

To je idiot. „Nemůžu, Simone. Jsou zamčené.“ Mluvím co nejzřetelněji, ruka sevřená kolem nože se mi potí. Převaluju ho v dlani, vychutnávám si ten zpola zapomenutý pocit, s otevřenou náručí vítám dávno ztraceného přítele. „Musíš je odemknout sám, Simone. Klíč máš ty.“

Vrtí hlavou a zběsile mele čelistmi sem a tam, tam a sem, naprázdno skousává vzduch, v mém zkreslujícím okénku působí nepříčetně. „Ne. Nemám ho. Otevři ty dveře. Já to potřebuju, Jess. Cokoliv. Prosím.“

„Simone. Běž do svého bytu a přines klíče. Na kroužku máš klíč od těchhle dveří. Dojdi pro něj.“

Zaúpí a zlomí se v pase – snad bolestí –, obličej ztuhlý a zkroucený. „Ne… Ne, nemám klíče. Ta čúza Rita mi je sebrala, že jsem vožralej.“

Nadechnu se. Tělo mi spaluje vztek, mozek vyděšeně šrotuje. „Ale já ti dala dva klíče, vzpomínáš, Simone? Před dvěma lety jsem ti dala dva klíče. Kde je ten druhý?“

„Dva?“ Simon pevně sevře víčka. „Tys mi dala dva?“

Do hajzlu. „Jo,“ syknu. „Dva zasraný klíče! Kams dal ten druhej?“

Obrátí hlavu směrem k vlastnímu bytu. „Dneska je úterý. Do středy to nevydržím. Musím ho mít doma. Ty máš prášky?“

Zhluboka dýchám, pokouším se utišit divoce tlukoucí srdce, zachovat klidný tón. „Ano. Běž ten klíč najít.“

Dá se do kroku, nohy pleskající o tenký koberec, o vteřinu později bouchnutí zavíraných dveří. Zůstanu na svém místě, číhám v pozoru s nožem v ruce, můj mozek odpočítává vteřiny a čeká na to, co přijde. Cvaknutí zámku, vrznutí dveří, bodnutí, jeho zalapání po dechu. Konečně. Ruce mi zalévá tryskající krev. Bolest v jeho očích, to já jsem paní situace. Jeho život mám ve svých rukou. 72 vteřin.

124 vteřin.

648 vteřin. Svezu se na podlahu, zakroužím zápěstím, sleduju záblesk ostří v temnotě.

793 vteřin. Přitisknu ucho na dveře a našpicuju ho, snažím se zachytit jakýkoliv zvuk, který by mi poskytl vodítko, co se právě děje.

921 vteřin.

1122 vteřin. Nůž mi z rukou vyklouzne a padá na podlahu, tváře mám zmáčené slzami.

1400 vteřin. Usínám, opřená o dveře, nahá a schoulená do klubíčka, hlavu schýlenou v nepřirozeném úhlu.

29. KAPITOLA

STOJÍM POD SLABÝM proudem laciné sprchy a pokouším se ze sebe smýt uplynulý den. Už aspoň podvacáté přemítám, že bych se z téhle díry odstěhovala. Když jsem se rozhodla uchýlit do izolace, byla moje finanční situace nejistá, na účtu jsem měla 649 dolarů a v záloze žádný stabilní příjem. Tenhle byt byl levný, bez kauce. Ale teď když mám v bance neustále sedmimístný obnos, mi připadá absurdní žít na místě, kde teplá voda teče jen občas. Jenže stěhování je pro mě nepřekonatelný problém. Navíc to beru jako jistý druh pokání: zabila jsem a tohle je můj trest.

Můj dnešní poslední klient, RalphMA35, je typický příklad muže, co stojí o „holčičky“. Měla bych být na úchyly zvyklá, schopná nad tím jen mávnout rukou a jít dál. Snad za to může skutečnost, že šlo o vůbec poslední večerní chat, ale z nějakého důvodu na to nedokážu přestat myslet. Nemůžu zapomenout na hrubost v jeho hlase, ten silný chtíč, který ke mně doléhal skrz reproduktory, a lačný důraz na jméně, které mi přidělil. Annie. Šlo o mou třetí seanci s Ralphem a to jméno použil už podruhé. Nestává se často, aby si klient vybral konkrétní jméno, jen vzácně mám zastupovat určitou osobu. Když ho ucedil, půvabné hlásky vyslovil tónem, který měl k líbeznosti daleko, začalo mi z toho pukat srdce – jako by ho čapl a zmáčkl, vyrval mi ho z prsou a na jeho místě zanechal jen trýznivou prázdnotu.

Vypnu vodu, z háčku stáhnu ručník a vytírám si mokrou kůži dosucha, pak zhasnu a nahá procházím bytem, zastavím se až u hrany postele. Užuž se natahuju pro peřinu – že ji odhrnu a zalezu si pod ni –, ale nakonec se zarazím. Nehybně stojím a přemýšlím; v mém srdci zuří boj, zmítají jím emoce, cizí a spletité. Pak pokleknu – pohyb dobře známý a neobvyklý zároveň, léta zvyku odsunou léta zanedbávání. Sepnu ruce a lokty zapřu o přikrývku, zhluboka se nadechnu a pokouším se pochopit, co to tady do hajzlu vůbec provádím. A potom… potom se modlím.

Moje modlitba je krátká a konkrétní. Modlím se, aby mi byl dopřán klid od vnitřních démonů, modlím se, aby mé bídné tělo opustila touha ubližovat jiným. A taky se modlím, aby – pokud ta dívenka opravdu existuje, jestli tam někde venku vážně je malá Annie –, aby ji Bůh koukal ochránit před chlápkem jménem Ralph.

Bývala jsem věřící. Naše rodina chodívala do kostela každou neděli, vždy a bez výjimky, za čímž stála hlavně matka; otec se těšil, až bude konečně po mši a on se bude moct vrátit k fotbalu a víkendovým aktivitám. Často mě napadá, že pokud máma se svými démony bojovala jako já, možná chodila do kostela právě proto. Že to mohl být její pokus, jak očistit svou duši a zničit zlo, které se uvnitř ukrývá, s pomocí vyšších sil.

Já už vyzkoušela skoro všechno ostatní; Kristus je na mém krátkém seznamu ignorovaných možností. Touhle cestou zkrátka jít nedokážu. Po přestěhování k babičce s dědou jsem si byla promluvit s knězem, který mi řekl, že je moje matka v pekle, kde se bude za svoje hříchy smažit až na věčnost. Nechápal, že ji mám i přes to, co způsobila mým nejbližším, navzdory tomu, že mi sebrala všechno, co bylo v mém životě dobré, pořád ráda. Je to moje matka, jedna noc hrůzy nemůže vymazat sedmnáct let šťastných vzpomínek. Když jsem si vyslechla, s jakým přesvědčením ta slova vyřkl… už jsem se do toho kostela nevrátila. Zbavit se představy mámy škvařící se v plamenech pekelných bylo dost těžké i bez toho, abych znovu viděla jeho tvář.

Vím, že bych si neměla utvořit obrázek o Bohu na základě slov jednoho prchlivého vesnického faráře, ale mým srdcem proudí matčina krev. Jestliže byl Bůh její způsob sebeovládání, tím, co ji celá ta léta udržovalo v rozumných mezích, tak co potom způsobilo její pád? Co když začnu mít pocit,

že svůj život ovládám, zamiluju se a založím rodinu, vybuduju si dokonalý život a pak škobrtnu – stejně jako ona? Ne, jsem na tom líp takhle: tady, kde nemám komu ublížit, bez dětí, z nichž vyroste další generace psychopatů. Když se nad takovou možností zamyslím, kdykoliv začnu uvažovat nad směrem, kterým se její život ubíral… uvědomím si, že nechci být normální, pokud nebudu mít naprostou jistotu, že pro druhé nepředstavuju nebezpečí. Nemůžu si dovolit uklouznout, připravit jiné o jejich štěstí.

A proto se k Bohu neobracím. Ale věřím v něj. A věřím, že některým lidem opravdu může pomoct. Snad by mohl něco udělat pro Annie, možná ji opravdu ochrání před zrůdami číhajícími v našem světě.

Mně pomoct nemůže, alespoň ne tak, jak potřebuju. Nestojím o žádnou útěchu, nechci ten druh podpory, kterého se dostalo mé matce. Stala jsem se svědkem zničení jedné rodiny. Nehodlám v té tradici pokračovat.

30. KAPITOLA JEREMY

Když ve 4.59 zazvoní telefon, Jeremy spí natažený přes celou délku postele, bělostnou peřinu zmuchlanou v nohách. V ložnici je tma, televizi musel vypnout někdy během noci, v polospánku. Natáhne ruku a šátrá, dokud nenahmatá mobil, zvedá si ho k uchu.

„No?“

„Nechápu, proč se s tím vůbec namáháš, J,“ zahalasí šéf zvučným hlasem. Jeremy se posadí a rukou si prohrábne vlasy, pokouší se probrat.

„Máš něco pro ni?“

„Jo, takovej malej balíček, to ani nestojí za to. Co aby jí ho vzal Mark? Nebo ti ho přidám do zítřejší pochůzky, hmm?“

„Ne. Už jsem ti říkal, že o tohle se postarám sám.“

Muž ztiší hlas. „Víš, do jakýho průšvihu bysme se dostali, kdyby na ústředí zjistili, že doručujeme mimo stanovený časy, že jo?“

„Jo, já vím. Máš to u mě.“

„To už u tebe mám zásobu za tři roky zpátky, kamaráde. Hele, užij si volno a doruč to zejtra. Kdyby se někdo ptal, hodím to zpoždění na New Orleans.“

Jeremy bezděčně zavrtí hlavou. „Ne. Je prvního – tu zásilku bude chtít hned. Stavím se tam kolem jedenáctý.“

„Jak chceš, J,“ zasměje se šéf. „Tak zatím.“

*

Jeremy vyjíždí výtahem, očima hypnotizuje měkkou obálku ve své ruce. Zatřese jí a ozve se povědomé chřestění léků. Tohle je stará hra, která ho začala unavovat už na samém počátku, ale ona ji bez ohledu na jeho podráždění stále považuje za nutnou. Proto tu donášku nenechal na čtvrtek. Protože tahle zásilka nemá jen jednoho příjemce.

Vystoupí z výtahu. Ten hnědovlasý kluk už tu čeká, sedí na podlaze opřený o zeď a při pohledu na něj se rozzáří. Vyskočí a nervózně se ošívá. „Dobrej,“ pozdraví a nedočkavě natáhne ruku.

Jeremy zavrtí hlavou a zaklepe, na mladíkův naštvaný pohled odpoví klidným výrazem.

„Ale no tak, chlape – vždycky přece souhlasí.“

Zpoza dveří se ozve její hlas. „To je v pořádku. Dejte mu to.“

Jeremy mu zásilku podá a muž mu ji vyškubne a trhá obal, odchází pryč a vzrušeně si pro sebe mumlá. Jeremy se zadívá do mrtvého kukátka. Chtěl by něco – cokoliv – říct, ale nic ho nenapadá. Jen na doručovací list naškrábe její podpis a odchází. U téhle holky nikdy nic neprobíhá normálně.

V přízemí vychází z výtahu a zamíří ke své dodávce, na tváři ho hřejí sluneční paprsky. Při pohledu na hodinky se pousměje. Tohle byla jeho jediná pochůzka, teď má oficiálně volno. Najede na hlavní a vytáhne mobil.

O hodinu později už vybíhá na hřiště, pod nohama čerstvě posekanou trávu, nahou hruď rozpálenou odpoledním sluncem. Ještě se sehne a utáhne tkaničky kopaček, pak se znovu napřímí a zubí se na hlouček sportovců před sebou. „Soráč, chlapi, dřív jsem to nestih.“

„V pohodě – ale platíš piva, až vyhrajeme,“ houkne jeden z nich a hodí mu fotbalový míč. „A teď už jim pojďme nakopat zadky.“

Utkání proti těžkému soupeři se protáhne, reflektory na hřišti osvětlují jejich pozdní hru – remízu, kterou si ani jedna strana nehodlá nechat vzít. Ale pak je to konečně tady: Jeremyho dokonalý kop ve správnou chvíli, let míče zachytí a utlumí až síť. Zápas skončil zaslouženým vítězstvím lepšího týmu.

Jeremy se sveze na zem, tráva ho lehounce lechtá do holých nohou, slabý vánek vlahé noci představuje pro žárem pulzující kůži vítané osvěžení, oči upírá k záplavám hvězd nad hlavou.

*

Já ze svého bytu hvězdy nevidím. To je jedna z věcí, které mi chybí. Okny, která nelze otevřít, dovnitř proniká slunce a já vidím jeho paprsky, cítím hřejivost skla, když na něj přitisknu ruku. Ale vítr se ke mně nedostane. A v noci? Výhled na nebe blokují okolní budovy. Pokud si lehnu na podlahu a risknu zranění krční páteře, protože krk zkroutím a vytočím do nepřirozené polohy, na kterou naše těla vůbec nejsou stavěná… tak zahlédnu uzoulinký proužek černé noční oblohy a občas i nejasné zamrkání osamělé hvězdy.

Ale já to chci s celou parádou. Vidět nad hlavou kompletní obří galaxii, co se táhne od obzoru k obzoru, ničím nenarušené panorama vesmíru, které říká „nejsi tu sama“. Když jsem po smrti své rodiny bydlela u prarodičů, trávila jsem večery natažená v trávě za domem. Nikde kolem žádné další budovy, hluk dopravy nebo světla velkoměsta. Ležela jsem v trávě, dívala se na nebe a uvolnila se, předávala hvězdám svou bolest, své utrpení. Zůstávala jsem tam, dokud mi neztěžkla víčka a já necítila přicházející spánek. Teprve pak jsem se zvedla, tiše se vrátila do domu, vystoupala do svého pokoje a zalezla si do postele, záda špinavá od trávy, mezi prsty u nohou hlínu. A potom jsem spala.

Možná by mi hvězdy pomohly i dneska. Zavrtím se, peřina klouže po holé kůži, a zírám na zkosený strop, už alespoň posté si přeju, abych v něm mohla vyvrtat velkou díru, světlík do světa. Civím do stropu, dokud se mi oči samy nezavřou a já se za neklidného převalování nevnořím do říše snů.

31. KAPITOLA ANNIE

DŮM JE dokonale naklizený, jen se blýská. Annie neuniknou navoskované dřevěné podlahy, naleštěné kuchyňské spotřebiče ani lednička napěchovaná jídlem. Na to, že nemá maminku, je Danin domov vážně perfektní. Její otec obě dívky pozoruje ze dveří. Annie si nejistě přehodí batůžek, v tomhle vycíděném domě se cítí celá nesvá. Přijeli sem čisťoulinkým vozem Danina otce, teréňákem s elektrickými okny a koženými sedačkami vyhřívanými stisknutím jediného tlačítka. Cestou jim koupil zmrzlinu – nechal Annie vybrat příchuť a posyp a nerozčílil se, když jí cukrové zdobení popadalo na sedadlo.

„Batoh si nech na stole, Annie. Nechcete si jít zaplavat do bazénu?“

„Do bazénu?“ Annie se rozzáří oči. V bazénu nebyla už od loňského léta, kdy je máma o nedělním odpoledni zavezla do místní Ymky.

Ale holčička po jejím boku zaúpí. „Do bazénu? Já bych ji radši vzala nahoru a předvedla jí svoje hračky.“

Danin otec se zamračí. „Máme bazén, který nikdy nepoužíváš. Běž nahoru, najdi Annie nějaké plavky a vezmi ji ven. Já zatím připravím oběd.“

Malá brunetka nafučeně našpulí pusinku, teatrálně zaskučí a popadne kamarádčinu drobnou ručku.

„No jo. Tak pojď nahoru, ukážu ti pokoj při převlíkání.“

„Ať vám to netrvá moc dlouho,“ varuje ji muž, v hlase náznak příkrosti. „Nechci, abyste byly celý den zalezlé uvnitř.“

Děvčátka se převlékají v růžovém pokojíku plném panenek a nejrůznějších cetek. Dana hodí Annie plavky tak nové, že na nich dokonce objeví visačku. Opatrně si ten třpytivý oděv obléká, nechce látku zbytečně roztáhnout, pak se pozoruje v zrcadle. V té sluncem zalité místnosti a oblečená do jasně růžových plaveček tak úchvatných a zářivých, jako může být jen dosud neprané oblečení, si připadá úplně proměněná – jako by žila docela jiný život v docela jiném světě, než je ten její. Z náhlého návalu chtíče a závisti, touhy vyměnit svůj obnošený a vybledlý život za tenhle jiskrný, ji bodne u srdce provinilostí.

Plavou v křišťálově průzračné vodě, obědvají hamburgery s brambůrky a ledově vychlazenou kolou, nechávají se fotit u bazénu. Annie je přesvědčená, že právě takhle vypadá dokonalý život.

Doufá, že ji nepozvali naposledy.

32. KAPITOLA

V TOM CHLÉVĚ už dlouho nikdo nebyl, ze zárubní visí baldachýny pavučin. Je to malá barabizna, sotva větší než domácí šatna, jednu stranu lemuje kuchyňská linka, ta druhá je prázdná. Když se poprvé podívá dovnitř, najde tu sekačku na trávu a motorovku, velké stroje, které spolykaly většinu prostoru. Vytáhne je ven a uloží pod stříšku, znovu se vrací do chléva. Zastaví se na betonové podlaze, očima místnost pečlivě zkoumá. Stěny jsou bytelné, okno a linka příliš vysoké, než aby se daly použít k útěku, zvlášť když si to pojistí připoutáním. Zamíří k dodávce a vytahuje brašnu s nářadím, vrtačku a provaz. Po návratu dovnitř poklekne v rohu, na zdi přidrží masivní kovový úchyt s okem – nizoučko, těsně nad zemí. Najde šest šroubů, přiloží ten první na dřevo, zasune vrták. Maličký prostor zaplaví hrčení vrtačky a praskání štěpeného dřeva, jeho vzrušení sílí. Už je to skoro tady.

*

Vzpomínáte si na ta chatovací pravidla, o kterých jsem už vyprávěla? Ta, která porušuju s do nebe volající lhostejností? Tak některá z nich se týkají nepřípustných sexuálních praktik. Nesmím ve vysílání močit ani kálet, dělat to se zvířaty nebo skutečnými muži. A nesmím předstírat, že je mi míň než osmnáct.

Dodržování těchhle pravidel mi nikdy potíže nedělalo. Nemám sebemenší chuť se před publikem vyměšovat nebo znásilnit psa. A rozhodně jsem si nikdy netoužila hrát na holčičku, zabřednout do pedofilních hrátek.

Moji klienti, dokonce i zájemci o ageplay, to respektují. Neptají se na můj věk, nestaví mě do nepříjemných situací. Ale RalphMA35 je jiný. Neustále překračuje hranice, při každé další seanci zajde dál, chce mě čím dál tím mladší. A já bych tuhle zvrhlou hru mohla snadno zarazit – zablokovat ho a už nikdy nemuset poslouchat jeho hlas. Ale já strach zvládnu, přežiju ty nechutnosti, které na mě chrlí, protože jsem v bezpečí svého bytu, kam na mě nemůže. A taky proto, že nejsem skutečný objekt jeho touhy. Děsí mě, že pokud bych naše pouto přerušila, ukončila jeho virtuální fantazie, pustí se do jejich plnění ve skutečném světě. A tím bych nikomu neposloužila.

33. KAPITOLA

„MÁM ZA SEBOU dobrý den. Vlastně dva,“ oznámím do mobilu, zatímco sedím v tureckém sedu na pracovní posteli, zapnutý notebook před sebou.

„Povězte mi o tom.“

Doufám, že je nahý. Doufám, že doktor Derek sedí za stolem a v ruce svírá to svoje velké tlusté péro, které si při řeči honí. Před dvěma hodinami jsem strávila dvacet minut rozhovorem s advokátem, který mi telefonicky poskytoval právní rady a přitom mě sledoval; jeho vyvrcholení sotva narušilo plynulý proud odborných doporučení. Ten výjev mi zůstal v živé paměti a objevil se, sotva jsem zaslechla, jak Derek do sluchátka dýchá, tichoučký sten, když se zavrtěl na židli. Takových myšlenek se musím zbavit, zvlášť pokud chci pokračovat v pokusech dát se do pořádku a vyléčit svůj mozek. Jenže není snadné trávit celé dny sexem a pak zvednout telefon, poslouchat ten uhlazený smyslný hlas a nepředstavit si ptáka, který k němu patří.

„Deanno?“

„No?“ hlesnu roztržitě, na Twitter nahrávám snímek z jednoho chatu.

„Povězte mi o svých dobrých dnech.“

„Jasně.“ Zaklapnu počítač a soustředím se na jeho hlas, z mysli vytlačím obrázek pořádného macka sevřeného mohutnou tlapou. „Včera přes den, v noci a dnes dopoledne jsem necítila vůbec žádné nutkání, nepřepadly mě žádné fantazie ? la Hannibal Lecter. A to jsem byla vzhůru dlouho, skoro do jedné.“

„Co jste měla k večeři?“

Obrátím oči v sloup. Derek je mým stravováním až absurdně posedlý, jako by se snad magické řešení problému mohlo skrývat v nízkotučném pečeném kuřeti s bylinkami.

„Dušené maso. Od Jenny Craig.“

„Už jste to někdy jedla?“

„Asi padesátkrát,“ odfrknu, „možná i víckrát.“ Jednou mě donutil vyřadit z jídelníčku veškeré maso, protože přišel s hypotézou, že ve mně zvířecí pudy vyvolávají živočišné bílkoviny. Když si ovšem člověk z nabídek krabičkových diet vybere jen striktně vegetariánské položky, zbudou mu zhruba čtyři pokrmy, všechny úplně stejně nechutné. Vydržela jsem to asi šest dní, než jsem mu oznámila, že pokud to tak půjde dál, normálně se seberu, vyjdu z bytu a odletím do Kalifornie jen proto, abych ho mohla vlastnoručně zardousit. Na to konto jsme se shodli, že vegetariánství pro mě není ta pravá cesta. „Napadlo mě, že bych si mohla večer na oslavu objednat čínu,“ prohlásím a se zatajeným dechem čekám na jeho reakci. I když ve skutečnosti si tu zatracenou čínu objednám, ať už mi na to řekne, co chce. Myslím na to od sedmi od rána – už od té chvíle okupuje veškeré mé myšlenky představa hovězího s brokolicí. Právě tahle náhradní posedlost nejspíš pomáhá udržet moje obvyklé šílené představy na uzdě. Ale stejně dodržím pravidla hry a požádám o svolení. Pokud mi to doktor odsouhlasí a já pak toho chlápka z restaurace zabiju, vždycky můžu namířit zkrvaveným prstem na něj. Je to jeho vina. Myslel si, že medové kuře a smaženou rýži s krevetami zvládnu.

„Domnívám se, že to není dobrý nápad.“

Kruci. „To myslíte vážně?“ zavrčím do telefonu. „Copak jste mě neslyšel? Už dvacet čtyři hodin žádné nutkání. A kromě toho ani neotvírám! Nechávají mi to za dveřmi.“

„Na tom nezáleží. Čím víc lidí se přiblíží k vašemu bytu, v tím větším nebezpečí se ocitáte. Oni zaklepou. Možná nebudete dost silná a otevřete.“

„Budu silná,“ zaskřípu zuby. Být po jeho, nechodil by ke mně ani Jeremy. Přál by si, abych zavřená a k smrti vyhladovělá v téhle díře nějakým záhadným způsobem žila bez základních potřeb a bez potravy. Koho zajímá nějakých pár zásadních nezbytností, které k tomu potřebuju? Ne, na těch mu nesejde. Důležité je jenom to, aby nikdo nezaklepal. Klepání rovná se smrt. Člověk nemůže být dost opatrný, koneckonců by se mu pak mohla zvednout cena pojistky zákonné odpovědnosti.

„Jistota je jistota.“

Panejo. Ta tři slova… jako by popisovala celý můj život. Nechám tohle ošemetné téma být a zadívám se na hodinky. „Náš čas vypršel, doktore.“

„Neobjednávejte si donášku, Deanno. Připravte si něco ze zásob, které máte doma.“

„Jasně. Díky za radu,“ houknu a zavěsím dřív, než se se mnou stačí podělit o další perlu moudrosti.

Projedu adresář v mobilu a vytočím číslo čínské restaurace Hongkong.

O tři čtvrtě hodiny později nezavraždím toho drobného čínského mužíka, který se mi přišourá ke dveřím, zaklepe, rozhlédne se a znovu zabuší.

„Nechte to na chodbě,“ zavolám naštvaně. Měli by to vědět, vždyť u nich objednávám jednou měsíčně už aspoň dva roky. Jenže v tom podniku se personál střídá častěji než u McDonalda, stejnou igelitku přináší pokaždé jiná tvář.

Muž se obrátí, tašku s jídlem přistrčí ke dveřím a dlouze se na ni zahledí, pak konečně odchází.

Přesně tak, kámo. Pokračuj v chůzi. Zmiz, než ty dveře otevřu a zabiju tě za to, že se s tím tak zatraceně dlouho sereš. Bez hnutí čekám a poslouchám, dokud se neozve skřípění výtahu klesajícího do přízemí. Pak dveře rozrazím a bleskově večeři popadnu.

Kéž bych tak měla ráda pizzu. To bych se pak možná nemusela cpát jídlem prosypaným kily glutamátu. Jenže mi nechutná, nesnáším ten mastný těstovitý infarkt pokrytý devíti vrstvami sýra a čína tedy zůstává mým jediným luxusem. Neobjednávám si ji nijak často, moc dobře si uvědomuju, že má Derekovo varování něco do sebe, a tak se omezuju na donášku jednou za měsíc, a to jenom v případě, že mám – tak jako dneska – co oslavovat.

Poručila jsem si to samé, co obvykle: extra velký kelímek Dr Pepper, hovězí s brokolicí, kuře na zelenině, velkou kuřecí polévku a pět jarních závitků. Polévku, tři závitky a kuře strčím do lednice, zbytek si rozložím na stole a pustím se do hostiny. Limonáda je rozředěná ledem, který se cestou rozpustil, všechny bublinky dávno pryč, ale pořád je to Dr Pepper a já po prvním hltu zvětralého přeslazeného nápoje zasténám rozkoší. Pak otevřu všechny nádobky a ponořím se do čirého nefalšovaného požitku glutamátového blaha.

34. KAPITOLA

PSYCHÓZA: Závažná duševní choroba, porucha osobnosti. U některých osob se projevuje výkyvy nálad a stavy rozrušení, ale k nejběžnějším příznakům patří citový útlum a stranění se společnosti. Navzdory obecně vžitým představám bývají psychotici jen vzácně násilničtí a často u nich existuje mnohem větší riziko, že ublíží sami sobě.8 Příčiny vzniku psychózy vysvětluje celá řada teorií, ale v současné době se velká část odborníků přiklání k názoru, že se jedná o poruchu vyvolanou kombinací dědičnosti a působení vnějšího prostředí.

POLICEJNÍ HLÁŠENÍ přirovnávala kuchyň našeho domu k jatkám. Celá místnost prý byla od podlahy až ke stropu pokrytá krvavými cákanci, nábytek, dlaždičky i oblečení. Forenzní specialisté zjistili, že matka nejprve zabila otce. Vybrala si k tomu brokovnici, kterou pak obrátila i proti Summer a Trentovi, nakonec použila nože, které neměly jiný úkol než jejich těla zohavit. Podle výpovědi expertů jednala rozhodně – jako by během svého běsnění ani na vteřinu nezaváhala. To odhodlání polevilo teprve při sebevraždě. Bodnutí prý byla mělká a nejistá, jen jedno dostatečně hluboké, aby způsobilo smrt. Všemi oficiálními zprávami probíhala jako tenká červená nit jedna nevyslovená fráze – coby kdyby. Co by se stalo, kdyby se nezabila? Co by dělala dál? Vyšla by z domu? Ublížila někomu dalšímu?

Já o tom nepřemýšlím. Je to ztráta času a energie. Už teď vím všechno, co vědět potřebuju. Vím, že se moje nutkání vraždit objevilo právě tu noc, kdy její duše opustila pozemský svět. Jednou už jsem zabila. Můžu se jen modlit, abych sama sobě zabránila něco takového zopakovat.

Počkej.

To slovo se mi ozývá v hlavě. Jo, já vím. Mám čekat. Jenom doufám, že mi to nařizuje Bůh, a ne moje matka. Nebo Ďábel. Nebo oba. Zajímalo by mě, jestli byla máma vždycky vyšinutá, nebo se to v ní probudilo náhle, zničehonic, stejně jako tenkrát u mě.

O psychóze jsem toho přečetla spoustu. Hlavně na netu, což Derek neschvaluje. Medicínští profesionálové očividně tu úžasnou věcičku jménem Wikipedie z nějakého důvodu odsuzují. Ale bez ohledu na pochybnou kvalitu stránek, které navštěvuju, jsem si zvykla číst všechno, co se mi podaří objevit. Možná jednou natrefím na informaci, která mi vlastní šílenství pomůže vysvětlit, poskytne mi pro něj legitimní důvod. Byla bych bez sebe štěstím, kdybych mohla ty vražedné sklony připsat třeba toxické dávce studniční vody, kterou jsme pily jen já s mámou. Nebo rakovině: nádoru, který tlačí na určitou oblast mozku, bujení mu umožnil nějaký po matce zděděný genetický nedostatek. Možná nejde přímo o nádor, ale o dědičný předpoklad podobný sklonům k alkoholismu nebo vysokému krevnímu tlaku. Možná by stejná touha po krvi v dospělosti postihla i Summer – jen nedostala příležitost žít dost dlouho na to, aby se mohla projevit.

Nemám prudké bolesti hlavy ani žádné další výrazné tělesné příznaky, které bych mohla zadat do internetové diagnostiky nemocí. Jen ten příval krvelačného dychtění, který mi v jediné nekontrolovatelné vlně zaplaví celé tělo, zahltí mozek a změní racionální uvažování v bublající kotlík nepříčetnosti, jenž umlčí jen krev.

Tahle touha ke mně obvykle přichází v noci, kdy mě nic nerozptyluje a nečinnost si krutě pohrává s mou myslí. Když „to“ přijde, převezme kontrolu nad mým tělem, ruce se mi roztřesou, ústa zalijí slinami a pohltí mě nenávist tak silná, až se celá chvěju vzrušením, chtíčem, potřebou nasytit nutkání krveprolitím. Snažím se to vypudit způsobem, který mě naučil doktor Derek: zavřu oči, schoulím se

do klubíčka a pažemi si pevně obemknu nohy, tlak vlastního sevření mi dává pocit ukotvenosti v prostoru. Pak si samu sebe představím volnou, dveře odemknuté, v ruce nůž a v tašce pistole, moje nohy vyrážejí na cestu ven, ke svobodě. Dýchám nahlas, rychlé a dokonale ovládané ostré nádechy, nohy mi ovine horký venkovní vzduch, srdce mi tluče tisíci údery v minutě. A já se sama sebe ptám: Co teď?

Pak dovolím myšlenkám, aby se volně rozutekly, vlastní představivost nechám malovat pestrý barvotiskový svět veškeré špíny a zkaženosti, co v sobě mám. Vraždím a zohavuju, s radostí rozsévám smrt opojená vlastním konáním, hlava se mi točí štěstím, když kosím další a další oběti. A po celou tu dobu se ozývá křik – ryčení umírajících, ale taky křik mé vlastní duše, která tak bojuje proti mojí rozkoši, zastává se všech těch životů, které jsem tak škodolibě zmařila.

Mým cílem je snažit se tomu nutkání vyhnout. Ale co když to nevyjde, co když se mi do mysli přece jen vplíží a pohltí mě? Pak není jiná možnost než se podmanit. A lhala bych, kdybych tvrdila, že si takové chvíle neužívám.

35. KAPITOLA

PONIŽOVÁNÍ: Touha po ponižování je spjatá se sexuálním fetišismem a může se vázat k exhibicionismu, pokud je vyjádřením přání být sexuálně deklasován za přítomnosti svědků. Praktiky jako nadávky jsou způsobem, jak dosáhnout snížení vlastního ega nebo překonat sexuální zábrany.9

KDYŽ JSEM se s minipérem setkala poprvé, zaskočilo mě to. Předstupeň soukromé chatovací místnosti tvoří chat zdarma, což je vlastně taková čekárna, kde trávím čas, pokud právě neprobíhá soukromá seance. Je to místo, kde se modelky setkávají s uživateli a snaží se je přesvědčit k privátní seanci. A jak už název napovídá, je tahle čekárna bezplatná. Mým úkolem je povídat si najednou se všemi přítomnými, dokud se jeden z nich nerozhodne kliknout na odkaz „Zahájit soukromý chat“. V tu chvíli systém všechny ostatní automaticky vykopne a peníze z klientovy kreditky se začnou přesypávat na účet chatovací stránky. Můžu se počítat mezi šťastlivce, protože na chatu zdarma obyčejně nestrávím víc než minutu. Ve světě sex-modelingu jsem žádané zboží. Ale toho osudného pondělí jsem zrovna měla pomalý den, povalovala se na boku na posteli, usmívala se do kamery a bavila se se dvaasedmdesáti různými uživateli, když se do chatu připojil někdo s přezdívkou 7cmpenis.

7cmpenis: ahoj, Jessiko

bohac45: ukazes nam trochu kuze? OSUstudentik: hej, zlato, kolik za privat?

Zasmála jsem se a nahnula se vpřed, abych jim poskytla lepší výhled do výstřihu. „Ahoj, Sedmičko. Ne, Boháči, pravidla chatu zdarma znáš. Šest devadesát devět za minutu, Studentíku.“

OSUstudentik: sakra, na to nemam bohac45: ja jo

kundomil: mas rada cunnilus, Jessiko?

OSUstudentik: jo, jasne, bohaci – tak co delas tady s nama na chatu zdarma?

Jacob1982: cunni… coze? saha po slovniku fantasyhrac: ukazes mi chodidla?

7cmpenis: Jessiko, nevadi ti, ze ho mam jen 7 cm dlouhyho?

bohac45: libi se mi tu, studentiku. a stejnak jsem ji ted chtel vzit na privat

„To je úplně v pohodě, že ho máš jen sedmicentimetrového. Chceš mě vzít do soukromí a ukázat mi ho?“

Jacob1982: Nemuzu najít cunnilus ve slovniku. co to znamena? OSUstudentik: tak delej, bohaci. cekame

NFLPosedly: ses rajcovni

– do mistnosti vstoupil uzivatel frankiedoug

Dolnak22: D Vsichni jste tupci. pise se to cunnilingus, vy dementi kundomil: ty musis bejt peknej sprt, kdyz vis, jak se to pise

ModryPes1: kdo to vubec pouziva? zni to jak neco, co by rekla moje babicka

– do mistnosti vstoupil uzivatel FandaPackers13

Jacob1982: uz to mam. stejne nechci „oralne stimulovat zenske pohlavni organy“. to vypada desive

„Díky, NFL. A prosím, chovejte se k sobě slušně, pánové. Kundomile, cunnilingus zbožňuju a je mi úplně jedno, jak to kdo píše. Tak kdy si mě odvedeš na privát, Boháči?“

– uzivatel bohac45 opustil mistnost OSUstudentik: ja vedel, ze keca

– CHAT ZDARMA UKONCEN – UZIVATEL 7cmpenis ZAHAJIL SOUKROMY CHAT

Mylně jsem se domnívala, že chlápek s malým pérem stojí o ujištění – že chce slyšet, jak na velikosti nezáleží a jak mi přesto připadá přitažlivý. 7cmpenis mě po téhle cestě nenechal zajít příliš daleko, než věci uvedl na pravou míru. Ale jeho požadavek mi připadal tak podivný, že jsem na obrazovku chvíli jen nechápavě mžourala.

7cmpenis: PRESTAN. zadny lichotky. delej si z nej legraci. smej se mu

Paroháčský fetiš jsem v té době už znala, tvořil zhruba deset procent mých chatů. Tyhle hrátky v sobě mívají špetku ponižování a ta špetička mi potíže nedělala, ale ryzí urážení a zesměšňování nepatřily k perverzím, se kterými bych měla bůhvíjak bohaté zkušenosti, a nedá se říct, že bych zrovna toužila to napravit. Pro takové klienty existují na chatovacích serverech samostatné sekce s vlastními modelkami – holkami se specializací na kožené oblečky, nadávky a hanění. Já se do ničeho podobného zatím nikdy pouštět nemusela a nebyla jsem zrovna nadšená, že se můj nejnovější chat ubírá právě tímhle směrem.

Moje začátky byly váhavé; neohrabaný, katastrofický pokus posmívat se mu a nemístně ukazovat. Znělo to strojeně a hloupě, jen jsem čekala, kdy se na obrazovce objeví hláška CHAT UKONČEN. Ale to se nestalo. Trpělivý 7cmpenis se mnou zůstal – na monitoru jeho zrnitý obraz, maličký úd vklíněný mezi svalnatá opálená stehna. Z toho, co jsem z omezeného záběru břicha a rozkroku mohla usoudit, šlo o metrosexuála, který o sebe důkladně pečuje – opálený, svalnatý, vyholený. Péro měl tvrdé a jeho okolí hlaďoučké, bez jediného chloupku, ten žalostný pahýlek tenoučký a neobřezaný. Byl vážně titěrný a já se mu ze všech sil snažila vysmívat, zlomyslně ukazovat – ale ve skutečnosti se mi to z duše příčilo.

Nakonec jsem to pod jeho laskavým vedením přece jen zvládla, našla jsem svůj rytmus a moje slova začala znít přirozeně, upřímně krutě. Řekla jsem mu, že je ten jeho cvrček ubohý, že tím žádnou ženskou neuspokojí, a sotva jsem to dopověděla, pahýlek se zvedl a naběhl; sevřel ho prsty a začal honit. Udělal se o pět minut později, když jsem ucedila, že bych si chtěla pozvat kámošky a předvést jim ho. Že by se smíchy válely po podlaze, až by viděly to jeho směšné mrňavé tintítko. Málem jsem jeho vyvrcholení prošvihla, protože mi ve výhledu bránila jeho ruka, ale letmo jsem přece jen zachytila bělostný výron. A pak prsty posunul a já to uviděla: běžně velký žalud, v porovnání s nímž vypadal zbytek jeho „chlouby“ ještě miniaturnější, sebou cukal a v kratičkých rychlých intervalech pumpoval neskutečné množství bílého semene.

Zalapala jsem po dechu, což je moje obvyklá – nepředstíraná – reakce na mužský orgasmus, a pak jsem zaváhala, najednou nejistá co teď. Nakonec jsem roztáhla rty v širokém úsměvu, který se téměř sám od sebe změnil v jízlivý úšklebek, a vyhrkla jsem: „No teda! Pěkně působivý.“ Snažila jsem se v hlase zachovat svou předchozí nadřazenost a blahosklonnost a současně přidat špetku zdráhavého uznání. Vypadalo to, že jsem se trefila. Spokojeně si otřel péro bílým ručníkem a naklonil se vpřed, takže jsem ještě předtím, než vypnul kameru, zahlédla kousek opálené svalnaté hrudi.

7cmpenis: dik, zlato. to byla parada

Otevřela jsem pusu, ale odpojil se, než jsem stačila odpovědět.

– SOUKROMY CHAT UKONCEN UZIVATELEM 7cmpenis. 11 min 56 vterin

– NAVRAT DO CHATU ZDARMA?

Klikla jsem na odkaz „ano“, na tváři si vykouzlila úsměv a vesele do kamery zamávala na pozdrav všem klientům, kteří už čekali uvnitř.

Jedenáct minut. Z jeho kreditky odteklo: 76,89 dolarů. Můj podíl od těch šmejdů, co stránku

provozují: 21,53 babek.

36. KAPITOLA

BYL TO DLOUHÝ den naplněný čekáním. Čekal během nekonečné šichty, čekal při tiché večeři, kdy na sebe beze slova vrhali občasný pohled nad talířem zapečených těstovin. Dvě duše v jinak prázdném domě. Po jídle se díval na televizi, pokračoval v netrpělivém čekání, až zvuky v domě utichnou, až ona usne. A teď je konečně volný. Konečně může udělat to, na co celý den čeká.

Zapne notebook a projíždí složku s obrázky, dokud neobjeví ten, o který stojí – ten, který si upravil.

Prohlíží si fotku, rozkošnou andělskou tvářičku lemovanou blonďatými prstýnky. Je tak nevinná, plná naděje. Skoro až škoda všechno to zničit. Tahle líbeznost jim nikdy dlouho nevydrží. Rychle se vytrácí, nahrazená slzami a hrůzou. Je smutné, jak se naučil spojovat s tím zážitkem strach a postupem času si ho začal vychutnávat téměř stejně jako jejich nevinnost.

Přiškrceně vydechne, pozoruje snímek a dlaně se mu potí. Nechává myšlenky volně plynout, pak překotně vstává a posouvá kurzor na lištu s hodinami. 23.02. Měl by zajít k přívěsu. Chce se přesvědčit, naslouchat lesnímu tichu a ujistit se, že nikdo neuslyší její budoucí křik. Může vyrazit hned teď, dvacet minut tam a dvacet zpátky, zdrží se jen tak dlouho, aby se dozvěděl, co potřebuje. Ona to nezjistí. Celé to prospí, stejně jako dřív.

37. KAPITOLA JEREMY

KDYŽ JEREMY v 13.55 zaklepe, odpověď se neozve. To se stalo vůbec poprvé. S malou krabičkou v rukou trpělivě čeká. Musí být na záchodě. Uplyne minuta a on nejistě přešlápne, znovu klepe.

V 13.57 už ho zachvátila panika, do dveří buší častěji a silněji, už ji vidí ležet v bezvědomí na podlaze bytu. Tiskne ucho na kov a naslouchá, přísahal by, že zaslechl výkřik, volání o pomoc. Co když je tam někdo další? Únosce. Nebo zloděj. Před vnitřním zrakem se mu mihne vidina – tmavovlasá žena svázaná s roubíkem v puse, s nožem pod krkem. Klika ho vábí, pulzuje jako blikající neon. Zírá na ni a svět kolem náhle mizí. Prošacuje se, z kapsy vytahuje řezák, jedinou zbrani podobnou pomůcku, kterou u sebe má. Znovu se dívá na kliku. Nejspíš je zamčeno.

Natáhne ruku a pevně ji obtočí kolem kovu, stiskne. Klika se pod jeho dotykem pohne a dveře se ladně otevírají, vymaní se mu ze sevření a zhoupnou se dovnitř. Jeremy na ně civí s pusou dokořán, zaražený vlastním činem teď neví, co dál. A pak to uslyší – jasný bolestný sten. Nezdálo se mu to. Vrhá se přes práh dovnitř, do jejího bytu, ruku s řezákem napřaženou před sebou, je připravený ji ochránit – její rytíř v zářící zbroji, její spasitel. To by mohla být ta příležitost, na kterou jsem čekal. Poháněný adrenalinem se vřítí dovnitř a zastaví se těsně za dveřmi, očima naráz přelétá celý prostor, z nenadálého chladu mu naskáče husí kůže. Celý byt je jen jedna velká místnost; něco takového nečekal. Pohledem bleskově klouže přes maličký kuchyňský kout, osamocené křeslo a spací část – skromnou a obyčejnou: jen matrace s tmavofialovým přehozem nedbale poházená polštáři. Všude kolem se povalují vysoké komínky knížek, u postele i podél hromad lepenkových krabic, vedle nichž působí jejich sklad u UPS jako ubohoučký kumbálek. Balíky. Jako by sledoval časovou přímku jejich vztahu, úpravné kupy čtvercových beden všemožné velikosti zdobených bělostnými štítky jako nepravidelný puntíkovaný vzorek, obří hnědá halda složená z více než stovky krabic. Obrátí se a věnuje pozornost levé straně bytu, vzápětí nevěřícně mrká nad tím podivným, nepochopitelným

výjevem.

Jas. Musí přimhouřit oči, než si na tu ostrou záři přivyknou. Jeho mozek se pokouší pochopit podívanou, která se mu naskytla. Jako by se ocitl v jiném světě – napůl barbínin domeček, napůl Hříšné noci. Stěny v téhle části bytu mají světlou narůžovělou barvu a jsou pokryté plakáty, zarámovanými fotkami a taky kalendářem plným zápisků, šipek a srdíček. Velkou bílou postel s nebesy zakrývá růžový přehoz, růžové polštářky, všude samé volánky. Malý noční stolek ze stejné série jako postel, na něm zářivě růžová lampička a blok. Jako by dospívající holku pustili samotnou na nákupy s matčinou kreditkou v ruce. Ložnici osvětluje jasné, oslepující světlo, které vychází ze čtyř obřích stojanů s profesionálními reflektory, po podlaze se vine změť kabelů: tenké ethernetové, tlusté hady prodlužovaček a stříbřitá vlákna, která nejspíš celé té sestavičce dodávají šťávu. Všude kolem jsou rozmístěné počítače, obrazovky a kamery, všechny namířené na tuhle „místnost“, všechny na drážkách nebo kolečkách, aby je bylo možné bez větší námahy přesouvat. A tam, ve středu postele, ona. Všechno ostatní najednou mizí.

Klečí, záda rovná jako pravítko, tmavé vlasy rozcuchané, pohled upřený na něj. Je nahá a hruď jí prudce stoupá a klesá, růžové bradavky má tvrdé, bledou kůži lesklou a třpytivou. Její hnědé oči se do něj vpíjejí a on ten výraz okamžitě pozná. Hněv. Do hajzlu. Snaží se nezírat na její tělo, prsa, vyholený pahorek mezi stehny. Pohne rty, aby promluvil, ale nevyjde z něj ani hláska.

*

J e tady, v mém bytě. Nepokrytě si ho prohlížím, konečně bez zkreslení špinavého kukátka. Ta široká ramena, svalnaté paže, opálenou kůži, ostře řezané rysy. Ať už jsem špehýrkou pozorovala jakoukoliv upravenou verzi tohohle přitažlivého muže, naživo je to rozhodně o třídu lepší.

Je tady.

Zmateně se vracím k událostem posledních minut, než mi dojde, že polštáře pod hlavou musely utlumit sluch v mém zdravém uchu. Nejspíš klepal. A vzhledem k jeho uřícenému oddechování a vyděšenému výrazu si musel myslet, že se mi něco stalo.

Podívá se mi do očí a já jeho pohled opětuju, mozek mi běží na plné obrátky, do myšlenek se vkrádá zuřivost. Je tady, u mě, vnikl do mého domova, a proč? Protože si myslí, že potřebuju zachránit? Zaplaví mě vlna vzrušení, vlévá mi sílu do každé žíly, svalu i póru v těle. Je tady, už mezi námi nestojí žádné dveře, žádná zábrana. Vstávám, bosá chodidla přitisknutá na postel, všechny smysly zostřené; s lačností pozoruju svou překrásnou kořist. Jako by mi ho seslal sám Bůh, dáreček na stříbrném podnose, a důkazem je to, co svírá v ruce. Řezák. Dírka se mi sevře bolestnou touhou a já zvlhnu, po vnitřním stehně mi steče pramínek šťávy potvrzující moje vzrušení. Přišla moje chvíle.

*

Šokuje ho, že se nijak nenamáhá zakrýt svou nahotu, že necítí hanbu. Něco se v ní změnilo, teď se na posteli narovnala do plné výšky a zatnula svaly, na rtech jí pohrává podivný úsměv. Jako by byla rozlícená a vzrušená zároveň. Pohledem sklouzne k jeho ruce, k jeho „zbrani“ a on ji instinktivně upustí, náhle pochopí, že se dívka chystá bránit, nejspíš je přesvědčená, že jí přišel ublížit. Jeremy zvedá ruce nad hlavu. „Moc se omlouvám. Neodpovídala jste. Myslel jsem, že jste v nebezpečí. Pardon.“ Svěsí hlavu, zdráhavě se přiměje spustit oči z její pevné figury a ukročí stranou, ke dveřím. Z jejích rtů vybublá výkřik, přiškrcený, ale radostný – válečný pokřik. Jeremy ztuhne. S nahým tělem protaženým jako kočka se vrhá z postele a přistává nohama pevně na zemi. Oči se jí lesknou rozkoší, rty zkroucené do čehosi, co nelze popsat jinak než jako pobavený úšklebek. Nedívá se na něho, upoutalo ji něco jiného a on očima vysleduje její pohled až k řezáku u svých nohou. Skloní se a zvedne ho, zastrčí čepel a chce si ho vložit do kapsy. Jejich těla se srazí v záblesku nahé kůže, lačně k němu natahuje ruce, její váha ho připraví o rovnováhu. Společně padají k zemi, vyškubne mu řezák z ruky, chvilku s nástrojem zápasí, ale pak se jí podaří čepel vytáhnout, obkročmo ho přisedne a spojené ruce zvedá nad hlavu, v očích divoké potěšení. Bleskově ruce spustí, jediným hbitým pohybem mu míří ostrou špičkou řezáku přímo na hrdlo.

38. KAPITOLA JEREMY

JEHO RUKA v sebeobraně automaticky vystřelí vzhůru, mozek má zakalený, zmatený tímhle šílenstvím. Čepel naráží do jeho tvrdé dlaně a projede kůží, bolest ho okamžitě probere. Mlha, která mu doteď zastírala mysl, ustoupí a on ji udeří hřbetem ruky, ta rána ji srazí na bok, ruce má roztažené, v jedné stále pevně svírá řezák. Zamrká a otevře oči, škrábe se na nohy a znovu na něj útočí, Jeremy se pokouší vstát, ale nohy mu podklouznou. Už je na něm, čepel opíše dokonale ladný oblouk vzduchem, zatímco se ji snaží odhodit, zapřít se o podlahu, konečně se z té zatracené země zvednout. Tentokrát ho ostří zasáhne do ramene, prořízne látku a vnoří se do masa, veškeré myšlenky na okamžik otupí ostrá bolest. Šátrá kolem sebe, až nahmatá její paži a pevně ji stiskne, drží ji v sevření, takže se nemůže ani hnout. Jejich tváře jsou jen pár centimetrů od sebe, žena zběsile oddechuje, vrhá na něj pronikavý pohled plný nenávisti.

*

Jsem rozžhavená doběla. Zápasím s tím mužem a můj vztek jen sílí. Takhle to být nemá; tohle vůbec neodpovídá mým snům, které si hýčkám jako manu nebeskou. Minule to bylo jinak. Minule to bylo snadné – moje oběť nesoustředěná, zastižená v nestřežený okamžik. Najednou mě napadne, že možná jako zabiják nestojím za nic, že byla moje první zkušenost jen dílem obyčejné šťastné náhody. Vždycky jsem samu sebe viděla coby vraždící mašinu dokonale vyladěnou na krveprolití. Příšerně jsem přecenila svoje schopnosti. Ta myšlenka mě zdrtí a on mě v té kratičké chvilce roztěkanosti odhodí a obkročmo přisedne, mrští řezákem, mou trofejí, na druhý konec bytu.

*

Jeremy si oddechne. Zbraň je pryč, teď na sebe jen mlčky zírají; sedí na ní, mezi nohama cítí její nahou kůži, drobná ňadra v přerývaném dýchání zběsile stoupají a klesají. Je tak krásná, ve velkých hnědých očích se zračí inteligence, nosík trošičku nedokonalý a plné rty mírně pootevřené, kontury obličeje zdůrazňují vystouplé lícní kosti a jako svatozář lemují tmavé vlasy – je nádherná ve své nepříčetnosti. A na to nesmí zapomínat. Že se mu navzdory své dechberoucí kráse pokouší ublížit.

„Slez ze mě, do prdele!“ Ten hlas je mu tak známý; tak dlouho mu nábožně naslouchal – líbezný a sladký, i když vrčí tahle slova.

„Ani mě nenapadne,“ zavrtí hlavou.

„Jestli se nezvedneš, začnu ječet. A někdo určitě přijde. Nechals dveře dokořán.“

Jeremy vzhlédne k tichým otevřeným dveřím, kterými vidí proužek potemnělé chodby, tu zatracenou zásilku, co pořád nevinně leží na prahu. Přemítá, kolik času asi uplynulo od chvíle, kdy se rozhodl vyzkoušet kliku. Minuta? Dvě? Nebo pět? Jako by mezitím uběhl celý lidský život. Nakloní se dopředu a svou vahou ji přimáčkne k podlaze. Snaží se mu vykroutit, slabýma rukama tlačí do vypracované hrudi, blýskne po něm zuřivým pohledem. Jeremy špičkami prstů dosáhne až na dveře a jemně do nich strčí, kovový plát se jeho tlaku poddá a pokojně odplachtí po své ose, dveře se s klapnutím uzavřou.

Jeremy se na ni spokojeně zazubí. „Co přesně jsi měla v plánu? Zabít mě?“

„Vniknuls mi do bytu. Mám právo se bránit.“

„To nebyla obrana, ale chování podělanýho psychopata. Taková magořina. Do Hannibala Lectera

jsi měla jen krůček.“ Nervózně se uchichtne a svádí bitvu se svým pérem, snaží se ho donutit zvadnout. Jeho chlouba na něj kašle, vzpurně se rozhodne pro přesně opačný postup. Ženiny oči teď míří níž, na rozkrok, na tváři se jí pomalu usadí široký úsměv. Do hajzlu.

Snaží se trošičku posunout, holou kůží klouže po hrubé látce jeho hnědé uniformy, oči upírá na něj. A pak se prohne v bedrech, svůj klín tiskne na jeho naběhlý penis, Jeremy vnímá náhlý tlak a ze rtů mu unikne tlumený sten. Dívka přivírá oči a skousne si spodní ret.

Naprostý obrat, kompletní proměna během pouhých třiceti vteřin. Divoký nepříčetný pohled je tentam, nahradila ho lascivnost hodná nejlepších pornohereček. Prudce přiráží, tře se o něj holým pohlavím, jeho pták zdivočelý chtíčem. Oči má zavřené a hlavu zakloněnou, z úst jí vycházejí drobné záchvěvy roztoužených vzdechů – jako líbezná rajská hudba, která ho vtahuje hloub a hloub do téhle bláznivé králičí nory. Zvedá k němu ruce, v sevřených pěstech drtí látku jeho košile a škubne – jemně, a když nereaguje, zkusí to silněji. Jeremy má kalhoty v rozkroku napnuté nadoraz, div, že se ještě neroztrhly, pokouší se normálně dýchat, jednat rozumně. Dívka pomaličku, líně otevírá oči a olízne si dokonalé růžové rty. „Tak strašně tě chci,“ šeptá.

Málem to udělá. Málem seskočí z toho perfektního tělíčka, trhne zipem poklopce a znovu ji přisedne, péro přitiskne na její zvlhlé ústí připravený se jí zmocnit. Ale nakonec se rozhodne vyčkávat. Pozoruje ji a snaží se to celé pochopit.

Její představení je rozhodně lákavé a vzrušující, o tři monstrózní stupně dráždivější než jeho nejerotičtější představy. Ale něco není, jak má být, a když sleduje její vzdechy a křečovité zmítání, pochopí, že je to léčka. Celé to hraje, past dovedně ukrytá pod jedinou vrstvou falešné smyslnosti. Rukou jí zlehka přejede po tenké kůži na hrdle, po tom citlivém místečku, kde se šlachy proplétají, aby mohly krku poskytnout nezbytnou oporu. Je u vytržení z její zrůžovělé pokožky, překrásných prsou a vzrušených stenů, ale touží nahlédnout za oponu téhle divadelní scénky. Chce vědět, s kým má tu čest. Obě dlaně nechá doputovat k jejímu hrdlu a pevně ruce ovine kolem štíhlého krčku. Pak stiskne.

39. KAPITOLA

JEHO TVRDÉ péro je důkaz. Oficiální potvrzení, že jsem zabiják na dvě věci. Ale pak mi z trosek vlastního sebevědomí vysvitne naděje. Jeho slabost může být mou příležitostí, moje tělo právě tou zbraní, která ho připraví o život. Opatrně se pod ním posunu, abych si mohla svou hypotézu ověřit vzhledem k tomu, že mám tak žalostně málo zkušeností s opravdovými živými muži. Ale jo, pohne se mu, můj klín je pod jeho ocasem náhle prokrvený a citlivý, vlastní tělo mě zradí. Zapojím do boje zbytek sebe samé, všechny ty části, které mi zůstaly věrné, a nadzvednu zadeček, přisaju se mu nahým pohlavím na zduřelý úd, stehna rozechvělá. Skousnu si spodní ret a zahledím se mu do očí, ještě víc se prohnu; když se naše kůže konečně dotkne, v hrané oddanosti zavřu oči. Je to skoro až směšně nefér

– jediná věc, kterou dokonale ovládám, je umění svádění.

Až na to, že pak se něco podělá. Uvolní se a moje pokusy opětuje, i moje tělo se přestane krotit, myšlenky se mi stočí od zabíjení k divokému sexu – vášnivě z něj ztrhat uniformu, nechat ho vniknout; v mozku se mi rozhoří boj, sex versus vražda, a já zrovna v duchu sestavuju seznam použitelných zbraní v dosahu, když se najednou natáhne a začne mě škrtit.

Jeho ruce mi drtí hrdlo a připravují mě o kyslík, mysl mi zachvátí panika. Přestávám se o něj třít a vyděšeně vzhlédnu, v hlubinách jeho zelených očí hledám vysvětlení. Ale není tam – jen nekonečná, nepopsatelná síla. Ovládne mě pud a já se pokusím vykřiknout, dlouze a tichounce, vztekle, jenže hlasivky mě neposlouchají. Jeremy mírně uvolní sevření a já zoufale lapám po dechu, celé tělo se mi otřásá snahou vtáhnout do plic co nejvíc vzduchu. Vycením zuby a zasyčím na něj, rozčilení prostupuje každým mým pórem, vzrušení skáče šipku z útesu nepříčetnosti. Vrhám se na něj, rukama i nohama, pokouším se v sobě zburcovat veškerou skrytou sílu a shodit ho, připravit o rovnováhu, srazit ze sebe tu nesnesitelnou tíhu. Je to marné, pokusy mi jen vysávají energii, nedokážu vzdorovat ocelovým svalům a mrtvé váze. Ten muž je v překvapivě špičkové kondici a já to nakonec vyčerpaná vzdávám. Ochable ležím, zarytě zírám do stropu a z koutků očí mi stékají slzy popuzení. Měla jsem šanci a promarnila ji. Takový výsledek mě při snění nikdy ani nenapadl.

„Nemáš náhodou roznášet poštu?“ utrhnu se na něj a tvrdohlavě se mu odmítám podívat do očí, přestože jeho obličej visí ve vzduchu těsně nad tím mým; dokonalost jeho rysů se mi najednou protiví.

Uchichtne se, jeho hruď se pravidelně vzdouvá a klesá, kapsičky u košile se mi otírají o tenkou kůži na prsou. Tření bradavek u mě vyvolá nečekanou reakci a já se maličko poodsunu, nechci znovu přijít o vydobytou pozici, dovolit opojné vlně chtíče, aby odplavila veškeré racionální uvažování. Najednou si všechno kolem sebe uvědomuju až palčivě jasně: jeho silné paže podél své hlavy, jeho vůni, tu směsici mužnosti, potu a kůže. Takhle blízko živému člověku jsem nebyla už tři roky, takhle blízko dospělému muži ještě nikdy.

*

„Můžeš mě pustit, prosím?“ Odvrátí se a promluví tichounce, s pečlivě ovládanou dikcí učitelky.

„Proč?“ Jeremy se trošičku odsune a nadzvedne, aby se mohl zaměřit na její tvář, ty dokonale hladké kontury, naběhlé růžové rty kontrastující s jemnými rysy, drobný pršáček, díky kterému působí mladším, zranitelnějším dojmem.

Trhne hlavou k němu a z jejích očí sálá vztek, důkaz, že není tak nevinná, jak vypadá. Ty oči, oříškový koktejl mléčné a hořké čokolády, mu pronikají až do duše; když se jejich pohledy střetnou,

zatají se mu dech. „Proč?“ zasyčí dívka skrz zaťaté zuby, bělostný chrup, který už nepůsobí tak nebezpečně, když ho na něj konečně přestala cenit. „Proč bys ze mě ty, vetřelec v mým domově, měl slézt a nechat mě oblíknout? Seš blbej, nebo co? Budeš mít štěstí, když tě za to nenechám zabásnout!“

„Nechám tě jít, jen co pochopím, o co tady vlastně jde.“ A ona se najednou znovu stáhne do sebe, stejně rychle, jako se prve přiblížila – hlavu stočí ke straně a na okamžik zavře oči; obrněný val, přes který slova neproniknou.

Nejradši by na ní seděl už napořád, zkoumal tuhle překrásnou zvláštní dívku, kterou si tak dlouho představoval. Ale nakonec té touze odolá. Vztáhne ruku a otáčí jí hlavu tváří vpřed, němě ji prosí, aby otevřela oči. Neposlechne, víčka drží sevřená, obličej strnulý. Jeremy prsty přejíždí přes její nenalíčené rty a dolů k bradě, po šíji až ke klíční kosti. Cítí záchvěv, který jí proběhl tělem, téměř neznatelný, ale on ho přesto zaznamená, a usměje se. Roztaženými prsty ji hladí po kůži, vnímá, jak se jí do žil znovu vlévá život, bradavky zduří. Když promluví, děvče konečně otevře oči.

„Co uděláš, když se zvednu?“

Dívka se zarazí a hryže si ret, pak pokrčí rameny, pohyb rozhoupe její ňadra a Jeremy musí zavřít oči, sobě navzdory. „Co přesně jsi měla v plánu?“

„Jak to myslíš?“

„Chci vědět, co měla znamenat ta scéna, kdy sis hrála na tarzanku, co na mě s výkřikem vládkyně džungle skáče z postele. Proč ses mi sápala po řezáku?“

Tiše se zasměje a ta zatracená prsa znovu poskakují, Jeremy pod sebou cítí, jak se jí stáhnul žaludek. „Je fakt hrozně smutné, že nechápeš, co jsem se chystala udělat.“

„Zabít mě.“ Ta slova převaluje na jazyku, pochybuje o jejich správnosti.

Ale pak se jeho pohled setká s jejíma jasnýma, inteligentníma očima a ona pomalu přikývne.

„Dobrá práce. Chytrý pejsek.“

Nevšímá si jejího posměchu, jen ji popadne za zápěstí, v každé ruce sevře jedno. Cítí, jak tenké kosti obživly, vzdorují jeho pohybu. Přitiskne jí ruce na podlahu podél hlavy, takže její ňadra vzkypí, jako by se mu sama nabízela. Uhýbá pohledem a v duchu se proklíná za nedostatek sebekontroly.

„Ale proč? Proč jsi mě chtěla zabít?“ Soustředí se na její rty, pak vlasy a nakonec ty doširoka rozevřené oči bez jediného stínu rozpaků – snaží se dívat kamkoliv, jen ne na její nahé tělo. Dýchá prudce, stejně prudce, jako se jeho péro pokouší prodrat látkou kalhot, dostat se na svobodu.

Dívka zkroutí růžové rtíky a ostře na něj pohlédne. „Proč ne?“

„Proč ne? To přece není žádnej důvod, to je šílenství…“ U posledního slova se zarazí, náhle lituje, že svou dřívější myšlenku vyslovil nahlas, ale jí to neuniklo, bojovně vystrčí bradu a v očích jí zajiskří.

„Je mi úplně u prdele, co si o tom myslíš. Ale fakt bych ocenila, kdybys ze mě konečně sundal pracky a nechal mě na pokoji.“ Strká do něj pánví, pokouší se ho shodit a tlak na jeho úd uvolní poslední nitku sebeovládání. Jeremy ji zalehne, pustí její zápěstí a v dlaních sevře obličej, lačně jí tiskne rty na rty. Brání se mu, ruce vtlačené do jeho ocelové hrudi, a pak otevře ústa, aby promluvila, ale on toho využije, jazykem si nachází cestu dovnitř.

*

Jsem nesoustředěná; myšlenky na vraždění zamávaly na rozloučenou a slíbily návrat na nedělní oběd. Pohlcená vztekem vůči tomu muži, který přes moje námitky zatvrzele zůstává v mém bytě, si jeho pohybu nevšimnu, dokud není pozdě. Ruce mi vklíní do vlasů a na tváři ucítím jeho horký dech, snaží se mě políbit – měkké rty naléhavě přisaje na mé. Pokouším se odstrčit jeho pevnou hruď a najednou je uvnitř – v mých ústech –, jazyk lehounce propletený s mým. Moje vlastní zrádná pusa

odpovídá, srdce se mi rozbuší, dlaně samy od sebe přejíždějí po jeho silných pažích. Rukama vnořenýma v mých vlasech mi sevře obličej, všechny moje smysly zahltí jeho vůně. Už jsem zapomněla, jaké líbání je – ten elektrizující dotyk jazyků, horký dech na tváři, když se na okamžik rozpojíme a on se mi zadívá do očí. Ve tváři má zmučený, zmatený výraz. Jeho pátravý pohled, vpád do samého nitra mé duše se mi vůbec nezamlouvá, a tak mu přiložím ruku na zátylek a přitáhnu si ho blíž. Všechno je to tak cizí: to teplo, co mi sálá do dlaní, vůně něčeho jiného než lubrikantu, knih a jídla v tomhle bytě. Ochutnávám ho, nenasytně hltám každičký podnět, moje ruce zběsile šmátrají a chytají ho za košili, spěšně rozepínají knoflíky. Ty jeho kloužou níž, opouští mou tvář a pak pomaličku, váhavě putují až k hrudi, letmo se dotknou bradavek, něžně polaskají jemnou křivku prsou. Zalapám po dechu a ztuhnu.

Když se jeho prsty dotknou mé kůže na tom místečku, kterého se ještě nikdy nikdo nedotkl, čas jako by se zastavil – vrátí mě to zpátky do přítomnosti, do reality a já najednou cítím, jak to přichází. Nutkání zabít. Ale já nechci. Toužím pokračovat v téhle bláznivé vzrušující chemii, díky níž jsem celá zvlhlá a zadýchaná. Každičký centimetr mě chce být normální nahou ženou pohrouženou do vášnivé chvilky s nádherným silným mužem. Ale to je zpátky. A sílí.

*

Zašel moc daleko – dotkl se jejích dokonalých ňader, hladil tu měkkou kůži. Dívka zalapá po dechu a zkamení, Jeremy se stáhne, pátravě se jí zadívá do očí. Je v nich vášeň a touha, spalující žár, ale pak se něco změní. Její pohled se zakalí nerozhodností a ona pevně tiskne víčka k sobě, tvář zkroucenou ve zmučeném výrazu. Znovu oči otevírá a tentokrát se v nich zračí zděšení. Hrubě ho odstrčí, z očí šlehají plameny. „Běž! Hned! Vypadni!“ Začne se drápat vzhůru, ruce a chodidla jí na linu podkluzují, plazí se od něho pryč a naléhavost jejích pohybů ho přiměje k činu.

Vstane a hned se zarazí, neví co dál, vzápětí přichází její přidušený výkřik: „Běž!“ Jeremy se řítí pryč, rozrazí dveře a do opuštěné chodby vyletí jako raketa, záda mu zchladí závan vzduchu. Obrátí se právě v okamžiku, kdy za ním dveře zapadnou, s hlasitým břinknutím ocele o dřevo dolehnou na zárubeň, následuje hlasité cvaknutí a dlouhé, trýznivé zaúpění, které mu projede celým tělem, pronikne až do hlubin duše. A pak už jen hrobové ticho, nesnesitelně dlouhá odmlka trvající celé minuty. Bezmocně stojí na prahu s pohledem upřeným na dveře a napíná uši, jestli snad něco – cokoliv – nezaslechne, čeká, osamělý v prázdné chodbě, ten zatracený balík u nohou. Ty dveře, ty zavřené dveře, na které zíral celé tři roky – hradba, která ho od ní dělí.

Jeho mozek nedokáže zpracovat události posledních minut a naservíruje mu ten povědomý pocit, který někdy mívá ve spánku – pochopení, že to, k čemu došlo, zkrátka není možné, že to do sebe nezapadá, neodpovídá konvenčnímu rámci událostí; je to ta vteřina porozumění, kdy mu hlavou proletí: Aha, to musí být sen.

Ale tohle není sen. Ta chodba je skutečná, tři roky přemítání taky. Vešel dovnitř a konečně se setkal s dívkou z bytu 6E. A to není všechno. Taky se jí dotýkal, líbal ji, cítil její kůži na svém těle.

Tok jeho myšlenek přeruší otravná racionální část mozku, která ho nutí zamyslet se nad temnou stránkou jeho návštěvy. Nad tou syrovou lačností v jejích očích, když se mu dychtivě sápala po čepeli. Nad tím výrazem nadřazeného uspokojení a škodolibého potěšení, jakmile řezák zvedla vysoko nad hlavu a bleskově zaútočila přímo na jeho srdce. Nad trýzní v její tváři, když poslední polibek přerušilo něco; nad zběsilou panikou, s níž ho vyhodila, táhlé zavytí čirého zoufalství, které zpoza dveří uslyšel.

V určitých ohledech překonala jeho představy. Je mnohem přitažlivější a rozhodně výrazně sexuálnější, než čekal, z té dokonalé tváře a úchvatného těla je tvrdý dokonce i teď, po tom všem, co

se stalo. Ten žár, vlna živoucí energie, která z ní vycházela; sebevědomí a smyslnost vyzařující z každičkého centimetru těla.

Ale v dalších směrech se za těmi dveřmi ukrývalo něco mnohem horšího, než si kdy dokázal představit. „Vniknuls mi do bytu. Mám právo se bránit.“ Ona se v tom bytě před nikým neschovává. Číhá, čtyřmi stěnami zkrocená směsice bůhvíjakého pošahaného svinstva.

Vybaví se mu sestřina slova: „Někdy člověk otevře úchvatně zdobné dveře a ony vedou do prázdného kumbálu. Možná tě na ní láká jenom to tajemství, a jakmile zjistíš, co se skrývá uvnitř, omrzí tě.“ Rozesměje ho to. Omrzí? Ta dívka může mít spoustu přívlastků, ale „nudná“ k nim rozhodně nepatří.

Naposledy se zadívá na zavřené dveře, pak se obrátí a vydá se k výtahu, který těžkou rukou přivolá.

40. KAPITOLA

MYSLÍM, ŽE BABIČKA s dědou netušili, co si se mnou počít. Od chvíle, kdy naposledy žili s někým dalším, uplynulo už čtvrt století, nebyli zvyklí dělit se o prostor a čas, natož s dospívající dívkou, která právě přišla o celou rodinu. I oni truchlili – oplakávali ztrátu dcery, zetě a dvou vnoučat. A skutečnost, že tu hrůzu způsobila jejich vlastní krev, už na ně byla příliš.

Jejich velký statek, místo naplněné tolika šťastnými vzpomínkami z dětství – jak jsem v rozlehlé zahradě chytala světlušky do sklenic; Štědré večery, které celá rodina trávila popíjením horké čokolády z oprýskaných hrnečků zachumlaná do vlněných přikrývek na dřevěné podlaze přijímacího pokoje s rozsvíceným stromečkem v rohu; smažené kuře o nedělních odpolednách; velikonoční hledání ukrytých vajíček ve vysoké trávě –, ten statek kolem nás umíral, změnil se v dům truchlení a smrti. Nikdo nechtěl promluvit, udělat jediný pohyb ze strachu, aby nešlápl na prasklinu, která způsobí, že se země otevře a všechny nás pohltí ve svém nitru.

Vyčlenili mi ložnici v přízemí, tu hned vedle předsíně. V mém novém světě neexistovala žádná pravidla, určená doba příchodu, nezažila jsem jediný přísný pohled ani promlouvání do duše ohledně mého chování. Prarodiče procházeli domem jako dvojice tichých přízraků, oba pohroužení ve vlastním světě a já zase v tom svém. Bývala bych si mohla v pokoji uspořádat třeba sexuální orgie, ječet a šoustat, až by se stěny otřásaly, a oni by se nejspíš ani nepohnuli, strnulí ve svých navyklých pozicích. Skoro jsem je měla chuť zabít, jen abych ukončila jejich trápení.

Ale nebyla jsem připravená vraždit, to nově probuzené nutkání mě pekelně děsilo. Za nocí ke mně promlouvalo, přicházelo v nestřežených okamžicích, když jsem se vyčerpala pláčem, osamělostí a hrůzou. Pronikalo do mě při řízení, takže se má mysl přestala soustředit na cestu a vydala se novým směrem – vstříc krvelačné představě, která mě rozechvívala strachem a touhou současně. Strachem z toho, co moje fantazie vykreslila; touhou to uskutečnit. Jsem ráda, že jsem je nezabila. Jejich život se možná změnil v beznadějnou černou propast, ale přesto si myslím, že bych se sebou nedokázala vydržet, pokud bych se opravdu odhodlala vzít jim život, kdybych i já přispěla k té tragédii, která naši rodinu provází.

Maturitu jsem složila v omámení, pozorovala svět mrtvýma očima, tváře zvlhlé od slz. Všechno, co jsem kdy znala, všechno, co jsem měla, vše, čím jsem byla, se rozplynulo. Následující týden mi přišly peníze z tátovy pojistky. Vůbec první šek, který jsem kdy v životě vypsala, byl určen pohřebnímu ústavu, vyplněný roztřesenou rukou, stvrzený neumělým podpisem. Toho večera jsem si sbalila kufry. Realitka dala dům včetně veškerého zařízení do aukce a vitální zrzka v modrém kostýmku mi následně oznámila, že se prodal za částku nedosahující jeho tržní hodnoty. Ani nová výmalba nedokázala schovat krev prolitou v naší kuchyni. Chtěla vědět, kdy se zastavím pro svoje věci

a rodinné předměty. O příhodném termínu jsem ji informovala třemi prostými slovy. Jděte do prdele. Po čtrnácti dnech jsem dostala e-mail s adresou skladovacího centra, číslem kóje a fakturou. Zaplatila jsem na půl roku dopředu, přesvědčená, že si za tu dobu všechno v hlavě utřídím a budu zase schopná vzít do ruky něco, co patřívalo mé sestře, podívat se na zarámovanou fotku, přivonět si k matčinu šeříkovému parfému. Před dvěma měsíci, po šesti nebo sedmi půlročních šecích, jsem

poslala částku pokrývající příštích pět let. Ty uplynulé čtyři mou bolest nijak nezmenšily.

41. KAPITOLA

„DNESKA JSEM se s někým setkala.“

Doktor Vanderbilt – Derek – neodpovídá, očividně čeká, že budu pokračovat. Ale já mlčím, a tak jen beze slova sedíme se sluchátkem u ucha, zatímco na digitálních hodinách sleduju plynutí času, jedna minuta, pak dvě. Nakonec ticho prolomí on.

„Byl to poslíček z čínského bistra?“

Vyprsknu smíchy, sobě navzdory. Humor není právě obvyklou součástí našich sezení.

„Ne, nebyl. Ale nejspíš vás potěší, že přestože jsem vaši radu ignorovala a čínu si objednala, toho muže, co ji přinesl, jsem nebodla a nezabila, dokonce jsem mu ani nevyhrožovala.“

Jestli čekám pochvalné poplácání po zádech, jsem naivnější, než by se zdálo. Už bych měla vědět, jak to chodí: Derek se své typické nerudnosti ani na okamžik nevzdá. „Povězte mi o tom setkání.“

„Znala jsem ho už zdřívějška – myslím přes dveře. Jmenuje se Jeremy. Je to kurýr.“

„A vy jste ho pozvala dovnitř?“ Jeho hlas je klidný, konejšivý. Leze mi to na nervy.

„Ne. Vešel sám od sebe.“

Koutkem oka jsem zaznamenala pohyb. Ale v mém osamělém bytě nikdy k žádným pohybům nedochází. Vytáhla jsem se do sedu, zmateně se rozhlédla a vtom jsem ho uviděla, nebo spíš jeho záda. Obrátil se a naše oči se setkaly.

„To mi vysvětlete.“ Doktorův hlas je teď ostřejší, ale jen nepatrně – člověk ho musí dobře znát, aby si toho vůbec všiml.

„Byla jsem v posteli, musela jsem jeho klepání nejspíš přeslechnout. Když jsem neodpovídala, otevřel dveře a vstoupil dovnitř.“

„Uvědomujete si, že se nezachoval v souladu s obecně platnou etiketou, že?“ Derek je očividně rozrušený, přesto se mu daří zachovat rozvážný, melodický tón hlasu.

„Uvědomujete si, že tak stupidní otázku byste mi vůbec pokládat neměl, že jo? Nejsem debil, znám zásady společenského chování. Prý klepal několikrát, a když jsem se neozvala, zkusil kliku a rozhodl se podívat dovnitř.“

„Vy si nezamykáte?“

Popuzeně si povzdechnu. „Ne, tati, nezamykám. Teda… samozřejmě kromě nocí.“

„Proč ne?“

„Nevím. Prostě to nedělám.“

„Před chvilkou jste se nechala slyšet, že jste inteligentní žena znalá společenských očekávání a bezpečnostních pravidel. Normální člověk nezamyká jen v případě, že k tomu má nějaký důvod. Jaký je ten váš?“

„Nejspíš doufám, že někdo přijde,“ odpovím a zpupně vystrčím bradu, čekám na to, co nevyhnutelně přijde.

„Abyste se s nimi mohla spřátelit?“ V té větě zazní špetka naděje. Jak paradoxní u člověka, který mě zrazuje i od donášky z restaurace.

„Ne, Dereku. Abych je mohla zabít. Když mi někdo bez mého souhlasu vpadne domů, mám právo se bránit.“

Ze sluchátka se ozve podivný zvuk, napůl zaúpění, napůl vzdech. „Myslíte, že vám ten muž – Jeremy – přišel ublížit?“

Stál v bojovém postoji, trošičku rozkročený, podél těla ruce sevřené v pěst a v rozčilením

zrůžovělé tváři zděšený výraz. Očima rejdil po místnosti a pak se jeho pohled zastavil na mně.

„Ne. Myslím, že když jsem neodpovídala, vylekalo ho to. Až dodneška jsem se vždycky ozvala. Otevřel dveře a možná slyšel moje sténání. Musel si myslet, že jsem zraněná. Vřítil se dovnitř, jako by byl přesvědčený, že se mi něco stalo.“

„A co jste udělala vy?“

Zašklebím se do telefonu, bezděčně si rukou zakryju tvář. „Pokusila jsem se ho napadnout, sebrat mu řezák.“

„Už jste si někdy dříve představovala, že ho zabijete?“

„No jasně, aspoň milionkrát.“

„A co se stalo, když jste na něj zaútočila?“

Ajaj. Je to tady. Moje trapná chvilka. „Byla to ubohost. Vůbec to nešlo tak jako v mých fantaziích. Ten útok byl nekoordinovaný, nestál za nic,“ přiznám a zrudnu, začnu si masírovat spánky. „Stačí, když řeknu, že to nevyšlo. Řezák mi vzal.“

„Byl otřesený?“

„Podle mě spíš zmatený.“

„To mě nepřekvapuje,“ uchichtne se Derek.

„A taky vzrušený.“ Ta slova mi ze rtů uniknou dřív, než je stihnu zarazit, teď visí ve vzduchu mezi námi. Doktor vyčkává a já taky – naše oblíbená hra.

„Proč by byl vzrušený?“

„Nevím. Byla jsem nahá. Nejspíš za to mohlo všechno to převalování tělo na tělo.“

„A co vy? Byla jste taky vzrušená?“

Zavřu oči a vybavím si ten okamžik, dotyk našich jazyků, jeho pevné a současně něžné ruce na své kůži. „Jo. Bylo to… jiné, chápete? Být s živým mužem. Už je to tak dávno, co se mě naposledy někdo dotkl.“

„Nechci vás přivádět do rozpaků, Deanno. Nemusíte mi vyprávět, co se stalo dál.“ Jako by mě popisování sexu mohlo kdy přivést do rozpaků. Tuhle fázi jsem překonala už tak před milionem chatů.

„Vlastně k ničemu nedošlo. Líbali jsme se. A on byl tvrdý. Já jsem… však víte… je to dávno. A to je všechno. Bylo to příjemné.“

„Přitahuje vás?“

„Ano. Je sexy. A v jednom okamžiku – když jsme na sebe poprvé pohlédli – jako by mezi námi přeskočila jiskra.“

„Jiskra?“

„Jo. Ale vlastně si nejsem jistá, tuhle část si zas tak do detailů nevybavím, protože jsem se hned vzápětí změnila v rozzuřenou Xenu.“ Zazubím se, na vteřinu úplně zapomenu, že mě nevidí.

„A jak to tedy nakonec dopadlo?“

„Líbali jsme se. Na podlaze. A já na tom byla dobře – nemyslela jsem na vraždění, smrt ani nic takového. Jenže pak mi sáhl na prso a to byl takový šok – něco naprosto neznámého, protože se mě tam ještě nikdy nikdo nedotkl. Úplně to zničilo kouzlo okamžiku a já začala cítit, jak se měním, jak se to vrací…“

„A co jste udělala, Deanno?“

„Poslala jsem ho pryč. Odstrčila jsem ho.“

„A on poslechl?“

„Jo. Myslím, že ho to trochu zmátlo.“

„Proč jste chtěla, aby odešel?“

„Protože jsem mu nechtěla ublížit. Teda ne že bych mohla. Vždyť se jasně ukázalo, jak jsem

slaboučká a ubohá.“

„Udělala jste slušný pokrok, Deanno. Měla jste příležitost ho tam držet a počkat, dokud nutkání nepřemůže racionální uvažování, ale neudělala jste to. Místo toho jste ho požádala, aby odešel.“

„To je blbost. Já se přece lidem snažím neublížit v jednom kuse. Právě proto kysnu zabarikádovaná v téhle pitomé díře.“

„Jistě, Deanno, ale do svého bytu jste se uchýlila, protože nevěříte, že byste byla schopná své pudy ovládnout. Dnes jste to ovšem v jistém ohledu dokázala, když jste toho muže poslala pryč.“

Neodpovím. Nesvěřím se mu s tím, že jsem po Jeremyho odchodu hodinu jen ležela v posteli a metodicky plánovala, jak ho znovu vlákat dovnitř a tentokrát svůj pokus o usmrcení dotáhnout do zdárného konce. Derek je na mě hrdý. To je taková vzácnost, že to nechci ničím zkazit.

42. KAPITOLA

PEDOFILIE: Definovaná jako psychiatrická choroba, která se obvykle vyznačuje hlavním či výlučným sexuálním zájmem o prepubescentní děti. Takto postižení jedinci mívají tužby, které buď již ukojili, nebo jim působí trápení či obtíže v mezilidských vztazích.10 Dříve se odborníci domnívali, že k silnému rizikovému faktoru pro vznik pedofilie patří sexuální zneužití v dětství, ale výzkumy žádnou souvislost neprokázaly, neboť naprostá většina zneužitých dětí se v dospělosti nestává násilníky a většina dospělých násilníků nebyla v dětství vystavena sexuálnímu zneužívání.11 Pedofilové si své oběti mnohem častěji než mezi zcela cizími dětmi vybírají mezi příbuznými či známými.12

PRST SE MI nad tlačítkem myši chvěje, váhám nad odkazem „blokovat uživatele“, který je přítomný ve všech chatovacích místnostech. Jsem rozpolcená. V minulosti už jsem několik klientů zablokovala

– někdy se připojí blbec a jindy stalker, jednou mě poznal spolužák ze střední. Ale s touhle blokací si nevím rady. Během mé nerozhodnosti odkaz najednou zmizí, na obrazovce se objeví nové okno. Jsem teď v soukromém chatu a přímo přede mnou sedí právě ta osoba, kvůli které jsem byla na vážkách. Sakra.

RalphMA35: cau, zlato

Vesele se usměju. „Ahoj, Ralphe.“ RalphMA35: vis, co chci, ne?

Přikývnu a seskočím z postele mimo záběr, abych se mohla převléknout do kostýmku, který si vyžádal už třikrát: růžové boa, laciná umělohmotná korunka a růžové hedvábné rukavičky. Magor úchylnej.

*

Později si dopřeju další dlouhou sprchu a celá deprimovaná se pokouším přijít na to, co si počít s Ralphem. Ten chlápek není normální, požaduje po mně hrátky v podobě brutálního znásilnění, které se všechny do jedné týkají stejné osoby – Annie. Nejhorší je, když zapojí kameru. Když skončí s psaním a začne mluvit tím svým hrdelním, vzrušeným hlasem. Zlým hlasem. Žaludek se mi zvedne, kdykoliv vysloví její jméno. Ten za zablokování rozhodně stojí – je to ten nejhorší typ klienta; po každé seanci mě přepadne šílená depka. Nepochybuju o tom, že je Annie skutečná. Je někde tam venku, snadná kořist pro tohohle chorého sráče. Ale nedokážu se rozhodnout, jestli jeho nemoc svými chaty přiživuju nebo zmírňuju. Jestli tu dívku svým chováním chráním, nebo ji vystavuju ještě většímu nebezpečí.

Nakonec dospěju k rozhodnutí a vypnu vodu, utnu ten ubohý, sotva vlažný rádoby proud. Osuším se a převléknu do pyžama a pak se znovu vrhnu k internetu, hledám MaxiNabouravace. Připojím se na Skype a pošlu mu zprávu. Odpověď na sebe nenechá dlouho čekat.

– o co jde, kocko?

Potřebuju s tebou mluvit. Máš teď čas?

– jenom neco rychle dodelam. zavolej za pet minut, jo? Paráda. Díky

Cams.com umožňuje svým modelkám jedno neuvěřitelné narušení soukromí: poskytne nám IP adresu každého klienta, který vstoupí do naší soukromé i bezplatné chatovací místnosti. Ralphovu jsem si sice nezapsala, ale na počítači mám nainstalovaný keyloggingový software, který každých

třicet vteřin zaznamenává obsah monitoru. Spustím ho a najdu záběry poslední seance. IP adresa uživatele RalphMA35 je jasně čitelná v levém spodním rohu obrazovky. Přepíšu si ji na papírek a přihlásím se zpátky na Skype. Mike už na mě čeká.

„Tak co pro mě máš?“ Hlas ke mně doléhá čistě a jasně, ale jeho kamera zůstává vypnutá.

„Potřebuju vysledovat IP adresu.“

„Chceš jenom reálnou adresu?“

„Chci všechno, co mi můžeš zjistit.“

„Všechno je celkem dost věcí. Seš si jistá, že potřebuješ –“

„Všechno. A až to dostanu, budu mít pár dalších otázek.“

„A co za to?“

„Co by sis představoval?“

„Dvě stě babek. A anál – dvacetiminutovku.“

„Co takhle tři kila bez análu? Víš, že to nesnáším.“

Zachechtá se, smích zkreslený mikrofonem. „Proto to po tobě chci. Ale no tak – nechám tě vybrat hračku. Dvacet minut a dvě stě babek.“

„Deset minut. Oba víme, že se za tu dobu s přehledem uděláš.“

„Uf, to zabolelo. Ale máš recht.“ Odmlčí se a já čekám, bojuju s nutkáním začít si hryzat nehty.

„Tak fajn, pošli mi tu adresu mailem a já ti to během večera obstarám.“

„Jsi nejlepší,“ usměju se.

„Dělám, co můžu. Dobrou, kotě.“

„Dobrou, Miku.“

*

Mike svoje slovo dodrží. Za dvě hodiny už mám Ralphovo celé jméno, adresu, rodné číslo a poslední dvě daňová přiznání. A taky informace o každém zaměstnání, lékařské zprávy a záznamy o rodině, vzdělání a životní situaci. Přinesu si z kuchyně jablečný závin od Jenny Craig a pohodlně se uvelebím, abych si to všechno mohla důkladně pročíst.

Ralph Atkins, čtyřicet jedna let, instalatér. Narodil se ve městě Statesboro v Georgii a má dva sourozence. Na daňovém přiznání neuvádí žádné vyživované rodinné příslušníky, minulý rok si podle něj vydělal 54 029 dolarů. Žádný záznam v trestním rejstříku. Z posledního zápisu v jeho lékařské složce vyplývá, že měří 175 centimetrů, váží 86 kilo a má třicet procent tělesného tuku. Před šesti lety podstoupil operaci slepého střeva a denně bere deset miligramů Crestoru na snížení hladiny cholesterolu. Vlastní rok starý tmavomodrý Ford Explorer s poznávací značkou X42FF.

Nežije v Massachusetts, jak jsem si myslela podle „MA“ v jeho přezdívce, ale v georgijském Brookletu – malém farmářském městečku s celkem 1250 obyvateli, miniaturní policejní jednotkou a jedním jediným lékařem. Podle map na Googlu leží Brooklet třináct hodin jízdy od mého bytu.

Z žádného dokumentu se ovšem nedozvím, jestli zná nějakou holčičku jménem Annie. Možnosti jsou nepřeberné; maloměsto plné sousedovic dětí a navrch zaměstnání, díky němuž pronikne do domovů v širém okolí. A k tomu dva sourozenci, bůhvíkolik sestřenek a bratranců, bůhvíkolik neteří. Jak ji mám proboha najít? A co když se ve skutečnosti Annie nejmenuje? Co když vůbec neexistuje?

Pošlu Mikovi další zprávu, ve které ho žádám o všechny dostupné informace o potomcích Ralphových sourozenců a všech dětech žijících v okruhu deseti kilometrů od jeho domu. Taky chci záznamy o každé instalatérské zakázce, kterou za poslední půlrok měl, a informace o jeho zálibách a volnočasových aktivitách.

Odpověď dorazí příliš rychle, než aby mohla obsahovat cokoliv užitečného.

– Ani tvoje kundicka nestoji za tohle, zlato Kolik?

– $1000

Fajn. Taky potřebuju vědět, co dělá na netu – historii prohlížeče, takové věci. Dokážeš to vytáhnout z jeho kompu?

– Proc?

Dokážeš to? Jestli ne, najdu si někoho jiného.

– Ty mrsko… otevre prilohu od tebe?

Určitě, jestli se to dá schovat do obrázku nebo videa.

– Ok. v tom pripade to udelat muzu. dva litry Za oboje?

– Ne, za zkopirovani pocitace. dostanes tak pristup i k jeho slozkam Tři tácy jsou dost. Výměna služeb?

– Za tohle ne. tohle svinstvo me muze dostat do basy

Tak fajn. Tři a půl tisíce, když to zvládneš během 48 hodin.

– Plati

– Porad te miluju, draha

Já tebe taky. A teď šup do práce :)

*

Brzy se ukázalo, že jsem tu první tisícovku vyhodila úplně zbytečně. Vůbec jsem po ní nemusela pátrat. O tři dny později už znal v Georgii Annie každý. A všichni doufali, že je stále naživu.

43. KAPITOLA

FINANČNÍ DOMINANCE: Fetiš vycházející z hluboko zakořeněné potřeby přijít o kontrolu. Jedná se o jednu z praktik spadajících do kategorie BDSM a jeho podstatou je dosažení vzrušení z představy či reálné situace, kdy submisivního jedince partner zmanipuluje či podvodem donutí rozloučit se s určitým finančním obnosem.13 Čím je taková částka větší, tím více vzrušení to u submisivního protějšku vyvolá. Mezi typické projevy finanční dominance patří vydírání, poplatky (finanční dary) a poskytnutí údajů kreditní karty a bankovního účtu, aby měl dominantní partner neomezený přístup k financím svého submisivního společníka.14

VEMSIVSECHNO61 MI PŘIPADAL jako dokonalý muž: milý a dobrosrdečný chlapík, který mi touží dát i ten poslední dolar v peněžence. Chatovali jsme spolu skoro dva měsíce, než se zničehonic úplně vypařil. Předpokládám, že je konečně na mizině. Jenom doufám, že za to ty orgasmy stály.

Poprvé jsme se setkali před téměř šesti měsíci.

– CHAT ZDARMA UKONCEN – UZIVATEL vemsiVSECHNO61 ZAHAJIL SOUKROMY CHAT

„Ahoj, vemsi!“ usmála jsem se a sáhla si na záda, abych si mohla rozepnout a svléknout podprsenku, odhalit před kamerou svůj dekolt.

vemsiVSECHNO61: Cau, baby. jmenuju se Frank

„Ahoj, Franku. Na co máš dneska chuť?“

vemsiVSECHNO61: Narid mi, at ti dam vsechny svoje penize

Frank byl můj vůbec první klient s fetišem finanční dominance. Měl se mnou trpělivost, ostatně jako většina kunčaftů s neobvyklým přáním, a já už na třetí seanci přesně věděla, co ode mě očekává.

„Nevytahuj to zatracený péro, Franku – o to nestojím!“ zasoptila jsem rozzuřeně a namířila prst do kamery.

vemsiVSECHNO61: Jasne, baby. promin. co chces?

„Chci, abys vytáhnul tu stoji zatracenou peněženku. Byls dneska v bance?“ vemsiVSECHNO61: Ano, krasko. v poledne

„A utratils od tý doby něco?“ Poklekla jsem, hedvábný župan pevně zavinutý kolem těla, v očích ani špetičku soucitu.

vemsiVSECHNO61: Ne! prisaham

„Tak se mi to líbí. Teď otevři šrajtofli a já ti za odměnu dovolím vystrčit péro. Ale než tě nechám udělat, navalíš mi každej dolar, co tam máš, je ti to jasný?“

vemsiVSECHNO61: Ano, baby. ale potrebuju zaplatit ucty…

„Na to ti seru! Tenhle měsíc je prostě neplatíš, Franku. Dáš mi to všechno, do posledního centu, dokud nebudeš úplně švorc živořit v kanálech, rozumíš mi? Jestli jo, tak si ho začni honit.“

Frank mi nikdy nedal ani o dolar víc než těch oficiálních 6,99 za minutu, dokonce ani nepoužil odkaz „dárek“, který výrazně bliká v chatovacím okně a slouží k posílání dýška. Mohla jsem to zahrnout do našich hrátek, ale to mi přišlo až příliš kruté. Zvlášť u člověka, který je k osobnímu bankrotu odsouzený i tak.

44. KAPITOLA

O ČTYŘI ROKY DŘÍVE

Jennifer Blakeová. To byla „slečna oblíbená“ naší střední – ta holka, se kterou se chce kamarádit každý a jejíž přítelkyně žijí v neustálém strachu z možného odkopnutí. Byla to pravá včelí královna, krásná a bezohledná, měla všechno: peníze, moc i Joshe Martina – toho nejpřitažlivějšího a nejdokonalejšího kluka, jakého kdo z nás kdy potkal. Její rodiče vlastnili vilu u jezera asi patnáct kilometrů od města, kde Jennifer rok co rok pořádala svou vyhlášenou párty. Bez rodičů, zato s mořem chlastu a dostatečným množstvím pokojů, aby mohla pořádnou zábavu rozjet dobrá stovka středoškoláků. Já měla v té době trochu sklony k svatouškovství, takže bych rozhodně neprovozovala sex ani nezkoušela drogy, ale vůbec by mi nevadilo hodit do sebe pár koktejlů a muchlovat se na pohovce. A na ten večírek jsem se zoufale toužila dostat. Předešlého roku mě Jennifer nepozvala a já se celou noc litovala zavřená ve svém pokoji. A letos jsem tu kýženou pozvánku konečně dostala – školní královna to jen tak mezi řečí prohodila, když mě oné pamětihodné středy míjela u skříňky. Konečně jsem pronikla do její party a ani mě nenapadlo takovou příležitost prošvihnout jen proto, že mám trávit víkend u prarodičů.

A tak jsem se v sobotu večer, někde mezi babiččiným jablečným koláčem a dědovými večerními zprávami, kdy už bylo naprosto jasné, že mi žádné překvapení k maturitě nepřipravili, rozhodla, že tam přece jenom půjdu. Počkám, dokud neusnou, pak vyklouznu zadem a odjedu do jezerní vilky. Než se druhý den ráno probudí a začnou se chystat do kostela, budu už dávno zpátky, klidně chrnět ve svém pokoji. Bude to snadné jako facka.

Přežila jsem tři epizody Show Jerryho Seinfelda, než jsem jim dala pusu na dobrou noc a zamířila do své ložnice, kde jsem za sebou zamkla a otevřela kufr. Probrala jsem se hromádkou připraveného šatstva a došlo mi, že mi máma nepřibalila žádné párty kousky hodné společnosti Jennifer Blakeové. A nejhorší bylo, že jsem dokonalý outfit měla – a v tu chvíli si ho vybavila tak jasně, jako by visel přímo přede mnou. Ty zelené letní šaty: dost upnuté, aby působily sexy, a zároveň poměrně ležérní, takže to nebude vypadat, jako bych se nějak přehnaně snažila udělat dojem. Koupila jsem si je před pouhými dvěma dny, nákupní tašku ledabyle pohodila na zadní sedadlo mámina auta, kde bezpochyby ležela doteď. Začala jsem si zamyšleně ohryzávat nehet na palci, zvažovat své možnosti: buď na večírek nepůjdu, nebo tam vyrazím v nevhodném oblečení, anebo se cestou zastavím u nás. Podívala jsem se na hodinky. Kašlu na to. Stavím se doma, proplížím se do garáže, vezmu šaty a převleču se v autě. Takhle pozdě už budou stejně všichni uvnitř, nebo dokonce spát.

*

Zlo v člověku pomalu narůstá, nikým neviděné, v rozpuku mu brání jen jeho hostitel. To vím jistě, protože to cítím. Každičký den ve mně sílí, až jednoho dne – bum – a převezme vládu, moje logické uvažování i veškeré zbytečky sebeovládání zmizí a já se utrhnu ze řetězu, ozbrojená zlovůlí začnu šířit zkázu, před sebou nic než vlastní záhubu a smrt každého, kdo se mi postaví do cesty.

RalphMA35 ještě nebouchnul, ale jeho budoucnost vidím stejně jasně jako tu svou. Už se to blíží. Jeho nepříčetné zlo roste a já ten plamínek určitě rozdmýchávám. Přísahám, že to v úmyslu nemám. Snažím se ji jen zachránit.

45. KAPITOLA JEREMY

JEREMY NA NI NEDOKÁZAL přestat myslet. Částečně za to mohla ta bezbřehá pošahanost celé situace, zčásti vzpomínka na ni, na její nahé tělo pod sebou. A jistou roli v tom hrálo také to okouzlení tajemnou neznámou, které v uplynulých třech letech zaměstnávalo jeho mysl i srdce. Dva dlouhé dny uběhly bez jediné zásilky pro ni, až dnes dorazila nočním expresem spása od firmy Vzdělávací Videa, balíček adresovaný „Jessice Reillyové“. Dvakrát se cestou zastavil pro kytku, dvakrát nejistě lelkoval u obrubníku před květinářstvím, aby si to nakonec rozmyslel a bez vystoupení odjel.

A teď už nezbývá než zaklepat. Celý den se pokoušel vymyslet, co jí řekne, a nepřišel vůbec na nic. Na okamžik se zarazí, pak zvedne ruku a zabuší.

Následuje odmlka – dlouhá odmlka –, během níž si musí připomínat, že je třeba dýchat. Na chviličku začne doufat, že se bude opakovat situace z minula. Že neodpoví, chce, aby vnikl dovnitř, kde na něj bude čekat nahá. Ale pak se dívka ozve a všem představám je konec.

„Nechte to venku. Děkuji.“

Stejná letmá odpověď, jakou slýchal celé týdny… měsíce… roky. Stejným tónem, se stejnou dikcí naznačující naprostý nezájem. Jako by se to nikdy ani nestalo, jako by pod ním nikdy neležela nahá, nikdy se nelíbali, nehladili, nechystali se udělat něco víc. Jeremy stojí přede dveřmi najednou neschopný slova, v ruce drtí malý balíček.

„Napadlo mě, že bysme možná…“ Věta zanikne ještě před dokončením a on si olízne rty, zkusí to znovu. „Já –“

„Nechte to venku. Děkuji.“ Stejný tón, stejné zabarvení.

Opře zásilku o dveře, pomalými tahy zfalšuje její podpis na tabletu a ze všech sil se pokouší něco vymyslet. Pak se obrátí a zamíří k výtahu, cestou se ještě dvakrát otočí k jejím zavřeným dveřím.

*

Stojím s okem přitisknutým na kukátko a pozoruju jeho výrazný profil, když se obrací k odchodu, zastaví se, znovu pokračuje v cestě. Celá se třesu, v mém těle zuří válka. Cítím nesmírnou touhu. Touhu po vzájemnosti, dotyku a po jeho krvi. Ruka se mi chvěje. Uvolním sevření a nůž neškodně padá k zemi, náraz v tichém bytě až nesnesitelně hlasitý.

Začnu vzlykat, tryská ze mě neovladatelné kvílení a já se svezu na podlahu, kde si opřená o tvrdý kov dveří dovolím kratičký pláč. Roním slzy za promarněnou příležitost, za život za zdmi svého bytu, který je mi odepřen, a taky proto, že jsem nechala toho úchvatného muže odejít. Taková škoda.

Sebelítost. Politička Millicent Fenwicková ji popsala jako úděsný hlodavčí kolotoč pro vlastní já. U mě je to jen zbytečná ztráta času. Zhluboka se nadechnu a pokusím se srovnat, pak vstanu, otřu si slzy a vrátím se na svou růžovou postel rozptýlení.

BUM

46. KAPITOLA ANNIE

ANNIE LEŽÍ v postýlce a pozoruje umělohmotné fluoreskující hvězdičky přilepené na stropě. Už dávno nesvítí, ale pořád tam jsou – uvízlé a zapomenuté. V místnosti je vedro, maminka ovšem odmítá zapínat klimatizaci dřív než v červnu. Otevřeným oknem dovnitř proudí lehounký vánek a holčička se natočí, aby zasáhl co největší plochu jejího těla. Přívěs skřípe a ukládá se k spánku, i Annie po pár minutách zavírá oči.

*

O dvě hodiny později prochází muž tiše kolem boční stěny přívěsu, vyprahlá zem pod nohama nevydá ani hlásku. Dojde až k otevřenému oknu, kde se zastaví, vyčkává, naslouchá zvukům z okolních polí, pak se sehne, na zem položí stoličku a vyšplhá na ni, dodatečná výška mu umožní protáhnout trup okýnkem. Ze zadní kapsy vytáhne dlouhou stříbrnou baterku, kterou si tam prve připravil, a naklání se vpřed. Zapne ji a kužel světla cestuje po dívčině pokojíku, ozařuje šaty a umělohmotný prádelník, postel. Zpomalí svůj pohyb, krouží světelným paprskem po jejích bledých nožkách a růžové látce, nakonec se zastaví na tváři, pobledlé a ochablé spánkem, světlé vlásky rozprostřené na bělostném polštáři.

*

Do očí ji bodá světlo. Přimhouří je a zvedá ruku, záře zmizí, jen aby se vzápětí objevila znovu. Pak je definitivně pryč a ona otevírá oči do temnoty, ze které se ozve hlas.

„Annie.“

„Ano?“ Holčička se zmateně zvedne do sedu.

„To jsem já. Vidíš? Pojď k oknu.“

Dívenka zívne, pomalu se narovná a mne si oči, nohy ji neposlouchají, mozek pořád ještě zahalený mlhou spánku. Co tady dělá? Uprostřed noci? V jejím okně? Cupitá k průzoru s umělohmotnými žaluziemi, které její matka předešlého večera vytáhla; rozložitý muž se do malého okýnka sotva vejde. „Co je?“ ptá se Annie šeptem.

„Mám pro tebe překvapení – venku v autě. Běž tiše odemknout přední dveře, srdíčko. Sejdeme se na zápraží. Maminku nebuď, donutila by mě zase ho odvézt pryč.“

Holčička je najednou úplně probuzená, chvěje se vzrušením. „Je to koťátko? Víš, že si ho přeju už

–“

„Pššt!“ okřikne ji hrubě a rozzlobeně a ona okamžitě zmlkne, slova se jí vzpříčí v krku. „Běž před

dům. Tiše jako myška. A počkej na mě na zápraží.“ Annie mlčky přikývne a obrátí se, po špičkách vychází ze svého pokoje, plíží se kolem zavřených dveří ložnice rodičů.

Když muž na schůdku před přívěsem uvidí její dorůžova oděné tělíčko a kolínka obemknutá pažemi, ulehčeně si oddechne. Je blízko, tak blízko. Natáhne k ní ruku a ona vstane a rozběhne se k němu, vkládá do ní svou droboučkou dlaň. Společně se obracejí, minou její v prachu pohozené kolo a pokračují k jeho vozu, který stojí na samé hranici pozemku, v noční temnotě černý a tichý.

Že něco není v pořádku, si uvědomí dřív, než čekal. Věřila mu, když tvrdil, že kotě čeká v krabici nedaleko odsud. Nastoupila do vozu, poslušně si zapnula pás a nedočkavě se naklonila k přednímu sklu – studovala pole a blízké cesty, bedýnku hledala očima. Ale teď, o deset kilometrů dál, nezvykle

ztichla, její otázky sporadičtější, výraz sevřenější.

„Kdy už tam budeme?“

„Tak za čtvrt hodiny, srdíčko. Úplně jsem zapomněl, že jsem to koťátko odvezl k nám domů. Dal jsem mu tam misku mlíčka.“

„Ale kdy ho uvidí maminka s tatínkem? To si ho nebudu moct nechat u sebe?“

Muž se natáhne a pohladí ji po koleně. „Ale to víš, že ano, Annie. Jenom se napřed na chviličku zastavíme u nás.“ Pak z držátka nápojů vytáhne otevřenou láhev koly. „Na, napij se.“

Holčička hmátne po flašce, oči navrch hlavy. Limonáda je u nich doma nedovolený luxus, v životě ji ochutnala jen na cizích narozeninových oslavách a při návštěvách kamarádů. Opatrně uchopí ledovou láhev a k ústům si ji zvedá oběma rukama, na jazýčku ucítí tu téměř neznámou perlivou sladkost.

Muž ji pozoruje a koutky se mu zvednou k úsměvu. „Pokračuj, Annie. Dneska je parno. Klidně ji dopij celou.“

47. KAPITOLA

VYČKÁVÁM V PŘEDSÍNI, dokud nezaslechnu skřípání otevíraných dveří výtahu, Jeremyho kroky, kabinu putující do přízemí. Pak otevřu a popadnu velkou lepenkovou bednu s nápisem KŘEHKÉ. Žárovky pro moje pracovní reflektory . Odnesu ji dovnitř a dveře za sebou zaklapnu nohou. Můj pohled upoutá horní strana krabice, neznámý předmět zpola zasunutý do pouzdra na štítek.

Je to přáníčko, v růžové obálce nadepsané nesmírně pečlivým rukopisem – Pro dívku z bytu 6E. Pousměju se, chápu, co se tím snaží naznačit: je to narážka na moje četné pseudonymy. Z nezalepené obálky vytáhnu prostou bílou kartičku. Vzkaz je kratičký, vyvedený tiskacím písmem a modrým inkoustem:

Nevím, co s tebou je, co má znamenat ta šaráda: „Já se s lidmi nebavím, vraždím je“. Ale vím, co se děje se mnou – nemůžu tě dostat z hlavy. Pusť mě dovnitř. Prosím.

Jeremy

Přečtu si tu zprávu dvakrát a pak přáníčko položím na stůl. Sedím, zírám na něj, přemýšlím.

Nakonec zvednu telefon a zavolám Derekovi.

Ohlásí se už po druhém zazvonění. „Co se děje?“

„Nic. To nemůžu jen tak zavolat příteli, protože si chci popovídat?“

„My dva nejsme přátelé a nemáme sjednané sezení. Vy bez předchozí domluvy nikdy nevoláte.“

„Vyrušila jsem vás?“ Projede mnou záchvěv žárlivosti, syrový a kvapný, který zmizí stejně rychle, jako se prve objevil.

„Ne. O co jde?“ Slyším zavrzání a napadne mě, že se právě pohodlně opřel do židle, uvolnil se.

„O nic. Teda vlastně – něco se stalo a já potřebuju vaši radu.“

„Další epizoda?“

„Ne, toho se to netýká. Jde o Jeremyho… však víte, toho chlápka, co –“

„Za poslední tři roky jste se osobně setkala s jedním jediným člověkem, Deanno. Vím, o kom mluvíte. Co se stalo?“

„Nechal mi vzkaz. Před bytem. Na balíku.“ Zprávu mu přečtu a ze všech sil se snažím nepřimýšlet si důraz tam, kde nejspíš vůbec není. Když domluvím, rozhostí se ticho – ticho, které se táhne tak dlouho, až se začnu nervózně ošívat.

„A co čekáte ode mě, Deanno?“

„Že mi řeknete, co mám dělat! Vůbec netuším, jak takovéhle záležitosti řešit.“

„A co chcete udělat?“

„Já… Já nevím, co chci. Proto potřebuju, abyste mi to řekl vy.“

„Co jste cítila, když jste byla s ním?“

Vstanu a začnu přecházet mezi ložnicemi. Překročení té hranice je jako přechod mezi mými dvěma já – od sexy lištičky k osamělé ženě. Od JessReilly19 k osnovající vražedkyni. Pokouším se odstrčit jeho pevnou hruď a najednou je uvnitř – v mých ústech –, jazyk lehounce propletený s mým. Moje vlastní zrádná pusa odpovídá, srdce se mi rozbuší, dlaně samy od sebe přejíždějí po jeho silných pažích. Vnořit čepel řezáku hluboko do kůže, až vytryskne krev, zlehka mi skrápí ruku. Ochutnávám ho, nenasytně hltám každičký podnět, moje ruce zběsile šmátrají a chytají ho za košili, spěšně rozepínají knoflíky. Kdyby se vrátil, znovu ke mně vešel, mohla bych být připravenější, tentokrát svou vražednou misi završit úspěšně.

„Deanno?“

Zaplaším myšlenky, pokusím se znovu soustředit na rozhovor. „Omlouvám se – co jste se to ptal?“

„Jaké bylo ocitnout se v jeho přítomnosti? Co jste cítila?“

„Chtěla jsem ho.“ Na sobě, v sobě, mrtvého pod sebou.

„V jakém smyslu?“ Jeho hlas je tak konejšivý, tak mužný, tak sexy. Rozhodnu se vrátit k růžové posteli, položím se do peřin páchnoucích po latexu a lubrikantu.

„V každém smyslu. Chtěla jsem, aby pokračoval, aby se mě dotýkal, rukama přejížděl po celém těle. Chtěla jsem cítit jeho žár na své kůži. Toužila jsem po jeho tvrdém péru, přála si, aby mě šoustal a přirážel, dovnitř a ven – “ Najednou zmlknu. Prsty mám vnořené v sobě, dírku zmáčenou vlhkostí, tělo prohnuté v kříži – nastavená pro kameru, která na mě nemíří. Co to sakra dělám? Bezděčně jsem vklouzla do role Jessiky, poddala se svému zvyku názorně popisovat sex, jak to mají klienti rádi – zvyku, díky kterému je rychle dostanu na vrchol. S Derekem. Co to se mnou do hajzlu je? Zůstal ve mně vůbec aspoň kousíček mě samotné, nebo všechno pohltily ty dvě rozporuplné osobnosti?

V telefonu slyším jen ticho. Ticho a oddechování.

„Omlouvám se,“ vyhrknu, zvednu se do sedu a pokusím se pokračovat alespoň trošičku profesionálním tónem. „Chtěla jsem, aby mi to udělal, ale taky jsem ho toužila zabít. Bylo to vyčerpávající – vnitřní bitva, ve které měla v jednu chvíli navrch sexuální stránka, jen abych vzápětí ztratila kontrolu a nechala se pohltit nutkáním mu ublížit. Už to nechci znovu prožít.“

„Pak jste se rozhodla.“

„Tak trochu.“

„Tak trochu?“

Zadívám se na hodiny a čekám, snažím se urychlit jejich odpočítávání. A ony se podvolí, poslušně se mi mění před očima. „Už mluvíme půl hodiny. Zavolám příští týden.“

„Deanno, musíme přece dořešit tuhle –“

Ale to už zavěsím, tlačítko tisknu déle, než je nutné, a sleduju, jak displej mobilu potemní, vzápětí zčerná. Přetočím se a seskočím z postele, škubnu horním šuplíkem prádelníku a vyberu si černou ocvočkovanou kůži. Dneska mám náladu být dominou.

48. KAPITOLA CAROLYN THOMPSONOVÁ

JE TŘEBA ZAPLATIT účty za elektriku a plyn. Vlastně mají už teď čtrnáctidenní zpoždění, dluží 124,55 a další prodloužení jim společnost neposkytne. Carolyn Thompsonová kráčí úzkou chodbou k dceřině pokoji a cestou se pokouší přijít na nějaké řešení. Henryho invalidní důchod dorazí až za dva týdny a beztak sotva vystačí na jeho léky, natož na hromadu nesplacených účtů. Strčí do dveří pokoje, tenké dřevo se podmaní bez jediného zvuku, místnost je zalitá slunečními paprsky, které sem proudí oknem. Dívčina postýlka je prázdná.

„Annie,“ volá žena tiše, když vejde dovnitř, aby nevzbudila manžela, který spí ve vedlejším pokoji. Z podlahy bezděčně zvedá odhozenou ponožku a zbytky propíchnutého balonku, hází je do koše na špinavé prádlo a do odpadků. To je pořád něco, buď nemají dost času, nebo dost peněz.

„Annie. Na tohle teď nemám čas, musíme tě nachystat do školy.“ Vrací se na chodbu a otevírá dveře koupelny, nakukuje za sprchový závěs. „Annie!“ křikne naštvaně, pokusy mluvit tiše už vzdala, na to příliš spěchá. „Annie! Vylez, musíme tě obléknout! Nemám čas tě hledat!“

Ze zadního pokoje se ozve šelestění. No bezva. Manžel se probudil. Carolyn zamíří do ložnice.

„Annie si hraje na schovávanou, miláčku. Napřed ji najdu a obléknu a pak přijdu pomoct tobě, dobře?“ Muž přikývne a ona znovu zavírá dveře, prosmýkne se kolem invalidního vozíku v chodbě do obýváku, teď už křičí z plných plic. „Annie Thompsonová! Já si s tebou nehodlám hrát! Pojď sem, hned!“

*

Annie v přívěsu není, což její matka snadno zjistí pětiminutovým pátráním. To je jedna z mála výhod života ve třech na pětasedmdesáti čtverečních metrech. Carolyn vyjde ven, kráčí rázně, potíže s účty na chvilku zapomenuté. Strach zatím nemá.

Henry Thompson se v posteli napřímí, proklíná své nepoužitelné nohy. Slyší, jak jeho žena prohledává dům a volá na dceru, pak se vrací do ložnice a miniaturní místnůstku kontroluje – doufá, že se dívka schovala pod postelí nebo ve skříni. Teď je znovu venku, křičí čím dál tím hlasitěji a častěji. Něco je špatně. Carolyn si to možná ještě neuvědomila, ale tohle není samo sebou. Annie by jim něco takového neprovedla. Nechtěla by záměrně přidělávat starosti své matce, ženě, která se už tak úplně prohýbá pod návalem stresu. Henry si nadzvedne nohy a posune se na hranu postele, rukou se zapře o noční stolek.

Carolyn postává v georgijském prachu, kolem, kam až oko dohlédne, jen bavlníkové plantáže – rostlinky jsou ještě maličké, v raném stadiu růstu, příliš nízké a chaboučké, než aby skryly děcko. Slunce jí praží do zad, opuštěnými poli se prohání lehký vánek. A tehdy jí to dojde: Annie je pryč.

Henry vycítí její zoufalství, ten okamžik, kdy dospěla ke stejnému závěru jako on. Její vnitřní nářek uslyší ještě předtím, než vůbec opustí její rty. A v té chvíli, v tom momentě pochopení, kdy se Carolyn sveze na kolena do venkovského jílu, mu podklouzne ruka a on se skácí k podlaze, mrtvé nohy žádnou oporu nenabízejí.

Kdesi v temnotě se Annie rozpláče.

49. KAPITOLA

HAP0972 JE DO MĚ – nebo spíš do JessReilly19 – zamilovaný. Jeho pravé jméno je Paul. Paul něco-něco, nějaké dlouhé a komplikované příjmení. Žije na Aljašce a pracuje na ropovodu. Tamější dělníci musí být buď mimořádně dobře placení, nebo za mě utrácí osmdesát procent svých výdělků. Pevně doufám, že to první.

Paul je jeden z těch příliš hodných mužů, jejichž osudem je zlomené srdce – tak milý, až už to není sexy. Chatujeme spolu aspoň hodinu denně. Obvykle mě ani nesleduje – jen se přihlásí na mou stránku, spustí chat a pak se prochází po domě a povídá si se mnou telefonicky. Je to ta nejjednodušší zakázka, co mám.

Čas od času mě z toho až píchne u srdce. Mám pocit, jako bych ho okrádala. Ale vím, že kdybych ho nechala a odmítla s ním dál komunikovat, jen by si za mě našel náhradu – takovou modelku, která by přijala dárečky, jež mi neustále nutí, a peníze, které mi v jednom kuse nabízí. Tím si to sama před sebou ospravedlňuju. Vím, že dřív chatoval s holkou jménem Brooke. Doteď se o ní občas zmíní; myslím, že k ní pořád něco cítí. Před dvěma lety zapnul v době předem domluvené seance počítač, přihlásil se na web a zjistil, že je pryč. Hledal ji celé čtyři měsíce, zaregistroval se na každé livechatové stránce, kterou našel, ze zoufalství projel miliony virtuálních profilů. A právě tak objevil mě. Stala jsem se jeho novou Brooke a on se děsí toho, že jednoho dne zmizím i já.

Nejspíš je na Aljašce osamělý. Na fotkách od něj je vidět jen bělost: bílý sníh, jeho bílá fenka, polární medvěd, který jednou zavítal k domu. Ze stovek obrázků, které mi poslal, tvoří fotky jeho samého jen zanedbatelné procento. Přesněji řečeno jsou dvě. A na obou svůj vzhled skrývá. Na té první je oblečený do bundy s kapucí lemovanou kožešinou a utaženou tak těsně, že odhaluje jen oči a kousíček nosu. Myslím, že je napůl Eskymák – z toho mála, co jsem viděla, bych řekla, že má tmavší pleť. Druhý snímek fotil někdo jiný. Byl pořízen za sněhové vánice, jen rozmazané obrysy postavy, která je za hradbou vířících vloček téměř neviditelná. Možná je postižený. Nebo naopak dvojník Brada Pitta, který se bojí, že se do něj zamiluju jen kvůli vzhledu. Ale ať už vypadá, jak chce, jednu věc vím jistě: je hodný. Až příliš. Moc milý na to, abych jeho lásku dokázala opětovat. Což je pro něj jen dobře. Výrazně to snižuje riziko předčasného úmrtí.

Bavíme se úplně o všem a já mu úplně o všem lžu. Nejhorší na něm je, že chce opravdu slyšet všechno, každičký detail o mém životě, a udržování takhle promakané lži je vážně vyčerpávající. Navíc nejde jen o jeho otázky – on mě skutečně poslouchá a nad mými odpověďmi se zamýšlí. Musím si vést kalendář výhradně pro něj, jeden z těch velkých stolních, který mám naaranžovaný tak, abych na něj viděla z pracovní postele. Je v něm můj falešný rozvrh přednášek, smyšlená jména profesorů a každá vybájená událost, o které jsem se kdy během našich telefonátů zmínila. Co se denních aktivit týče, mám bujnou představivost. Někdy se dokonce musím brzdit – příliš mnoho detailů působí podezřele.

Paul rád čte. Na můj účet na Amazonu už mi „daroval“ aspoň dvanáct knih. Mám je vyrovnané na hromádce u postele a opravdu se snažím prokousat tou první, Alchymistou. Už ji čtu půl roku, jenže se do ní pořád nějak nedokážu ponořit. Nejspíš bych to měla vzdát a zkusit nějakou jinou, ale Paul je trpělivý. Nehoní mě; jen mi prostě objednává další a další zatracené knížky.

Jeho fenka se jmenuje Bělouška, což je pro psa to nejpodivnější jméno, jaké jsem kdy slyšela. Taky jsem mu to řekla. Rozesmálo ho to. Bělouška je březí a Paul mi chce jedno štěňátko poslat. Já bych si psa hrozně přála, někdy by se mi taková útěcha fakticky hodila. Vím, že je mi jednadvacet, ale

občas se mi stýská po domově. Ne že bych se snad toužila vrátit do svého rodného domu, ale přála bych si, aby mě někdo objal a ukonejšil. Pohladil po zádech a řekl, že všechno bude zase dobré. Člověk si neuvědomí, jak moc mu chybí kontakt s lidmi, dokud z jeho života nezmizí. Obyčejný dotek může být až nečekaně velkou útěchou.

Zkoušela jsem si pořídit psa přes internet, ale zatím jsem nepřišla na žádný proveditelný způsob. Můžete si ho sice objednat a nechat poslat, ale vždycky si ho pak musíte vyzvednout na letišti. Nejspíš bych mohla nějakého sehnat přes soukromou online inzerci a majitele požádat, aby ho uvázal na chodbě, ale to zní pěkně pochybně dokonce i mým vlastním, na podivnosti zvyklým uším. A kromě toho pes potřebuje venčit, což je pro mě nemožné. A kočky nesnáším.

Paul by mi to štěňátko přivezl osobně. Stačí ho požádat a on udělá všechno na světě pro to, aby Bělouška vrhla co nejdřív, pak popadne psíka a naskočí do prvního letadla sem. Jak už jsem říkala, Paul je až moc hodný. Příliš laskavý, milý a hodný, než abych mu dovolila přiblížit se ke mně na míň než na tisíc kilometrů.

50. KAPITOLA CAROLYN THOMPSONOVÁ

POLICIE OBVYKLE vyžaduje, aby bylo dítě pohřešované alespoň čtyřiadvacet hodin, než ho oficiálně prohlásí za „nezvěstné“. Je to archaické pravidlo, které už za dobu své existence vedlo k mnoha zbytečným úmrtím. V okrese Bulloch ale na nic takového nehrají. V městečku se dvěma strážníky a jedním vozem, kde se zná každý s každým, brali Anniino zmizení vážně už od počátku.

Carolyn a Henry Thompsonovi sedí v malé kanceláři, která zabírá polovinu brookletské policejní stanice – ona na kovové židli, on ve svém kolečkovém křesle –, naproti nim strážník John Watkins, muž, který chodil s Henrym na střední, vedle Carolyn sedával v kostele a Annie držel za ruku, když potřebovala pomoc přejít hlavní ulici. Obličej má protáhlý, vrásky zdůrazněné léty kouření a pobytu na slunci; následkem ranních událostí jako by ještě zestárl.

Carolyn volala na stanici v 7.35 a mluvila s recepční Maribel, která hned vysílačkou zburcovala Johna, jenž si v kavárně Stará Pošta naproti přes ulici dával ranní kávu se svým jediným kolegou Hankem. Ten teď spolu s několika uniformovanými policisty z šerifovy kanceláře prohlíží Thompsonovic přívěs a vysílačkou na Johnově stole, která je nastavená na osmou frekvenci, je informuje o všech nalezených stopách. Ty ovšem neexistují. Žádné známky násilného vniknutí, nic nenasvědčuje, že se zde odehrál zločin. Žádná krev, podezřelé předměty, stopy od pneumatik nebo svědci. Okno dívčina pokoje je příliš malé, než aby se jím mohl kdokoliv protáhnout dovnitř, a nevypadá to, že by někdo manipuloval s rozviklaným stolkem, který stojí pod ním. Holčička se buď vypařila, nebo vstala a z domu vyšla o vlastní vůli.

„Jsem si jistá, že jsem večer přední dveře zamykala.“ Ženin hlas je pevný, ačkoliv klidný výraz ve tváři zachovává jen s vypětím všech sil.

„Carolyn si dává na dveře dobrý pozor,“ doplňuje Henry. „Obyčejně ještě vstane z postele a znovu se přesvědčí, že jsou opravdu zamčené. Trochu se bojí, však víš… žijeme tam úplně sami.“ S bezbranným manželem. Ta nevyslovená myšlenka zůstane viset ve vzduchu.

„Myslíte, že by dokázala dojít až k Bakerovým?“ John se opře a s propiskou v puse manželský pár pozoruje.

„Kdyby chtěla, určitě by to do města zvládla. Však ji znáš – má silnou vůli, a když se pro něco rozhodne, jen tak to nevzdá.“ Mužův chraplavý hlas je nepatrně rozechvělý, a přesto urputný, plný hrdosti. „Ale bojí se tmy. Nešla by z domu uprostřed noci, natož po neosvětlené silnici do města. A Carolyn jí zkontrolovala boty – všechny tam zůstaly. Takže byla bosá.“

John přikývne, chápe, kam vedou jeho nevyřčené úvahy. „Zavolám federály a požádám je, aby vyhlásili pátrání. Opatrnosti není nikdy nazbyt.“

Carolyn vstane a sevře manželovo rameno. „Zavolám do obchodu, že dneska nepřijdu.“ Muž přisvědčí a zvedne k ní oči, jejich stísněné pohledy se setkají.

„Bude v pořádku, Carolyn,“ zašeptá. „Slibuju.“ Žena zamrká a uhladí si šaty. „Brnknu do krámu.“

51. KAPITOLA

OD DOBY, kdy jsem žila normálním životem, už uplynulo tolik času, že ani nevím, jestli bych to vůbec ještě uměla. Kdyby se všechny moje temné fantazie jako mávnutím kouzelného proutku rozplynuly, dokázala bych fungovat v běžné společnosti? Tvrdím sice, že toužím po normálním životě, ale ve skutečnosti mám teď všechno zařízené přesně tak, jak chci. Jím si, kdy a jak se mi zamane – tedy pokud nepočítám to, že jsem odsouzená krmit se po zbytek života v mikrovlnce ohřátými kuřecími těstovinami se zeleninou. Mám svůj vlastní prostor, osmdesát čtyři čtverečních metrů bez otravných známek cizí přítomnosti, něčích bot na své podlaze, jejich těla ve své posteli. Mám přátele, svým způsobem: lidi, kteří jsou za mou pozornost ochotní platit jako mourovatí, visí mi na rtech a s radostí překopou celý svůj denní program, jen aby mohli být se mnou. A pak je tu Jeremy. Líbím se mu, protože jsem zvláštní, záhada. A těch sto sedmdesát dva centimetrů dokonalých křivek, kterými se pyšním, taky ničemu neškodí. Ale stál by o mě, kdybych byla úplně obyčejná holka? Taková, co tráví sobotní odpoledne v nákupním centru a chichotá se při telefonování s kamarádkami? Taková, se kterou by mohl opravdu žít, chodit s ní a poznat ji dost na to, aby zjistil, že vlastně vůbec záhadná není? Není možné, abych ho přitahovala svou povahou vzhledem k tomu, že moje povaha znamená zvrhlou a chorou duši, takže ho na mně musí lákat ta tajemnost. Kdybych byla schopná vrátit se do běžného života, začít chodit na večírky a do kina, jezdit na výlety, úplně normálně se bavit s lidmi… možná bych tohle všechno získala a zároveň kvůli tomu přišla o něj.

Jsem mezi svými čtyřmi stěnami, bez normálnosti, spokojená. Osamělá? To ano. Deprimovaná? Občas. Ale tak už to se spokojeností chodí. Znamená to být se svou situací smířený natolik, že vás ani neláká pokusit se ji změnit.

Myšlenky na návrat do společnosti jsou pro mě stejně nebezpečné jako lpění na tom vystřihovánkovém albu. Naděje jako taková je nebezpečná. Naděje se může snadno stát tou uvolněnou nitkou, která rozpárá matérii lidské příčetnosti.

*

Pátrání je vyhlášeno v pondělí v 9.14 ráno a upozornění okamžitě předáno médiím a dopravním společnostem, zpráva přeruší vysílání všech televizních a rozhlasových stanic, hned se objeví na dálničních tabulích v Georgii, Alabamě, Jižní Karolíně a na Floridě. Během té jediné minuty je automaticky rozesláno více než osmdesát tisíc textových zpráv a na webových stránkách po celé zemi se objeví bannery s informacemi.

Já o tom nevím celých pět hodin, které strávím prací. Ve 14.21 se posadím na podlahu v předsíni, opřu se o dveře a otevřu e-mailovou schránku. Z vaničky marinovaného kuřete s divokou rýží stáhnu ochranný film a zrovna polykám první sousto, když mě upoutá titulek postranní reklamy. Kliknu na odkaz a zobrazí se policejní hlášení.

Annie Cordele Thompsonová

PÁTRÁNÍ vyhlášeno v: Georgii

Poslední aktualizace: Pondělí 23. dubna 09:14:08

Ve státě Georgie bylo vyhlášeno PÁTRÁNÍ po šestileté Annie Cordele Thompsonové. Dívka byla naposledy spatřena v sobotu večer v cca 20.15 hodin, když se ukládala ke spánku. Je asi 95 cm vysoká, má blond vlasy a modré oči. Policie nemá v současné době k dispozici žádná přesnější vodítka, ale předpokládá, že se dívka nachází v oblasti kolem georgijského města Savannah. Policie

žádá veřejnost o pomoc při pátrání.

Pod zprávou je uvedené číslo bezplatné krizové linky doplněné prosbou, aby ji občané využili v případě jakýchkoliv informací ohledně místa, kde se pohřešovaná zdržuje. Dlouho na stránku bez hnutí zírám, pak se natáhnu pro mobil a číslo vyťukám.

Vyzvání pětkrát, než ho zvedne muž s úsečným, nepřátelským hlasem.

„Volám ohledně Annie Thompsonové.“

„Jistě. Vaše jméno, prosím.“ Zaváhám. „Jessica Reillyová.“

„A telefonní číslo, ze kterého voláte?“

Dám mu ho. Jsem si jistá, že ho beztak vidí na monitoru před sebou. Žaludek mám úplně stažený, dělá se mi špatně. Tohle je hloupý nápad – hrozba mému poustevnictví, důsledně zpřetrhaným pojítkům se světem.

„A jaké máte informace?“ Jeho hlas je chladný, bezvýrazný.

„Měli byste prověřit Ralpha Atkinse. Je to instalatér a žije v Brookletu v Georgii.“

„V jakém vztahu je k pohřešované?“

„Nevím, jestli je mezi nimi nějaký vztah.“

„Co je tedy spojuje?“

„Já… nevím.“ Tenhle rozhovor nikam nevede, řítí se do hlubin se stejnou rychlostí jako neovladatelné lyže z kopce. Slyším slabost ve svém hlase a nenávidím se za ni.

„Proč mi tedy nevysvětlíte, co víte?“ Pod rouškou profesionální odměřenosti se ozve náznak laskavosti.

„Vím, že jsem s Ralphem Atkinsem vedla řadu rozhovorů, během nichž se projevila jeho touha po sexuálních aktech s malou holčičkou jménem Annie.“

„Řekl vám její příjmení?“ Zaskřípu zuby. „Ne.“

„Proč jste to nenahlásila úřadům?“

„Pokoušela jsem se zjistit víc informací. O Annie – kdo to je, jestli vůbec existuje.“

„Jak dlouho Ralpha znáte?“

„Já ho vlastně osobně neznám. Je to můj klient. Jsem operátorka na internetovém livechatu.

Poskytuju virtuální sex za úplatu.“

„A během jedné takové sexuální schůzky se vám zmínil o Annie?“ Ztratila jsem ho. Slyším to v jeho tónu, slovech zahalených pláštíkem nedůvěry.

„Ano.“

„Máte jeho adresu?“

Odříkám mu ji a cítím naději i lítost zároveň. Naději, že ji objeví, a lítost, že tu zrůdu nebudu moct sprovodit ze světa sama.

Když se rozloučíme, dál sedím na zemi a přemýšlím. O víru v policii jsem přišla už dávno; pravdu nejsou schopni zjistit, ani když ji mají přímo pod nosem. Můj telefonát je může přivést na Ralphovu stopu, možná dokonce vést k záchraně Annie. Ale musím být připravená pro případ, že selžou. Musím vzít věci do vlastních rukou.

Otevřu soubory, které mi před třemi hodinami poslal Mike, a začnu procházet zvrácený obsah počítače a mysli uživatele RalphMA35. Najít to, co hledám, mi netrvá dlouho.

Potvrzení jeho úchylky je obsažené ve složce s obrázky a videi, v e-mailové schránce pak objevím newslettery, kopie jeho diskuzních příspěvků a korespondenci týkající se pedofilních choutek.

A v historii prohlížeče mě čeká úplné terno – nedávno projížděl inzertní nabídky pronájmů a ke dvěma se vrátil víc než pětkrát. Znovu se podívám do mailu a pátrám po zprávách, které by s tím mohly souviset. Najdu dva týdny trvající výměnu mailů i její výsledek – smlouvu na šestiměsíční pronájem pozemku pod nějakým stupidním smyšleným jménem. Zálohu poslal majiteli šekem, nájem běží od 1. dubna.

Bingo!

*

Zírám na nájemní smlouvu, na adresu, kde by právě teď mohla být Annie, a připadám si žalostně nepřipravená. Vzhledem k uplynulým třem letům je to až směšné. Tři roky myšlenek na smrt, snění, že někoho připravím o život, a teď když přijde čas jednat, najednou nemám sebemenší tušení jak to vlastně provést. Selhání u Jeremyho, to, jak snadno mě přepral, moje slabost proti jeho síle – mám to pořád v živé paměti, snad až příliš. Možná to nedokážu, možná selžu znovu. Ale v hlavě se mi ozývá jedno slovo, pokyn, jehož příchodu tak dlouho bránil jeho předchůdce POČKEJ. Tím slovem je BĚŽ.

BĚŽ!

52. KAPITOLA

NŮŽ: MÁM. Ze starého vybledlého kufru shodím hromady knížek a vytáhnu jediný předmět, který se v něm ukrývá – černý nůž s úzkou čepelí, která vystřelí z rukojeti, sotva stisknu pojistku na přední straně, dlouhá a tenká, neskutečně ostrá. Tu kudlu jsem si pořídila ve slabé chvilce, tedy spíš během čtyř slabých hodin, které jsem strávila důkladným studiem jednotlivých typů nožů a hledáním toho nejefektivnějšího vražedného nástroje. Moje zabijácké představy se téměř výhradně zaměřují na smrt ubodáním. Pokud bodnete na správná místa a vyhnete se hlavním tepnám, způsobí kudla víc krve, větší utrpení oběti a také pomalejší smrt. I když při téhle misi se, co se zbraní týče, nehodlám nijak omezovat. Zastrčím nůž do kapsy u mikiny.

Pistole: mám. Když jsem se stěhovala od prarodičů, směřovaly mé kroky ze všeho nejdřív do zastavárny. Požádala jsem o zbrojní povolení a teď jsem hrdou majitelkou revolveru Smith & Wesson model 317. Přenesu si kancelářskou židli k ledničce a vyšplhám se na ni, rukou šmátrám v mezeře mezi stěnou a zadní stranou spotřebiče, dokud nenahmatám okraj izolepy, celý zrnitý od omítky a po stranách odchlípnutý. Natáhnu se ještě dál a už v ruce svírám látkový sáček, který je pomocí lepenky k chladničce připevněný. Škubnu. Páska povolí a pytlík je najednou venku, tisknu si ho na prsa a opatrně seskakuju ze židle. Když jsem si tu pistoli pořídila, trávila jsem jejím čištěním celé dny. Nesmírně ráda jsem ji svírala v ruce a vnímala její váhu, zbožňovala zkoumání jejího smrtícího mechanismu. Tehdy jsem na střelnici chodívala dvakrát třikrát týdně, mé nutkání nadšené jako děcko v cukrárně kdykoliv se v mém zorném úhlu objevil terč. Pokud někdo z přítomných považoval za zvláštní, že se trefuju do věrných napodobenin lidských postav, nikdy se o tom ani slůvkem nezmínil. Teď jsem svou zbraň nečistila – vlastně se jí ani nedotkla – už víc než dva roky. Je to sladkobolné setkání.

Auto: nemám. Potřebuju vůz. Sednu k internetu a hledám nejbližší půjčovnu. Na stránkách společnosti Enterprise se dočtu, že mě i s autem vyzvednou z domova, a tak zavolám napřed tam. Je skoro pět. Muž na druhém konci drátu mi oznámí, že mi bohužel nemohou vyhovět dřív než zítra ráno. Pustím se do hledání taxislužby.

A vtom se ozve klepání na dveře – dva kratičké údery.

Jeremy.

*

V ruce svírá kytici, což i jemu samotnému, teď když o tom přemýšlí, připadá jako pěkně absurdní gesto. Stojí před jejími dveřmi a potí se, z kopretin jsou po celém dni v rozpálené dodávce povadlé chudinky. Tohle je jeho poslední zastávka, záměrně se k ní rozhodl zajít až na samém konci pracovní doby, protože doufal, že se znovu pořádně zamyslela nad jeho vzkazem a dnešek bude tím dnem, kdy ho konečně pozve dál.

Dveře se rozletí a ten nečekaný pohyb ho úplně ohromí. Stojí tam ona, menší, než jak si ji pamatuje, oblečená v černém. Zvedne ruku, čapne ho za košili a vtáhne do bytu.

Jeho lechtivé fantazie se znovu ozývají, více než připravené pokračovat až na vrchol slasti; možná teď přijde vášnivý polibek, pak ze sebe servou šaty a dají si pořádnou šukačku rovnou tady, na ošoupané podlaze. Dívka ho nechá stát uprostřed bytu přímo mezi dvěma ložnicemi, ta hloupá kytice ho v rukou nesnesitelně tíží. Jeho představy trochu ochabují, péro jakbysmet. Neznámá přejde k pracovnímu stolu, nakloní se nad počítač a zběsile ťuká do klávesnice, pak na něj přes rameno

houkne: „Máš auto?“

„Auto?“

„Ano. Automobil.“

„Jo – ale teď jsem tu firemní dodávkou. Přinesl jsem ti kytku.“

„Vyhoď ji. Koš je v kuchyni.“ Dopíše a sáhne za notebook, odpojí ho ze sítě, kabel si chvatně obtáčí kolem ruky. „Děkuju,“ dodá ještě a obrátí se, zadívá se mu do očí, jako by si až teď vzpomněla, že se něco takového sluší. „Koš. V kuchyni.“

„Jasně.“ Jeremy poslušně přejde k lince a napěchuje odmítnuté květy do odpadků, čímž slisuje vyhozené vaničky od hotovek. To bysme teda měli. Napadne ho, že vlastně vůbec nevypadá na ten typ ženy, co touží po srdíčkách a kytičkách, cukrkandlových vyznáních lásky. Obrátí se a chvilku ji pozoruje, zatímco přebíhá po bytě, rozepíná černý batoh a vkládá do něj svůj počítač i s kabelem.

„Už máš padla?“

„Jo. Ty trpíš alergií na pyl?“

„Kde máš auto?“

„Je to dodávka. Stojí v distribučním centru.“

„Jak je to odsud daleko?“

„Nóó… tak deset minut. Ty se někam chystáš?“ Možná je to hloupá otázka, ale ona dělá přesně takové úkony, které lidé obvykle provozují před odchodem ven. Ven z bytu. Dokonce je i obutá.

„My.“

„My co?“

Zastaví se a střelí po něm rozmrzelým pohledem. „My se někam chystáme. Potřebuju auto. Dovez mě ke svému a já ti zaplatím taxíka domů. Zítra ti ho vrátím.“ Pak se znovu otočí k batohu a vloží do něj nějaký tlustý černý předmět a svazek bankovek. Jeremy zachytí nápis na papírovém přebalu a jeho mozek okamžitě zapochybuje, jestli ho nešálí zrak. 10 000 dolarů?

„Ehm… ne.“

„Ne?“ Stane mu tváří v tvář, její oči, tmavé a sebejisté, se vpíjejí do těch jeho. Ta vyšinutá osobnost, která ho minule toužila ubodat k smrti, zmizela, nejspíš si dala pauzu na kávičku kdesi v hlubinách své mysli.

„Promluvíme si o tom cestou. Jdeme,“ rozkáže a popadne svazek klíčů, nasadí si batoh a vyrazí ke dveřím. Jeremy nemá jinou možnost než ji následovat.

Dívka se obloukem vyhne výtahu a na okamžik zaváhá, než rozrazí dveře schodiště na konci chodby a rozběhne se dolů. Všech šest podlaží zdolá za chviličku: vypadá to, že nemá času nazbyt. Jeremy se jí žene v patách a pokouší se pochopit, co se to tu ksakru děje, jestli by se neměl u nejbližšího koše zbavit řezáku. Dole v přízemí se dívka zarazí, zhluboka dýchá. Pak zatlačí do dveří a vykročí ven do jasného dne.

Upírka. Jeremymu se hned vybaví neteřina myšlenka, když si všimne, jak reaguje na slunce. Zavrávorá a chodidla pevně tiskne do země, přimhouřenýma očima vzhlédne k obloze – jako by se jediným kratičkým pohledem pokoušela všechno obsáhnout a zároveň se tomu vyhnout. Stísněně se rozhlíží kolem, a když uvidí jeho dodávku, okamžitě k ní odškobrtá.

53. KAPITOLA

MŮŽE VÁM TO PŘIPADAT směšné, ale já mám strach ty dveře otevřít. Bojím se, že až moje temná stránka na vlastní oči uvidí neomezené možnosti vnějšího světa, začne řádit jako uragán. Děsí mě, že by ta holčička měla poslouchat slova, která já slýchala v uplynulých čtrnácti dnech, že zůstane vystrašená a sama, zatímco se já vydám vraždit kolemjdoucí, pustím se do zohavování toho dokonalého tělíčka „mého“ kurýra, který teď stojí pouhých pár metrů ode mě. Ve svém bytě dokonce neotvírám ani větrací mřížku, protože se bojím spouštěčů, které by se za ní mohly skrývat: zvuků a vůní normálnosti, jež by třeba probudily mou psychózu, nebo snad něco ještě horšího – vzpomínky na to, jaké to je být normální. A právě toho se hrozím nejvíc, když z domu vycházím. Že okusím normálnost, vyrazím do jejích ulic a projedu se v dodávce, spatřím její normální úsměv. A neodolám. Že si začnu celou záležitost rozumově zdůvodňovat a nakonec sama sebe přesvědčím, že to zvládnu. Budu si lhát jen proto, že tak strašlivě toužím po návratu do světa. A pak… bum.

Jakmile se dostatečně vystresuju představami, stlačím páku dveří a vyjdu ven do jasného dne.

Přes veškeré duševní přípravy mě to rozhodí. Lidé si neuvědomují, kolik horečné činnosti, hluku a vůní zaplaví jejich smysly, když udělají něco tak prostého jako vykročení na ulici. Byla jsem zavřená až příliš dlouho. Hrubý chodník pod podrážkami, to, že jsem vůbec obutá – nohy se mi škvaří, připadají mi nezvykle těžké. Do nosu mě udeří nepříjemný zápach výfukových plynů a z žáru světelného zdroje, který není umělý, mi naskáče husí kůže; odvyklým smyslům připadá slunce příliš ostré a silné. Přimhouřím oči a rozhlédnu se, najednou toužím po úkrytu a ochraně, jež by mi mohlo poskytnout vozidlo. Jeremyho dodávku uvidím hned u obrubníku a na nejistých nohou k ní zamířím.

Předběhne mě a otevře mi dveře na straně spolujezdce, ze sedadla chvatně odsune bundu a krabici, zahanbeně se na mě uculí. Protáhnu se kolem něj a nasednu, opřu se do vyhřátého koženkového sedadla. Na okamžik mě úplně pohltí venkovní svět, duhové představení barev a událostí odehrávajících se přímo před mýma očima, krása každodennosti mi vábivě kyne. Zaplaví mě obrázky, vzpomínky – jak jsme se Summer válely sudy –, vlna nostalgie mě dokonale rozptýlí. Jeremy se posadí za volant a nastartuje, vzduchem se line řev motoru; než dodávka konečně chytne, několikrát se škytavě zakymácí. Jsem nervózní z neexistence bezpečnostních opatření, svět bez pevných dveří naplněný burácením motoru je pro mé dlouho strádající smysly nezvyklý, podivný. Donutím se soustředit, vytáhnu notebook a otevřu kopii Ralphova pevného disku, pátrám po něčem – čemkoliv –, co jsem mohla přehlédnout. Jeremy něco povídá, ale pro mě je to jen nesrozumitelná změť slov v pozadí, kterou ignoruju. Všechny moje myšlenky jsou zaměřené na snahu najít Annie a co nejdřív se k ní dostat. Pak ovšem ucítím šťouchnutí na rameni a automaticky se na něj podívám, sleduju prst, ruku, která vede až k Jeremyho rozčilené tváři.

„Dávej přece pozor! Pokouším se s tebou mluvit.“

„Nesahej na mě,“ zavrčím a dál projíždím složky, čas od času na některý ze souborů kliknu.

„Kam se chystáš?“

„Potřebuju někoho navštívit. A je nesmírně důležité, abych se tam dostala co možná nejdřív.“

„Proč nemáš vlastní auto?“

„Nevycházím z bytu. Auto by bylo jen zbytečný výdaj.“

„A proč nechodíš ven?“

„Tohle nemá smysl. Můžeš se, prosím tě, zaměřit na to, abys mě co nejrychleji odvezl k autu?“

„Já ti svou dodávku nepůjčím.“

Zvednu oči od počítače a vytřeštím je na něj. Do hajzlu. To je dost zásadní problém. „Proč ne?“

„Máš vůbec řidičák?“

„No jistě. Jsem bezvadná řidička – víc než tři roky bez nehody a bez jediné pokuty,“ prohlásím s vážným výrazem, přestože v duchu se válím smíchy a poplácávám se po zádech za vlastní vtipnost.

„Co chceš?“

„Co chci?“

Bože, to je jako mluvit s papouškem. „Co chceš výměnou za půjčení káry.“ Tvář se mu zkroutí do popuzené grimasy. „Chci vědět, o co tady sakra jde!“

„Nemám čas na vysvětlování, ale jednu věc ti říct můžu: potřebuju tvou pomoc. Jestli mi vážně nechceš svěřit dodávku, hoď mě aspoň do autopůjčovny. Nějakou najdu na mobilu.“

„Dovol mi jet s tebou.“

„Nepřipadá v úvahu. Už tak mám co dělat, abych vedle tebe zvládla sedět.“

Široký úsměv, který se mu rozlije po tváři, dává tušit, že moje formulace nebyla právě nejvhodnější. „Ne z toho důvodu, Beckhame.“

„Aha.“ Protáhne obličej. „Pořád máš ty svoje ubližovací choutky?“

Navzdory rozčilení se neubráním pobavenému úšklebku. „Jo. Pořád mám ty ‚choutky‘.“

„Nepřemůžeš mě.“

„I kdyby to byla pravda, nemám teď čas ani sílu se s tebou rvát. Mám na práci něco důležitějšího.“

„Rande.“

„Jaké rande?“ Najdu složku s názvem „Annie“ a otevřu ji, na monitoru se objeví stovky fotografií blonďaté dívenky, ty nejnovější očividně focené tajně. Na jednom snímku má holčička kolem ramen růžové boa, na hlavě umělohmotnou korunku a před sebou narozeninový dort. Annie. Mou radost z toho, že jsem ji našla, okamžitě zkalí myšlenka, že se na světě najde zrůda, která by takovému rozkošnému malému andílkovi mohla chtít ublížit.

„Ptala ses, co chci. Půjčím ti auto a ty za to se mnou půjdeš na rande.“

„Nepřichází v úvahu.“

To už vjíždíme na opuštěné parkoviště zprava lemované řadou firemních dodávek, dokonalých klonů té naší. Jeremy se soustředí na řízení, najede si a pak zacouvá na místo úplně vpravo. Vypne motor a obrátí se na mě, v očích pátravý pohled.

Bojuju s touhou začít se ošívat a oči sklopím ke klíčkům. BĚŽ! Ten příkaz mi tepe v hlavě.

„Prosím,“ vypravím ze sebe s námahou, to slovo mi připadá cizí. Před kamerou ho sice používám často, ale po pracovní době jako by pro mě neexistovalo.

„Tak pusu.“

Zamračím se. Je mi jasné, že se snaží vyjednávat, a líbání je to poslední, na co mám v tuhle chvíli chuť. „Čtyři sta dolarů. To by mělo za použití dodávky stačit víc než bohatě.“

„Ne,“ odvětí tiše, pohled stále upřený do mých očí. Ty jeho jsou světlezelené, připomínají mi šaty, co jsem nosila na střední. Opustím ty magické duhovky a kloužu pohledem níž, spočinu na jeho rtech a najednou se mi vybaví, jak na mně ležel, naše ústa propojená, jeho ruce na mé nahé kůži. BĚŽ! Nakloním se vpřed a s povzdechem zavřu oči, rty pevně semknuté.

Můj chabý pokus o odpor překoná, sotva na ně přitiskne ty svoje. Úplně roztaju, vmžiku zapomenu na všechno kromě jeho dotyku na své šíji, ruky, jež mě chytá za vlasy a přitahuje si mě blíž, vpíjí má ústa do těch jeho, která je obsáhnou jediným dokonale plynulým pohybem. Jeremy mi do života vnesl chaos, polapil mou duši a uzdravil její část, to vše v pouhých několika vteřinách – moje rty opětují jeho polibky, ruce spouštím z batohu a prohrábnu mu vlasy, lačně tahám, svírám je v dlaních, nemůžu se ho nabažit.

BĚŽ! Odstrčím ho. Rozpojíme se a já nechám ruce ještě na okamžik položené na jeho silných ramenou, z omámených očí vyčtu obavy. Zhluboka dýchám a pohledem se snažím vyhnout jeho ústům.

„Prosím,“ zašeptám. „Musím jít.“

Přikývne a pohodlně si natáhne nohy, pak mi k očím zvedne kroužek s klíči.

„Je to ta šedá fordka za budovou.“

Zaplaví mě úleva a já sevřu klíčky v dlani a usměju se na něj. „Díky. Máš to u mě.“ Popadnu batoh a otočím se, můj úprk zarazí stisk na koleni. Tázavě se na něj obrátím a zjistím, že mi podává vizitku.

„To rande. Uvažuj o tom. Máš tam číslo mýho mobilu.“

Zaváhám, ale pak přikývnu, popadnu vizitku a vyskočím z auta. Obejdu vůz, a než se rozběhnu k zadnímu traktu budovy, ještě na Jeremyho vrhnu poslední, bleskový úsměv.

*

Jeremy ji pozoruje, nejisté kroky zdřívějška jsou tytam – teď jejímu běhu stabilitu dodává spěch. V hlavě se mu ozve jeho prapůvodní myšlenka. Před něčím se schovává. Nevypadá jako někdo, kdo se skrývá, spíš jako člověk, co se konfrontaci řítí vstříc s otevřenou náručí a hodlá si ji pořádně vychutnat.

Neměl ustoupit, nikdy jí neměl půjčovat auto, a to ještě za pouhý polibek. Jenže ona ho vážně potřebuje, naléhavost tryskala z každého jejího pohybu, v očích směsici paniky a odhodlání. Ať už míří kamkoliv, pryč od někoho nebo naopak k něčemu, musí jít o něco důležitého. Rozhodně mnohem významnějšího než drobná komplikace v podobě shánění odvozu domů.

Bezděčně se zamračí, když si vzpomene na jejich první setkání, na to šílenství v jejích očích, na pokus o násilí. V poslední hodině tuhle zlověstnou stránku její osobnosti úplně přehlížel, stranou ji odsunulo vzrušení z toho, že je v její blízkosti, že si ho všímá a zapojila ho do svého života. Tentokrát se chovala docela normálně. Příčetně. Že by to byl jen trik? Nová verze sexuální léčky, kterou na něj zkoušela posledně? A zrovna v tu chvíli se ozve hučení motoru jeho dodávky, zaskřípění pneumatik o asfalt, zatímco dívka z 6E vyjíždí z parkoviště kamsi na východ. Jeremy s žaludkem hrůzou čím dál tím staženějším doufá, že právě vyšinutému cvokovi neposkytl prostředky k nějakému příšernému činu.

54. KAPITOLA

MŮJ POSLEDNÍ kluk byl Jesse Howell. Seznámila jsem se s ním v osmnácti ve fastfoodu Taco Bell, když nabídl, že mě pozve na to taco za osmdesát devět centů, které jsem si objednala. Na rozcuchaných vlasech měl nasazenou čepici kšiltem dozadu a pod tílkem se mu rýsovala svalnatá opálená hruď. Chodili jsme spolu měsíc – dost dlouho na to, aby pochopil, že mu nepodržím, pak se rozhodl zkusit štěstí jinde. Bylo to tak lepší, stejně by nám to neklapalo. Nechápal mou posedlost horory, mně se zamlouvalo, jak dokonale napnutou má kůži v obličeji. Byla by škoda přearanžovat takové rysy, zničit tak perfektní tvářičku jen kvůli krveprolití. Jednou v noci se probudil a zjistil, že se nad ním skláním s kuchyňským nožem v ruce. Právě jsem uvažovala, kam ho bodnout nejdřív, jestli do krku nebo do hrudi, když najednou otevřel oči. Bylo to snadnější, dokud spal, dokud jsem mu neviděla až do duše. Dokud byl jen čistým plátnem čekajícím na první cákanec rudé krve.

Když se vzbudil, zkameněla jsem. Zatvářil se zmateně, jak se jeho mozek horečně pokoušel prokousat vrstvami spánkového omámení a rozšifrovat tu scénu, která se před ním odehrávala. Nebyla jsem si jistá, co vlastně v šeru pokoje vidí, a rychle jsem nůž upustila na zem, sklonila se k němu a snažila se ho rozptýlit polibkem. Odstrčil mě a pak nařkl, že jsem mu chtěla ušmiknout tu jeho dokonalou hřívu.

Ráno jsem si strčila zubní kartáček do kabelky. Pochopila jsem, že přespávání u někoho zkrátka nezvládnu. Ještě štěstí, že se probudil, měl vážně až moc pěkný kukuč, než aby skončil odporně zohavený.

*

Carolyn stojí na chodbě policejní stanice a plní umělohmotný kelímek vodou z pítka, pozoruje proud čiré tekutiny, nádobka jí v rukou těžkne. Koutkem oka zaznamená pohyb a vzápětí přímo před sebou ruku, která jí kelímek vykroutí.

„Ukaž, já ti to vezmu, Carolyn.“

Žena vzhlédne rovnou do očí Johna Watkinse. „Jo, to jsi ty, Johne. Díky.“

Strážník se k ní nakloní blíž a ztiší hlas. „Ráno jsem se trochu poptával kolem. Mluvil jsem s kolegy z okresů Screven a Evans. V obou zmizela holčička Anniina věku, ze Screven před sedmi roky, z Evans před třemi. Nikdy se nenašly. Ještě čekám na telefon z Effinghamu, jestli v posledních deseti letech taky neměli podobné zmizení. Mohlo by jít o sériového –“

„Johne, prosím! To slovo přede mnou neříkej. Já… to teď prostě nesnesu.“

Z očí mu zmizí tvrdý výraz. „Proboha promiň, Carolyn. Vůbec mi to nedošlo.“ Pak se s hlavou sklopenou k podlaze odmlčí. „Zkrátka na takové věci tady u nás nejsem zvyklý. Však nás znáš – obyčejně řešíme jen zaběhnuté krávy a násilnické manžely.“ Jeho výslovnost, to lenivé jižanské převalování slov na jazyku, jí připadá konejšivá, nese v sobě tolik šťastných vzpomínek na lepší časy. „Půjdeš se mnou ven, Carolyn? Potřebuju cigáro a společnost by se mi hodila.“

Carolyn se ohlédne ke kanceláři, která se jim na posledních šest hodin stala vězením, otevřenými dveřmi zahlédne kousek manželova kolečkového křesla. „Ale jenom na chvilku. Čerstvý vzduch mi udělá dobře, ale nechci tu Henryho nechávat moc dlouho samotného.“

John se pousměje, jeho oči ovšem zůstávají vážné. „Super.“ Stlačí páku dveří a galantně jí je podrží, Carolyn vyjde ven, do nechráněných očí ji okamžitě udeří ostré sluneční světlo.

Policejní stanice se nachází na nepříliš zajímavém nároží na samém konci hlavní ulice. Městečko není nijak veliké, takže se může pyšnit jedinou nákupní třídou, po které se teď prochází pár místních,

dlouhou pouhý blok a lemovanou jen hrstkou obchodů. Tady život pokračuje obvyklým tempem; lidé se starají o vlastní záležitosti, slepí vůči jejímu trápení. Ženě, které se právě pod rukama hroutí celý svět, připadá tenhle důkaz normálnosti mučivě nefér. Opře se o zeď a zkříží ruce na prsou, pak se obrátí na svého společníka. „Tak o co jde? Našli ji?“

„Cože?“ Muž překvapeně vykulí oči.

„Kouřit jsi přestal už před šesti lety. V jednom kuse jsi o tom mlel a stěžoval si tak, že to nejspíš slyšeli až v Savannah. Takže jsi mě sem, pryč od manžela, odvedl z nějakého důvodu. O co jde?“

„Skoro se mi o tom ani nechce mluvit…“ John se zadívá na špičky svých bot, odplivne si do prachu cesty. „Volali federálové. Na krizovou linku se jim ozvalo pár lidí. Většinou o nic nešlo, ale jeden člověk – mladá žena – volala kvůli Michaelovi.“

Carolyn ztuhne a narovná se, vymaní záda z objetí bělostných cihel. „Michaelovi? Mému bratrovi?“

„Jo. Až na to, že mu neříkala Michael, ale Ralph. Do médií se vůbec nedostalo, odkud přesně Annie zmizela, jen že k tomu došlo v oblasti kolem Savannah, takže je docela zvláštní, že se ta holka hned ozvala a zmínila se o Michaelovi, nemyslíš?“ Strážník si ji zkoumavě prohlíží usazený na kapotě nejbližšího vozu, starého černobílého policejního auta.

Carolyn střídavě zatíná pěsti, pokouší se uklidnit své náhle přerývané dýchání. „Co říkala?“ hlesne nakonec.

„Že spolu vedli několik hovorů – sexuálního rázu. A jejich hrátky se pokaždé týkaly jeho fantazií o vztahu s malou holčičkou. Jménem Annie.“

Svět se nad ní zničehonic uzavře a pohltí ji černá temnota, která jí zatemní pohled, vlastní nohy ji najednou neunesou. John přiskočí a chytí ji za paže, zvedá ji ze země. „Carolyn. Carolyn! Teď musíš být silná. Vstaň. Potřebuju tě tady.“

Odstrčí ho a vrávorá k autu, sveze se na kapotu. Ruce se jí třesou, bezmyšlenkovitě drtí látku šatů, aby ji vzápětí znovu uhladily. „Panebože. Ptal ses na to Juniora? Je to jeho syn, možná…“ Slova se vytratí, Carolyn si rukou zakryje pusu. Devatenáctiletý Junior… zaplaví ji vzpomínky na chlapce, když byl ještě dítě. Zavře oči a v duchu se modlí, aby to nebyla pravda.

„Zatím jsem o tom nemluvil s nikým. Znáš to, Carolyn – jakmile se něco takového jednou roznese, ta myšlenka, to podezření, už nikdy nezmizí. Taky to celé může být naprostá pitomost, jen nějaká holka, co s ním má nevyřízené účty. Myslíš… Můžeš mi o něm říct něco, co bych měl vědět? Ohledně jeho sexuálních preferencí?“

Žena zběsile vrtí hlavou. „Nic nevím. Byl starší… On nikdy… aspoň co vím. Já bych z toho Michaela nikdy nepodezírala. Nikdy. Ježišikriste, vždyť on s ní trávil čas. O samotě! Nedokážu –“

„Carolyn.“ Jeho hlas je pevný a ona se té vnitřní síly křečovitě chytá, upíná k ní veškeré zbytečky vlastní příčetnosti. „Třeba je to omyl. Zatím si s tím hlavu nedělej. Ale prověřit to musíme, to snad chápeš. Není to nic proti tobě nebo tvé rodině –“

„Přestaň!“ zarazí ho nataženou rukou a spěšně vyskočí na nohy. Johna tím tak překvapí, že bezděčně ucouvne. „Neurážej mě, Johne. Tady jde jen a jen o Annie a mně je úplně u prdele, jestli to způsobí nějaký nepříjemnosti mojí rodině, nebo se to snad někoho dotkne. Jestli za tím stojí Michael, bude ti stačit zatknout jenom jednoho člověka – mě. Protože já ho vlastnoručně zabiju. A to myslím smrtelně vážně.“

55. KAPITOLA

JEREMYHO AUTO je trojmístný pickup Ford F-150, dokonale vycíděný a nenápadně vonící po osvěžovači vzduchu. Je vybavený navigací a já zastavím na první benzince, kterou cestou potkám, a naťukám do ní adresu Ralphova pronajatého přívěsu. Přístroj vypočítá, že mi do cíle zbývá dvanáct hodin a dvacet čtyři minut jízdy.

Ještě při té příležitosti natankuju; čerpací pistole mi připadá strašlivě cizí. Ruce sevřené kolem kovového držadla se mi potí, cítím otřesy v dlaních, když proud benzinu rozvibruje hadici. Podívám se na hodinky. Je 17.47. Z bytu jsem odešla už před více než půl hodinou a zatím nikdo nepřišel o život, mým tělem nezmítá žádné neodolatelné nutkání. Na okamžik si vzpomenu na zameškané chaty, na všechny ty muže, kteří v prohlížeči stále dokolečka aktualizují stránku a čekají na sexy Jessiku, která dnes nepřijde. Ale pak se znovu ozve ten příkaz. BĚŽ!

V duchu se obrním, připravím se na nejhorší, než zamířím k budově čerpací stanice – cítím hrubý zrnitý chodník pod nohama a zhluboka dýchám, soustředím se. Musím si pořídit jídlo na cestu a dojít si na záchod. Před vchodem stojí jen jedno auto, další pak u vedlejšího stojanu. Celkem dva vozy, plus jeden až dva zaměstnanci. Krvavá sprška se rozprskne po skleněných dveřích chladicích boxů, na kachlíkovou podlahu s uspokojivým zaduněním dopadají mrtvá těla. Nechám batoh v autě a vypravím se dovnitř neozbrojená. Zaměřím se na Annie, snažím se z hlavy vytěsnit veškeré další myšlenky. Zachraň Annie. Zachraň Annie. Ničeho jiného si nevšímej.

Dveře pod mým dotykem okamžitě povolí, do očí mě udeří ostrý jas zářivek, do nosu vůně párků v rohlíku a dalších pochutin. Můj pohled se přelévá přes řady a řady dobrot, které jsem si po tři dlouhé roky odpírala. Limonáda. Myslím, že moje tělo už zapomnělo, jak chutná exploze bublinek v právě otevřené plechovce. Čokoláda. Opravdová čokoláda, žádné dietní náhražky, a to víc než padesátka různých druhů. Brambůrky, oříšky, piškotová roláda. Alkohol. Touha po zabíjení v obchodě překypujícím luxusem najednou mizí, jako posedlá sahám po dalších a dalších lahůdkách, do náruče skládám, co se do ní vejde. Pak vysypu hromadu vytoužených cukrovinek na pult a černošský prodavač po mě střelí podezřívavým pohledem. Vrhám se k lednici a vytahuju Fantu, Cherry Colu, energetický nápoj Monster a samozřejmě Dr Pepper. Tohle je bez debat jedna z nejlepších chvilek, které jsem za poslední dobu zažila. Položím láhve na zem a z regálu beru bílý polystyrénový chladicí box. Všechny je do něj přemístím, přidám ještě pár vychlazených a s úsměvem od ucha k uchu přistoupím ke kase. „Ještě bych potřebovala pytlík ledu, prosím.“

Chlápek po mně loupne očima, z nějakého nepochopitelného důvodu ho ta slušná tržba, co jim dělám, popouzí. Následuje bleskové míhání jeho hbitých prstů, pípání a nakonec zachrčení otevírané pokladny. „Třicet dva osmdesát šest,“ oznámí mi a já mu podám dvě dvacetidolarovky, čekám, až odpočítá drobné a posune je po pultu blíž, mou kořist nahází do tašky, kterou po mně mrskne.

„Díky,“ zazubím se na něj. Pistole představuje nejlepší způsob jak ho odpravit. Nožem bych na něj přes ten široký pult nedosáhla. „Na shledanou.“

BĚŽ! Annie.

*

Z auta zavolám Mikovi, vyťukám číslo, které jsem používala v minulosti a jen se modlím, aby pořád ještě platilo. Mobil si u ucha přidržuju ramenem, obě ruce na volantu v pozici za deset dvě. Cesta po širé dálnici v cizím voze mě znervózňuje. Řídila jsem jen na střední – máminu deset let

starou Hondu Accord. V porovnání s ní je tahle dodávka obrovská, zabírá skoro celý pruh.

Mike se ohlásí po třetím zazvonění. „Haló.“

„Tady Jessica.“

„Jak se vede, kočko?“

„Potřebuju tě na den zaměstnat. Na kolik mě to vyjde?“

„Sakra, holka, ty seš poslední dobou jak výhra v loterii. Co potřebuješ? Celej den mi to určitě nezabere.“

„Různý věci. Ale je nutný, aby ses na to, co po tobě budu chtít, plně soustředil. Takže jo, fakt to bude na den. Nic kromě mých úkolů na dvanáct hodin, možná víc.“

„A kdy chceš začít?“

„Teď.“

„Jakože hned teď?“

„Jo.“

„Dvanáct hodin? No, nejspíš ty svoje hustý noční plány zrušit můžu. Vzhledem k tvý vynikající platební politice v minulosti.“ Slyším, jak se do sluchátka zubí, a mám co dělat, aby mi do hlasu nepronikla podrážděnost, která se ve mně vzdouvá.

„Tak fajn. Kolik?“

„Litr. Dělám ti cenu, ale jestli tvý požadavky zabrousí až moc daleko za hranice legálnosti, řeknu si o příplatek.“

„Všechno, co děláš, je za hranicí legálnosti.“

„Když to říkáš,“ zasměje se. „Čas běží, kotě. Tak co ode mě chceš?“

„Zaprvé si zapni televizi a nech puštěnou CNN nebo nějaký jiný zpravodajský kanál. Kdyby se objevily jakékoliv novinky ohledně případu nezvěstné Annie Thompsonové, zavolej. A zadruhé, pamatuješ na Ralpha Atkinse?“

„Jasně.“

„Najdi ho v databázích. Chci vědět, jestli má na sebe registrované nějaké palné zbraně. A taky zkus vysledovat signál jeho mobilu.“

„A číslo?“

Zarazím se. „Do háje. Já ti ho neposlala?“

„Ne. Máš ho?“

„Jo, ale budu muset projet mobily a zjistit, na který volá. Tam jsem si ho určitě uložila. Dej mi pět minut – musím někde zastavit, pak ti ho pošlu esemeskou.“

„Nevím, jak přesně si představuješ moje hackerský schopnosti, ale pokud je ten telefon zapnutej, dokážu maximálně tak zjistit, v jaký oblasti se nachází.“

„To stačí. Potřebuju jen vědět, jestli je doma nebo někde jinde.“

„O co tady jde, Jess? Můžu ti pomoct mnohem líp, když budu vědět, o co se vlastně snažíš.“

Pozoruju středovou čáru, dodávka se kousek po kousku přibližuje k protijedoucím vozidlům, mám co dělat, abych nad ní neztratila kontrolu a udržela ji ve svém pruhu. „Myslím, že Ralph Atkins má Annie Thompsonovou. Myslím, že ji unesl. Snažím se ho najít… nebo je oba.“

„A co přesně hodláš udělat pak?“

„Zaskákat si s nima podělanýho panáka, Miku. Co na tom záleží? Teď už víš, o co mi jde, tak mi prostě pomoz.“

„Proč nezavoláš poldy? Nechci se tě dotknout, ale živíš se kouřením umělýho péra, nejseš žádná tajná agentka.“

Protože chci toho zkurvysyna zabít vlastníma rukama. „Už jsem s nimi mluvila. Nejsem si jistá,

že se budou mojí informací vůbec zabývat, ale právě proto potřebuju, abys sledoval zprávy.“

„Zajdu na jedno členský diskuzní fórum a seženu někoho, kdo mě napíchne na místní policejní frekvenci – uvidíme, co se z jejich vysílání dozvíme.“

„To by byla paráda. Skvělý nápad, Miku.“

„Od toho jsem tady, zlato.“

„Do pár minut ti pošlu Ralphovo číslo.“

„Zatím pa.“ Ozve se pípnutí přerušovaného spojení a já v kabině dodávky znovu osiřím. Hodím mobil na vedlejší sedadlo a sešlápnu plyn, dokud tachometr nehlásí sto deset – deset děsivých kilometrů nad povolenou rychlostí. Bože, já fakt nemám koule.

56. KAPITOLA

ŘÍDÍM A CPU SE křupkami, Twixem a piškotovou roládou, nalévám se limonádou. Sotva do sebe naperu polovinu kořisti od benzinky, začne se mi dělat špatně, jako by se mi všechny ty nezdravé pochutiny v břiše smísily a vytvořily obří převalující se balvan oxidu uhličitého, konzervantů a kukuřičného sirupu s vysokým obsahem fruktózy. Žaludek na to zareaguje podrážděnými křečemi. Zařeknu se, že si na příští zastávce koupím jen vodu a ovoce, připomínám si, že má tenhle výlet mnohem důležitější účel než moje nezřízené rochnění v kalorických pamlscích. To poslední, co potřebuju uprostřed dokonale promyšleného smrticího útoku, je náhlý průjem.

Moje mínění o Jeremym ještě stoupne, když zjistím, že má v dodávce satelitní rádio – technologický zázrak, který od doby, kdy jsem naposledy seděla v autě, očividně získal na oblibě. Naladím georgijskou zpravodajskou stanici a nechám rádio puštěné. O Annie se mluví spíše sporadicky, na základě omezených informací z médií to vypadá, že policie nemá žádné stopy, ani přijatelnou teorii, kde by dívka mohla být. Znovu zavolám Mikovi.

„Copak, můj anděli pomsty?“ V pozadí se ozývá hudba: drnčení kytar a řev.

„Cos zjistil z odposlechu policejního vysílání?“

„Byli u Ralpha doma. Prošli to tam, ale Annie neviděli a na to, aby mu mohli prohledat věci, potřebují soudní příkaz. Ale odnesli si jeho počítač. Jedna patrola zůstala před domem, budou ho přes noc sledovat.“

„Super, takže moje echo vzali vážně. Dostals to číslo, co jsem ti poslala?“

„Jo. Signál vychází z okolí jeho bydliště, což taky odpovídá policejnímu hlášení, že je doma.“

„Takže Annie musí být na tom druhém místě.“

„Na jakým druhým místě?“

„Předpokládám, že sis nechal kopii jeho počítačových dat – těch, cos pro mě vytáhl.“

„Se ví.“

„Otevři si historii prohlížeče a sjeď kus dolů. Jsou tam dvě nemovitosti z online inzerce, na které se asi před měsícem několikrát díval. Jednu z nich – ten přívěs, ne dům – si nakonec pronajal. Myslím, že právě tam ji drží. Nemá jiný důvod, proč si ten barák pořizovat.“

„Mám to. Jeho složky procházím už hodinu. Pokud teda není lovec.“

„Cože?“ Doženu auto před sebou a vyhodím blinkr, prolétnu kolem něj v protisměru. Nervozita a úzkost z řízení se odpoklonkovaly už zhruba před sto kilometry.

„Říkalas, že nemá jinej důvod proč si pronajmout druhou nemovitost, což je pravda – pokud teda k jeho koníčkům nepatří lov zvěře. Ten přívěs stojí přímo uprostřed čtyřsetakrový lovecký rezervace. Jenom proto si může majitel dovolit za takovou barabiznu účtovat pět set babek měsíčně. Vlastně je to fakt hustý místo – má to chlív na vyvrhnutí zvěře, chladírnu na vyvěšení a taky asi milion posedů.“

„Takže tady mluvíme o izolované lokalitě, kde na kilometry daleko nikdo nebydlí a která je navržena k zabíjení a zpracování těl.“

„Jeleních těl. Ale jo, když to podáš takhle, zní to dost psycho.“

Sešlápnu plynový pedál a sleduju, jak roztřesená ručička tachometru překračuje sto třicítku. „Co ten registr zbraní?“

„Nic tam nemá. Ale tady mluvíme o Georgii, kotě. Když někdo potřebuje sehnat pistoli pod rukou, stačí znát někoho, kdo zná někoho, co v tom jede.“

„A co místní zákony ohledně loveckých zbraní – pušek, brokovnic. Potřebuješ na ně povolení?“

„V Georgii? To netuším.“

„Zjisti mi to. A dej vědět, kdyby policajti něco vysílali. Je mi fuk, jestli půjde o jejich soukromou debatu o kozách Jessiky Simpsonový. Chci slyšet všechno.“

„Když seš nahá, je s tebou mnohem větší sranda.“

„O tom nepochybuju,“ ušklíbnu se do temnoty prázdného vozu.

„Tak zatím.“

Zavěsím a chvilku bojuju s touhou spořádat tyčinku Snickers, která vykukuje z igelitky na vedlejším sedadle. Zběžně se podívám na čas na displeji navigace. Je 19.15. Od Annie mě dělí deset hodin a padesát dva minut cesty. Může se to zdát jako hrozná dálka – mezi našimi domovy leží přes patnáct set kilometrů –, ale ve skutečnosti mám štěstí. Co kdyby bydlela třeba v Kalifornii? Nebo na Aljašce? Nikdy bych se k ní nedostala včas, pokud bych to tedy nevzala letadlem. A přestože jsem byla dost troufalá na to, abych opustila svůj byt a kvůli honu na Ralpha riskovala, že někomu ublížím, jsem si jistá, že letiště bych nezvládla. Nemohla bych sednout na noční let, strávit celé hodiny obklopená mírumilovně oddechujícími těly. Vzhledem k tomu, že bych neměla přístup ke svým zbraním uzamčeným v nákladovém prostoru, nejspíš bych se pokusila uškrtit svého souseda bezpečnostním pásem. A navíc bych kvůli tomu arzenálu musela odpovídat na nekonečné množství otázek. Jo, byla by to naprostá katastrofa.

Nakloním se vpřed a očima hypnotizuju silnici, plyn sešlápnu skoro k podlaze.

57. KAPITOLA

POLICIE ZAKLEPALA na dveře domu Michaela Atkinse v pondělí v 18.12 hodin. Se svou ženou Becky právě usedli k večeři v podobě převařeného hovězího na houbách. Když se ozvalo zabouchání, Becky mrštila ubrouskem na stůl a s naštvaným povzdechnutím vstala, zatímco Michael zůstal sedět na leštěné židli v jídelně a nastražil uši. Jeho žena se vzápětí vrátila, závan šeříkového parfému málem přehlušil vůni hovězího. „Michaele? Je tu policie. Kvůli Annie.“

Vyslechli je společně v přijímacím pokoji. Becky chytla manžela za ruku a při určitých otázkách stiskla tak silně, že mu málem zpřelámala kůstky. Oba odpovídali rychle a stručně.

Ne, netuší, kde by mohla Annie být.

Ne, neviděli ji už od její narozeninové oslavy.

Ne, ani jeden z nich nemá záznam v trestním rejstříku.

Včera byli oba doma, celou noc. Mohou si to dosvědčit navzájem.

Jistěže neodjedou z města a v případě potřeby se podrobí dalším výslechům. Ne, vůbec je nenapadá, kdo by mohl chtít chudince Annie ublížit.

Ne, mají jen jeden počítač.

Policisté prošli celý dům a pak se ptali, jestli se mohou na počítač podívat. Becky je odvedla do pracovny, ke stařičkému pécéčku na stole. Nechali se slyšet, že si ho budou muset odnést, a ona klidně přisvědčila a podepsala jim písemný souhlas; o manželově notebooku pomlčela. Po odchodu policistů se ti dva vrátili k vychladlé večeři.

Dojedli mlčky, v místnosti se ozývalo jen škrábání příborů o těžké talíře, cinkání ledových kostek v čaji. Za celou dobu padla jen jediná věta, kterou Becky ucedila tichým hlasem.

„Nevím, cos udělal, Michaele, ale dneska zůstaneš tady. Celou noc.“

58. KAPITOLA

TAHLE JÍZDA by pro mě měla být náročná – jen ubíhající silnice, nic, co by rozptýlilo mou mysl, dvanáctihodinový úsek prázdnoty, který by měl představovat reálné nebezpečí pro moje vnitřní démony. Doma mi dělá potíže i ta půlhodinka mezi poslední seancí a spánkem – ta chvilka lelkování, kdy mým děsivým představám narůstají křídla. A pak tahle dlouhá cesta, během níž můj mozek nic nezaměstnává, navíc v rizikovou denní dobu, kdy bývám nejslabší… to je dokonalý recept na katastrofu. Měla bych tu sedět s pěnou v koutcích a kudlou v ruce, zkoušet každý sjezd, dokud nenatrefím na nějakou oběť. Ale moje mysl se chová slušně, veškeré síly soustředí na fotku z Ralphova počítače. Annie. To ona je důležitá. A můj mozek pro jednou rozumí.

Napadne mě, že bych mohla zavolat doktoru Derekovi, ale natolik si zas nevěřím. Občas před ním něco vyhrknu dřív, než se stačím zarazit, a s jistými věcmi se mu svěřovat vážně nesmím. Lékařská přísaha není bezbřehá a já na základě průzkumu přesně vím, kde leží její hranice. Můžu s psychiatrem mluvit o svých trestných činech z minulosti, ale jen v případě, že mi to má pomoct vyléčit současné obtíže. Dál jsou pravidla poněkud mlhavá – to lékař má volnou ruku při rozhodování, jestli mi informace, které mu sdělím, pomáhají v léčení, nebo by je měl předat úřadům. Ale zločiny, které se zatím nestaly? To nahlásit musí. A pokud můžu soudit, doktor Vanderbilt žije podle pěkně pevných morálních zásad, takže si dokážu docela dobře představit, že by zvedal sluchátko a vytáčel číslo policie, sotva bych se s ním podělila o víc než jen o to nejnutnější. Je v jeho moci ukončit můj tajný život, uvědomit o mně úřady. Přišlo by zaklepání, za dveřmi uniformovaní muži, aby si mě odvedli. A já bych rozhodně nešla klidně jako beránek. Kopala bych a ječela, v napřažené ruce nůž připravený bodat a řezat a prolít tolik krve, kolik dokáže. Možná jednou přijde den, kdy se udám sama, ale dneska to nebude. Jak už jsem říkala, vězení není pro člověka, jako jsem já.

A tak místo toho zavolám doktoru Brianovi, a zatímco telefon vyzvání, mrknu se na hodinky. V Kalifornii teď bude tak sedm osm večer, takhle pozdě už v ordinaci nebude, ale mobil by ještě vzít mohl.

„Nazdar, sexuální ďáblice.“ Pousměju se. Pobaví mě jeho šibalský tón, přezdívka mnohem přiléhavější, než by kdy mohl tušit.

„Ahoj. Neruším při žhavé schůzce?“

„Bohužel ne,“ povzdechne si hluboce. „Poslední dobou je studnice mých potenciálních erotických dobrodružství poněkud vyschlá. Rozhovor s tebou je to nejbližší k sexu, co jsem za uplynulý měsíc zažil.“

„Ajaj. To mě mrzí.“

„Každopádně mi určitě neplatíš těžký prachy, abys poslouchala moje stížnosti na ubohý milostný život. Tak co tě pálí? Máš nějaký nový perverzní kunčafty?“

Zazubím se. „Nech mě přemýšlet… Jo, dostala jsem jednu nabídku. Třicet táců za kuřbu na Manhattanu. Co tvůj odborný názor? Měla bych to vzít?“ Uberu plyn, jsem uvězněná mezi dvěma návěsy, a když jeden z nich zabrzdí, musím dodávku vmanévrovat do volného prostoru.

„Ani omylem,“ vyhrkne rázně. „Měla bys mi na něj poslat číslo. Vezmu to za tebe. Jen ho začnu dumlat a na Jessiku Reillyovou už si ani nevzpomene.“

To mě pobaví, smích ze mě úplně vytryskne. Pokouším se ho ovládnout, ale na tváři se mi usadí úsměv tak široký, až to bolí. „Dám mu vědět, že za sebe posílám víc než rovnocennou náhradu. Uvidíme, co řekne. Určitě ho to nesmírně nadchne.“

„Jestli ne, navrhni, že půjdu s cenou dolů. Jdu do toho za devětadvacet litrů.“

Nabídky reálného sexu za peníze jsou v mé profesi denním chlebem. Nevím, kolik z nich je míněno vážně a jakou část tvoří chlápci, kteří chtějí jen zjistit, kam až jsem s prostitucí ochotná zajít. Třicet tisíc je každopádně za pouhé kouření vážně dost, orál se obvykle pohybuje kolem tří čtyř tisíc.

Moji pravidelní zákazníci vědí, kde mám hranice. Je jim jasné, že jsou veškeré snahy dosáhnout skutečného setkání úplně marné. Teda až na Paula, který stále doufá, že se jednou vezmeme a budeme mít spoustu roztomilých dětiček. Chce mě před tímhle životem zachránit. Poslal mi poukazy už od tří různých aerolinek a na kolenou prosil, abych si vyzvedla letenku a přijela za ním, nechala ho, aby se o mě postaral. Nejspíš bych mu měla říct pravdu, strhnout tu náplast jediným svižným vysvětlením událostí, k nimž by došlo, kdybych vyrazila na návštěvu. Jak bych kudlou začala u jeho chodidel a postupovala výš. Ale nechci toho chudáka traumatizovat, pod jehlovým podpatkem rozdrtit ty růžové brýle, kterými se dívá na svět.

„Jsi tam ještě?“

„Jo,“ přisvědčím, „jsem.“

„Vrátil se ten pedofil?“

Veškeré pozůstatky toho širokého úsměvu se mi z obličeje rázem vytratí. „Jo. Předevčírem.“

„Stejná písnička?“

Rukama bezděčně drtím volant. „Jo. Hráli jsme si.“

Brian se na okamžik odmlčí. „Do jaké míry figuruje v jeho představách bolest?“

„Moc ne. Všechno se točí hlavně kolem sexu.“

„Ptám se, protože jedinci, kteří fantazírují o smrti nebo ubližování ostatním… si v takové situaci často představují děti. Ne snad proto, že jsou mladinké a nevinné, ale protože jsou nejsnazší obětí. Děti se nedokážou ubránit a věří lidem. U těch mají největší šanci na úspěch.“

„To neplatí vždycky.“

„Co neplatí? Že se děti neubrání?“

„Ne. To s lidmi, co sní o způsobování bolesti. Všichni si při tom děti nepředstavují.“

„No, to dá rozum. Jediné pravidlo je, že žádná pravidla nejsou. Pro duševní choroby žádný pevně daný vzorec neexistuje. Ptal jsem se jen proto, že se snažím pochopit, jestli na ni myslí kvůli násilí nebo kvůli sexu. Až s ním budeš chatovat příště, zkus zavést řeč na –“

„Žádné příště nebude,“ přeruším ho.

„Tys ho zablokovala?“ Udělala jsem to už dřív, občas na jeho doporučení, jindy proto, že ani 6,99 za minutu nestojí za to nechat si líbit některé věci.

„Ne. Ale myslím, že už se nevrátí.“ Bylo by to pro něj dost těžké, když bude mrtvý.

„Jess…,“ vydechne doktor obezřetně. „Vím, že se ti ten chlap hnusí, ale tohle mi dělá starosti.

Jestliže není online…“

To už jsme probírali. Zdlouhavě a opakovaně. Jsem Ralphův ventil. Můžu pro něj být způsob uvolnění tlaku, který v něm vlastní fantazie vyvolávají, podobně jako si já představuju morbidní vraždicí běsnění, kdykoliv mě přepadne touha zabíjet. Brian se bojí, že by se mohl Ralph beze mě, bez možnosti své myšlenky vyjádřit, obrátit k činu. K činu, který by mohl docela dobře zahrnovat objekt jeho touhy.

„Já vím. Už jsi mi říkal, co si o tom myslíš. A já zas namítla, že bych mohla jeho nutkání naopak přiživovat, a tys mi to odkýval.“

„To nebyl tak úplně souhlas, jen jsem se nechal slyšet, že vyloučené to není.“

„Nechci se stát spouštěčem, který ho přiměje jí ublížit.“

„Nevíme jistě, že jím jsi. Je mnohem pravděpodobnější, že mu tím pomáháš.“

„Stejně je to jen teoretická debata,“ vydechnu. „Podle mě už se na chat nevrátí.“

Pak už nemáme o čem mluvit a já se rozloučím a zavěsím, oči i myšlenky znovu zaměřím na černočerný asfalt dálnice, pokouším se přijít s něčím dalším, co by můj mozek zaměstnalo.

59. KAPITOLA

MĚL BY TEĎ být s ní. Uskutečňovat představy, které v posledních měsících bez přestání bombardovaly jeho mysl. Měl by být u ní a zatím je uvězněný ve svém domě, nucen sledovat svou odpornou manželku a poslouchat její žvanění o soutěži v šití a charitativním sběru potravin, který se ve městě koná příští týden. Pohlédne na ni a přitaká, k ústům si zvedne šálek a hrdlo mu sežehne palčivá káva s whisky.

Dnes večer, až žena usne a dům utichne, vytáhne svůj notebook a vydá se online. Policie přenosný počítač neobjevila, stejně jako jeho krabici suvenýrů. Ráno to všechno přenese do dodávky, tajně odveze k přívěsu a schová to tam. Za pár dní se situace uklidní a on bude mít zase větší volnost, přestane se na něj upírat tolik očí, nepočetný policejní sbor se zaměří na jiná vodítka, další možnosti.

Dnes večer místo ní použije Jessiku. Ještě jednou, naposledy. A zítra… zítra půjde za Annie.

60. KAPITOLA

JSEM NA CESTĚ už pět hodin, když se znovu ozve Mike, očividně jen proto, že se nudí, což ovšem zjistím teprve po několika minutách vyptávání, kdy všechny mé otázky vedou ke stejné odpovědi:

„Nic nového“. Uvolním se. Nezávazný pokec mi nevadí, protože i já jsem k smrti znuděná a můj mozek si začíná pohrávat s myšlenkou auta coby vražedné zbraně.

„No, a máš kluka?“ Mike při řeči ťuká do klávesnice, jeho tempo dává tušit úctyhodný počet úhozů za minutu.

Zaváhám, nevím, jak popravdě odpovědět, jestli se dá Jeremyho rozpačité dvoření považovat za jistý druh vztahu. Klientům vždycky tvrdím, že nikoho nemám. Všechny jsme nezadané, celé čtyři tisícovky modelek na našem webu jsou krásné a nadržené single kočky. Mikovi ovšem lhát nemusím, tuhle fázi už máme dávno za sebou.

On si ale moje mlčení vyloží jako nechuť ke svěřování. „Víš, že ti můžu snadno hacknout telefon, ne? Zkouknout, kdo ti volá aspoň jednou denně, zjistit, jestli jsi čtrnáctýho února kupovala dárečky kreditkou.“

„Mám pěknou řádku klientů, se kterými mluvím minimálně jednou denně.“

„No, to mě podrž! Takoví frajeři musí bejt v balíku.“

„Nebo osamělí,“ nadhodím.

„Jo, to je fakt. Ale zpátky k věci – máš teda někoho?“

„Nejspíš ne. Je tu jeden muž… ale ke vztahu to má pěkně daleko.“

„Už jste to dělali?“

„Ne,“ zachechtám se. „To ani náhodou. Ještě jsme neměli ani rande.“

„Je to tvůj kunčaft?“

„Ne, seznámili jsme se mimo práci. Já mám taky svůj vlastní normální život, víš?“ Ta lež mi ze rtů splyne s naprostou lehkostí, což by taky měla – opakuju ji pořád dokolečka snad stokrát za týden. Pokud nedokážu zákazníky přesvědčit o něčem tak nevinném, jak bych mohla čekat, že mi uvěří, když tvrdím, že jejich dvanácticentimetrové klacíky považuju za boží dar?

„A už jsi někdy randila s klientem?“ Slyším, jak se při té otázce usmívá.

„Ne. A ne, Miku – nehodlám s tím začínat u tebe.“

„Uf, ty mi teda dáváš, holka! A já tady kvůli tobě ponocuju.“

„Aha, tak ty to děláš jenom pro moje krásný oči, jo? Tak to mi fakt spadl kámen ze srdce. Já už myslela, že ti za to budu muset zacvakat nějakou šílenou pálku,“ ušklíbnu se, pak můj pohled upoutá billboard u silnice s obrázkem šťavnatého Big Maca. Áách… úplně se mi sbíhají sliny. Za pořádného hambáče s jahodovým milkshakem a obří porcí křupavoučkých a lahodně slaných hranolků bych i vraždila. Ale zrovna v tu chvíli můj žaludek při zpracovávání předešlé hostiny hlasitě zaprotestuje. Nejspíš za to může ta salámová bageta. Byla jak žvýkačka.

„A co takhle nějaký zábavný historky z natáčení? Vsadím se, že při svý práci potkáváš pěkně ujetý maníky.“

„Vlastně většinu klientů tvoří úplně obyčejní muži. Ale mám jednoho chlápka, kterej mě fakt děsí…,“ tajemně umlknu. Nemusím se ani moc snažit – Mike mi na rtech visí okamžitě.

Ťukání utichne. „Jo? Co ho rajcuje?“

„To bych ti říkat neměla.“

„Ale no tak, Jess. Poděl se.“

Ztiším hlas do svádivého šepotu. „Hned jak mě vezme na privát, přikáže mi, abych se převlékla.

Nechce mě vidět jinak než v tom jednom.“

„V čem?“

„Je to vážně úchylný,“ povzdechnu si. „Ani se mi o tom nechce mluvit. Budeš si myslet, že je fakt divnej.“

„Nebudu! Slibuju.“ Jeho hlas zní najednou zastřeně, ozývá se z větší blízkosti. „Tak co ho rozpaluje?“

Dramaticky se odmlčím a pak vyhrknu: „Katolické školačky. Vždycky na sobě musím mít kostkovanou sukničku, bělostné punčošky a tak dál, zkrátka všechno, co k tomu patří.“

Celou minutu je ticho, než mu to konečně dojde. „Ty seš ale mrcha, Jess. Hrozná mrcha. Takhle mě nažhavit! Já čekal, že mi vyklopíš něco fakt hustýho.“

„Jsem strážkyně tajemství,“ oznámím mu teatrálním šepotem. „Nedělím se s jinými o tvé tajné představy a chráním všechny, kdo se mi svěří.“

„To je teda pěkná nuda,“ odfrkne a já se uchichtnu.

„Nuda není nutně něco špatného. Věř mi.“

Chvilku mlčíme a pak se znovu ozve Mike. „Jess, až tam dojedeš… co máš vůbec v plánu?“

Na to se mě ptá už podruhé, ale ani naše nově objevené přátelství nestačí k tomu, abych ho zasvětila do svého světa. „Zachránit ji.“

„To je sice hezký – v případě, že je tam sama. Ale co když tam bude i on?“ Obavy v jeho hlase mě přes svou pošetilost dojímají.

„To nech na mně. Nic se mi nestane, neboj.“

„Já mám jenom strach, co když… co když jo? Jak mi potom zaplatíš?“

Dostanu záchvat smíchu. To byl vážně dokonale podaný vtípek, který náš rozhovor okamžitě zavedl do mnohem veselejších končin. „Zajistím, aby ti to vyplatili z pozůstalosti, ty hamižná trosko,“ vrátím mu to. „A teď už mi dej pokoj, musím se soustředit na cestu.“

„Oukej. Jeď opatrně. Zavolám, kdyby se cokoliv změnilo.“

S úsměvem zavěsím a najednou si překvapeně uvědomím, že pokud nepočítám svoje cvokaře, šlo o můj první ryze osobní telefonát za poslední tři roky.

*

Poté co jsem se odstěhovala, jsem přerušila s prarodiči veškeré styky. Z koleje jsem jim volala napřed jednou týdně, pak jednou měsíčně a nakonec ob dva měsíce, než mi došlo, že je to zbytečná námaha. Jejich životy uhasly ve chvíli, kdy se dozvěděli o odchodu našich nejbližších, a moje telefonáty představovaly jen pouhou kapku do hluboké studny temnoty, má slova nevnímaná a ihned zapomenutá.

Máma toho osudného dne svým činem změnila tolik životů. A mně nezbývá než doufat, že já na svět tak drtivý dopad mít nebudu.

61. KAPITOLA ANNIE

VŠUDE KOLEM panuje tma; Annie se choulí v malé neosvětlené místnosti. Není to dokonalá černočerná temnota – pomalý příchod soumraku umožní jejím očím přivyknout, holčička rozeznává hlavní obrysy svého vězení. Zkouší zatahat za provazy, kterými je spoutaná, hrubý špagát bolestivě rozdírá citlivou dětskou kůži.

A pak se ozve škrábání na dveře. Škrábání, které jí připomene každého bubáka, co se jí kdy schovával ve skříni, každou děsivou větvičku, která jí svým pařátem zaklepala na okno. Zvuk se ozve znovu, tentokrát se k němu přidá i funění, odfrknutí, úder. Ten bubák má drápy. A ostré zuby. Ten bubák je skutečný.

Annie slabounce zakňourá a přitiskne si dlaně na uši, víčka pevně tiskne k sobě. V téhle poloze ztuhne, nadlouho. Dokud bubák neodejde a ona nesebere odvahu oči znovu otevřít.

*

Jednou jsem zabila kočku. A je vlastně docela vtipné, že mě to trápilo víc než všechno ostatní, co jsem kdy provedla. Po tom činu mě zaplavila příšerná provinilost a já si dlouho jen zběsile drhla ruce, přestože na nich nezůstala ani kapička krve. Pak jsem ji pohřbila, jámu kopala skoro hodinu – chtěla jsem se ujistit, že bude dost hluboká, aby pach rozkládajícího se těla nezachytili žádní mrchožrouti. Brečela jsem, když jsem ji do hrobu pokládala, její otevřená očka už teď lemovaná zástupy mravenců, jejich krvežíznivost silnější než ta moje.

K oné události došlo během fáze tápání – období, kdy jsem se nutkání pokoušela přesměrovat k něčemu jinému, než je vražda, snažila se ho utišit způsobem, který nezahrnuje lidskou krev. Po epizodě s kočkou jsem se začala držet dál od zvířat. Kočky nesnáším a tehdy jsem je nenáviděla dokonce ještě víc než dnes, takže je vlastně dost absurdní, že mě zabití jedné z nich tak neuvěřitelně zasáhlo. Byla jsem na sebe strašlivě naštvaná, právě v té době dosáhla moje nenávist vůči sobě samé vrcholu; byla jsem ochromená frustrací nad vlastními duševními hranicemi.

Taková škoda. Nejen té kočky, ale celého mého tehdejšího života – toho roku mezi odstěhováním od prarodičů a příchodem do bytu číslo 6E. Dvanáct měsíců strávených bojem proti vlastním pudům, rok budování vzpomínek a očekávání, k nimž se nikdy nebudu smět vrátit. Člověku nechybí, co nikdy nepoznal, a ten rok mi dal jen spoustu věcí, které dnes palčivě postrádám. Čím větší životní očekávání máte, tím hlouběji se zřítíte. A v ten první týden mého dobrovolného uvěznění v novém bytě? Tehdy jsem se propadla až do pekel.

První týden byl opravdu bolestný, ve jménu neustálé snahy překonat automatické naučené reflexy, které mě poňoukaly, abych otevřela, když někdo zaklepe, šla vybrat schránku, vyrazila na procházku, pokud pohled z okna slibuje krásné počasí. Tehdy jsem ještě nevyužívala dovážku krabičkových diet

– v den stěhování jsem se zastavila v supermarketu a napěchovala každý centimetr auta trvanlivými potravinami a konzervami. Později jsem sedávala u okna a pozorovala svůj vůz dole na parkovišti, přemítala, jak dlouho asi potrvá, než pneumatiky úplně zpuchří, nebo ho odtáhnou. Nakonec tam vydrželo dva týdny, potom mě opustilo v doprovodu dvojice grázlíků s páčidlem v ruce. Zaslechla jsem autoalarm, přerušila probíhající chat a přes okno sledovala, jak vozidlo obživlo a ujíždělo pryč. V tu chvíli jsem na něj opravdu žárlila, záviděla mu, že může tohle vězení opustit a vyrazit vstříc novému životu, i kdyby měl zahrnovat jen rozebrání a následnou smrt. Většinu prvního týdne jsem

strávila zíráním na dveře a přesvědčováním sebe samé, že na to nejsem dost silná, že nedokážu odolat vábivému volání vnějšího světa a nemůžu své nutkání potlačit, nezvládnu žít jen z donesených jídel a zatuchlého vzduchu v bytě číslo 6E.

Jenže já byla dost silná. Prošla jsem si peklem, které se po čase přerodilo v něco běžného. Je paradoxní, že jsem svůj život mezi čtyřmi stěnami opustila právě ve chvíli, kdy jsem se s ním konečně smířila.

Uháním po temné dálnici a od azylu, který jsem si pro sebe vytvořila, mě dělí celé stovky kilometrů, hodiny jízdy. Minu ceduli, jež mě vítá v Alabamě a ukazuje čas: 22.50. Srdce se mi sevře, najednou na mě tvrdě dolehne, jak povědomá tahle situace vlastně je. Já pozdě v noci v autě, silnice nedaleko odtud.

Něco takového nezažívám poprvé.

62. KAPITOLA

O ČTYŘI ROKY DŘÍVE 22.50

Po hodině cesty z venkovských silniček na předměstské vozovky jsem zaparkovala před sousedním

domem, dva vchody od toho našeho, a vypnula motor. S klíčky v ruce jsem vystoupila a tiše za sebou zavřela, na sobě sportovní kraťasy, tričko a žabky. Naše čtvrť byla poměrně luxusní – plná honosných sídel se samostatnými garážemi ležících na rozsáhlých pozemcích, které od ulice oddělovaly vydlážděné příjezdové cesty. Spěšně jsem vyrazila po chodníku kolem temných oken sousedních budov a vzápětí už zabočila na naši vlastní příjezdovou cestu, namířila si to přímo k venkovním vratům garáže. Zadívala jsem se k domu a s údivem zjistila, že se uvnitř svítí. Zamračila jsem se. Máma vždycky rezolutně trvala na tom, že Summer s Trentem musí být v posteli nejpozději v devět – touhle dobou už měli být všichni nahoře v patře, spát nebo se k tomu minimálně chystat. Přikrčila jsem se a zvolna se rozběhla po dlážděné pěšině vinoucí se kolem zadních dveří domu, dokud jsem nedospěla až ke garáži. Vzala jsem za kliku a protáhla se do ztemnělé místnosti.

Praštila jsem se do holeně a musela si skousnout ret, abych nevyjekla, když mě zasáhla silná, tepající bolest. Sehnula jsem se a začala si postižené místečko třít, v duchu jsem se modlila, aby z toho nebyla modřina. Pak jsem kolem sebe jen slepě šátrala, dokud jsem pod prsty neucítila plech mámina auta – vždycky zaparkovaného vlevo. Obešla jsem ho a otevřela zadní dveře, což spustilo stropní světlo a já na podlaze hned vedle krabice od koblih uviděla tu tyrkysovou nákupní tašku. Vytáhla jsem ji a zkontrolovala, že jsou šaty pořád na svém místě. Byly. Bezva. Teď už zbývalo jenom vypadnout. S bušícím srdcem jsem zaklapla dveře od auta a bokem je přirazila. Garáž se znovu ponořila do temnoty a já se poslepu vrátila k vratům a tiše se vytratila do vlahé noci. Právě jsem míjela zadní vchod domu, když jsem zaslechla tlumený, ale nezaměnitelný zvuk. Byl to výkřik.

A vycházel zevnitř; hrůzné kvílení, které mi stáhlo útroby, zprvu silné a děsivé, ale postupně se vytrácelo, dokud z něj nezbylo jen ubohé zaklokotání tlumené stěnami domu. Uprostřed pohybu jsem se zarazila a obrátila hlavu ke dveřím, taška mi vypadla z rukou. Něco bylo špatně.

Naše rodina byla vždycky veselá kopa, v jednom kuse jsme se navzájem pokoušeli napálit nějakým žertíkem, nevynechali jedinou příležitost k blbnutí. Ale ten zvuk – ten výkřik – to ve vteřině změnil. Byl – a vím, že to není právě nejobjevnější popis, ale rozhodně nejvýstižnější, jaký znám – opravdový. V tom prchavém okamžiku mě zničehonic opustila každičká špetička naděje, klidu a normálnosti, která ve mně byla. Narovnala jsem se a přistoupila ke dveřím, za pracného oddechování nahlédla skleněnou výplní dovnitř.

Nejdřív mě napadlo, že se máma rozhodla dům přetapetovat a vybrala příšerný papír, nějaký feng-šuej nesmysl se vzorem v podobě cákanců barvy. Ale pak jsem si všimla Summer, těla zhrouceného na stole, jejích tmavých vlasů – stejných jako ty moje – ponořených do louže krve, která se jí rozlévala kolem hlavy. Ty stříkance na stěnách nebyly barva. Byla to krev. Sestřina krev. Pomalu, nechápavě, jsem natočila hlavu vpravo. Trent. Seděl vedle Summer, ruku stále položenou na prostírání, před sebou bílý talíř se dvěma sušenkami. Chyběla mu polovina hlavy – jen roztřepené kousky kůže končící v prázdnotě. Popadla jsem za kliku a chabě ji stiskla, moje mysl zahalená oparem, podvědomí lapené v osidlech táhlého výkřiku smrti.

Dveře, které měly být zamčené – toho dne bylo všechno špatně –, okamžitě povolily a já vkročila dovnitř a obešla je, přede mnou se otevřel ničím nerušený výhled na poslední chvilky mého života.

Seděl v čele stolu – na svém obvyklém místě, které v souladu se společenskými pravidly náleží hlavě rodiny – a ona obkročmo na něm. Do tváře jsem mu neviděla přes kudrny, které jí, co pamatuju, vždycky rámovaly obličej. Byla pohroužená do práce: potřásala hlavou a něco si mumlala, paže jí divoce vystřelovaly od těla a míhaly se kolem. Úplně ponořená do toho, co mu prováděla, ať už to bylo, co chtělo. Popošla jsem blíž, natáhla ruku, když jsem procházela kolem svých sourozenců. Zoufale jsem se jich toužila dotknout, sevřít je v náručí, oživit je. Konečně jsem dospěla do úhlu, odkud jsem viděla tátovi do obličeje – ochablého a bez života, popelavého smrtí

–, když matka zaječela.

Vtom jsem pochopila, že ten výkřik, který jsem slyšela zvenčí, vyšel z jejích úst. Seděla na něm se sukní vykasanou až k pasu a bílou propínací blůzkou zmáčenou krví, zaklonila hlavu a zaječela, vydala zoufalé zaskučení plné beznaděje a šílenství – vypuštění čirého zla, které se místností rozléhalo, dokud neměla úplně prázdné plíce, dokud nebyla u konce s dechem. Pak znovu sklopila hlavu a pokračovala v práci. Můj pohled sklouzl k jejím rukám, v obou svírala nůž. Ty čepele jsem poznávala, pocházely ze sady kuchyňských nožů značky Eversharp, kterou jsme jí vloni darovali k Vánocům. A tyhle nože teď trhaně bodaly a nořily se tátovi do prsou, znovu a znovu mu protínaly košili záplavou otevřených ran, úplně zbytečných vzhledem k tomu, že měl ustřelenou polovinu krku. Ze rtů jí vycházel nekonečný proud nesrozumitelného mumlání, její intonace byla téměř radostná.

„Mami.“ Svůj hlas jsem nepoznávala. Nebyl můj; jako by patřil stařeně, člověku, který o veškerou vitalitu přišel už nesmírně dávno. Mrtvý hlas. Matka s jednou čepelí zarytou do masa a druhou napůl vytaženou zkameněla na místě a pak se obrátila, očima přelétla místnost, dokud se naše pohledy nesetkaly.

Moje máma bývala krásná žena – sošná a s rysy porcelánové panenky dokonale poskládanými v půvabné tváři. To, na co jsem se dívala teď, nebyla moje matka. Tahle věc sedící na tátovi, tahle zrůda, možná měla její nos, oči a vlasy, ale neměla duši. Obličej pokrytý temně rudou zaschlou krví, na hlavě zaknocený chuchvalec kudrn trčících na všechny strany a pusu dokořán – zrůda mě probodávala nesnesitelně průzračným pohledem a z koutků očí jí stékaly slzy, na bledých tvářích se spojovaly v potůčky černé od řasenky.

„Deanno? To jsi ty. Tys na tenhle večírek pozvaná nebyla.“ Matka vstala, přehodila nohu přes otce a z prsou mu vyškubla nůž, pak se na mě zamračila. Ten výraz jsem dobře znala. Vyjadřoval zklamání. „Dones mi papírovou utěrku.“

Zapotácela jsem se, skrz mlhu omámení jsem sledovala, jak se obrátila a přes Trentovo mrtvé tělo se natáhla pro stříbrný podnos, na kterém pořád zbývalo pár sušenek. Zadívala jsem se na tátu, když vtom se bleskově obrátila, paže jí vystřelila vzhůru a mě do spánku plnou silou udeřil kovový tác.

Bolestí jsem klesla na kolena, hlavu mi naplnila hlučná ozvěna úderu, která odmítala utichnout, ať jsem se snažila sebevíc. Podnos mě zasáhl do ucha a svět na chvíli potemněl a naklonil se, zatímco se můj smysl pro rovnováhu pokoušel pochopit, co se to tu krucinál děje. V okamžiku, kdy jsem si přitiskla ruku na spánek a zaúpěla, matka znovu vykřikla.

Bylo to něco nesnesitelného, nemohla jsem vydržet ty černé tečky před očima a pronikavou bolest v uchu, krev a smrt všude kolem a ze všeho nejméně svou zatracenou kvílející matku, která klečela na podlaze vedle mě a z očí se jí valily proudy slz, ozvěna v místnosti několikanásobně odrážela její šílenství.

A pak se její hlas změnil, řev znovu nahradilo nesrozumitelné mumlání. Obrátila jsem se na ni a uviděla v její ruce kudlu, oči, které se na mě dychtivě upíraly. Hrdelně zavrčela a otevřela pusu, aby mohla vyjeknout, se zbraní zdviženou vysoko nad hlavu se po mně vrhla. Udělej něco! Popadla jsem nejbližší nůž – podlaha byla doslova posetá každou čepelí, kterou jsme vlastnili – a máchla rukou, zabořila jí ostří do prsou. Neproniklo nijak hluboko. Čekala jsem, že se hladce a plynule zaryje do masa, ale nejspíš jsem musela zasáhnout kost nebo orgán, zkrátka něco, co mu zabránilo v postupu. Vyškubla jsem ho a bodla znovu, s větší prudkostí, vedena intenzivní touhou všechno to ukončit, zastavit její pomatené běsnění. Výkřik utichl, jako když utne, zmateně se na mě podívala. A já se navzdory tepání v uchu a čím dál tím větším mžitkám před očima přinutila k pohybu, otočila jsem se na ni a stanula jí tváří v tvář zaslepená nutkáním vnořit čepel někam, kde ji zasáhne tak, až vytryskne krev; chtěla jsem, aby brečela a naříkala a svíjela se bolestí v trýznivých mukách, které by se aspoň trochu přiblížily šílenství, v něž se zničehonic změnil můj život.

Oběma rukama jsem jí nůž naprala do břicha, do měkkého místa bez kostí a dalších překážek, které by mohly zabránit ostrému a bleskovému průniku do masa, hluboko do útrob. Zalapala po dechu, z očí naplněných slzami bolesti na kratičký okamžik zmizela nepříčetnost a přede mnou byla zase moje máma. Moje máma, která se zhroucená na kuchyňské podlaze dívala na svou dceru, která ji právě probodla.

V tu chvíli jsem se sesypala. Začala jsem vzlykat a prosebně jí hleděla do očí, příliš zahanbená, než abych její pohled dokázala snést, a příliš zoufalá, než abych mohla oči sklopit. Svoji maminku jsem najednou potřebovala víc než kdy jindy. Naše pohledy se střetly, dva páry navlas stejných hnědých duhovek. Vztáhla jsem ruce a pevně ji sevřela v náručí, kvílela s hlavou přitisknutou na její šíji. Ochabla mi v rukou, moje dotyky neopětované. A pak už se v místnosti ozýval jen jeden křik. Ten můj.

63. KAPITOLA

NENÍ ONLINE. Je jedenáct večer, měla by tu být. JessReilly19 je tu přece pořád. Ne vždycky dostane příležitost s ní chatovat – často je až příliš zaneprázdněná, její jméno vyvedené šedým písmem naznačuje, že se právě nachází v soukromé místnosti, její čas si nárokují jiní muži. Ale přesto tu pokaždé je, od pondělí do neděle, přesná jako hodinky.

Nervózně kliká z jednoho okna prohlížeče na druhé, z její soukromé stránky na chatovací web a zpátky, a hledá nějaké – jakékoliv – znamení toho, kde je jí konec. Měla by tu být; v den, jako je tenhle, kdy si vážně potřebuje ulevit, by tu být měla.

Prsty se mu na myši chvějí, zaplaví ho úzkost, na prsou cítí hrozivou tíhu. Přejde k oknu a skrz žaluzie pozoruje policejní vůz na konci ulice. Možná by měl vyrazit za Annie, nějak hlídce proklouznout a zamířit k přívěsu. Včera v noci neměl na nic čas, jen ji přivázal a poslouchal její křik. A teď je to pokušení až příliš silné – teď když je konečně jeho, uvězněná, čeká jen na něj.

A její náhrada není dostupná. Muž popuzeně zatne pěsti a aktualizuje obrazovku, hledá mezi stovkami modelek její tvář. Potřebuje vypustit páru.

64. KAPITOLA

MŮJ OTEC strávil v policejní uniformě čtyři roky života. Brzy po nástupu ke sboru došlo u nich na oddělení ke škrtům a on byl jakožto nováček přeřazen do nápravného zařízení, dělal dvanáctihodinové směny ve vězení plném násilníků, vrahů a drogových dealerů. Po čtyřech letech pekla od policie odešel, vrhl se na dráhu realitního makléře a zanedlouho už za jediný měsíc vydělával víc než za celý rok ve státní správě. Vždycky říkal, že se za ta čtyři léta u sboru dozvěděl o lidském chování a řešení konfliktů víc než ve všech svých zbývajících profesích dohromady. Věřil, že člověk dál než se zbraní v ruce dojde se správně zvoleným tónem hlasu a příhodnou řečí těla, a kladl mi na srdce, že kdyby někdy došlo ke konfrontaci, mám si stát tvrdě za svým, dívat se útočníkovi do očí a mluvit pevným autoritativním hlasem. Na tuhle poučku jsem nikdy nezapomněla.

Ale můj táta pro mě nebyl jen policajt nebo rodič. Byl to můj přítel – někdo, na koho se obrátit, když jsem potřebovala radu, pomoc nebo podporu. Nemůžu slovy vyjádřit, jak strašně mi chybí.

A když se s pistolí po boku řítím po ztemnělé dálnici, z duše si přeju, aby tu teď mohl být. Bylo by tak krásné mít přítele, který tím vším projde se mnou.

Myšlenky se mi stočí k vězení, dobře si uvědomuju, že si tím, k čemu se chystám, zajistím právoplatné místo v lochu. Moje matka byla jedna věc, každý dobrý právník by to uhrál na sebeobranu nebo dočasné pominutí smyslů. Od nikoho, kdo by se do takové situace dostal, se nedá čekat racionální reakce.

Ale tohle je něco úplně jiného: úkladná vražda, plánovaný čin. Ženu se po téhle silnici s úmyslem ho zabít. Porotě brzy dojde, že mi ten výlet poskytl dvanáct hodin času, během nichž jsem mohla změnit názor, zavolat policajty a nechat justici, aby se s Ralphem vypořádala zákonným způsobem. Tohle zavání vraždou prvního stupně. Možná do basy ani nepůjdu, třeba rovnou dostanu trest smrti a všechen tenhle chaos ve vteřině zmizí, zabijácké sklony umlčené jedinou smrticí injekcí. Existují horší způsoby jak umřít. Tam na druhém břehu bych se mohla připojit ke své rodině. Já se spravedlnosti nebojím. Spravedlnost je dobrá věc – i když právě stojím na opačné straně barikády.

65. KAPITOLA

NA SOBĚ CÍTÍM Jeremyho tělo, vidím prudkost v jeho tváři, oddanost v očích. Prohnu se v kříži a nabídnu se mu; zasténá a skloní se ke mně, pohltí mě měkkými rty. Hrubýma rukama mi hladí a tiskne prsa, zvedá je a laská ústy; kolébáme se ze strany na stranu přitisknutí tělo na tělo, dovádí mě k šílenství svými rty a jazykem.

Jsem vlhká vzrušením, víc než připravená. Čekám, klín mi zběsile pulzuje touhou, silněji než kdy dřív. Jeho dotyky, mužnost, horký dech na kůži – vjemy, které mé tělo dávno zapomnělo, každý prožitek zintenzivněný léty strávenými o samotě. Zasténám a přitáhnu si ho blíž, jeho ruka klouže dolů, k uším mi dolehne úchvatný zvuk rozepínaného zipu.

Probudím se, realita zaútočí na všechny moje smysly naráz. Zalapám po dechu. Byla jsem nedobrovolně vtažená zpátky do skutečného života, moje podvědomí se pokouší pochopit podivný svět kolem: ležím na boku v temné dodávce, na parkovišti dálničního odpočívadla.

Spát. Začala mi padat hlava a já s únavou bojovala přes třicet kilometrů: pustila jsem muziku na maximum a stáhla všechna okýnka. Ale nic nezabralo, dvakrát jsem vyjela za krajnici, než jsem to konečně vzdala, zastavila na odpočívadle a v mobilu si nastavila buzení za čtvrt hodiny. Doufala jsem, že mi ta kratičká pauza trochu dobije baterky. Spánek mě pohltil okamžitě, oči se mi zavřely, sotva jsem zapnula budík. A zdálo se mi o Jeremym – vůbec první sen za nesmírně dlouhou dobu, který se netočil kolem krve a běsnění. Dereka to potěší. Zakroužím hlavou, abych si protáhla ztuhlý krk, a nastartuju, palubní deska se probudí k životu.

Hned si všimnu rozsvícené varovné kontrolky. Dochází mi benzin. Podívám se na hodiny na přístrojové desce: je 23.46, takže jsem spala zhruba patnáct minut. Zvednu oči k navigaci a počítám. Pokud vyjedu hned teď, měla bych k přívěsu dorazit někdy kolem šesté ranní. Podle posledních informací od Mika a omezené komunikace na policejní frekvenci je Ralph doma, kde ho budou celou noc hlídat. Předpokládám, že se za Annie vypraví hned ráno, pokud už ji tedy nezabil. Jestli se tam dostanu včas, mohla bych ji osvobodit dřív, než si pro ni přijde. Klepnu na dotykovou obrazovku navigace a začnu hledat nejbližší benzinku. Přístroj mi nabídne jen jednu možnost – čerpací stanici sedmadvacet kilometrů odsud. Modlím se, aby měli ještě otevřeno.

*

Budova benzinky je ubohá a zchátralá, osaměle se krčí na odpočívadle a svou dostupnost dává najevo poblikávajícím bílým nápisem. Rozhodnu se vyhnout mezilidskému kontaktu použitím automatického stojanu. Projedu kartu čtečkou a natahuju se po čerpací pistoli, když si najednou naplno uvědomím, jak je tohle místo opuštěné. Ohlédnu se přes rameno a zjistím, že si mě skrz špinavé sklo zálibně prohlíží prodavač, korálková očka a rozšklebená ústa v uhrovité tváři. No paráda. Když je nádrž skoro plná, zmírním stisk a sleduju, jak číselník překonává hranici sto litrů, vzápětí mi pistole v ruce cvakne. Vymáčknu z ní poslední špetku a z nádrže ji vytáhnu, poslouchám šplouchání benzinu sahajícího až po okraj. Otevřu dveře dodávky, zamknu ji zevnitř a chvilku hypnotizuju černý batoh s pistolí a hotovostí. Na okamžik zaváhám, ale pak zabouchnu a k budově se vydám neozbrojená, očima přelétám okolní prázdnotu, zdravé ucho našpicované do zlověstného ticha parkoviště, podrážky tenisek hlasitě mlaskají o hrubý beton.

Otevřu reklamami polepené dveře a vejdu do toho titěrného přeplněného prostoru; podlaha je tmavá a lepkavá, vzduch zatuchlý. Vedle stojanu s losy je umístěný koš na ovoce, který nabízí zhnědlé

banány a scvrklé pomeranče, vezmu z něj jablko, podle změklé slupky nahnilé, pak zamířím do první uličky pro buráky a džus. Prodavačovu pohledu se vyhýbám, a přesto ho na sobě cítím i v tom nejvzdálenějším koutě obchodu. Zmizím na záchodě, nákup si odložím na zem přede dveřmi, ale pro jablko žádné vhodné místo nenajdu, nakonec ho vezmu s sebou do kabinky a hodím do koše. Zamknu dveře a přidřepnu nad špinavou mísou, snažím se zbytečně nezmáčet prkýnko. Konečně uvolnění; tlak na močový měchýř poleví, je to neskutečná úleva. Vtom koutkem oka zachytím pohyb a zaměřím se na něj – klika se slabounce zaviklala, jen jednou, a hned se vrátila zpátky na své místo. Chvilinku trvá, než se mi rozsvítí, můj mozek je pomalý, nemůže uvěřit, že se to vážně děje. Ten hajzl zkouší, jestli mám zamčeno. Utrhnu si kus papíru a otřu se, bleskově vytahuju kalhoty – moje podvědomí pochopí, co bude následovat, dřív než můj mozek. Klíč. Musí mít…

Dveře se rozletí a on vstoupí do mrňavé kabinky, s kovovým klapnutím za sebou zavře, vrhne na mě úsměv plný znepokojivé sebejistoty. „Ale, ale, ale… A to jsem se zrovínka začínal nudit. Copak dělá taková rozkošná kočička venku tak pozdě?“

I já se zazubím, koutky mi stoupají až k uším, zatímco ruce vsouvám do kapes a v dlani sevřu nůž, špičkami prstů přejíždím po rukojeti a pokouším se nahmatat pojistku. Mám ji. Počkej. Kdyby tak věděl, že to on je kořist a já lovec. Tak zatraceně mi to ulehčil. Tentokrát uspěju. Tentokrát nezaváhám, poučím se z chyb u Jeremyho. Nenechám se srazit k zemi – zabiju ho vestoje.

Můj úsměv ho zmate. Vidím, jak se zarazil – chvilkové ztuhnutí, stín nejistoty ve tváři.

„Nepřestávej,“ pobídnu ho. „Prosím! Posluž si, ať už máš v plánu cokoliv.“

Vykročí ke mně, ale pak se zastaví, udělá další krok a zase zaváhá; jeho pochyby sílí, když slyší můj hlas bez jediné známky strachu. Zasměju se, ani to se mu nelíbí. Sevře ruce v pěst a do očí se mu vrátí ten temný pohled. Lačnost. Nenávist.

„Sundej si kalhoty!“ nařídí mi chraplavě, oči upřené na můj pás, nedopnutý zip. „Chci si prohlídnout tu dírečku, co budu –“

Bleskově vztáhnu ruku, předloktí mu vrazím pod krk. To nečekal. Ztratí rovnováhu, můj hbitý výpad ho přitlačil na zavřené dveře. Ruka s nožem je venku, on zachytí zablesknutí čepele a zkamení. Přimáčknu mu ostří do tváře a dívám se mu do očí, můj úsměv čím dál tím širší, dokud mi nerozdělí obličej na dvě poloviny. Chci si představovat jeho nadcházející smrt, tentokrát s otevřenou náručí uvítat všechny ty hrůzostrašné vidiny, jejichž proniknutí do své mysli se obyčejně tak usilovně bráním, ale vidím jen ji – drobounkou blondýnku, co se šťastně zubí do objektivu, před sebou slavnostní dort s bílou polevou. Annie. BĚŽ!

Bojuju se svými démony, nechci se vzdát příležitosti, teď když mám konečně díky perfektně načasovanému a provedenému útoku ve své moci oběť, která si smrt opravdu zaslouží. Ale musím myslet na ni. To kvůli ní jsem vyšla z bytu. Osud mi rozdal pěkně ubohé karty, ale teď mám šanci udělat správnou věc. Mrtvola by mě mohla zpomalit, dostat mě místo k Annie do basy. Zadívám se mu hluboko do očí a skrz zaťaté zuby procedím: „Nic by mě teď nepotěšilo víc než si pohrát s tou nechutnou sračkou, co máš místo ksichtu, a nechat tě na týhle zasviněný podlaze vykrvácet. K smrti ráda bych se dívala, jak se bezmocně snažíš vstát po tom, co jsem ti vyřízla oční bulvy a rozdrtila je pod podrážkou… jenomže mám zkurvený zpoždění, víš, takže na to teď fakt nemám čas.“ Zaryju mu čepel do tenké kůže pod okem a cítím, s jakou lehkostí proniká do masa, u hrotu se objeví kapičky krve. Vyděšeně trhne očima z nože na mě, já pohledem lačně hltám tu rudou tekutinu neschopná odvrátit zrak. Chci přestat tlačit, zabránit hlubšímu zranění, ale vlastní prsty mě neposlouchají. Škubnu rukou vzad. Ostří mu zavadí o tvář a jeho ruka okamžitě vystřelí vzhůru k ráně, obličej se mu zkroutí hrůzou.

Krev. Chci ji. Potřebuju ji. Ruce se mi třesou, jentaktak se ovládám. „Jdi mi kurva z cesty!“

zavrčím.

Natáhne se za sebe a zběsile šátrá po klice, napoprvé mu po ní zkrvavené prsty sklouznou, ale pak ji přece jen zachytí a stiskne, pozadu vypadne do krámu, ruka mu znovu vyletí ke tváři. Skloním se a posbírám svůj „nákup“, pak zamířím k východu, cestou se ještě zastavím u kasy a vezmu předplacený jednorázový mobil. Pak odcházím, pryč odsud, k dodávce. V hlavě se mi zase ozvou ta slova, teď už hlasitěji. BĚŽ! Annie.

66. KAPITOLA

TÉ NOCI jsem zhroucená na zemi v kuchyni rodného domu uprostřed krvavých jatek – a s umírající matkou před sebou – nekřičela žalem. Kvílela jsem, protože když jsem ji bodala, znovu a znovu jí do těla vrážela nůž, ruce zmáčené a šaty potřísněné její krví, pocítila jsem úlevu. Připravila jsem ji o duši, zadusila plamínek jejího žití. Máma, již jsem plakávala na rameni a vzhlížela k ní, moje maminka, která mi připravovala svačiny do školy a pusinkovala bebíčka, byla mrtvá. Já ji zabila.

Můj dlouhý, zoufalý výkřik byl za životy, které jsem zničila – její i ten svůj. Výkřik lítosti nad tím, čím jsem se v té osudné vteřině stala.

*

Jsou čtyři minuty po šesté ranní, když z dálnice sjedu na jednoproudou silnici, která se tak klikatí a stáčí, až nakonec pokračuju rovnoběžně s dálnicí. Podle navigace bych měla zahnout doleva a já se půl kilometru bez úspěchu rozhlížím, než si konečně všimnu uzounké prašné cesty. Zabočím do vyježděných kolejí a auto sebou škubne. Nad krajinou se válí mlha, která halí pole bělostným oparem a brání mi ve výhledu, nevidím nic než jílovitou cestu lemovanou hlubokými rigoly. Cíl své cesty málem minu – na brzdu dupnu, teprve když projíždím kolem bílých kovových vrat obmotaných řetězem se zbrusu novými číselným zámkem. Na příčkách visí cedule s nápisem VSTUP ZAKÁZÁN. Bingo.

Vystoupím z auta a začnu se rozhlížet, dveře nechám otevřené. Nic, jen mlha, stromy a opuštěná cesta. Poslední obydlí jsem za sebou nechala asi kilometr nazpátek, malý dřevěný srub u silnice obklopený rozlehlými polnostmi. Potřebuju dodávku někde schovat a dál pokračovat po svých. Vrátím se za volant a zavolám Mikovi.

„Teda, řeknu ti, že už se nemůžu dočkat, až bude tahle pruda za mnou.“

„Jasně, vydělávání prachů je vážně vopruz, Miku. Najeď si na mapu a řekni mi, jak by se Ralph dostal z domova k přívěsu. Musím vědět, ze kterého směru po té cestě přijede.“

„Po jaký cestě?“

„Po tý podělaný cestě, na který stojím!“ Zápolím s tlačítky navigace a omylem stisknu to špatné, na displeji se objeví oddálený obraz všech světadílů. „Ježišikriste!“

„Ty kráso, ty seš teda takhle po ránu pěkně napružená. Mluvíš o cestě k přívěsu?“

„Jo. Stojím před bílýma vratama.“

„Oukej, najdu si tě taky. A jenom, abys věděla – v Ralphově domě se svítí, ale zatím odtud nikdo nevyšel. Poldové, co ho přes noc sledovali, končí v sedm.“

„Kam se chystají?“

„Nikam, končí jim směna. Přes den ho sledovat nebudou.“

„Do hajzlu! A podle mobilu je pořád doma?“

„Jo, teda pokud nešel přespat k sousedům. Signál vychází z nejbližšího okolí jeho domu, takže jo, nejspíš tam bude.“

„Prostý ‚ano‘ by bohatě stačilo.“

„Jasně, zpruzelko,“ odfrkne Mike. „Tak fajn, jestli se zachová logicky, tak k pozemku vyrazí nejrychlejší možnou cestou, což znamená, že přijede od západu.“

„Já u sebe nemám žádnej podělanej kompas, Miku. Jak mám podle tebe asi tak poznat, kde je západ?!“

Mike se zachechtá. Na to, že byl celou noc vzhůru, je až nepřirozeně čilý. „Tys přijela z východu.“

„Dobře.“ Nastartuju a zařadím zpátečku, koncová světla ozáří jen mlhu. Vzápětí dupnu na brzdu.

„Tak počkat – jaks věděl, odkud jsem přijela?“

„Éé… cože?“

Zopakuju svou otázku, pomalu a pečlivě, z každého mého slova odkapává vztek. „Jak. Jsi. Věděl.

Odkud. Jsem. Přijela?“

„Jenom jsem hádal.“

„Nekecej. Ty víš, kde bydlím?“

„Nóóó… jo. To myslíš, že dokážu vysledovat Ralphův mobil, a tvůj ne?“

Pokouším se ovládnout zděšení, vůbec se mi nezamlouvá směr, jímž se náš rozhovor ubírá. Očima letmo zavadím o telefon z benzinky, který jsem vypnula už před šesti hodinami. „A víš taky, kdo jsem?“

„Nóóó… jo.“ Z těch krátkých slůvek vyzařuje obezřetnost i hrdost zároveň.

„Bylo snadné to zjistit?“

„Vlastně to byla celkem makačka. Vysledoval jsem tvůj –“

„Zaraz! Za to tě můžu seřvat později. Teď zacpi tu díru, kterou ses dostal dovnitř, aby to nemohl udělat nikdo další. Hned. A nespouštěj oči z Ralphova mobilu.“

„Rozkaz, šéfe. Ten ubohej bezpečnostní balíček, co sis pořídila, je na dvě věci, abys věděla. Před pár měsíci jsem se ti naboural do kompu a vytunil ti firewally. Ale dá se toho udělat mnohem víc. Já

–“

„Miku,“ přeruším ho. „Prostě to sprav, jo? Vnucovat mi dodatečný služby můžeš jindy.“

„Ježišmarjá, já ti to chtěl jen vysvětlit. A pokud jde o ten bezpečnostní upgrade zdarma – není zač.

Jenom nezapomínej, že musím brzo letět. Tak za hoďku.“

„Zajisti mi soukromí a sleduj Ralpha. Prosím.“ Zavěsím a zařadím zpátečku, s pohledem přes rameno vycouvám zpátky na cestu.

Po chvíli objevím místo, kde můžu auto nechat. Zaparkuju, popadnu batoh a dodávku zamknu. Stojí mezi stromy, dost daleko od cesty, aby nevzbudila nežádoucí pozornost. Při cestě ze západu si jí nikdo nemá šanci všimnout, zato od východu bije šedá karoserie uprostřed zeleně do očí. Rychle se pomodlím a už spěchám prašnými výmoly k zamčené bráně a – snad – taky k Annie.

Cestou přemýšlím a snažím se připravit na to, co mě čeká. Svoje démony jsem vždycky považovala za něco svazujícího – za těžké okovy, které s sebou musím všude vláčet, marně se od nich pokouším osvobodit, svou těžkopádností a tíhou mi brání v pohybu, nikdy nedovolí dosáhnout dostatečně vysoko, zajít dost daleko. Představa, že bych tu temnou stránku mohla využít k něčemu přínosnému, místo ubližování pomoct, mi v srdci zažehla jiskřičku naděje. Jiskřičku, kterou se ze všech sil snažím potlačit. Naděje je nebezpečná. Naděje plodí očekávání, které vede jen ke zklamání. Je strašné, když se člověk zklame v druhých, ale zklamat se sám v sobě je ještě mnohem horší. Nemám strach, že by mi rozčarování mohli způsobit ostatní. Ne, to já jsem si zabijákem vlastních snů. A tahle naděje, tahle radostná myšlenka, že bych ve skutečnosti mohla mít na víc než jen na páchání zla? Tak tahle víra už brzy zjistí, jak chutná zklamání.

V porovnání se zavrhnutím své vlastní duše je situace, kdy vás nechá ve štychu někdo jiný, učiněná procházka sluncem zalitým parčíkem. Ani nevím, co je vlastně tragičtější – že svoje selhání očekávám, nebo to, že se tolik bojím o úspěchu byť jenom snít.

67. KAPITOLA

VRATA BY NEJSPÍŠ měla bránit jen vjezdu automobilů, protože mají po obou stranách půlmetrovou mezeru. Jednou z nich se protáhnu, a jakmile dospěju na klikatou vyježděnou pěšinu sevřenou hustým lesem, dám se do klusu. Podle programu Google Earth se přívěs nachází asi o dvě stě metrů dál. Musím si pospíšit, slunce už začíná vykukovat nad vrcholky stromů. Přeskakuju přes boule cesty, nemůžu se zbavit vidiny zvrtnutého kotníku, která se mi vysmívá. Moje nohy se snadno unaví, na takovou aktivitu nejsou zvyklé, a když se přede mnou konečně objeví přívěs, už mě pořádně píchá v boku. Zpomalím a přikrčím se mezi posledními stromy, pak se skloním k batohu a rozepnu ho.

Jako první vytáhnu pistoli – odjistím ji a opatrně položím na zem. Sáhnu si do kapsy u mikiny, abych se ujistila, že se tam pořád skrývá můj nůž, ruku na okamžik sevřu kolem rukojeti. Přejíždím špičkami prstů po lyžařské kukle, kterou jsem si přibalila, ale nakonec se ji rozhodnu nepoužít. Chci, aby mě viděl. Chci, aby mě poznal a pochopil, že si svou smrt přivodil sám. A v tu chvíli mi zavibruje mobil, slaboučké vrnění utlumené látkou.

„Ano?“ ohlásím se tiše.

„Policejní patrola právě opustila svoje stanoviště u Ralphova domu.“

„Cože? Vždyť je ještě brzo!“ Zápolím s rukávem, a když se mi ho podaří vyhrnout, objeví se mi v zorném poli ciferník hodinek. Je šest hodin šestnáct minut.

„Dostali echo, že pár děcek sprejuje po budově místní střední, a jeli to prověřit. Tady seš na maloměstě, holka, službu má vždycky jenom jeden strážník.“

„Do hajzlu!“

„Ještě se mu můžu nabourat do finančního systému – přijde mi upozornění, kdykoliv použije kreditku, ale je tam jistá časová prodleva. Nemám, jak mu sledovat káru, jenom mobil, i když mi připadá dost nepravděpodobný, že by odcházel bez něj. Nezapomnělas, že musím –“

„Jo, já vím. Brzo musíš vypadnout.“ Zavěsím a napěchuju si telefon zpátky do kapsy, pistoli držím v ruce. Nechám batoh na místě a vyjdu zpoza stromů, chviličku pozoruju ten ubohý rádoby přívěs.

Stojí na vysekané mýtině, což je velká chyba, protože prázdný prostor jen zdůrazňuje, jak je ta barabizna chatrná. Krčí se uprostřed lesa, ošumělá a zanedbaná, v základech promáčklé, zrezlé plechy. Původně byla bílá, ale časem získala zažloutle šedavou patinu – buď od pylu, nebo od plísně. V podstatě je to taková podlouhlá krabice s jediným okýnkem na přední straně, ke kovovým vchodovým dveřím s kosočtvercovým průhledem ve výšce očí vede dvojice betonových schůdků. Nevidím žádné auto, ale v hlíně jsou patrné čerstvé stopy od pneumatik.

Křup. Moji snahu o nenápadnost zmaří suché borové jehličí – když na něj šlápnu, ozve se rámus, který si hlasitostí nezadá s rachotem vojenské kapely. Vyhnu se vyježděným kolejím a obejdu budovu z boku, u zadního traktu přidám do kroku.

Oboje dveře jsou zamčené. Zaklepu na ty zadní – doufám, modlím se, aby to pro jednou bylo vážně tak snadné. Aby mi přiběhla otevřít Annie a důvěřivě vložila ruku do mé, pak jsme společně odhopsaly až k Jeremyho dodávce – moje mysl prostá vražedných myšlenek, její nevinnost nedotčená, duch nezlomený. Ale nikdo neotvírá, a tak se přesunu k prvnímu oknu a špičkou nože nadzvednu síťovou clonu, zkouším sklo vytáhnout. Ani se nehne.

Štěstí se na mě usměje až u třetího a posledního okna, které v kolejnicích zalepených hlínou ztuha vyjede nahoru. Vzrušením a očekáváním se mi úplně sevře žaludek. Oběma rukama se zapřu o parapet a vyšvihnu se do okna, protáhnu se jím dovnitř do tmavé místnosti.

Páchne to tu prázdnotou, zatuchlým cigaretovým kouřem, vlhkými ručníky. Stojím v pusté ložnici se stěnami, ze kterých se odlupují bledě zelené tapety, a už teď vím, že v přívěsu nikdo není. Na to je tu až příliš velký klid, moc hluboké ticho. Přesto vyjdu do chodbičky a prohledám druhou ložnici, koupelnu a obývák, nakonec kuchyni.

Celý dům projdu dvakrát, poprvé s opatrnou úzkostí, podruhé se vzrůstajícím zoufalstvím, ale vzhledem k minimu nábytku je to až nepříjemně snadný a rychlý úkol. Budova je prázdná, nikde žádná krev, známky přítomnosti malé holčičky. Nikde žádná Annie.

Svezu se na pohovku, ta oranžová květovaná ohavnost se pod mou vahou prohne až k zemi. Mohla jsem se splést? Nikdy se mi nepodařilo najít reálné pojítko mezi Annie a Ralphem – údaje o tomhle pronájmu jsem vytáhla z jeho počítače, tamtéž si potvrdila jeho úchylku a došla k přesvědčení, že jsou jeho vysněná Annie a opravdová nezvěstná Annie jedna a ta samá osoba. Ale co když jenom rád loví, krucinál, a žádnou dívenku tady schovanou nemá? Co když mu k ukojení choutek bohatě stačí naše chaty? Co by se stalo, kdybych ho zabila a teprve pak zjistila, že co se Annie týče, je nevinný? Najednou mě zavalí všechen stres a adrenalin, které se ve mně nahromadily za posledních čtyřiadvacet hodin, jako těžké balvany zkrápějí křehkou schránku mé příčetnosti, až se pod tím náporem zapotácím. A pak se mi do myšlenek vkrade druhá možnost – ta, kterou jsem se po celou cestu ze všech sil snažila ignorovat. Možná jdu pozdě. Vstanu a zadívám se z okénka, kterým jsem sem vnikla, pomalu se smiřuju se skutečností, že odsud možná budu muset odejít s prázdnou.

Ještě jednou, naposledy, prohlédnu přívěs, pátrám po skvrnách nebo cákancích krve, růžových gumových sandálkách, flitrové mašličce, obrovské ceduli s blikajícím nápisem BYLA JSEM TU. ANNIE. Pak se obrátím k odchodu. Okno nechám oknem a odemknu přední dveře, dusám dolů po schůdcích, každý krok naplněný beznadějí. U plesnivějícího boku budovy se zastavím a přemýšlím co dál. A v tu chvíli se ozve vrčení motoru.

Vytřeštím oči a bezděčně se přikrčím, což je směšné vzhledem k tomu, že se nemám za čím schovat. Rozběhnu se podél zadní stěny domu a očima rejdím po lese, hledám úkryt; hučení auta teď zní blíž, hlasitěji. Nebude daleko od brány. Zastavit, odemknout a vjet dovnitř mu moc času nezabere. Zakopnu a zavrávorám. A právě tehdy koutkem oka zachytím obrys přístavby, dřevěného stavení, které nejspíš ukrývá chladírnu, a malé kůlny hned za ním.

„Vlastně je to fakt hustý místo – má to chlív na vyvrhnutí zvěře, chladírnu na vyvěšení a taky asi milion posedů.“

„Takže tady mluvíme o izolované lokalitě, kde na kilometry daleko nikdo nebydlí a která je navržena k zabíjení a zpracování těl.“

Okamžitě vyrazím k budovám a cestou se proklínám za vlastní hloupost. Motor burácí čím dál tím blíž a ve mně sílí vzrušení.

68. KAPITOLA CAROLYN THOMPSONOVÁ

CAROLYN THOMPSONOVÁ se poprvé za více než tři léta probudí v posteli sama. Chvilku jen bez pohnutí leží a vychutnává si tichou samotu, než ji jako blesk zasáhne rozpomenutí následované slzami. Žena tiskne víčka pevně k sobě a polyká vzlyky, pokouší se potlačit emoce, které by ji docela dobře mohly připravit o rozum. Musí být silná: kvůli Henrymu, kvůli Annie, kvůli sobě. Její dcerka je naživu. Ví to, musí tomu věřit. Je přesvědčená, že kdyby se jí něco stalo, vycítila by to. To přece matka pozná, ne? Pro teď jí nezbývá než se modlit, aby Annie nebyla zraněná nebo vyděšená, ať už je kdekoliv – a s kýmkoliv.

Jakmile dokončí rozpravu s Bohem, vstane a oblékne si župan, projde prázdnou chodbou do obýváku, zastaví se ve dveřích. Pozoruje svého muže, který usnul v kolečkovém křesle s krkem zkrouceným v nepřirozeném úhlu a dlaní v gestu naděje položenou na sluchátku telefonu. Carolyn ho nemusí ani budit a ví, že ten telefonát nepřišel. Vejde dovnitř, z pohovky zvedne polštářek a opatrně mu ho vsune pod hlavu, narovná ji do pohodlnější polohy.

Po špičkách zamíří do kuchyně, chce Henrymu dopřát co možná nejdelší spánek, maximálně prodloužit mírumilovnou bezstarostnost jeho snění. S hrnkem kávy v ruce se vrátí do ložnice a zvedne sluchátko pevné linky, vytočí číslo na policejní stanici.

O pět minut později zavěsí a znovu se vypraví do obýváku, hrnek s kouřícím nápojem svírá oběma rukama. Policie nemá nic nového. Michael byl celou noc doma a jejich zájem o něj teď upadá. Jako nepravděpodobnější se jeví, že Annie někdo odvezl z města, možná dokonce přes hranice státu. Na krizové lince přijali celou řadu hlášení – lidé ji prý viděli až šest hodin cesty severně odsud. Jenže bezpečnostní složky vždycky dorazí pozdě, pachatel má oproti hlídce čtvrthodinový náskok a stopa pokaždé vychladne dlouho předtím, než se policie na místo dostane. Ruce obemknuté kolem šálku se jí třesou, mysl naplní vidiny příšerných situací, ve kterých by se teď její holčička mohla nacházet. Jestli je s ní únosce na útěku, pokud vážně prchají kamsi na sever, možná je to tak nakonec lepší. Lepší, než kdyby byla někde zavřená, sama s šílencem.

Michael. Znovu přemítá nad možností, nad níž uvažovala celou noc, zatímco se v posteli převalovala, bezvýsledně čekala na spánek. Důkladně se zamýšlela nad každou vzpomínkou z dětství, ale nedokázala si vybavit nic zlověstného. Kéž by si tak mohla promluvit s tou ženou, která kvůli němu volala na krizovou linku. Prosila Johna o podrobnosti, ale on jen pořád dokolečka opakoval to samé: vedli spolu sexuální rozhovory. Jejichž předmětem byla mladičká dívka jménem Annie. Carolyn se nechala slyšet, že se ta žena musela zmýlit. Koneckonců o něm mluvila jako o Ralphovi – a jejich Michaelovi křestním jménem nikdo neříká. Ale John si stál za svým. Ta dívka jim poskytla jeho adresu. Rozhodně šlo o Michaela. Carolyn se zadívá na spícího manžela, hruď se mu vzdouvá pracnými nádechy. Ten muž je prodloužením její vlastní duše, druh a životní společník nejen v zákonném smyslu. A pak je tu něco, co je spojuje víc než všechno ostatní: láska k dcerce. Myšlenky se jí znovu stočí k bratrovi a najednou ji něco napadne. Odloží kávu a spěchá do ložnice, shazuje ze sebe župan, škubne šuplíkem prádelníku.

Becky. Jestli někdo zná Michaelova tajemství, tak jeho žena.

69. KAPITOLA

VYVRHOVACÍ CHLÉV je opatřený obrovským, zbrusu novým visacím zámkem. To je od mého příjezdu sem první zjištění, které mi dává naději. Přitisknu napřed oko, pak zdravé ucho na škvíru ve dveřích, jestli snad nezachytím aspoň náznak toho, co se děje uvnitř. Ale vidím jen temnotu, slyším ticho. Otočím se a poslouchám zvuk motoru, který bez přerušení míjí vjezd na pozemek, postupně se ztrácí v dálce. Zavibruje mi mobil, což mě trochu vyleká. Přikrčím se a hledám ho v kapse. Displej zobrazuje Mikovo jméno a já ťuknutím hovor přijmu.

„Doufám, že je to něco důležitýho,“ syknu.

„Jo, máme problém. Na Ralphově kreditce se před třema minutama objevila platba u benzinky třináct kiláků severně od tebe. Nevím, jak dlouhou prodlevu ten systém má… může to bejt cokoliv od třiceti vteřin až po čtvrt hoďky. Tak jako tak odtamtud musíš vypadnout, Jess. Hned.“ Mikův hlas je napjatý, v jeho slovech rozpoznám nervozitu, v pozadí se ozývá bleskurychlé datlování do klávesnice.

„Do prdele! Ale co jeho mobil? Proč jsi ho neviděl odjíždět?“

„Signál pořád vychází z jeho domu,“ zasupí Mike rozčileně. „Musel ho tam nechat. Ještě štěstí, že ten hajzl použil kreditku.“

Moje pohyby teď ovládla naléhavost. Zavěsím a nacpu mobil do kapsy, cítím, jak mi po spánku stéká čúrek potu. Zacloumám zámkem, samozřejmě bezvýsledně, a hned přejdu k oknu, zkusím ho otevřít, a když se nepodvolí, poodstoupím a očima si přeměřím vzdálenost. Pak si nakročím a vykopnu. Moje představy, jak se sklo pod úderem boty roztříští v mocném výbuchu střepin, byly přehnané – kopanec způsobí jen síť vlasových trhlinek. Udělám pár kroků vzad a zkouším to znovu, tentokrát do pohybu vložím veškerou svou sílu. Moje noha hladce projede sklem, při vytahování se mi do lýtka zakousnou ostré úlomky. Obalím si pěst rukávem mikiny a střepy vymlátím, potom se vytáhnu na parapet a prosmýknu se temným otvorem dovnitř.

Strach.

Je to zvláštní pocit. Neměla jsem ho už od té osudné noci v kuchyni našeho domu, ale teď mě najednou zaplaví a brání mi v nadechnutí, nachází si cestičku přímo do srdce, které pevně sevře a drtí. Mám strach z úchylnosti toho muže. Strach, že Annie nedokážu ochránit. Strach, že by to krvelačné řádění v mém nitru mohlo přijít nazmar.

Chvilku jen visím v okně – napůl uvnitř a napůl venku – a čekám, až si moje oči přivyknou šeru. Přímo pode mnou stojí nízká linka. Zvednu jednu nohu na parapet a špičkou šátrám po desce linky, opatrně na ni zkouším stoupnout, chci se ujistit, že mě unese. V místnosti se vznáší pach smrti, který mě okamžitě přenese zpátky do naší kuchyně. Ze vzpomínky se mi zhoupne žaludek a já se tu emoci pokusím odsunout stranou – schovat si vražednou touhu na chvíli, kdy mi poslouží lépe. Zaslechnu nějaký zvuk a znehybním, snažím se zjistit, odkud vyšel. Ozve se to znovu. Je to zakňučení – tichounké a tlumené. Někde tady, se mnou. Annie.

70. KAPITOLA CAROLYN THOMPSONOVÁ

CAROLYN ZAZVONÍ u bratrova domu a čeká, pozoruje povadlé muškáty v truhlíku na schodech. Domem se rozléhá cinkání zvonku, které dozní dřív, než se dveře otevřou. Stojí před ní Becky.

Becky – žena, kterou nikdy neměla v lásce, nikdy ji nepřijala do rodiny, nesnažila se s ní spřátelit. Tenhle prohřešek proti společenskému bontonu by ji teď mohl přijít hodně draho. Bývala krásná, ale předčasně zestárla, rysy má ztrhané, ve tváři permanentně podmračený výraz a oči plné úzkosti. Jako by ji věčně něco trápilo, což se snad víc než kdy jindy projeví, když na zápraží uvidí Carolyn. V rukou nervózně drtí utěrku, nejistě přešlapuje.

„Carolyn,“ řekne jen. „Co ty tady?“ Žádné znepokojení nad rodinným neštěstím, žádné obavy o neteřino zdraví. Důvod, proč ji Carolyn nikdy neměla ráda, se teď projevuje v celé své ošklivosti.

„Musím s tebou mluvit o Michaelovi. Můžu dál?“

„Mám práci. A jak nejspíš víš, včera večer tu byla policie, vyrušili nás u večeře. Můžeš se zeptat jich.“ Žena užuž zavírá dveře, ale Carolyn přiskočí a znovu je rozrazí, hrne se do předsíně.

„Ne, Becky. Tohle možná není zrovna zdvořilé, ale já s tebou vážně musím mluvit.“ Švagrová na ni zírá s pusou dokořán, oči třeští na její nohy, jako by ji nesmírně šokovalo, že tu vůbec jsou, tady – v jejím vlastním domě –, že se jí takhle nezvané vetřely do soukromí. Konečně zvedne hlavu a zadívá se Carolyn do očí, pak se zamračí a zaklapne vchodové dveře.

„Tak dobře. Jestli odmítáš odejít, můžeme si sednout v jídelně. Co chceš vědět?“

71. KAPITOLA

BLESKOVĚ SESKOČÍM z linky a nadávám si, že jsem nepřibalila baterku – okno je na špatné straně budovy, takže sem nedopadá žádné denní světlo.

„Annie?“ zavolám tiše tím nejlaskavějším hlasem, jakého jsem schopná. „Jmenuju se Deanna.

Přišla jsem ti pomoct. Povíš mi, kde jsi?“

Ticho. Vteřina se mění v druhou, a čím víc jich uběhne, tím víc ve mně narůstá panika, ruce se mi samovolně zatínají v pěst. „Vím, že mě neznáš, Annie, ale já tě odsud chci dostat. Vzít tě zpátky k mamince. Pomůžeš mi, prosím?“

Zaslechnu fňuknutí a roztočím se jako káča, pokouším se určit, odkud vychází. Zleva. Obrátím se po hlase, zběsilým mrkáním se snažím prohlédnout temnotu, odhaduju směr. Když dívenka promluví, na místě ztuhnu. „Já chci maminku.“

Najdu ji dřív, než větu dořekne. Natáhnu se a nahmatám hebkou kůži a flanelovou látku. Instinktivně si ji k sobě přitáhnu, sevřu ji v náručí – je to moje první objetí za neuvěřitelně dlouhou dobu. Její vůně vzkřísí vzpomínky na mou sestru, společně trávené Štědré večery a předčítání pohádek před spaním. Skoro mě to rozbrečí, ale nakonec se ovládnu, jen jí vlepím rychlou pusu na temeno, pak ji pustím. Rukama jí opatrně přejedu po tělíčku, po pažích a nohou, dokud nenahmatám hrubý provaz pevně uvázaný kolem zápěstí a kotníků. Chytnu za uzel a zkouším ho rozvázat, ale brzy to vzdám, úvaz je příliš složitý, příliš utažený. „Nehýbej se!“ nařídím jí tiše a vytáhnu nůž. Stisknutím pojistky vystřelím čepel, abych mohla lano přeříznout, ani se nenamáhám zjišťovat, kam vlastně vede. Holčička je poslušná, sedí bez hnutí, dokud ji nezvednu na nohy, pak se ovšem zarazí, chodidly se zapře o podlahu a záda vtiskne do špinavé stěny chléva, přetahuje se se mnou. Bojí se; je sevřená v kleštích, rozpolcená mezi touhou odejít a strachem ze mě.

„Teď mě dobře poslouchej, ano?“ Podřepnu k ní a ruku jí zlehka položím na ramínko, cítím, jak přikývla. „Já ti neublížím, chci tě jen odvést domů. Když se mnou půjdeš, brzy budeš zpátky u maminky a u tatínka.“ Snažím se o veselý, bezstarostný tón a moje slova ji nakonec uklidní, drobná ramínka o kousíček poklesnou.

„Tak jo. A vrátí se strejda Michael?“ špitne.

Ta otázka mě úplně uzemní. Kéž bych jí tak v tu chvíli viděla do tváře, zjistila, jaká emoce se v těch tichých slůvkách skrývá. Strejda Michael. Ralph Michael Atkins.

„On tu byl?“ zeptám se a vztáhnu k ní ruce, gestem žádám o svolení, abych ji mohla zvednout na linku.

„To on mě sem přivezl. Měla jsem tu čekat na koťátko, jenže se nevrátil, a pak byla noc.“ Hlas se jí chvěje s námahou potlačovanou hysterií.

„Annie.“ Vyskočím si nahoru k ní. „Potřebuju, aby ses tak deset minut chovala dospěle, rozumíš? Musíš být silná, zlatíčko, je to opravdu důležité. Já teď vylezu oknem a pak pomůžu ven tobě, souhlasíš?“

Mezitím se úplně rozednilo a já ji konečně matně vidím. Přikývne, obličejík stažený ve výrazu odhodlaného zachmuření, a já se na ni usměju. „Tak se mi to líbí.“ Prolezu oknem, bez potíží seskočím na zem a napřáhnu ruce k parapetu, hned cítím její nedočkavé tělíčko, bosá chodidla na předloktí. Vrhne se mi do náruče a je venku. V tom okamžiku mi v kapse zavibruje telefon. Hmátnu po něm jednou rukou, tu druhou mám pevně ovinutou kolem Annie.

„Čau, Miku.“

„Musím běžet, Jess, tak jsem se chtěl naposledy ohlásit.“

„Žádné další pohyby na kartě?“

„Cos čekala? Že se cestou za ní zastaví na nákupech?“

„Naděje umírá poslední,“ zabručím a šeptem Annie pobídnu, aby si pospíšila, chvilku ji za sebou neúprosně táhnu, než mi dojde, že je naboso. Trošku zpomalím, kamenitá půda není nejschůdnější.

„Mám ji, Miku. Jdeme k autu.“

„To je paráda, Jess! Naprostá bomba!“ Mike se do telefonu zubí a z nadšení protahuje hlásky a já se navzdory strachu taky neubráním úsměvu. Mám ji. Zachránila jsem ji, aniž bych si byť jedinkrát představila, jak jí ubližuju. Teď už ji stačí jenom dostat pryč dřív, než sem dorazí on. „A teď odtamtud koukej zmizet,“ houkne Mike, jako by mi četl myšlenky.

Slyším, jak přechází po bytě, cinkání klíčů, pár úhozů do klávesnice. „To taky udělám,“ odpovím rychle. „Dík, Miku. Tak zas někdy na chatu.“

„Jasná zpráva, kočko,“ uchichtne se. „Jsem rád, že jsem mohl pomoct.“ Zavěsím a s úsměvem se Annie zeptám: „Jsi připravená vyrazit domů?“

Přisvědčí, ale tváří se váhavě, strach se v ní mísí s nadějí, v očích se objeví nepatrný záchvěv důvěry. Bodne mě z toho u srdce, tolik mi připomíná Summer. Děti jsou důvěřivější než dospělí, protože zatím nechápou, jak je lidský rod prohnilý. Moje sestřička lidem věřila, stejně jako kdysi já, než jsem zjistila, co za zlo na světě existuje. Než jsem objevila temnotu ve vlastní duši.

Běžíme dál a konečně dospějeme na měkkou půdu, díky níž může Annie utíkat mnohem rychleji, ženeme se s větrem o závod, batoh mi na zádech bouřlivě poskakuje. Ten úprk ji rozptýlí a ze rtů jí unikne tiché zachichotání, pobavilo ji něco tak obyčejného jako chodidla vnořená do hlíny. Mě svírá hrůza, děsí mě, že co nevidět zahlédneme oblak prachu zvířený Ralphovou dodávkou, zaslechneme řev jejího motoru, a přesto se mi hlava točí štěstím, jsem omámená bláhovou možností, že by moje záchranná mise mohla dopadnout úspěšně, nadšená, že se mnou ta holčička už teď utíká po boku, že jsme skoro v bezpečí. Protáhneme se mezerou vedle brány, skočíme do kolejí vyježděných ve spečené hlíně cesty a řítíme se k dodávce, nechám ji závod vyhrát. Vysadím ji na sedadlo spolujezdce a zapnu pás, ten povědomý úkon je svou všedností až bolestný. Zařadím zpátečku a srdce mi vynechá, když se kola jen naprázdno protočí, ale vzápětí se zapřou o pevnou zem a vůz se pohne, sviští zpátky na prašnou cestu, na které jsme samy, svobodě nadosah. Na rozcestí zatočím doleva do Brookletu a začnu přemýšlet, jak holčičku co nejlépe předat rodičům. Jsem nesoustředěná, útěkem tak opilá, že si málem ani nevšimnu auta, které nás při výjezdu na hlavní míjí. Tmavomodrý Ford Explorer. Můj mozek má za zrakem vteřinovou prodlevu, ale pak se konečně chytne a já dupnu na brzdu, sleduju, jak vozidlo mizí v oblaku rudého prachu. Ralph Atkins. Georgijská poznávací značka X42FF, tmavě modrý Ford Explorer.

Nadešel čas se rozhodnout. Ralph je tady. Přerývaně dýchám a žilami mi jako heroin proudí opojné emoce, každý nerv v mém těle sebou zběsile škube, pohlcený touhou zničit. Ale pak clonou šíleného řevu v mé hlavě pronikne hlásek a já se otočím, pokouším se zaměřit na ni. Annie. Roztomilá nevinná Annie pohybuje rty, něco mi říká, a já se zamračím, bojuju předem prohranou bitvu sama se sebou, oči upírám na její pusinku. Mlha omámení na okamžik ustoupí a ke mně dolehnou její slova.

„ – zastavujeme?“

Pevně chytnu volant, musím si utřídit myšlenky, oddělit logické řešení od bláznovství – co bych udělat měla versus co udělat chci. Měla bych pokračovat v jízdě a zajistit, že bude holčička i nadále v bezpečí. Měla bych ji odvézt domů a informace, které mám, předat policii.

Zavřu oči a pokusím se uklidnit svůj dech, pročistit si hlavu, jenže víčka mi hned samovolně vystřelí vzhůru. Šlápnu na plyn a zběsile točím volantem, auto sebou trhne a vypálí vpřed, za

mocného skřípění pneumatik se přímo uprostřed dálnice obrátí o sto osmdesát stupňů. Šílenou rychlostí se po prašné cestě vracím zpátky k přívěsu.

*

Přibrzdím hned u první farmy, kterou potkáme, a objedu ji zezadu. Dvůr je prázdný, na příjezdové cestě nestojí žádné auto. Zastavím a obrátím se na Annie, konečně schopná zaostřit. Přidržuju se volantu a ze všech sil se jí pokouším dívat přímo do očí, vdechnout svému tónu zdání normálnosti. Její pohled ovšem mluví za vše. Poznala, že se něco děje.

„Potřebuju, abys chvilku počkala tady na verandě, Annie. Já se hned vrátím. Znáš číslo k vám domů?“

Prosím, řekni ne. Prosím! modlí se moje zkažené podvědomí, které se už nemůže dočkat, až ji tu konečně zanechá a začne pronásledovat Ralphovu dodávku.

Holčička zavrtí hlavou a já si oddechnu. „Dobře. Nechám ti tu svůj mobil a nastavím na něm odpočet. Chci, abys zavolala policii, pokud by začal zvonit dřív, než se vrátím. Víš, jak vytočit 158?“

Rozvážně se na mě podívá a vydechne: „Maminka říkala, že se na policii smí volat, jenom když jde o případ nouze.“

„To je pravda. A já taky nechci, abys jim volala, dokud ten telefon nezačne pípat. Tou dobou už bych měla být zpátky, takže to nejspíš vůbec nebudeš muset udělat.“

Dívenka zamyšleně svraští obočí a to ustarané gesto je tak roztomilé, že mám chuť ji obejmout a políbit na hlavičku. „Vy mě tu necháte? Samotnou?“ Zorničky se jí rozšíří, oči zalesknou slzami. „Já už nechci být znovu sama.“

Pokouším se dýchat normálně, mluvit jasně a klidně. „Bude to jen chvilička, zlatíčko, čtvrt hodinky, ani ne. Počkáš na mě tady na verandě a já tě pak vezmu domů, za maminkou a tatínkem.“

Annie sklopí oči a začne si pohrávat s nylonovou látkou bezpečnostního pásu. „Já už nechci být sama zamčená ve tmě,“ kuňkne a popotáhne, hlásek se jí maličko chvěje. „Já jsem se tam bála. Strejda Michael byl úplně… jiný, než když je u nás.“

Musím vyrazit hned, cloumá mnou spěch. Ralph už je určitě u domu, už musel zjistit, že zmizela.

Co když zase odjede? Co když promarním příležitost? Co když zmizí?

S vypětím všech sil se mi podaří zachovat vyrovnaný hlas a úsměv na tváři. „Já vím, srdíčko. Vezmu tě odsud pryč, pryč od něj, ale potřebuju, abys pro mě napřed udělala tohle, souhlasíš? Připadáš si tady bezpečně? Můžeš na mě počkat na verandě?“

Dívenka se zadívá ke sluncem zalité verandě, prohlíží si zadní dveře lemované dvojicí obřích květináčů se záplavou jasně rudých ostálek, pak zaryje prsty do bezpečnostního pásu a téměř neslyšně špitne: „Jo.“

Roztřesenýma rukama vytáhnu mobil a nastavím odpočet, zvednu jí přístroj k očím a předvedu, jak vypnout budík, jak zavolat na policii. Nakonec jí telefon podám, zoufale se snažím tvářit normálně, soustředit se na ni. „Nikam se nevzdaluj a 158 nevolej, dokud budík nezazvoní, ano? Tou dobou už bych tu měla zase být.“

Holčička vážně přikývne.

„Tak utíkej, Annie. Sedni si na schod a počkej na mě.“

V prstech mi nedočkavostí cuká, když sleduju, jak se usadila na verandě a drobnou ručkou mi mává na rozloučenou. Otočím dodávku a s plynem sešlápnutým až k podlaze se řítím zpátky na cestu.

BĚŽ!

72. KAPITOLA

JE ZPÁTKY, ten příval intenzivní touhy mi proudí v žilách a rozlévá se po celém těle, dokud se mi neroztřesou ruce a já ze sebe nevyrážím jen kratičké napjaté výdechy. Poprvé v životě jsem za ni vděčná. Anniina přítomnost a strach, že ji ztratím, mě dočasně omráčily, držely to nutkání na uzdě, moje myšlenky zaměřené jen na snahu dostat ji do bezpečí. Ani si nevzpomenu, kdy jsem se bála naposled. Když jste tím nejděsivějším monstrem v místnosti vy sami, nemáte ke strachu důvod. Případné setkání se zlem by mi jen ospravedlnilo násilí, ke kterému by se moje krvelačnými choutkami ovládané tělo uchýlilo. Ale když jsem byla zodpovědná za ni, ve svých rukou měla její nevinný život, když spoléhala na to, že ji ochráním… moje ďábelské touhy se najednou vypařily, zdušené mateřskými obavami. Starostí o její bezpečí a strachem, že bych ji mohla ohrozit, pokud bych se pustila do křížku s Ralphem.

Ale teď je Annie v bezpečí a on nadosah. Strach utichl, nahrazený nekontrolovatelným nutkáním mé posedlosti. Chci zabít. Potřebuju zabít. Svůj cíl mám přímo před sebou. Je to poprvé, co s tím pocitem nezápasím a nepokouším se ho ovládnout zavřením očí nebo nějakou jinou technikou, která by mi zaměstnala mysl. Právě naopak – plně ho přijímám, vítám s otevřenou náručí, na vibrujícím volantu střídavě zatínám pěsti a oslavuju vytrysknutí té temné síly, která se mi šíří tělem.

Brána je dokořán, řetěz se volně pohupuje na kovových příčkách, a já jí proletím plnou rychlostí, teď už si s utajením hlavu nedělám. Bitva čeká. Jsem tak vzrušená, že málem zasténám štěstím. Po čtyřletém čekání jsem víc než připravená, krev se mi při myšlence na souboj nadšením vaří.

Jeho auto je zaparkované nakřivo, ledabyle, nejspíš spěchal stejně jako já. Dveře chlíva jsou otevřené a on se v nich objeví právě ve chvíli, kdy vystupuju z dodávky, ruce vražené do kapes: jedna svírá nůž, druhá pistoli.

Je to skoro k neuvěření, ale navzdory všem společným chatům, tolika příležitostem poslouchat jeho krutý hlas, jsem jeho tvář nikdy neviděla. Na okopírovaném pevném disku, který mi sehnal Mike, nebyla jediná fotka usmívajícího se dospělého muže, žádný doklad totožnosti nebo záběr z webkamery, prostě nic, co by mi byť jen naznačilo, jak vypadá.

V duchu jsem si ho představovala už tak dlouho, že ho má fantazie vykreslila coby monstrum groteskních rysů a rozměrů. Ale přede mnou ve dveřích chléva s hlavou nachýlenou ke straně a pronikavým pohledem stojí obyčejný muž. Mírně proplešatělý, deset kilo nadváhy, ústa zkroucená v úšklebku. Muž s očima zúženýma v pouhé štěrbiny a pevně rozkročený, výsledný dojem zlověstný. Tenhle plešatějící obtloustlý chlap, který mi šeptal do ouška, vyléval si nechutné představy své duše, ukázal mi temné zlo ve svém srdci. A teď přistupuje blíž, vzrušení tryskající ze všech pórů jako odporný puch.

Tak pojď… drahoušku. No tak. Blíž, ty zvrhlej zmrde. Mám chuť se rozesmát, tělem se mi šíří opojení z radostného úkolu, který mě čeká. Chystám se zabít. Usmrtit, tnout do masa, připravit toho muže o život v explozi krve řinoucí se zpod mé čepele. Skoro se tím vzrušením nechám pohltit – je tak zvláštní konečně polevit v neustálé bdělosti, přestat žárlivě střežit své vlastní obranné valy. Snaha udržet své démony na uzdě už je pro mě tak přirozená, že mi přijde snad až nepatřičné najednou pustit opratě a nechat samu sebe myslet, cítit a konat bez cenzury, bez toho obvyklého vyšponovaného sebeovládání. Ale musím na to chytře. Musím být rychlá. Potrestat ho a vrátit se k Annie. Nesmím zapomínat na zkušenost s Jeremym, na to, jak snadno mě přemohl, jak bleskově si mě podmanil a naše role se obrátily, najednou byl nahoře on a vmžiku mě znehybnil.

Pistole, to je moje nejlepší šance. Měla bych ji vytáhnout hned teď, utnout jeho blížící se kroky už v zárodku, vzápětí jen vypálit, zabít ho. Hotovo, mise splněna. Nemůže to nevyjít. Jenže taky je to až k uzoufání nudné. O téhle chvíli jsem snila čtyři dlouhé roky, představovala si bezpočet vražedných scénářů a devadesát procent z nich zahrnovalo bezprostřední kontakt a použití nože, blízké setkání smrtícího druhu, nikoliv výstřel z třísetmetrové vzdálenosti, jediné zmáčknutí spouště a lidské tělo padající do prachu. Rozčarování. Zklamání.

Ututlám úsměv, chci, aby zůstal v klidu, aby věřil, že to on je pánem situace, předem jasným vítězem téhle bitvy. Vyjde z chléva do ranního světla a já stáhnu ruku z pistole, nechám ji v kapse a vykročím mu naproti, přemítám, jestli mě vůbec pozná.

Ralph panikaří. Ale ne kvůli mně, mladé holce v mikině a teniskách. Jen mě přelétl od hlavy k patě a hned došel k názoru, že já žádnou hrozbu nepředstavuju. Ne, je vyděšený kvůli Annie. Horečně přemýšlí, kde by mohla být, co se stalo s jeho plány, s jeho pouty. Uvažuje, jak daleko mohla utéct, kdy vůbec zmizela. Já jsem jen bezvýznamná nepříjemnost, ztráta času, se kterou se musí rychle vypořádat, aby mohl vyrazit na lov své ztracené kořisti.

Už ho nedokážu dál potlačovat, ten úsměv, co se mi teď rozlije po tváři, projev čirého rozjaření nad příležitostí, která se mi naskytla. Ralph zaváhá, můj přátelský výraz ho mate. Pozoruje mě přimhouřenýma očima a blíží se, už je ode mě jen na dva kroky.

Jeho pichlavý pohled se mi zabodne do obličeje, zkoumavě rejdí po mých rysech, zprvu váhavě, pak s neskrývaným zájmem. Když mě pozná, sevře čelisti a nevěřícně vytřeští oči, vzápětí v nich blýskne jiskra hněvu.

„Co tady chceš ty?“

Je neozbrojený – rozbředlé tělo zpevněné jen tím vztekem, který se v něm začíná vzdouvat. Myslel, že zbraň nepotřebuje, jeho obětí je bezmocná šestiletá dívenka. Jeho mozek teď zběsile šrotuje, pokouší se zpracovat možné důvody mé přítomnosti a moje sebejistota zatím narůstá. Ralph ucouvne a ohlédne se k chlévu, očima přejíždí přes rozbité okno k prázdnotě uvnitř a já jen vyčkávám, přemýšlím, jak moc je inteligentní; je toho tolik, co o něm nevím. Čekám, až pochopí.

Ten okamžik bezpečně poznám. Jeho pohled pomalu doputuje z bodu A do bodu B – Anniino zmizení a já, žena, která zná jeho milostné choutky. Konečně se mu rozsvítí. Trhne hlavou zpátky ke mně, v očích mu plane čirá zuřivost.

„Ty mrňavá svině,“ procedí a udělá další krok vpřed. Zareaguju okamžitě – poučila jsem se z chyb u Jeremyho, nesmím dovolit, aby mě chytil, musím zaútočit v nestřeženém okamžiku, až to nebude čekat. Pravice s kudlou mi vyletí z kapsy, cestou stisknu pojistku a špičaté ostří vystřelí ven, z toho prudkého škubnutí mi chvilkově zdřevění nohy a žaludek se zhoupne. Je to tady. Přišla moje chvíle. Provinilost, ten gigantický tíživý balvan na ramenou, který mě obvykle varuje, že je můj úsudek chybný, můj záměr pomýlený, je najednou pryč, svědomí mlčí, nijak nebrání přívalu energie, která mi proudí tělem. Nůž se mi ve vzrušením roztřesených rukou mírně chvěje, zatímco si zálibně prohlížím Ralphovo hrdlo, zkoumám jamky a zákruty, které už brzo rozřežu. Všimne si čepele a zarazí se, jeho postup na vteřinu zastavený blýskáním zbraně v mé ruce.

Ve filmech se vždycky mluví o krční tepně, „Miř na krční tepnu,“ radí nám. Jenže tahle žíla se ve skutečnosti nachází ve vnější části krku, a přestože její proříznutí vážně způsobí výron krve, k zabití to nestačí – tedy pokud svou oběť nezavěsíte hlavou dolů a nenecháte vykrvácet pěkně pomaličku, kapku po kapce. To je ovšem pěkně nudný způsob zabíjení, konejšivé odkapávání krve by mě nejspíš do dvaceti minut spolehlivě uspalo.

Jestli někomu chcete vážně „podříznout krk“, musíte se zaměřit na krkavice, které procházejí drobnými kanálky po obou stranách průdušnice. Nemusíte je nutně přeseknout, stačí na ně dostatečně

zatlačit – tím zabráníte přísunu krve do mozku, oběť omdlí, a pokud tlak nepolevuje, po chvíli umírá. Jenže to taky není žádná sranda. Škrtit ho ještě pět minut po tom, co ztratil vědomí? To už ho můžu stejně tak dobře něžně chytnout do náruče a na cestu do podsvětí mu zazpívat ukolébavku. Ralph si takové poklidné pohroužení do smrti, při němž jeho mozek odfiltruje bolest a umožní mu jemně a pozvolna směřovat k poslednímu vydechnutí, nezaslouží. To ani omylem. Tenhle šmejd si zaslouží krvácet. Potřebuju to, musím své temné posedlosti po čtyřletém zanedbávání poskytnout přiměřenou odměnu.

Nejlepší způsob jak ho podříznout, je mířit podélně přes průdušnici – jediným svižným pohybem zničit průdušnici i krkavice naráz. Při použití téhle metody nebude moct promluvit ani vykřiknout, lapání po dechu navíc vtáhne krev dovnitř, takže mě nepotřísní.

Potíž je v tom, že ho chci slyšet ječet. Chci poslouchat jeho bolestný ryk, zmučené kvílení, které neutichne, dokud nechcípne. Křik je oblíbenou součástí všech mých fantazií, potvrzení, že to já mám moc, já držím otěže a moje oběť se mě bojí, je mi vydána na milost a nemilost. Taky toužím vidět, jak se všude kolem rozstříkne krev a pokryje mi ruce i tělo, moje nutkání touží po tomhle fyzickém důkazu svého běsnění, který říká: jsme v tom spolu, já a ta touha, to dohromady jsme ho připravily o život.

Ale tentokrát musím brát ohledy na Annie. Je až příliš blízko, mohla by zaslechnout jeho výkřiky a vyděsit se. Už tak si toho prožila až dost, to poslední, co potřebuje, je, abych se k ní já, cizí žena, vrátila zmáčená čerstvou krví jejího příbuzného.

Ještě chviličku si představuju, co bych mu ráda provedla, jak bych jeho tělo vyzdobila svým řezbářským uměním, usekala mu prsty na rukou i na nohou a hltala jeho řev, to žadonění o slitování; v tryskání jeho krve a bolestném skučení slyšela svou vlastní moc. Ale pak moje fantazie umlknou, násilně přerušené, když po mně Ralph skočí a popadne mě za mikinu, pěstí udeří do obličeje.

A potom… temnota.

*

Teprve nyní si začínám plně uvědomovat, jak obrovské mám nedostatky. Jsem slabá, svalstvo posilované jenom v rámci boje proti celulitidě, nic víc. Jsem ubožák, snadno mě udolá netrénovaný, jen od přírody silnější muž. Stačí prudký úder zasazený křehkým kůstkám tváře a jsem mimo hru, ochromená – reflexy mi radí stulit se do klubíčka a volat maminku. Jenže moje máma mě nezachrání. Nemůže, zabila jsem ji. A právě tahle šílená skutečnost mě donutí bojovat s bolestí, protáhnout obličejové svaly a otevřít oči, chabě mrkat, jak se narušené nervy pokoušejí zaostřit.

Jsem slabší, podřadná. Ale taky jsem zabiják a moje choroba by mohla být tím jediným, co mi teď dokáže dodat potřebnou sílu.

Zrak se mi vrátí a já vzhlédnu, znovu pevně sevřu nůž, soustředím se na matné obrysy mužské postavy nad sebou. Ralph ztěžka oddechuje a padne na kolena vedle mého zhrouceného těla, rukou mi přišpendlí paži do země, kudla je mi najednou proti devadesáti kilům živé váhy k ničemu.

Zachroptím, pokouším se osvobodit a odtáhnout od něj. Nakloní se blíž a zavrčí: „KDE JE?“

Tohle je tragédie. Opakování fiaska s Jeremym, jen mě tentokrát nesvírá nesmírně přitažlivý muž toužící po mém těle, ale moje zhmotnělá noční můra. Navíc jsem svým jednáním ohrozila Annie a budu se moct počítat mezi šťastlivce, jestli z toho vůbec vyváznu živá. Potřebuju pistoli. Seru na krev, seru na potěšení ze zabíjení, svou jedinou příležitost k ospravedlnitelné vraždě. Potřebuju ho mrtvého a moji vnitřní démoni se budou muset smířit s tím, že to nebude takové, jak si to vysnili.

Vyrazím ze sebe výkřik – dlouhé zmučené zakvílení –, abych odvedla pozornost od pokusu dostat se ke zbrani, a jenom se modlím, aby ho nezaslechla Annie. Ralph sebou leknutím trhne, ale moji paži nepustí. V hlavě se mi rozléhá ozvěna vlastního jekotu, když volnou rukou zajedu do kapsy mikiny,

vytáhnu pistoli, namířím a vystřelím. Díkybohu za dvoukomorový zásobník: nemusím nabíjet, stačí jediný prudký stisk a hlaveň sama vychrlí smrtící palbu.

Strašně ráda bych mu zamířila mezi oči, začala mu promlouvat do duše a čekala, až mě pustí a odstoupí. Jenže to by byla pěkná pitomost. Jen bych mu tím poskytla spoustu času zbraň mi z ruky vyrazit a pořádně se mi pomstít za všechny ty chytrolínské žvásty, co jsem na něj zkoušela. A já už dneska jednu pitomost udělala – po práci s nožem z bezprostřední blízkosti jsem toužila tak strašně, že jsem mu dovolila připlížit se až ke mně a rozmlátit mi ksicht.

Proto ho prostě jen střelím, aniž bych se ve skutečnosti starala, kam vlastně mířím. Jen stisknu spoušť na cíl, který z půlmetrové vzdálenosti zkrátka nemůžu minout. Ralph sebou škubne, očima sklouzne k pistoli a vzápětí se vrací k mé tváři, v té jeho se objeví směsice hněvu a bolesti. Sveze se do dřepu a rukama si svírá bok, kam ho kulka musela zasáhnout. Nevím, jaké orgány leží na pravé straně žeber, ale můj horečnatý mozek nepřichází s žádným životně důležitým, a tak se bleskově zvednu do sedu, kleknu si před ním na paty a znovu pevně chytnu nůž. Pak zaútočím, ostrá čepel ve vzduchu opíše ladný oblouk, který rázem ukojí veškeré mé fantazie, přisviští k němu a vnoří se mu do kůže těsně pod levým uchem.

Nechám ostří zajet hluboko do masa a pak škubnu doleva, proříznu mu hrdlo přesně tak, jak jsem si tolikrát představovala, čepel trhaně klouže přes celou šířku krku, než se znovu prodere ven na světlo. Ten pohyb byl možná trochu těžkopádný, ale řez je čistý, skoro neviditelná linka. Samotnou mě udiví, jak je to ve skutečnosti snadné, jak málo úsilí to vyžaduje.

Potom se čas najednou zastaví, na jeden hrozivý okamžik, kdy se začnu bát, že jsem nebodla dostatečně hluboko a nůž projel krkem až příliš hladce, že způsobil jen povrchová zranění, která mého protivníka akorát ještě víc rozdivočí. Naše pohledy se střetnou – zuřivost proti zuřivosti, síla proti slabosti.

A pak se Ralph sesune.

Přepadne vpřed s rukou přitisknutou na krk, mezi prsty mu vystříkne pramínek krve, když se pokusí promluvit, slovy vyjádřit tu nenávist a frustraci, které mu sálají z očí. Zachytím ho a přidržuju ve vzpřímené poloze, pravice sevřená kolem rukojeti nože se mi třese.

Znovu čepel pozvednu. Sleduje ji očima, druhou rukou mě popadne za rameno a zmáčkne, síla jeho stisku mě překvapí. Můžu ho dodělat. Vážně do něj můžu bodat a řezat, zohavit jeho mrtvolu, uskutečnit všechny ty dřívější představy. Konečně nadešla moje chvíle, moje příležitost. Ale vlastní ruka mě zradí, neškodně klesá podél těla. Nevěřícně na ni zírám – moje paže bleskově ochabuje, za pár vteřin už není k ničemu. Sáhnu do svého nitra, do té přetékající zásobárny, které se celý život vyhýbám – té, která je vždycky plná krvežíznivosti a děsí mě jako nic na světě. Jenže ona je prázdná. Vypotřebovaná. Podívám se na Ralpha. Oba máme v očích zoufalství. On kvůli své budoucnosti, já proto, že si nedokážu splnit vlastní sny. A pak jeho stisk na mém rameni povolí a on se zhroutí vzad, po krku mu stéká několik tenoučkých čúrků krve, v prachu pod hlavou se rozlévá malá rudá kaluž.

Možná nejsem jako máma, moje vražedná touha nevyžaduje zohavování, rozsápání a čtvrcení.

Vstanu, pokouším se udržet nůž v zemdlené ruce, a přejdu k Ralphovu autu, škubnu dveřmi a vytáhnu klíčky ze zapalování. Pak si svléknu zakrvácenou mikinu a rozběhnu se k Jeremyho dodávce, kde s ní mrsknu dozadu za sedadlo. V hlavě mám jen jedinou myšlenku. Annie. Musím se k ní vrátit.

73. KAPITOLA ANNIE

MAMINKA JÍ MNOHOKRÁT vyprávěla, že andělé existují – andělé strážní, kteří nás opatrují a chrání před nebezpečenstvím. Annie se ke svému andělovi modlila v temnotě strýcovy kůlny a teď se modlí znovu, přeje si, aby se vrátil. Dělá si starosti. V rukou převrací mobilní telefon, jehož displej se na slunci leskne. Tenhle přístroj ještě nikdy nepoužívala, její rodina žádný nemá. Kdysi dostala umělohmotný hrací mobil: růžový, s měkkými klávesami a samolepkou v podobě řady jedniček místo displeje. Byla z něj bez sebe štěstím, vždycky si připadala tak důležitě, když ho vytáhla na ulici a předstírala, že telefonuje, nadšeně švitořila do falešného mluvítka.

Pokouší se vybavit si číslo domů, které jí maminka tolikrát opakovala a kladla na srdce, jak je důležité umět ho zpaměti. Začíná to devítkou, na víc si nemůže vzpomenout, a tak příslušné tlačítko zmáčkne, přemýšlí dál. Devět. Ne, nic jiného si nevybaví. Zakručí jí v bříšku.

Její anděl říkal, že má počkat, dokud nezazvoní budík, a potom vytočit 158. Tohle číslo se pamatuje dobře. To zvládne.

Pak ale Annie zaslechne vrčení motoru a vzhlédne – brunetka v šedé dodávce je zpátky a na počítadle mobilu zbývá ještě celých pět minut. Holčička vyskočí na nohy a začne jí nadšeně mávat, skrz přední sklo zahlédne úsměv na ženině tváři. Mávání jí oplatí a gestem naznačí, aby šla k autu. Dívenka seběhne schody a úprkem se k ní blíží.

„Vy jste se vrátila!“ Zaplaví ji obrovská úleva, ta slova z ní doslova vytrysknou. Už brzo bude doma. U maminky a tatínka. Trhne dvířky dodávky a pod jejich vahou zavrávorá, vyšplhá se do kabiny.

Neznámá se na ni usměje. Na obličeji má škrábance, kůži posetou temnými modřinami. „To si piš, zlatíčko. Děkuju, žes mě poslechla. Jsi připravená vyrazit domů?“

Annie horečně přikyvuje a hned šmatá po sponě bezpečnostního pásu. „Ano!“

Žena zařadí zpátečku a vycouvá zpátky na cestu, kola se boří do měkké půdy. „Vsadím se, že vaši už se taky nemůžou dočkat, až budeš konečně u nich.“

Annie se obejme rukama a zadívá se z okýnka.

*

Cesta do civilizace a k nejbližšímu parkovišti trvá deset minut. Zastavím a sáhnu po novém mobilu z benzinky, který mi před třemi hodinami aktivoval Mike – tom samém, co jsem prve půjčila Annie –, pak na podlaze zašátrám po svém iPadu. Narovnám se a neunikne mi, jak dívenka pohledem hypnotizuje tašku se sladkostmi. „Máš hlad?“ zeptám se.

Okamžitě přikývne a já se pro igelitku natáhnu a položím ji Annie do klína. Pootevře se a odhalí hromady čokoládiček a nejrůznějších cukrovinek, holčička na mě vrhne tázavý pohled. Jen lhostejně mávnu rukou. „Vezmi si, co chceš. Je to všechno tvoje.“

Vypískne nadšením tak nakažlivým, až se musím pousmát, zatímco moje prsty chvatně přelétají po displeji tabletu a konečně nacházejí, co jsem hledala: telefonní číslo Henryho a Carolyn Thompsonových. Vrhnu se na další pátrání, tentokrát sháním nějaké vhodné místo poblíž jejich domu, který je odsud vzdálený dobrých dvacet minut jízdy. Zhluboka se nadechnu, opřu se do sedadla a snažím se přijít na nejlepší způsob jak předávku provést. Pak zvednu telefon, zablokuju sdělování totožnosti volajícího a vytočím číslo k Annie domů.

74. KAPITOLA HENRY THOMPSON

HENRY THOMSPON sedí v obývacím pokoji se sepnutýma rukama, neoholené tváře zvlhlé slzami. Probudil se do prázdného domu, žena nechala v kuchyni na lince vzkaz, že „šla k Becky“. Henry nechápe, jak může v takové chvíli ztrácet čas příbuzenskými návštěvami. Na stanici volal už dvakrát, ani jednou se nedozvěděl nic nového. Bezpečnostní složky nic neví; Henry je přesvědčený, že celá ta slavná policie je jen neschopná banda tupců. Ještě nikdy si nepřipadal tak zbytečný, právě proklíná nefunkční nohy a neschopnost dopravit se na stanici sám, když se na stolku vedle něho rozdrnčí telefon. Henry ztuhne a jen na přístroj zírá. Na tohle zazvonění čekal celou noc a celé ráno, a když teď konečně přišlo, najednou ho děsí, jaké zprávy mu přináší. Zvedne sluchátko, ale zmůže se jen na chraplavé: „Prosím?“

„To je pan Thompson?“ Hlas mladé ženy, neznámý hlas.

„Ano.“

„Mám vaši Annie. Je v pořádku.“

Henry se napřímí, sluchátko drtí v ruce. „Co jste zač?“ vypálí hrubě.

„Na tom, kdo jsem já, nezáleží. Přivedu vám ji, ale jen pod podmínkou, že tam budete jen vy a vaše žena. Je teď doma?“

„Ne, šla k švagrové. Můžu mluvit s Annie?“

„Ano, ale napřed se s vámi potřebuju dohodnout. Souhlasíte, že na schůzku přijdete sami, bez doprovodu policie?“

„Co po nás chcete? Nemáme peníze.“ U srdce ho bodne hrůzou, sotva ta slova vyštěkne. Bojí se, že tohle doznání nepříznivě ovlivní šance na dívčin návrat.

„Já vaši dceru neunesla, pane Thompsone, já ji jen vracím. Nechci nic jiného než ji v pořádku předat rodičům.“

Henry si oddechne, z očí mu vytryskne čerstvý příval slz. „Ano, přijdeme sami. Kde se sejdeme?“

„Dám vám adresu. Můžeme se tam setkat za půl hodiny. Dá vám to dost času spojit se s manželkou?“

„Ano,“ horlivě přikyvuje a otírá si zmáčené tváře. „Nechte mě promluvit s Annie, prosím.“

Ve sluchátku je na okamžik ticho, pak se ozve tlumené šeptání; slovům Henry nerozumí. A nakonec zafunění následované Anniiným hláskem. Je to ten nejkrásnější zvuk, jaký kdy v životě slyšel.

75. KAPITOLA CAROLYN THOMPSONOVÁ

CAROLYN SE JÍ ZKOUMAVĚ dívá do očí, na jídelním stole mezi nimi leží šálky sladkého čaje a pomuchlané ubrousky. V pozadí se ozve zazvonění telefonu a Becky k němu sklouzne pohledem.

„Neopovažuj se to vzít, Becky, a koukej mi už konečně odpovědět, krucinál! Mluvíme tady o mojí dcerušce!“ Carolyn vstane a výhrůžně se nad švagrovou sklání, zblízka se jí vpíjí do vodnatých modrých očí. „Má s tím podle tebe Michael něco společného?“ Telefon znovu umlkne, náhlé ticho je v místnosti skoro až hmatatelné.

„Už mi tu otázku opakuješ půl hodiny!“ Becky se zlomí hlas. Zvedne se a pozadu přejde k přednímu oknu, vyhlédne skrz žaluzie na místo, kde přes noc hlídal policejní vůz. „Je to tvoje krev,“ prohlásí nakonec a stojí, rovná jako pravítko, v očích se jí objeví tvrdost, následující slova zlomená a mrtvá.

„Sama bys měla vědět, jaký je. Tajemství… Michael měl přede mnou vždycky tajnosti. Navíc ho už stejně dávno nezajímám. Nejsme jako vy s Henrym. Žijeme vedle sebe, nic víc.“ Obrátí se ke Carolyn a blýskne po ní pohledem, ve kterém se mísí zatvrzelá hrdost s nerozhodností. Sepne ruce a proplete prsty. Carolyn vyčkává – žena, která před ní stojí, váhá, pečlivě si rozmýšlí, co řekne dál. Ale právě v tu chvíli se znovu ozve telefon, drnčením se dožaduje pozornosti a Becky využije příležitost a okamžitě se vrhne ke stěně, na níž je přístroj připevněný, pryč odsud, pryč od své švagrové.

„Haló?“

Několik vteřin jen mlčky poslouchá, ale pak se s vypoulenýma očima obrátí na Carolyn. „To je Henry. Má nové zprávy o Annie.“

*

Zbývá udělat jen jedno. Letmo se podívám na Annie, která si hraje s rádiem, přepíná mezi jednotlivými hudebními stanicemi. Váhavě se na mě uculí a já jí úsměv oplatím, neunikne mi, jak se jí rozzáří oči, když se z přijímače ozve písnička, kterou má ráda. Rychle si založím falešnou e-mailovou schránku a pošlu zprávu Johnu Watkinsovi, jednomu ze dvou zástupců šerifa uvedených na webových stránkách brookletského policejního sboru. Je to kratičký vzkaz, obsahuje jen adresu Ralphova pronajatého pozemku, zmínku, že je možná pořád naživu a možná taky ne, a vysvětlení, že to on je zodpovědný za Anniino zmizení. Odešlu e-mail a tablet odložím.

„Tak fajn, srdíčko. Pojedeme za vašimi.“

76. KAPITOLA CAROLYN THOMPSONOVÁ

DÍVČINO OPĚTOVNÉ shledání s rodiči se má odehrát u kostela patnáct kilometrů za Brookletem. Markýza nad vchodem je vybledlá a budova zchátralá, ale Carolyn Thompsonová si všímá jen prázdného parkoviště. Od chvíle, co proběhla dveřmi přívěsu, se svého muže nepřestala vyptávat, pokládat mu otázky, o kterých věděla, že na ně nemůže znát odpověď; mluvit jen proto, aby nemusela mlčet, každý receptor v jejím těle zahlcený nervozitou. Je skeptická, nevěří téhle cizí ženě, která tvrdila, že chce Annie vrátit. Je to neznámý člověk, s nejasnými úmysly. Celé je to až příliš krásné, než aby to mohla být pravda. A schůzka na tomhle opuštěném místě bez přítomnosti policie? To zavání léčkou. Chtěla hned zavolat Johnovi a zapojit do toho sbor nebo dokonce FBI, kteří se zatím zrovna dvakrát nepředvedli, ale Henry trval na tom, že musí pokyny té tajemné ženy splnit do puntíku. A tak tady teď čekají, sami a bez ochrany, jejich příčetnost vystavená stejně velkému riziku jako jejich bezpečí. Carolyn si nedokáže představit, jak by se v téhle fázi vypořádali se zklamáním.

Vytáhne z dodávky Henryho vozík, její muž se usadí na slunci a zavře oči, na tváři mu pohrává nepatrný úsměv. Vypadá tak vyrovnaně, až ji tím dovádí k šílenství. Carolyn nechápe, jak může být tak klidný. Kéž by tak byla doma, když ten telefon zazvonil, kéž by tak s Annie mluvila sama, slyšela ta slůvka, která by docela dobře mohla být její poslední. Tahle výsada ale připadla Henrymu a ona se cítí podvedená – dobře ví, že je to hloupost, přesto se toho pocitu nedokáže zbavit.

„Je pozdě, Henry,“ vydechne přiškrceně s pohledem upřeným na hodinky. „Říkala v osm, ne?

Tvrdils, že říkala v osm.“

„Uklidni se, Carolyn. Má jen pár minut zpoždění. Dej jí ještě chvilku.“

A právě v tom okamžiku se ozve hučení motoru a Carolyn se málem rozpláče, srdce jí puká, když se otáčí – tolik se bojí dopřát sluchu naději. Na sedadle spolujezdce přijíždějící dodávky zachytí záblesk blonďatých vlásků a hrdlo se jí stáhne. Auto zastaví před nimi, odraz slunečních paprsků změnil přední sklo v neprůhledné zrcadlo, a Carolyn běží pohlcená jedinou myšlenkou, myšlenkou na dcerku. Řítí se k pravým dveřím a šmátrá po klice, rozrazí je a zachytí svou holčičku, která se nejistě spouští ven. Pevně ji obejme a vzlyká do kudrnaté hlavičky, rukama drtí drobné tělíčko, které se jí v náručí vrtí. „Ach Annie!“ vyhrkne. Pak zaslechne skřípění kovu o kov a obrátí se – Henry se pachtí s vozíkem, pokouší se překonat hrbolatou zem, když zachytí její pohled, jen svěsí ruce a s vypětím se nakloní vpřed, ke své rodině.

Carolyn se zastydí za svou bezohlednost. S dcerkou v náručí se rozběhne k manželovi, vrhne se do jeho roztažených paží a nechá mu Annie sklouznout do klína, ticho prořízne dívenčino chichotání. Henry se podívá na ženu a do očí mu vstoupí slzy, rty se mu chvějí, když spustí ruce a v dlaních sevře Anniin obličejík, najednou se dusí potlačovanými vzlyky. Pevně ji ovine pažemi a všichni tři se dlouze a mlčky objímají.

*

Pozoruju je a v krku mám knedlík – vyzařuje z nich taková láska. Je to starší pár a Annie očividně jejich vytoužený zázrak. Překvapilo mě, že je její otec invalida, tahle možnost mě nikdy nenapadla a v médiích o tom nebyla ani zmínka. I když – já vlastně o jejích rodičích nepřemýšlela vůbec, nechala jsem se úplně pohltit vlastní nenasytností, moje potřeba zabíjet bez sebe štěstím, že se jí konečně naskytla ospravedlnitelná příležitost. Dolehne ke mně dívčino chichotání a já si musím

zakrýt pusu dlaní, z její dětské nevinnosti mě píchne u srdce, připadám si jako vetřelec na soukromé schůzce. Odkašlu si a vykročím vpřed.

„Já už pojedu,“ prohodím a mávnu rukou k dodávce. „Měla bych vyrazit na cestu.“ Žena se na mě obrátí, její modré oči se poprvé setkají s mými. Poplácá holčičku po zádech, jako by se chtěla ujistit, že je skutečná, a pak se od ní odtrhne a překoná těch pár metrů, které nás od sebe dělí.

Stojí přede mnou s hlavou vztyčenou, když promluví, jsou její slova průzračně jasná. „Nevím, jakou roli jste v tom všem sehrála, ale můj muž říkal, že jste Annie pomohla, a za to zůstanu až do smrti vaším dlužníkem.“

Usměju se a zadívám se na její dcerku, která mě pozoruje a sladce se uculí. „Udělala jsem to ráda.

Měla bych na vás ovšem jednu prosbu.“

Žena přimhouří oči, do tváře se jí vkrádá podezřívavost. „To jsem si myslela. O co jde?“

„O zachování mojí anonymity. Nepřišla jsem na žádný lepší způsob jak vám Annie předat, nechtěla jsem ji nechávat s neznámými lidmi. Váš manžel byl tak laskavý a souhlasil se setkáním bez přítomnosti policie, ale pokud byste navíc udrželi v tajnosti veškeré informace o mé osobě, byla bych vám vážně vděčná.“

Mlčí, vyčkává, očima se vpíjí do těch mých. Po chvilce ticha se konečně ozve. „To je všechno?

Nic než anonymitu nežádáte?“

Zachmuřím se, vnitřně rozpolcená. „Určité činy, ke kterým jsem při Anniině záchraně přikročila… vám možná nebudou tak docela po chuti. Za pár hodin pochopíte, o čem mluvím. Předem se omlouvám za bolest, kterou tím vaší rodině způsobím, ale měli byste vědět, že jsem jednala hlavně v zájmu vaší dcery.“ Odmlčím se. „Nechci vás stavět do choulostivé pozice ani vás nutit, abyste lhali. Ale kdyby se našel nějaký způsob, jak moji roli v té věci zatajit před autoritami, byla bych opravdu moc ráda.“

Žena se ohlédne na dcerku, která si spokojeně hoví v tatínkově náruči. „Udělala jste pro nás víc, než vám kdy dokážu splatit. Jestli nechcete nic dalšího, tak vám můžu slíbit, že tuhle prosbu rozhodně splníme.“

Usměju se na ni, což ji překvapí, moje gesto opětuje jen vágně. Nato rozhovor přeruší Annie, která seskočí z otcova klína a rozběhne se ke mně, cestou natahuje ručky. Přidřepnu, aby se mi mohla vrhnout kolem krku.

„Děkuju,“ zašeptá mi do ucha.

Tisknu ji k sobě a pokouším se zaplašit vzpomínky na Summer, které mě v tu chvíli zaplaví, vzpomínky na její vůni a pusinky, na to, jak mě tahávala za tričko, na ty její umatlané tvářičky a zaknocené vlásky. Narovnám se, abych jí unikla ze sevření. „Už musím jít. Máte báječnou holčičku, můžete na ni být opravdu pyšní.“ Oběma kývnu na rozloučenou, ale její otec mě gestem zadrží. Váhavě k němu zamířím a skloním se k jeho křeslu, přijmu nabízené objetí, překvapená silou jeho stisku.

„Děkuju,“ špitne. „Navěky zůstaneme vašimi dlužníky.“ Napřímím se, naposled Annie něžně pohladím po hlavičce a pak se obrátím k odchodu, za okamžik už otevírám dveře dodávky a vyskakuju do kabiny. Ještě chviličku je pozoruju – žena sedí v podřepu u manželova vozíku, všichni tři zabraní do vzrušeného hovoru. Zařadím zpátečku a vycouvám, ale vtom, právě když se chystám vyjet, zaslechnu křik a obrátím se za hlasem. Anniina matka běží k autu. Vyděšená, že něco nevyšlo, stáhnu okénko.

„Vy jste ta žena? Ta, co volala na krizovou linku?“

Zarazím se, ale moje váhání jí jako odpověď stačí. Pevně stiskne rty, její oči se změní v úzké štěrbiny. „Takže to byl Michael? Náš Michael?“

„Ano. Ale myslím, že jí nic neudělal. Když jsem ji našla, byla přivázaná, ale neublížil jí.“

„Policii jste ovšem řekla… že se chystá…,“ zajíkne se, musí se zachytit okraje okénka, aby neztratila rovnováhu.

„Jestli vážně plánoval to, co probíral se mnou… právě proto jsem přijela. A udělala to, co jsem udělala.“ Zavřu oči a v rukou drtím volant. „Omlouvám se.“ Znovu je otevírám, přestože bych se jejímu pohledu nejradši vyhnula, nestojím o nedůvěru a odsudek, které tam nejspíš uvidím.

Žena se zapotácí, tvář staženou do zmučené grimasy. „Nemůžu… Nikdy jsem si nevšimla jediného náznaku,“ šeptá a přes rameno se ohlíží na dcerku. „To pomyšlení, že jí chtěla ublížit moje vlastní krev…“ Zatne zuby a narovná se, do očí se jí vrací síla.

„Nevím, co jste mu provedla, a je mi to jedno,“ vyprskne. „Příbuznost není žádná omluva pro únos dítěte! Zarazila jste, co bylo třeba zarazit.“ Rázně potřese hlavou, ale spodní ret se jí chvěje, než ho pevně přitiskne na ten horní. „Místní policie zjistila, že byly další holčičky jako Annie, co zmizely tady v okolí.“ Protáhne ruku okénkem a chytne mě za zápěstí. „Nesmíte cítit ani ždibíček viny, ať už jste mu udělala cokoliv,“ přesvědčuje mě energicky a současně mě pozoruje, čeká na odpověď. Nakonec přikývnu, nevím jak jinak zareagovat. Poté mě pustí, udělá čelem vzad ke své rodině a zvedne dcerku do náručí. Všichni tři se ke mně obrátí a společně mávají na rozloučenou. Gesto jim oplatím a pak už zamířím pryč, najedu na dálnici a vydám se směr domov, jestli se tak té mé jednopokojové cele dá vůbec říkat.

Nesmíte cítit ani ždibíček viny… Viny? Hledám ji v sobě, ale zbytečně – ten čin ve mně žádné emoce nevyvolal. Cítím jen jediné: že to pro mě není uzavřené. Když jsem bodla matku, viděla jsem ji umřít, byla jsem u ní v okamžiku, kdy se jí zastřel pohled a ze rtů unikl poslední dech. Měla jsem u Ralpha zůstat, ještě párkrát bodnout, ujistit se, že jsem odvedla dobrou práci, a počkat na poslední vydechnutí, to suché zachroptění smrti.

77. KAPITOLA

NA 84. MÍLI alabamské dálnice 78 vyhodím blinkr, přejedu do pravého pruhu a připravím se na odbočení u příštího sjezdu. Cestou za Annie jsem neměla čas na osobní záležitosti, na výlety do minulosti, ale teď když mám před sebou dalších šest hodin jízdy a v rukávu žádnou výmluvu kromě únavy, tu zastavit musím. Musím navštívit svou rodinu.

Sjedu z dálnice a pokračuju dalších devatenáct kilometrů severně, dokud se za okny nezačne míhat dobře známý svět. Obklopí mě vzpomínky na minulost a v krku se mi udělá bolavý knedlík, při průjezdu branami hřbitova, které lemují záplavy jasně rudých květů, se musím ze všech sil přidržovat volantu.

Nebyla jsem tu od pohřbu, přesto nikdy nezapomenu cestu, nezapomenu na ten vysoký strom, který pod svou rozložitou korunou skrývá jejich hroby. Trent by z něj byl nadšený, nižší větve se dokonale hodí na šplhání a skákání. Právě kvůli němu jsem tahle místa vybrala.

Zastavím a vystoupím z auta do slunečného dne. Počasí mě překvapí, mělo by být pošmourno a mlhavo – smutné počasí pro smutnou příležitost –, ale nebe má v sobě vyloženě letní bezstarostnost, jasně modrá obloha posetá nadýchanými obláčky a všude kolem prozpěvují ptáci, z husté trávy přede mnou uskakují žabičky.

Posadím se u hrobů svých nejbližších, čtveřice dokonalých míst posledního odpočinku s jedinou volnou parcelou po boku. Sundám si tenisky a vnořím chodidla do trávy, vychutnávám si její lechtání, sluneční žár na holé kůži.

Tomuhle jsem se vyhýbala tak dlouho, zdrcená tíhou viny. Ne že bych si snad připadala zodpovědná za jejich smrt – provinile jsem se cítila, protože já zůstala naživu a oni ne. Já mám život, oni jen smrt.

Chvíli posedím a postupně si s každým z nich povídám, nejdelší rozhovor vedu s matkou. Řeknu, že jí odpouštím, a sotva to vyslovím, uvědomím si, že to myslím naprosto vážně.

Po dvaceti minutách zamířím k autu a usednu za volant, pak ještě dlouho přes čelní sklo zírám na jejich hroby. A potom se s pocitem nově nabyté lehkosti vrátím na dálnici.

*

Zbytek cesty uběhne jako v mlze, na nohou mě drží jen adrenalin a kofein; co pár hodin zastavuju na odpočívadlech, kde si dávám kratičké šlofíky. Když konečně vyvrávorám do chodby v šestém patře našeho domu, sedí přede dveřmi mého bytu na tom nechutném oranžovém koberci Jeremy. Zastavím se pár kroků od něj úplně vyčerpaná, víčka se mi klíží. Okamžitě vyskočí a vztáhne ke mně ty své silné paže, sevře mě v objetí, které nepotřebuju a vůbec o něj nestojím, aspoň do chvíle, než přijde. Pak se jeho dotykům poddám, síla toho spojení mi dodává energii, vzájemná blízkost něco tak cizího a pozapomenutého, že se z té ryzí nádhery málem rozbrečím. Takovou dobu jsem žila o samotě, bála se sama sebe i o sebe, odpírala si tolik svobod. Jeho objetí mě zlomí, rozboří každičký obranný val a přehradu, které jsem si na ochranu vystavěla, zbaví mě tíhy, již v sobě nosím. Jeremy mi nabídne oporu vlastního těla a přenese mě blíž k bytu, kde mě opře o stěnu a pátravě si mě prohlíží, z jeho očí vyčtu obavy a strach, když si všimne modřin po Ralphově úderu.

„Jsi v pořádku?“ Přelétne mě pohledem od hlavy až k patě, chce se ujistit, že jsem celá.

„Prosím, drž mě.“ Ta slova ze mě vyjdou sama od sebe – z každého póru vytryskne mocný gejzír emocí, po tváři se mi koulejí slzy.

Beze slova na mě pohlédne a nakloní se blíž, jako pírko mě zvedne do náručí a přenese přes práh bytu 6E.

*

Jeremy mi pomůže i s převléknutím, zdvořile sklopí oči, zatímco si natahuju triko a tepláky. Uloží mě do postele a dál mě objímá pevnými pažemi, já se schoulím na boku, naše těla dokonale propletená. Takhle mě ještě nikdy nikdo nedržel a moje poslední myšlenka, než se nechám unést spánkem, je, že bych tak chtěla strávit zbytek života.

V noci se jednou vzbudím, s rukou položenou na jeho břiše zírám do stropu a čekám na návrat temného nutkání, čekám, až mi v mozku vybuchnou představy krvelačného běsnění. Ale moje vyčerpaná mysl mlčí, umožní mi spát v jeho náručí beze strachu před tragickou dohrou.

Následující dva dny prospím celé, jen čas od času mě probudí močový měchýř nebo žaludek. Jeremy je pokaždé u mě, síla jeho osobnosti vyplňuje prázdnotu, kterou uvolnila ta moje, slabá. Krmí mě a přináší mi aspirin se sklenicí vychlazené vody, povídá si se mnou, dokud se mi nezačnou klížit víčka a já se nevrátím do náruče spánku. A pak, třetího dne, jsem zpátky.

78. KAPITOLA

OTEVŘU OČI a pohled mi padne na neznámou tašku. Zmateně zamrkám, pokouším se pochopit, co je zač, zrak se mi střídavě zaostřuje a zamlžuje, ještě nejsem úplně probuzená. Je to batoh, šedočerný batoh s karabinou na horním poutku. Jeremy. Musí být jeho, což znamená, že je pořád tady. Zvednu se do sedu, prudké sluneční světlo mě přinutí přimhouřit oči. Sedí opřený o vstupní dveře, na klíně otevřený notebook. To mě znervózní, ale vzápětí si uvědomím, že není můj, a znovu se uklidním.

Jeremy vzhlédne a koutky se mu stočí do širokého úsměvu. „Jsi vzhůru,“ prohodí a odloží počítač, mrštně vyskočí.

„Kolik je?“ vydechnu tiše. Připadám si jako zdrogovaná, přemíra spánku mi zatemnila mozek, který je teď zpomalený a lenivý.

„Půl desáté ráno. V pátek.“

Přikývnu a hned si uvědomím, kolik domluvených chatů jsem prošvihla, vzpomenu si na doktora Dereka. Co si asi musí myslet o zmeškaném středečním sezení? To se ještě nikdy nestalo, můj denní rozvrh vždy perfektně rozplánovaný tak, aby spolu nikdy žádné závazky nekolidovaly. Klienti mi odpustí, Derek bude nejspíš trvat na zvýšení medikace.

„Mám odejít?“ Jeremy z podlahy zvedne láhev vody, celou ji vyloká a odnese do koše. Doprovázím ho pohledem a všimnu si nablýskané kuchyňské linky a čisté podlahy, nenápadné, ale nezvyklé citrusové vůně.

„Tys tu uklízel?“

Nejistě se pousměje. „Jenom to, co jsem používal. Nechtěl jsem, abys po mně musela dávat do pořádku celý byt.“

„Tam taky?“ kývnu hlavou k růžové ložnici a on vytřeští oči, ruce zvedá v obranném gestu.

„Do té… části jsem ani nevkročil!“

To mě rozesměje. „Jenom jsem si dělala srandu,“ mávnu rukou. Vstanu a teprve teď si všimnu svého oblečení, starorůžového proužkovaného pyžama, které není moje. Zamračím se a tázavě se na něj podívám.

„Patří mojí sestře, půjčil jsem si ho. Nechtěl jsem se ti hrabat ve věcech, když…,“ rozpačitě umlkne. „Včera v noci jsi šla na záchod a vrátila ses nahá. Nemohl jsem… Být tady s tebou, když jsi spala takhle, byl pro mě fakt tvrdý oříšek. Měl jsem pocit, že ti bez dovolení zasahuju do soukromí.“

„Tak tvrdý, jo?“ Přejedu si špičkou jazyka po zubech a věnuju mu laškovný úsměv, jeho zrudnutí mě pobaví. „Klid, já tě nesoudím. Poděkuj sestře za pyžamo, vrátím ho, jen co vyperu.“ Protáhnu se a v zádech mi lupne, zakroužím hlavou.

„Chceš, abych odešel?“ zopakuje Jeremy otázku, na kterou jsem mu prve neodpověděla, rozptýlená nečekanou situací. Zarazím se uprostřed pohybu a ponořím se do hloubi své mysli, pátrám po výstražném světýlku, známce čehokoliv temného a znepokojivého.

Pak pokrčím rameny. „Ne, nemusíš. Klidně ještě chvíli zůstaň.“ Pátek ráno. Až teď mi dojde, co to znamená: pracovní den. Úkosem se na něj podívám. „Neměl bys být v práci?“

„Vzal jsem si pár dní volna. Měl jsem ještě nějakou nevyčerpanou dovolenou, tak jsem si část vybral.“ Znovu se posadí na podlahu a sleduje, jak přecházím k prádelníku a v šuplících hledám spodní prádlo, něco na sebe. „Hodně mluvíš. Ze spaní.“

Ztuhnu, mozek mi běží na plné obrátky. „Ale? A co říkám?“

„Spoustu nesmyslů, hlavně slova, co ani neexistují. A několikrát ses zmínila taky o Sumeru

a trendech.“

Popadnu kalhotky, džíny a tričko a šuplík zabouchnu. Summer. Trent. Ti, které jsem na celém světě milovala nejvíc. Bezmyšlenkovitě rozepínám horní knoflíčky pyžamového kabátku a přetahuju si ho přes hlavu, prsty zajedu pod gumu kalhot a stáhnu je přes boky, nechám klesnout ke kotníkům. Zrovna se pokouším vymyslet nějaké přijatelné vysvětlení svého spánkového monologu, když můj pohled padne na něj. Sedí tam s pusou dokořán a šokovaně na mě poulí oči.

Jsem nahá, dojde mi. Pro mě je to něco úplně přirozeného – tenhle byt je soukromé útočiště pro jednoho a práce mě naučila zvyknout si na vlastní nahotu, moje tělo je ve vysokém rozlišení k mání každému, kdo je ochotný rozloučit se s ubohými sedmi babkami. Někdy zapomínám, že pro normální lidi je pohled na holou kůži vytoužená odměna – něco, k čemu dochází teprve ve vhodné chvíli, jakmile partneři úspěšně propluli prvotními úskalími nového vztahu a vzájemně si stanovili hranice.

„Promiň,“ zamumlám a rychle se nasoukám do trička, natáhnu si kalhotky.

„Ne, to já se omlouvám, za to civění. Měl jsem…“ Na vteřinku zavře oči a mlčky potřese hlavou, pak se na mě znovu podívá. „Bože, ty jsi tak krásná.“

Krásná. To slovo neslýchám často, což je trochu zvláštní vzhledem k tomu, že trávím celé dny, týdny, měsíce a roky tím, že se nechávám okukovat muži. Sexy, hustá, kočka, třída, kundička. Pěkná, když někomu dojdou slova nebo není rodilý mluvčí. Ale „krásná“ se ozve jen vzácně. „Díky. Měla jsem se jít převléct do koupelny, ale už jsem na nahotu tak zvyklá, že někdy úplně zapomínám na běžná společenská pravidla.“

„Nemáš se za co omlouvat, to mi věř. A já nezapomněl.“ Tázavě zvednu obočí. „Bylas nahá, když jsem tě viděl poprvé,“ vysvětlí a ukáže na levou stranu bytu. „Támhle na té posteli, v záři reflektorů.“ Přikývnu. I já si na tu chvíli dobře pamatuju, okouzlení jeho sexy zevnějškem přerušené krvežíznivou touhou po jeho řezáku. Ta vzpomínka v mém nitru vyvolá záchvěv temnoty a já nervózně

přešlápnu.

„Takže,“ Jeremy se rozpačitě uchichtne, „co vlastně děláš? Točíš péčka?“ Usměju se a zavrtím hlavou. „Ne.“

„Promiň, nechtěl jsem tě urazit, to jenom… no, všechny ty reflektory a kamery a pomůcky…“

„Mě to neurazilo. A mou práci možná za porno považovat budeš, takže jsem to nejspíš neměla odmítnout tak rychle. Jsem modelka na livechatu. Ty kamery jsou propojené s počítačem a já jejich prostřednictvím vysílám videa na internetu, v soukromých chatovacích místnostech. Muži, a sem tam ženy, mi platí za to, že s nimi provozuju virtuální sex.“ Stáhnu si vlasy do culíku a obrátím se na něj, zvědavá, jak na mé přiznání zareaguje.

„Virtuální sex? To je něco jako dřív takové ty erotické pokecy?“

„Ne, je to trochu jiné – tam si lidi navzájem jen psali, moji klienti mi dávají pokyny pomocí klávesnice, ale já s nimi normálně mluvím. Můj přenos je plně audiovizuální, takže se spíš podobá Skypu. Můj systém je ovšem aspoň desetkrát lepší než standardní počítače s webkamerou.“

Jeremy si chvilku prohlíží moje vybavení – reflektory, kabely a přípojky, hračky, které zabírají celou horní desku obou prádelníků. „Máš spoustu věcí.“

Zbytečná připomínka, která ani nenaznačí, co se mu teď asi tak honí hlavou. „Jo, to jo.“

„Není to tak strašné, jak jsem čekal. Ani nevím, co jsem vlastně čekal,“ zasměje se. „A to děláš pro prachy?“

Přikývnu.

„Takže ti chlápci… s tebou ve skutečnosti vůbec nepřijdou do styku?“

Ale styků mám víc než dost. „Ne,“ uculím se, „veškerý sex je čistě virtuální.“

Neočekávám, že bude z mé práce nějak zvlášť nadšený, ale smířit se s tím musí, teda pokud máme

uvažovat, že by mezi námi mohl vzniknout vztah. Což samozřejmě neděláme. Zvlášť když se moje myšlenky právě stočily pryč od vzrušujícího vnitřního dialogu ohledně chození a já si začínám představovat popruhy batohu pevně ovinuté kolem toho jeho úchvatného, tři dny neholeného krku. Zamrkám, pokouším se vrátit nohama na zem. „Je to moje práce, tím se živím. Nečekám, že to pochopíš.“

Zvedne ruce v obranném gestu. „Zaměstnání na internetovém livechatu je až na samém konci seznamu tvých podivností, to ti řeknu rovnou. Nevadí mi to.“

Chci se zamračit a zatvářit ublíženě, ale „podivnost“ je ve skutečnosti nejspíš to nejlaskavější slovo, které může člověk k popisu mé osoby zvolit.

„No…,“ Jeremy nachýlí hlavu na stranu, „… možná mě to malinko trápí, ale fakt je ten, že nemám právo rozhodovat, co děláš se svým tělem.“ Rozhlédne se kolem. „Jen mi přijde, že je to ‚za málo peněz hodně muziky‘. Tenhle barák… ti jednoho krásného dne spadne na hlavu. Určitě by sis mohla vydělat víc nějakou jinou prací.“

Musím si skousnout spodní ret, abych zabránila úšklebku, nevyprskla smíchy nad jeho dojemnou starostí o mou finanční situaci. „Třeba plněním obálek?“ Má to být vtip, ale je pravda, že jsem o tom během prvního týdne svého dobrovolného domácího vězení vážně uvažovala. Když si do vyhledávače zadáte „práce z domova“, vyjede vám spousta možností od telemarketingu přes průzkumy veřejného mínění až po technickou podporu. Chatování jsem si vybrala ze dvou důvodů: prvním byly peníze, tím druhým to, že jsem na sebe nechtěla nechat ječet, trávit dny hovory ukončenými praštěním sluchátka. Takhle křičím jen já – obvykle při tom máchám bičíkem nebo sedmnácticentimetrovým robertkem. A když už mi to někdo položí, je to za uspokojivého cinknutí kasy, v závěru další úspěšně završené transakce typu „výměna orgasmu za peníze“.

„Jo, třeba plněním obálek,“ přisvědčí Jeremy s úsměvem. „Třeba bych ti pak doručoval ještě víc pošty a měl tak víc příležitostí civět na tvoje zavřené dveře.“

„Možná ti začnu otevírat. Už jenom proto, abych tě donutila přestat s těmi tvými přehnaně holčičími podpisy.“

Zazubí se na mě a já mu oplatím stejnou mincí, v tom úsměvu je ukrytá jiskřička naděje. Možná. Možná se na mě navzdory internetové prostituci a psychopatickým choutkám nakonec přece jen usměje štěstí.

Ale pak se hluboko v mém nitru objeví jiná jiskra, temní démoni mi připomínají svou moc.

Podívám se mu do očí a špitnu: „Nejspíš už bys měl jít.“ Třeba, a třeba taky ne. Nesmím zapomínat, co jsem zač.

79. KAPITOLA

„NEJSPÍŠ UŽ BYS měl jít.“ Zbytečně větu zopakuju, jazykem zkoumám jednotlivá slova, moje srdce protestuje proti jejich logice.

„Dobře,“ přisvědčí Jeremy a vstane, zamíří k batohu, do kterého vloží počítač, pak kapsu zazipuje. Fyzický kontakt jsem nezažila už dlouho, o tenhle prostor se nikdy s nikým nedělila; co se vztahů, zdvořilostních gest a společenských pravidel týče, rozhodně jsem vyšla ze cviku. Možná je úplně

normální, že moje rozhodnutí tak lehkomyslně přijal. „Dobře? Nevadí ti to?“

S úsměvem se na mě obrátí. „Byl jsem tady, protože mi přišlo, že někoho potřebuješ. Ale teď jsi očividně zpátky ve své kůži. Navíc,“ dodává s mrknutím, „jsem musel dohlídnout na auto. Chtěl jsem se ujistit, že mi s ním nefrnkneš přes hranice.“

Zasměju se, ale zní to divně, moje hrdlo si na ten zvuk zatím nezvyklo. I když takové chichotání zvládá bez potíží – za poslední tři roky jsem se nachichotala víc než parta prepubescentních děvčat na koncertě Justina Biebera. Muži holčičí hihňání zbožňují, zvlášť když se ozve v odpověď na nějakou duchaplnou hlášku, se kterou přišli. Jeremy přistoupí blíž a já zaváhám, pak se nechám obejmout kolem ramen, ze rtů mi unikne vzdech, když se mi nosem otře o šíji a vzápětí ji něžně líbá, naposledy vdechuje mou vůni, než mě nadobro pustí.

„Ale na té schůzce trvám,“ upozorní mě. „A chci tě na celou noc – večeře, kino, zkrátka rande se vším všudy.“ Potom to udělá zase, ten lehkomyslný úšklebek, kterému mé srdce nedokáže odolat.

Navzdory jeho vzrušenému tlukotu se zamračím. „Nikdy jsem ti to oficiálně neslíbila.“

„Vzala sis klíčky od auta, to je fyzický projev souhlasu s dohodou.“

Doprovodím ho ke dveřím, přidržím mu je a zpražím ho ostrým pohledem. Skloní se nade mnou, s ústy těsně nad mými rty čeká na svolení. Když se neodtáhnu, přiblíží se a zlehounka mě políbí, ten okamžik tak prchavý, že mé rty touží po dalším dotyku už ve chvíli, kdy se rozpojíme. „Vždycky tě můžu vydírat tím, že ti zadržím poštu,“ zašeptá ještě, než se narovná a vykročí do chodby.

Přimhouřím oči a vystrčím hlavu ze dveří. „To by sis nedovolil!“ vypálím do jeho vzdalujících se zad.

„Rande. Za čtrnáct dní. Napřed zavolám.“

S pusou od ucha k uchu zavřu dveře, ale můj úsměv brzy potemní, záchvěv v duši mi připomene, kdo jsem a co v sobě ukrývám. Čeho jsem schopná. Zaslechnu skřípění odjíždějícího výtahu a přejdu k oknu, sleduju, jak Jeremy nastupuje do dodávky a zabouchne za sebou dveře.

Musím si neustále připomínat, že „tam venku“ vládne normálnost, do které já nepatřím. To, že jsem jednou z bytu vyšla a tou uličkou, na kterou se právě dívám, zamířila k autu, ještě neznamená, že jsem normální. Moje izolace v bytě 6E má svůj důvod, na to nesmím zapomínat. Nestojím o katastrofické první rande, zpáteční cestu s mrtvolou toho úžasného muže na vedlejším sedadle, jeho hlava visící jen na pár cárech kůže, krvavé skvrny zdobící měkkou šedou kůži sedačky. Vím, co jsem zač, vím, co jsem udělala. To si musím pořád opakovat.

Převléknu se, džíny a tričko vyměním za krajková tanga s push-upkou. Pak pustím počítač, zapnu světla a vrátím se do života.

80. KAPITOLA

ŽIVOT PO ŽIVOTĚ je strašně zvláštní. Zakázala jsem si sledovat Annie, zasahovat do jejího osudu víc, než už se stalo. Je to sobecké rozhodnutí, za kterým stojí hlavně touha nevědět – nevidět mediální bouři, jež se kolem jejího návratu bezpochyby rozpoutala, fotky usměvavé rodinky, její normální, šťastný život… až příliš by mi to připomínalo moje sourozence a životy, které měli prožít; ty aspekty, které zůstávají upřeny mně. Je pro mě jednodušší zavřít před tím oči, soustředit se na něco jiného – na hledáček kamery. Musím dál přežívat stejně jako předtím: osmnáctihodinové online šichty, které mě tělesně i duševně vyčerpají natolik, že s nadcházející nocí nedokážu myslet na nic jiného než na spánek.

A přesto jsem se změnila, výlet ven mi vlil do žil novou mízu. Jsem teď jako Simon – v područí nutkání získat víc a víc. Když večer uléhám, myšlenky mi dřív než ke krveprolití zabrousí k přemítání o vlastní osamělosti, touha po objetí silnější než dychtění po smrti. Byla chyba dovolit Jeremymu, aby zůstal tak dlouho. Teď na to nemůžu přestat myslet – na ten jeho bezstarostný úsměv po ránu, naprostnou nepřítomnost jakéhokoliv zla v jeho duši, na rozmarné polibky na mé šíji. Se sexem to ani nezkoušel, omezil se na pouhé konejšivé dotyky. Ruka, která mě po probuzení pohladila po krku; paže ovinutá kolem pasu, jež si mě přitáhla blíž k tomu pevnému rozpálenému tělu; měkké rty přisáté na těch mých a pomalé polibky, dokud moje omámená ústa nezačala gesto opětovat, nedovolila mu vydat se na důkladnější průzkum. Horkost jeho dechu v mých vlasech, když jsme leželi zaklesnutí do sebe jako dvě lžičky v příborníku, jeho noha přehozená přes mé stehno, moje tělo v zajetí jeho paží.

Je to osm dní, co odešel, a od té doby s ním každý den mluvím přes zavřené dveře – jeho doručování se vrátilo do svých spolehlivých zajetých kolejí. Nenaléhá, nehádá se, vlastně nedělá nic jiného, než že klidně přijímá mou obvyklou odpověď, pak do kukátka blýskne svým dokonalým úsměvem. Nevím, proč odmítám otevřít. Jsem přesvědčená, že bych se za denního světla s mužem, s nímž jsem opakovaně spala v jedné posteli, ovládnout dokázala. O mé slabosti ví a už prokázal, že mě v boji bez větších problémů porazí. A navíc – jak jsem se dozvěděla z veselého žlutého papírku se vzkazem přilepeného před třemi dny na jeden z doručovaných balíčků – už u sebe ani nenosí řezák. Zabít ho holýma rukama by bylo nad moje síly. Takže možná zavřenými dveřmi nechráním jeho tělo, ale svoje srdce. Ale ať už za tím stojí cokoliv, pravdou zůstává, že jsem dveře ani jednou neotevřela a teď zoufale toužím po jeho dotecích.

81. KAPITOLA ANNIE

ANNIE SE KRČÍ na židli v malé místnůstce, usazená mezi maminkou a tatínkem. Z opačné strany stolu ji pozoruje dvojice cizích lidí, muž a žena, oba v tmavém obleku. Dívenka cítí napětí ve vzduchu, z jejích rodičů vycházejí téměř hmatatelné vlny nervozity. Ale nemají se proč bát, Annie moc dobře ví, co má říct, pamatuje si všechno, co jí kladli na srdce.

„Chtěli bychom se tě zeptat ještě na pár věcí, Annie. Je důležité, abys nám řekla pravdu, rozumíš?“ promluví muž pomalým a zřetelným tónem obyčejně vyhrazeným batolatům.

Holčička vážně přikývne, nedává na sobě nic znát, jen zorničky má rozšířené.

„O strýčku Michaelovi a jeho chlévě už jsi nám vyprávěla, ale zatím jsme se nedozvěděli, jak ses vlastně dostala ven. K tomu kostelu, kde tě našli vaši.“

„Nevzpomínám si,“ prohlásí dívenka rozhodně, dívá se mu zpříma do očí.

„Vyhrožoval ti někdo? Nařídil ti, že to nikomu nesmíš říct?“

Annie cítí, jak její maminka ztuhla, a chvatně vyhrkne: „Strejda mi dal vypít tu limču a já jsem usnula a pak jsem se probudila u kostela.“

Muž ji chvíli hypnotizuje a poté si vymění pohled s kolegyní, oba si rozladěně odfrknou.

„Myslím, že už toho Annie prožila až dost,“ vloží se do věci její matka a vstane, vytáhne holčičku na nohy. „Teď ji odvezu domů. Kam patří.“

82. KAPITOLA

JE TO SMUTNÝ ŽIVOT, když člověka nudí i pohled na zarostlého kamioňáka v dámském krajkovém prádélku. Zadržím zívnutí, rychle se zvednu mimo záběr a tam se mu naplno oddám. Jakmile se vyzívám do libosti, znovu se posadím, ve tváři hrané ohromení nad podívanou, která běží na obrazovce.

„No teda…,“ zavrním. „Pohled na tvůj zadek v krajce mě tak rajcuje. Tak se ti to líbí, viď?“

Mlha62 se přes rameno ohlédne do kamery, ve špinavém obličeji směsici touhy a vzrušení. „To si piš,“ zahihňá se, pisklavý hlásek ostře kontrastuje s jeho drsným zevnějškem.

Skousnu si spodní ret a vytřeštím oči, předstírám úžas. A pak něco zaslechnu. Do háje. Narovnám se a obrátím hlavu ke dveřím, zvednu si prst před pusu na znamení, že má být zticha.

A zase, zvuk se opakuje. Je to klepání – v tuhle večerní hodinu něco tak nečekaného, že málem zapochybuju o vlastním sluchu. Úkosem se zadívám na obrazovku, na hodiny v pravém horním rohu. Je 22.46. Nakloním se blíž ke kameře a vyhrknu: „Promiň, Mlho, ale musím jít. Spolubydlící se vrátila.“

Jeho obraz okamžitě potemní. Hrozba prozrazení je to, co tyhle chlápky děsí ze všeho nejvíc. V duchu děkuju Bohu za svou smyšlenku se spolubydlící, která už mě vysekala z tolika absurdních situací, že si o tom můj taser nebo nůž mohou nechat jen zdát. Mlha62 připojí ještě pár řádek – slíbí, že se vrátí zítra – a pak zmizí, monitor zaplní velký nápis CHAT UKONČEN. Ale na to já nečekám, v tu chvíli už probíhám bytem a tisknu oko na kukátko, po hlubokém nádechu se odvážím podívat ven.

Přede dveřmi stojí Jeremy, svalnaté tělo vystavuje na odiv v triku bez rukávů a v něčem, co vypadá jako běžecké šortky, vlasy má vlhké a kolem krku sluchátka. S námahou polknu, málem mi začaly odkapávat sliny. Jako bych téměř cítila mužný pach potu, od kterého se mu lesknou svaly, což vidím dokonce i tím pokřiveným průhledem kukátka.

„Nechte to venku. Děkuji,“ ohlásím se obvyklými slovy, na tváři se mi uhnízdí úsměv.

Jeremy se se zakloněnou hlavou zachechtá, to bezstarostné gesto mě úplně dostane. Pak se rukama zapře o dveře a nakloní se blíž, abych ho lépe slyšela. „Takže jsi vzhůru. Bál jsem se, jestli už nebudeš spát.“

„Co – a nechat půlku mužské populace Ameriky ve štychu?“ procedím suše a odpovědí je mi další smích; jeho úsměv se viditelně rozšířil, jen co jsem promluvila.

„Nechtěl jsem tě rušit.“ Prohrábne si vlasy a já očima hltám každičkou vteřinku toho svůdného pohybu. „Jenom jsem chtěl slyšet tvůj hlas. Já –“ začne a pak tiše zakleje. „Já ani nevím, do hajzlu. Prostě jsem tě musel slyšet.“

Začnu si kousat koutky, aby se mi pusa neroztáhla od ucha k uchu. „Jdeš z posilovny?“ Pot. Pot je tak lahodný. Můžeš ho z něj slízat. Možná přitom i trochu oždibovat kůži, lehounce kousnout, ochutnat jednu jedinou kapičku krve. A pak další. Co víš, třeba je masochista. Pusť ho dovnitř a zpracujeme ho společně. Svážeme ho. Moje vnitřní hlasy se pohihňávají, opilé vzrušením nad možností, že už brzy uvidí krev. Odstrčím je. Jeremy mi od svého odchodu chybí, stýská se mi po té lehkomyslnosti, s níž bez řečí přijal vyšinutého magora, jako jsem já.

„Ne,“ sklopí oči ke svému úboru. „Teda, byl jsem si zaběhat, když mě napadlo, že bych se u tebe mohl stavit. Promiň, že otravuju tak pozdě.“

Ani se nenamáhám reagovat, pokud jde o mě, může přijít klidně ve čtyři ráno. Nebo i v pět, jestli si sundá to triko a předvede mi zpocenou hruď, která se mu vzdouvá nedávno vynaloženou námahou.

Chci se těch prsou dotýkat, špičkami prstů přejíždět přes obliny svalů. Když dočasně bydlel u mě, byl sex tím posledním, na co bych myslela. A on se choval jako dokonalý gentleman a nic po mně nechtěl. Ale teď když jsem se ze svého vyčerpávajícího výletu vzpamatovala a jsem zpátky ve svém omezeném světě, daleko od čerstvého vánku a zvuků ulice, od neobvyklého zážitku, jímž pro mě bylo dělit se o vzduch, vozidla a prostor s jinými lidmi… teď mi fyzický kontakt chybí, postrádám tu nepředvídatelnost skutečného života za zdmi tohohle bytu. Tady uvnitř všechno řídím já, neexistují žádné proměnné, které by mi mohly narušit naplánovaný režim. Tam venku jsou lidé. Lidé jako on, lidé, jejichž činy ovlivňují každou myšlenku, skutek a emoci na světě.

„Pozveš mě dál?“

Zajíknu se, ten tlak v nitru je teď až příliš silný, než abych ho dokázala ignorovat. „Já nevím…,“ vypravím ze sebe, rukou přejíždím po mezírce mezi dveřmi a zárubněmi, našpicované ucho přitisknuté na kovový plát. Doufám, že ještě něco řekne, moje tělo baží po další dávce jeho hlasu.

„Bojíš se, že bys mi mohla ublížit?“

Přikývnu, na okamžik úplně zapomenu, že mě nevidí. „Jo.“

„Můžu tě držet. Přisednout tě. Jako tenkrát poprvé.“

„Jak jsem byla nahá?“

„Jo,“ vrhne další úsměv do kukátka. „Seš teď taky nahá?“

Uchichtnu se a sklopím oči k soupravičce průsvitné podprsenky a kalhotek. „Ne tak docela.“

On mě vážně zvládne. Už to jednou dokázal, pokus připravit ho o život zmařil svou silou a hbitostí. Tentokrát bude navíc připravený, tím pádem ještě schopnější – zvlášť když se nechám dobrovolně umístit do vhodné polohy dřív, než se vražedné nutkání objeví. Pohrávám si s myšlenkou, že bych ho opravdu pustila dovnitř, tím ovšem temné touhy podřimující v hlubinách probudím. Neměla bych. Je to až příliš nebezpečné, příliš riskantní.

Jeremy se sveze na podlahu, čímž mi zmizí ze zorného úhlu, dveře se pod jeho vahou nepatrně pohnou. Udělám to samé, sjedu po hladké oceli a přistanu na zemi, ucho přitisknu na chladný kov.

„Když jsem u tebe předtím byl, nepokusila ses mě zabít.“ Jeho hlas je teď tišší, mám co dělat, abych ho vůbec slyšela.

„Já vím. Moje tělo se potřebovalo dát do pořádku. A nějakou dobu jsem si dokonce myslela, že možná…“

„Že možná co?“

„Doufala jsem, že se můj stav zlepšil, že budu zase normální.“ Já v to vážně doufala, během těch tří dnů strávených s Jeremym jsem si dovolila snít o normálnosti. Byla jsem klidná, mí démoni mlčeli a mysl mi dopřála příležitost ho líbat a dotýkat se ho, aniž by mi zážitek narušila byť jenom jednou myšlenkou na to, jak báječně by jeho hlava vypadala oddělená od těla. Je to až kruté prožít prchavou chvilku klidu, okusit život, který nikdy nebudu mít.

„Tys byla někdy normální?“ vypískne tak překvapeně, že se neubráním smíchu, vytryskne ze mě, opravdový a srdečný, a je to nesmírně příjemný pocit.

„Jo,“ hlesnu. „Bývala jsem úplně obyčejná holka, do svých sedmnácti. Potom se všechno změnilo.“

Nenaléhá, abych pokračovala, za což jsem mu vděčná. Nechci tu hezkou chvilku pokazit vzpomínkami na minulost, nemám zájem svým vyprávěním docílit jen toho, že mě bude považovat za ještě většího blázna než doteď. Sedíme mlčky.

„Ale už je to v pohodě, ne?“ nadhodí nakonec a znovu se zarazí. „Teď jsi taková, jaká jsi, a seš tak šťastná, že jo?“

„Jasně,“ vydechnu tiše. „Jsem šťastná.“ A je to pravda: tady a teď – s ním – vážně šťastná jsem.

Když si to uvědomím, rozhodnu se otevřít.

Musím jednat rychle, dřív než stačí zareagovat racionální část mého mozku, než mě upozorní, že se chystám provést pěknou pitomost. Bleskově vstanu a rukama přejedu po těle, uhladím prádélko, ujistím se, že je všechno na svém místě, a nakonec si načechrám vlasy, olíznu rty a sáhnu po klice, srdce mi buší jako splašené.

83. KAPITOLA

KLIKA SE POOTOČÍ a já za ni zaberu, žaludek se mi zhoupne, když dveře zůstanou zavřené. Nepohnuly se ani o píď. Teprve skřípot kovu o kov mi připomene bezpečnostní zámek, který mě drží uvnitř a na nějž jsem v záchvatu nadšení z Jeremyho návštěvy úplně zapomněla. Rozladí mě to, a přesto se neubráním uchichtnutí – připadá mi vtipné, že když už jsem konečně připravená ty zatracené dveře otevřít a vrhnout se vstříc životu, nejde to, zůstávají zamčené, protože jsem k tomu sama dala povel.

„Jsou zamčené,“ nechá se slyšet Jeremy. Jeho hlas se ozývá z výšky a pohled do kukátka mi potvrdí, že mezitím vstal.

Obrátím oči v sloup. „Díky za informaci, ale to vím taky.“

„No, tak je odemkni.“

Opřu se o ledovou ocel a tiše zaúpím. „Já nemůžu. Nemám klíč.“

„Cože?!“ vyhrkne vyplašeně a já svým titěrným skleněným průzorem vidím, že bojovně zaťal pěsti.

„Ale co kdyby se ti něco stalo? Nebo bys potřebovala pomoc?“

„Tady uvnitř je dost těžké nějak se zranit. A pokud už bych se dostala do situace, která vyžaduje pomoc zvenčí, prostě bych počkala do rána, až odemkne.“

„Kdo?“ vyštěkne rozčileně, snad až zuřivě, jako by se chystal klíčníka ve snaze ubránit mou nezávislost roztrhnout jak hada.

„Jeremy,“ pokouším se ho uchlácholit. „Uklidni se, jo? Je to pro moje vlastní dobro. V noci…“ Odmlčím se. „V noci bývám nejnebezpečnější. Často se nedokážu ovládnout a chci odsud odejít – vyrazit ven a někomu ublížit. Já ten zámek potřebuju. Drží mě uvnitř. Přes den je to lepší, to svoje touhy zvládám i bez zamčených dveří.“

„Nechci, abys žila jako nějaké zvíře v kleci, to je přece pitomost!“ Buší do dveří pěstmi, ale jeho mocné údery se míjejí účinkem, jediným výsledkem je duté dunění kovu. Dveře za ty prachy očividně stály.

Zavrtím hlavou a přistoupím ještě blíž. „Ty to nechápeš, Jeremy. Nevíš, co jsem zač, jak uvažuju… Jsem jiná než ty, než ostatní. Takhle dlouho jsem přežila jen díky tomu, jak žiju, díky pravidlům si dokážu zachovat příčetnost a svoje choutky držím v přijatelných mezích.“

Nastane ticho. Vyčkávám. Nejsem naštvaná, že ten zámek mám – nesnáším ho jen ve chvílích, kdy je nejpotřebnější: když jsem zaslepená temnou touhou a on je tím jediným, co stojí mezi mnou a vnějším světem. V takových okamžicích pak zoufale ječím a mlátím do dveří, proklínám Simona i samu sebe. Ale teď když je moje mysl průzračně jasná? Je mi fuk, že na druhé straně čeká ten nejlibovější kocourek, jakého jsem kdy viděla. Vím, co potřebuju. Tahle zábrana je nutná a já jsem za ni vděčná.

„A nevadilo by ti ještě chvilku si povídat?“

„To bych moc ráda,“ uculím se.

Znovu se posadím a on také, jeho hlas se ozývá z čím dál menší výšky. A pak mluvíme, věty se přelévají sem a tam skrz ocelové dveře skoro celou hodinu, dokud se mi nezačnou klížit víčka a moje řeč se nezmění v nezřetelné mumlání. Potom mi popřeje dobrou noc, nabídne poslední kukátkovou podívanou svého dokonalého těla a vyrazí chodbou pryč.

„Buď cestou opatrný,“ houknu na něj, zatímco sleduju, jak pomaličku couvá od mých dveří. „Venku se potuluje spousta šílenců.“

Zazubí se, sebejistý úsměv rozzáří potemnělou chodbu. „Já mám šílence rád. Máme… máme k sobě tak nějak blízko.“

Máme k sobě blízko. Je to náznak, skulinka, příslib budoucnosti, a přesně na to se zaměřím, když se vleču k posteli, oči se mi zavřou dřív, než přes sebe vůbec stačím přehodit peřinu.

Nemám ponětí, jak to s Jeremym dopadne, netuším, jestli je právě on mou osudovou láskou, ale jedno vím jistě: je mi s ním dobře a vážím si toho, že mě bere takovou, jaká jsem – jako tu pošahanou ženskou, co se ho pokouší zavraždit vlastním řezákem. S touhle myšlenkou se propadám do hlubin a moje tělo – pro jednou ušetřené démonického poňoukání – se vnoří do mírumilovného nevědomí spánku.

*

O týden později mi Mike přepošle článek z regionálního deníku Statesboro Times . Píše se v něm, že Annie zachránila „neznámá osoba“ a policie následně důkladně prohledala pachatelův přívěs, kde objevila krabici plnou fotek a suvenýrů týkajících se více než osmi pohřešovaných dívek, všech zhruba v Anniině věku. Také našli jeho notebook, ten, do kterého se Mike naboural, a prý doufají, že budou na základě informací, jež z něj vytáhli, schopni případy nezvěstných holčiček uzavřít, aby jejich rodiny nemusely nadále žít v trýznivé nevědomosti.

Požádám Mika, ať mi sežene číslo bankovního účtu Thompsonových, a když to udělá, nechám ho provést nevysledovatelný převod v částce dvě stě tisíc dolarů.

Neunikly mi neklamné známky jejich chudoby: stařičká dodávka zhroucená na parkovišti kostela, boční zrcátko přichycené izolepou; vybledlé barvy secondhandového oblečení; zachvění v Henryho hlase, když mi vysvětloval, že si nemohou dovolit zaplatit výkupné. Já mám peněz víc než dost, není důvod se nepodělit. Za ten zážitek to rozhodně stálo. Opustila jsem svůj byt a vyšla mezi živé, někomu jsem pomohla. Já možná Annie zachránila, ale ona mě ještě víc. To díky ní jsem zjistila, že se v mé duši i přes všechnu tu zkaženost pořád ukrývá taky dobro. Světlo.

Naděje.

Moje úvahy přeruší zaklepání a já zvednu hlavu, naposledy se zkontroluju v zrcadle: dokonale padnoucí šaty od Betsey Johnsonové, vlasy, které mi v jemných vlnách spadají na ramena, lesk v očích, za nějž projednou – doufám – nemůže nepříčetnost, ale vzrušení.

Dneska je pátek a já jsem se konečně odhodlala k činu. Jdu na rande s Jeremym. Je až směšně brzy, teprve čtyři odpoledne, a on slíbil, že budu do sedmi doma. Je to nebezpečné, riskantní. Donutila jsem ho přísahat, že mě při sebemenší známce nenormálního chování nekompromisně srazí k zemi. Ale myslím, že to půjde. Já to chci. A potřebuju. Tak strašně moc.

Naděje.

Naděje je nebezpečná. Naděje se může snadno stát tou uvolněnou nitkou, která rozpárá matérii lidské příčetnosti.