K. A. Tucker

Ten Tiny Breaths 02. Jedna malá lež

Kapitola jedna

AŽ MOC DOKONALÁ

Červen

„Livie, podle mě jsi úplně v hajzlu.“

Kousky tvarohového koláče mi vyletí z pusy a rozprsknou se po skleněném okně terasy, jak se soustem zakuckám. Moje sestra má zvrácený smysl pro humor. Její prohlášení mu automaticky přičítám. „To není k smíchu, Kacey.“

„Máš pravdu. Není.“

To, jak to pronáší – klidným, vlídným tónem – mi vyšle do břicha podivné vlnění. Setřu si drobek tvarohového koláče z dolního rtu, zapátrám v její tváři, hledám vysvětlení – něco, co by prozradilo, jakou to hraje hru. Žádné nenajdu. „To nemyslíš vážně, že ne?“

„Vážně jako infarkt.“

Do hrdla mi stoupá bublinka paniky. „Zase jsi na drogách?“

Odpoví bezvýrazným, upřeným pohledem.

Nicméně tomu nevěřím. Předkloním se a zadívám se jí do obličeje, hledám znamení – rozšířené zorničky, krví podlitá bělma – znaky uživatele drog, které jsem se naučila rozeznat, už když mi bylo dvanáct. Nic. Upírají se na mě všeho všudy jen křišťálově jasné, modré oči. Dopřeju si drobný povzdech úlevy. Aspoň že se neubíráme znovu touhle cestou.

Nervózně se zahihňám, nemám zdání, jak reagovat, a tak hraju o čas dalším soustem koláče. Jenomže teď mi kávová příchuť zhořkla na jazyku a struktura je drolivá. S námahou polknu.

„Jsi až moc dokonalá, Livie. Všechno, co děláš, všechno, co říkáš. Nic nedokážeš udělat špatně. Kdyby ti dal někdo facku, ještě se mu omluvíš. Nemůžu uvěřit, žes mě ještě nesejmula za některé věci, co ti říkám já. Jako by ses nebyla schopná naštvat. Klidně bys mohla být dítě lásky matky Terezy a Gándhího. Jsi…“ Kacey se odmlčí, jako by hledala správný výraz. Nakonec se spokojí s: „Kurva až moc dokonalá!“

Přikrčím se. Kacey kolem sebe rozhazuje sprostá slova, jako někteří lidé rozhazují drobné. Zvykla jsem si na to už před léty, a přesto mi teď každé z nich připadá jako rána do nosu.

„Jednoho krásného dne ti asi hrábne a pustíš se do mě jako Amelia Dyerová.“

„Kdo?“ Svraštím čelo a jazykem odstraňuju z patra v ústech poslední kousíčky moučnatého koláče.

Ledabyle mávne rukou. „No, ta ženská z Londýna, co zabila stovky nemluvňat…“

„Kacey!“ zamračím se na ni.

Zakroutí očima a zamumlá: „To je jedno, o to nejde. Jde o to, že Stayner slíbil, že si s tebou promluví.“

Každou vteřinou je to čím dál absurdnější. „Cože? A… ale… já… doktor Stayner?“ vyprsknu. Psychiatr, ke kterému chodí se svou posttraumatickou stresovou poruchou? Začnou se mi třást ruce. Odložím talíř na stolek, abych ho neupustila. Když mi ho předtím Kacey podala a navrhla, abychom se šly dívat z terasy na západ slunce nad Miami Beach, připadalo mi to od ní milé. Teď vidím, že už v duchu osnovala praštěnou intervenci, kterou nepotřebuju. „Já žádnou posttraumatickou stresovou poruchou netrpím, Kacey.“

„Neřekla jsem, že trpíš.“

„Tak jak jsi na to teda přišla?“

Nesdělí mi žádný důvod. Místo toho použije probouzení pocitů viny, učiněná matka. „Dlužíš mi to, Livie,“ odtuší klidným tónem. „Když jsi mě před třemi lety požádala, abych se nechala hospitalizovat na psychiatrii, udělala jsem to. Kvůli tobě. Nechtělo se mi, ale…“

„Tys to potřebovala! Bylas na hadry!“ A to je ještě mírně řečeno. Po autonehodě způsobené alkoholem, při níž nám před sedmi lety zahynuli rodiče, se Kacey střemhlav řítila až na skalnaté dno v oparu drog, rychlovek na jednu noc a násilí. Potom, před třemi lety, se jí pod nohama rozestoupilo i to skalnaté dno. Byla jsem si jistá, že ji ztratím.

Ale doktor Stayner mi ji vrátil.

„Potřebovala jsem to,“ připustí a sevře rty. „A nežádám po tobě, aby ses dala hospitalizovat. Žádám jen, abys zvedla telefon, až ti Stayner zavolá. Nic víc. Kvůli mně, Livie.“

Je to veskrze iracionální – přímo šílené – a přesto poznám z toho, jak Kacey zatíná pěsti podél boků a kouše se do dolního rtu, že nekecá. Má o mě upřímnou starost. Kousnu se do jazyka, otočím se, zahledím se do dáli na poslední paprsky zapadajícího slunce, jak poskakují po vodě. A zamyslím se nad tím.

Co by mi propána mohl doktor Stayner říct? Jsem jedničkářka na nejlepší cestě do Princetonu a potom na medicínu. Miluju děti a zvířátka a staré lidi. Nikdy jsem nepocítila nutkání trhat mouchám křidýlka nebo je pálit lupou. Jasně, s pozorností na tom nejsem nejlíp. V přítomnosti přitažlivých kluků mám sklon se silně potit. A na prvním rande mě patrně raní mrtvice. Jestli se nerozteču v kaluži potu dřív, než mě vůbec někdo stihne pozvat.

To všechno ale zrovna neznamená, že mi chybí jen dva krůčky k tomu, aby se ze mě stala další psychotická masová vražedkyně. Přesto mám doktora Staynera ráda a vážím si ho, navzdory jeho zvláštnůstkám. Hovor s ním by nebyl nepříjemný. Bylo by to rychlé…

„Jeden telefonát nejspíš neuškodí,“ zamumlám a dodám: „A pak si musíme promluvit o té psychologii, co studuješ. Jestli vidíš kolem mé hlavy vlát červené praporečky, tak začínám pochybovat, že tě v téhle profesi čeká dlouhodobý úspěch.“

Kacey poklesnou ramena úlevou a znovu se uvelebí v lehátku, na rtech jí vytane spokojený úsměv.

A já vím, že jsem se rozhodla správně.

Září

Někdy v životě uděláte rozhodnutí a pak se přistihnete, že o něm pochybujete. Hodně. Ne že byste toho doslova litovali. Víte, že jste se patrně rozhodli správně a že vám to patrně prospělo. Ale trávíte spoustu času v úvahách, co vás to sakra napadlo.

Pořád ještě žasnu, proč jsem vůbec s tím jedním telefonátem souhlasila. Žasnu nad tím den co den. Rozhodně nad tím žasnu právě teď.

„Nenavrhuju ti, abys hned natočila erotické video, Livie.“ Už přešel do toho uhlazeného, autoritativního tónu, který používá k nátlaku.

„Jak to mám vědět? Před třemi měsíci jste mi doporučoval, abych si popovídala s orangutanem.“ Pravdivý příběh.

„To už jsou tři měsíce? Jak se Jimmíkovi daří?“

Kousnu se do jazyka a zhluboka se nadechnu, než řeknu něco štiplavého. „Teď není vhodná doba, pane doktore.“ A taky že není. Doopravdy. Slunce svítí, je teplo a já vleču svůj růžový kufr a květináč s kaktusem přes malebný obrazec z dlažebních kostek směrem ke koleji spolu s tisícovkou dalších zmatených studentů a nervózních rodičů. Je den nástupu a mně je pořád ještě na zvracení po nepříjemné cestě letadlem. Momentálně se mi rozhodně nechce vést s doktorem Staynerem jeden z těch jeho partyzánských telefonických hovorů.

A přesto ho vedeme.

„Ne, Livie. Patrně ne. Možná sis měla terapeutické sezení u mě přeobjednat, když jsi věděla, že dnes ráno budeš už sedět v letadle do New Jersey. Ale neudělalas to,“ poznamená klidně doktor Stayner.

Rozhlédnu se nalevo a napravo, abych se ujistila, že tenhle rozhovor nikdo neposlouchá, nahrbím ramena a ztlumím hlas do šepotu. „Není co přeobjednávat, protože nechodím na žádnou terapii.“

Tak jo. To tedy není úplně pravda.

Není to úplně pravda už od toho příjemného červnového večera, kdy na mě moje sestra zaútočila tvarohovým koláčem. Doktor Stayner mi zatelefonoval hned druhý den ráno. Typicky po staynerovsku jeho první slova nezněla „nazdar“, ani „to jsem rád, že tě zase slyším“. Řekl jednoduše: „Tak ty prý tikáš jako časovaná bomba.“

Zbytek rozhovoru proběhl hladce. Povídali jsme si o mé bezchybné studijní kariéře, o mém neexistujícím milostném životě, o mých nadějích a snech, o mých plánech do budoucnosti. Chvilku jsme si vykládali o mých rodičích, ale nijak zvlášť dlouho.

Pamatuju si, že když jsem zavěsila, usmívala jsem se s jistotou, že sdělí Kacey, že jsem v pořádku a pěkně způsobilá a že ona může pokračovat v honu na duševně nevyrovnané čarodějnice někde jinde.

Když se mi další sobotu dopoledne nachlup úderem desáté objevilo na telefonu to samé chicagské číslo, překvapilo mě to víc než dost. Ale hovor jsem přijala. A od té doby jsem ho přijímala každou sobotu v deset hodin dopoledne. Nikdy jsem neviděla účet ani zdravotní kartu ani psychiatrickou ordinaci zevnitř. Oba jsme poskakovali kolem slova „terapie“, ale až do tohoto rozhovoru nikdy nepadlo. Možná právě proto odmítám uznat doktora Staynera jako toho, kým je.

Jako svého psychiatra.

„Fajn, Livie. Už ti dám pokoj. Vrátíme se k našemu povídání příští sobotu.“

Obrátím oči v sloup, ale nic neřeknu. Nemá to smysl. Snazší by bylo táhnout mezka přes louku.

„Koukej, ať si dáš panáka tequily. Vyzkoušej si breakdance. Dělej to, co dneska mladí dělají během prvního týdne na vysoké. Prospěje ti to.“

„Doporučujete mi pro mé blaho závislost na návykových látkách a životu nebezpečný tanec?“ Od toho druhého telefonátu bylo víceméně zřejmé, že se doktor Stayner rozhodl splnit úkol „vyléčit“ mou trapnou ostýchavost týdenními lekcemi absurdních, často trapných, ale rozhodně neškodných úkolů. Nikdy se k tomu nepřiznal, nikdy to nevysvětlil. Prostě očekává, že poslechnu.

A já vždycky poslechnu.

Možná právě proto bych měla chodit na terapii.

Překvapivé je, že to fungovalo. Tři měsíce praštěných úkolů mi skutečně pomohly zklidnit nervozitu v davu, osvobodit mé vnitřní myšlenky a vyzbrojit mě dostatečnou sebejistotou, aby mi pot okamžitě netryskal ze všech pórů, jakmile do místnosti vstoupí pohledný muž.

„Doporučil jsem ti tequilu, Livie. Ne pervitin… a ne, nedoporučuju tequilu, protože je ti teprve osmnáct a já jsem doktor. To by bylo vysoce neprofesionální. Doporučuju ti, aby ses šla bavit!“

Rezignovaně vzdychnu, ale usmívám se, když říkám: „Víte, já jsem byla normální. Myslím, že cvoka jste ze mě udělal vy.“

Do ucha mě udeří výbuch smíchu. „,Normální‘, to je nuda. Tequila, Livie. Ta dělá ze skromných fialek motýly. Možná dokonce i poznáš,“ – nadechne se pro dramatický efekt – „nějakého chlapce!“

„Už fakt musím jít,“ řeknu a cítím, jak mi rudnou tváře, když stoupám po betonových schodech ke své úchvatné rezidenci, sídlu ve stylu Bradavic z Harryho Pottera.

„Jdi! Ať máš na co vzpomínat. Tohle je pro tebe šťastný den. Vítězství.“ Z hlasu doktora Staynera zmizí hravé trylkování, náhle zní nabručeně. „Měla bys být hrdá.“

Usměju se do telefonu, vděčná za tu chvilku vážnosti. „Jsem, pane doktore. Ale… děkuju vám.“ Nepronese ta slova, já je však slyším. Tatínek by byl na tebe hrdý.

„A nezapomeň…“ Už zase trylkuje.

Zakoulím na telefon očima. „Je mi to jasné. Rozumně si zaskotačit. Vynasnažím se.“ Slyším, jak se chechtá, když tisknu volbu „ukončit hovor“.

Kapitola dvě

PANÁKY ŽELÉ

Takhle nějak si musela připadat Popelka.

Kdyby, místo aby půvabně plula po tanečním parketu na královském plese, stála nalepená na zeď na domácím mejdanu vysokoškoláků, kde by do ní ze všech stran strkali opilci.

A kdyby si, místo aby všechny oslňovala nádhernou plesovou róbou, kradmo popotahovala tógu, aby měla jistotu, že má zakryté všechny důležité části těla.

A kdyby místo kmotřičky víly, co jí splní každé přání, měla odpornou starší sestru, která do ní leje panáky sladkého likérového želé.

Jsem přesně jako Popelka.

„Slovo se musí držet!“ překřikuje Kacey dýdžeje a podává mi mrňavý kalíšek. Přijmu ho beze slova, zakloním hlavu a nechám si slizkou oranžovou hmotu sklouznout do hrdla. Tyhle věci mi dokonce i chutnají. Moc. Samozřejmě, sestře to nepřiznám. Ještě pořád se zlobím, že mě přinutila spojit první večer na vysoké s tím, že se poprvé opiju. Poprvé v životě. Buď to, nebo přijde na mou kolej v tričku, na kterém bude můj obličej a slogan „Osvoboďte Liviino libido“. Myslela to vážně. Dokonce si tu zatracenou věc nechala natisknout.

„Už nebuď taková kyselotina, Livie. Musíš uznat, že je to zábava,“ křičí Kacey a podává mi další dva panáky. „I když na sobě máme prostěradla. Totiž jako vážně. Kdo ještě dneska pořádá mejdany v tógách?“

Pořád mluví, ale já ji vypnu, v rychlém sledu do sebe hodím oba panáky. Kolik že to dělá za poslední hodinu? Momentálně je mi fajn. Jsem dokonce i uvolněná. Ale ještě nikdy jsem nebyla opilá, takže co já vím? Moc silné to být nemůže. Není to jako tequila.

Magor Stayner! Mohlo mě napadnout, že si na špinavou práci najme Kacey. Dělal to celé léto. Jistě, na dnešní eskapádu nemám přesvědčivé důkazy. Ale jestli se Kacey vytasí s láhví tequily, získám jistotu.

S povzdechem se opřu zády o studenou zeď a putuju pohledem přes moře hlav. Nevím přesně, kde jsme, leda že jde o prostorný suterén, kde probíhá dunivý mejdan, těsně za hranicemi kampusu. Mejdan dobře naplánovaný, včetně dýdžeje, pečujícího o dav lidí – někteří tančí, většina se jich potácí – uprostřed velkého volného prostoru. Obyčejná domovní světla vystřídala barevná a blikající a taky stroboskop, takže to tu vypadá spíš jako v klubu než doma. Předpokládám, že za normálních okolností tu majitelé mají nábytek. Ten dnes zmizel do posledního kousku. Až na řadu stolů po obvodu místnosti, na kterých jsou červené plastové kelímky k soudkům piva ukrytým pod stoly a tácy těch lahodných panáků, kterých se nemůžu nabažit. Musí jich být stovky. Tisíce. Miliony!

Tak jo. Možná jsem fakt opilá.

Propluje kolem mě malá, oblá postava a třepetavě zamává. Okamžitě mě to přinutí k úsměvu. Je to Reagan, má nová spolubydlící a kromě mé sestry jediná osoba, se kterou jsem tady promluvila. Každým rokem si studenti vylosují kolej. Prvákům se ještě navrch přidělují namátkou i spolubydlící. I když jsme se seznámily teprve dnes, jsem si celkem jistá, že budu mít Reagan ráda. Je povídavá a vstřícná a strašně moc toho namluví. Taky je velice umělecky založená. Jen co jsme se nastěhovaly do našeho pokoje, vyrobila na dveře nápis s našimi kaligraficky vyvedenými jmény, obklopenými srdíčky a kytičkami a pusinkami. Podle mě je to fakt roztomilé. Podle Kacey to hlásá „lesbický pár“.

Jen co jsme vyšly ze dveří, Reagan zmizela ve skupině kluků, se kterými se dala do řeči. Na to, že je prvačka, zná zřejmě spoustu lidí. Hlavně mužských. To ona navrhla, abychom sem dnes šly; jinak bychom skončily na jedné z mnoha akcí organizovaných kampusem, kam jsem měla jednoznačně v úmyslu jít, dokud mi Kacey nezhatila plány. Princetonských studentů žijících mimo kampus je prý pomálu, a tudíž by se tyhle domácí mejdany nikdy neměly vynechat.

„Tak jo, princezno. Napij se tohohle,“ řekne Kacey, zčistajasna odněkud vyčaruje láhev s vodou a dodá: „Nechci, aby ses dneska poblinkala.“

Vezmu láhev a liju si do úst svěží, studenou tekutinu. A představuju si, jak bych Kacey pozvracela od hlavy až k patě těmi fajitas, co jsem měla k večeři. To by jí patřilo.

„Ale no tak, Livie! Už na mě nebuď naštvaná.“ Z hlasu Kacey zaznívá kňouravý podtón, znamení, že se cítí upřímně provinile. A já se pak začnu cítit provinile, že jsem v ní vzbudila pocit viny…

Těžce vzdychnu. „Nejsem naštvaná. Jenom nechápu, proč sis dala za úkol mě opít.“ Alkohol nám zabil rodiče. Myslím, že je to jeden z mnoha důvodů, proč jsem se mu až do nynějška vyhýbala. Kacey se ho taky skoro nedotkne. Ačkoliv dnes v noci si to zřejmě vynahrazuje.

„Dala jsem si za úkol postarat se, aby ses bavila a seznamovala se s lidmi. Je to první týden tvého prvního roku na vysoké. Takovou věc zažiješ jen jednou. Nemělo by u toho chybět hodně alkoholu a aspoň jedno ráno s hlavou v záchodové míse.“ Místo odpovědi obrátím oči v sloup, ale nedá se tím odradit. Otočí se ke mně a přehodí mi paže přes ramena. „Livie. Jsi moje sestřička a já tě miluju. Posledních sedm let nebylo na tvém životě normální vůbec nic. Dneska budeš žít jako normální, nezodpovědná osmnáctiletá holka.“

Olíznu si rty a namítnu: „Osmnáctileté holky podle zákona nesmějí pít.“ Vím, že můj argument je marný, ale je mi to jedno.

„Aha, ano. Máš pravdu.“ Strčí ruku pod tógu, aby dosáhla do kapsy šortek, a vytáhne něco, co vypadá jako řidičský průkaz. „A právě proto jsi jedenadvacetiletá Patricie z Oklahomy, kdyby se tu ukázali policajti.“

Mohlo mě napadnout, že je sestra připravená na všechny eventuality.

Hudba začne zrychlovat tempo a moje kolena se pohybují spolu s rytmem. „Za chvíli budeš tancovat se mnou!“ křikne Kacey a podává mi další dva panáky. Kolik už jich bylo? Zapomněla jsem počítat, ale jazyk mám nějaký divný. Sestra mi ovine paži kolem krku a stáhne mě k sobě, takže jsme tvář na tváři. „Fajn, připravená?“ podrží před námi telefon. Slyším: „Úsměv!“ a uvidím blesk. „Pro Staynera!“

Aha! Důkaz!

„Na zdraví!“ Kacey ťukne kalíškem o můj a pak zakloní hlavu, vysaje obsah a hned potom další. „Jé, modré! Hned jsem zpátky!“ Jako když se zlatý retrívr žene za veverkou, vrhne se Kacey za klukem, co balancuje na rameni velký kulatý tác; vůbec nevnímá hlavy, co se za ní otáčejí. Za zářivě rudými vlasy, úchvatným obličejem a svalnatou, ale ženskou postavou mé sestry se vždycky otáčejí hlavy. Pochybuju, že by to vůbec vnímala. Rozhodně jí to není nepříjemné.

Při pohledu na ni vzdychnu. Vím, o co jí jde. Kromě toho, že mě chce opít, samozřejmě. Snaží se odvést moje myšlenky od toho, co je na dnešku smutné. Že tady táta není zrovna ten jediný den, kdy by tu být měl. Ten den, co zahajuju studium na Princetonu. Koneckonců, byl to odjakživa jeho sen. Byl hrdý absolvent a chtěl, aby tu studovaly obě jeho holky. Kacey si po havárii zhoršila prospěch, což ji o tuhle možnost připravilo, zbylo to tedy na mně. Takže žiju jeho sen – taky svůj sen – a on tu není, aby mě při tom viděl.

Zhluboka se nadechnu a v duchu se smířím se vším, co pro mě osud – a osudem míním panáky sladkého likérového želé – na dnešní noc chystá. Rozhodně už nejsem tak nervózní, jako když jsem do těch dveří vstupovala. A rušná atmosféra je celkem v pohodě. Jsem na prvním vysokoškolském mejdanu. Není na tom nic špatného, ani na tom, že jsem tady a užívám si to, připomínám si.

S panákem v ruce zavřu oči a nechám tělo jen tak vnímat pulzující rytmus hudby. Uvolni se, bav se. Tak mi to vždycky říká Stayner. Zakloním hlavu, stisknu dno papírového kelímku, přiložím ho ke rtům a vypláznu jazyk, abych tu třaslavou hmotu dostala do úst. Připadám si jako profík.

Až na jednu amatérskou chybu – vůbec jsem neměla zavírat oči.

Kdybych je nezavřela, nevypadala bych jako buchta, kterou je snadné opít. A viděla bych ho, jak se blíží.

Štiplavě pomerančová chuť se právě dotkla mých chuťových buněk, když se mi silná paže zepředu zahákla kolem pasu a odtáhla mě od bezpečí stěny. Prudce otevřu oči dokořán, jak se mi přitisknou záda k něčí hrudi, jedna svalnatá paže se mi ovíjí kolem těla. V příštím okamžiku – ne doslova, protože nestihnu ani mrknout okem a srdce mi úplně přestane bít – nějaká ruka uchopí současně mou bradu i kelímek, co mám u rtů, a zakloní mi hlavu, takže je natočená šikmo. Zachytím závan pižmové kolínské zlomek vteřiny předtím, než se ten kluk shýbne a jeho jazyk sklouzne po mém, obtočí ho a trochu poškádlí, načež vysaje to želé. Všechno se to semele tak rychle, že nestihnu myslet ani reagovat ani vtáhnout jazyk zpátky do úst. Anebo ten vlezlý jazyk ukousnout.

Ve vteřině je po všem a já zůstanu bez panáka a bez dechu a podpírám se o zeď, protože se mi třesou kolena. Trvá mi pár vteřin, než se vzpamatuju, a když se mi to podaří, mozek zpracovává hlasitý pochvalný řev za mými zády. Otočím se a uvidím skupinu vysokých, opálených kluků – všichni jsou v tógách, strategicky ovinutých tak, aby byly vidět pěkně vyrýsované hrudníky – kteří jásají a plácají toho dotyčného po zádech, jako by právě vyhrál nějaký závod. Nevidím mu do obličeje. Vidím jen změť tmavě hnědých – skoro černých – vlasů a pevné obrysy jeho zad.

Nevím, jak dlouho tam stojím se spadlou bradou a civím, ale jeden kluk ze skupiny si toho nakonec všimne. Vrhne kradmý pohled na zloděje želé, kývne hlavou směrem ke mně.

Co mám sakra říct? Co možná nenápadně zběsile hledám očima po místnosti zářivě rudé vlasy své sestry. Kde je? Zmizela, nechala mě tady s… Dech se mi zadrhne při pohledu na to, jak se zloděj želé obrací pomalým, ležérním pohybem, až je čelem ke mně.

Tenhle kluk měl jazyk v mých ústech? Tenhle kluk… ten vysoký, obří Adonis s vlnitými vlasy, opálenou pokožkou a tělem, které by uvedlo v pokušení i slepou jeptišku… měl jazyk v mých ústech.

Panebože. Zase ten pot! Všechny týdny rychloseznamky pro nic a za nic! Cítím, jak mi pramínky – četné – stékají mezi lopatkami, zatímco jeho kávově hnědé oči mi rychle přejedou po těle dolů a zpátky nahoru, až se usadí na obličeji. Jeden koutek úst se mu zvedne a obdaří mě arogantním úšklebkem. „Není to špatný.“

Ještě pořád si nejsem jistá, co bych měla pronést jako první slovo. Jenomže on řekl s tím nafoukaným pousmáním ta tři slůvka…

A tak se rozmáchnu a praštím ho do brady.

Předtím jsem v životě praštila jen jednoho člověka. Trenta, přítele své sestry, a to proto, že zlomil Kacey srdce. Trvalo týdny, než se mi ruka zahojila. Od té doby mě Trent naučil, jak se dávají rány pěstí, s palcem ovinutým zvenčí kolem kloubů a s pěstí směřující dolů.

Momentálně Trenta fakt miluju.

Slyším kolem nás výskot a smích, zatímco zloděj želé si tře bradu, cuká sebou a posouvá si zkusmo čelist sem a tam. Podle toho poznám, že to bolí. Kdyby mě tak nerozhodila skutečnost, že mi ten kluk právě vnutil francouzáka, patrně bych se zubila od ucha k uchu. Zasloužil si to. Neukradl mi jen panáka. Ukradl mi můj první polibek.

Udělá krok směrem ke mně a já instinktivně couvnu, jen abych zjistila, že se zase tisknu zády ke zdi. Na rtech mu vytane poťouchlý úsměv, jako by věděl, že jsem zahnaná do kouta, a jako by mu to dělalo radost. Překoná vzdálenost, natáhne paže, opře se dlaněmi o zeď po obou stranách mého obličeje, jeho mohutné tělo, jeho výška, celá jeho osobnost mě obklopují. A já najednou nemůžu dýchat. Dusí mě to. Snažím se vykouknout přes něj, hledám sestru, ale přes kůži a svaly nevidím nic. A nevím, kam se mám dívat, protože ať se koukám, kam chci, je tady on. Nakonec se odvážím vzhlédnout. Žhavé oči, temné jako půlnoc, se mi zavrtávají do obličeje. Polknu, žaludek mi udělá několik přemetů.

„To byla pekelná šlupka na takovou…“ Sjede jednou rukou dolů, blíž k mé paži. Ucítím, jak se palcem dotkne bicepsu. „Ženskou.“ Bezděčně se zachvěju a myslí mi proletí obrázek – roztřesený králík, zahnaný vlkem do slepé uličky. Nakloní hlavu a já postřehnu záblesk zvědavosti. „Jsi tak stydlivá… ale ne tak stydlivá, abys mi nedala pěstí do obličeje.“ Následuje pauza a pak mě obdaří dalším pokřiveným úsměvem, prodchnutým arogancí. „Promiň, nemohl jsem se ubránit. Vypadalas, jako by ti ten panák fakt chutnal. Musel jsem to zkusit taky.“

Polknu a podaří se mi zvednout paže a zkřížit je na hrudi ve snaze vytvořit nějakou násilnou bariéru mezi jeho a svou hrudí. Zřetelně roztřeseným hlasem se zeptám: „A?“

Úsměv se rozšíří, spustí pohled a upírá ho na moje ústa tak dlouho, až už si myslím, že z něj žádnou odpověď nedostanu. Ale nakonec ano. Zazní až poté, co si olízne dolní ret. „A dal bych si ještě. Jdeš do toho?“

Tělo se mi instinktivně přitiskne ke zdi, snažím se s ní splynout, dostat se pryč od toho kluka a všech jeho chlípných úmyslů.

„Tak jo, to by stačilo!“ Zaplaví mě vlna úlevy, když mezi nás vklouzne jemná ručka, přistane zloději želé na hrudi a odstrčí ho. Podvolí se, zvolna ustupuje, paže zdvižené, jako by se vzdával. Vrátí se ke svým kamarádům.

„Náramnej začátek, Livie. Myslím, že Stayner by ti mohl dát chvíli pokoj.“ Kacey ze sebe pro smích stěží dokáže vypravit slova. Ona se směje!

„To není k smíchu, Kacey!“ zasyčím. „Ten kluk se mi vnutil!“

Obrátí oči v sloup, ale pak po dlouhé odmlce vzdychne. „Jo, máš pravdu.“ Natáhne se a bez zaváhání štípne kluka do paže. „Hele, kámo!“

Otočí se zamračeně k nám, ústy zformuje „do prdele“ a tře si paži. Mračí se jen vteřinku, pak uvidí upřený, nevrlý pohled Kacey. Nebo spíš její obličej a tělo. A pak se mu ten připitomělý úsměv vrátí. Obrovské překvapení.

„Ještě jednou jí to uděláš a já se ti vplížím do pokoje a urvu ti koule ve spaní, capisce?“ varuje ho s namířeným prstem. Výhružky mé sestry obvykle zahrnují poškození varlat.

Zloděj želé zprvu nereaguje. Jen na ni civí a moje sestra upírá pohled na něj, ani to s ní nehne. Ale on pak zatěká pohledem mezi námi dvěma. „Vy jste sestry? Jste si podobné.“ To slýcháme tak často, že mě to nepřekvapuje, i když to sama nepozoruju. Obě máme stejně světle modré oči a bledou pleť. Ale moje vlasy jsou černé jako uhel a jsem vyšší než Kacey.

„Náramně chytré. Máš na krku fakt frajera, Livie!“ křikne Kacey zvlášť hlasitě, abychom to slyšeli oba.

Pokrčí rameny a uličnický úsměv je tu zas. „Nikdy jsem neměl dvě sestry…,“ začne s významně pozdviženým obočím.

Ach. Pane. Bože.

„A nikdy je mít nebudeš. Rozhodně ne tyhle dvě sestry.“

Pokrčí rameny. „Možná ne obě najednou.“

„Žádné strachy. Až se moje malá sestřička poprvé s někým vyspí, ty to nebudeš.“

„Kacey!“ zajíknu se, zalétnu zrakem k jeho obličeji, modlím se, aby ta slova přehlušila hlasitá hudba. Podle záblesku překvapení, který tam zpozoruju, poznám, že nepřehlušila.

Popadnu ji za rameno a táhnu pryč. Už chrlí omluvy. „Proboha, Livie. Promiň. Nejspíš jsem opilá. Moc mi to kecá…“

„Víš, cos právě udělala?“

„Namalovala jsem ti na záda velký panenský terč?“ potvrdí Kacey s rozšklebeným obličejem.

Opatrně se ohlédnu a vidím, že je zase obklopený kluky, chechtá se a upíjí pivo. Ale ty pronikavé oči ze mě nespouští. Když mě přistihne, jak se na něj dívám, natáhne se a sebere jednomu kamarádovi kelímek. Zvedne ho, okázale vystrčí jazyk přes okraj, pak zacuká obočím a nehlasně se zeptá: „Teď ty?“

Prudce otočím hlavu nazpátek, mračím se na sestru a vyštěknu: „Měla jsem tě radši nechat chodit v tom zatraceným tričku!“ Jsem sice v některých ohledech nezkušená a naivní, ale náramně dobře vím, že když takovýhle kluk objeví osmnáctiletou pannu, je to pro něj stejné, jako kdyby našel ten příslovečný hrnec zlata na konci duhy.

„Promiň…“ Pokrčí rameny a vrátí se k němu pohledem. „Ale musím uznat, že je sexy, Livie. Vypadá jako středomořský model, co předvádí spodní prádlo. Z toho by po ránu žádný trapas nekoukal.“

Vzdychnu. Nevím, proč se Kacey tak snaží zbavit mě panenství. Léta jí to bylo jedno. Po pravdě řečeno, na střední škole byla zřejmě ráda, že s nikým nechodím. Ale poslední dobou ji pronásleduje představa, že jsem sexuálně utlumená. Přísahám, že mi začíná vadit, že se rozhodla studovat právě psychologii.

„Jen se na něj podívej!“

„Ne,“ odmítám zarputile.

„Fajn,“ zamumlá, popadne čtyři panáky z tácu, který kolem nese podsaditý chlapík v kiltu – kilt, na mejdanu v tógách? „Ale kdybys měla v plánu to někdy vzdát, vsadím se, že tohle by byla pěkná vzpomínka. Určitě bys s ním rychle dohnala všechno, cos posledních pár let zanedbávala.“

„Včetně kapavky a muněk?“ zamumlám, oči upřené na dva modré kelímky s panáky, které držím v ruce. Jsem ráda, že je tma, protože cítím, jak se mi tváře barví do temně ruda. Zvednu jeden kelímek k ústům jako předtím, přejedu po něm jazykem, v duchu znovu prožívám vteřiny toho – odmítám to uznat jako svůj první polibek – té věci, kterou mi udělal.

„Šup tam s tím!“ Kacey do sebe v rychlém sledu hodí svoje panáky.

S prvním následuju jejího příkladu. Když mám u úst druhý kalíšek, hloupě se odvážím vrhnout pohled stranou v domnění, že přešel k jiné nic netušící oběti. Ale nepřešel. Je tam, obklopený několika dívkami, jedna má ruku položenou na tetování na jeho hrudi. Ale pořád mě pozoruje. Pořád se usmívá. Jenomže teď je to takový divný, temný úsměv, jako by měl nějaké tajemství.

Nejspíš má. Moje tajemství.

Projede mnou záchvěv nervozity a kelímek mi zůstane u pusy, jako by zkameněl.

„To je Ashton Henley!“ zařve mi někdo do ucha. Leknu se, otočím se a zjistím, že vedle mě stojí Reagan, pivo v jedné ruce a panáka v druhé. Je tak malá, že si musí stoupnout na špičky, aby mi dosáhla k uchu.

„Jak víš, kdo to je?“ zeptám se v rozpacích, že mě přistihla, jak na něj civím.

„Je to kapitán princetonského veslařského týmu. Můj táta je trenér,“ vysvětluje mírně nezřetelně. Máchne rukou po místnosti v širokém kruhu. „Vím o těch klucích hodně.“ Tím se nejspíš vysvětluje, proč je tu jako ryba ve vodě. „A myslím, že si tě všimnul, spolubydlo,“ dodá s poťouchlým mrknutím.

Pokrčím rameny a obdařím ji upjatým úsměvem, chci změnit téma, než mu uděláme radost zjištěním, že si povídáme o něm. Ale když se rozhlédnu po místnosti, po hloučcích holek, všimnu si pohledů vrhaných jeho směrem – některé jsou kradmé, některé přímo okaté – a získám jistotu, že tenhle Ashton netrpí nedostatkem pozornosti.

Reagan to vzápětí potvrdí. „A je to víceméně nejvíc sexy kluk na týhle škole.“ Napije se piva. „A taky obrovskej sráč.“

„To jsem si všimla,“ zamumlám spíš pro sebe než pro ni. Vycucnu panáka, úmyslně se k Ashtonovi otočím zády a doufám, že přesměruje svůj dravčí pohled k nějaké ochotnější příjemkyni.

„A trošičku děvkař.“

Je to čím dál lepší. „Určitě nebude mít problém najít si nějakou… děvku.“ Někoho jiného než mě.

Nevím, jestli jsem úředně opilá nebo jestli je Kacey kouzelnice, ale otočí se na patě a mně přistanou v ruce další dva panáky. Hudba nabývá na tempu i hlasitosti a už cítím v celém těle vibrace, až se mi boky vlní samy od sebe do rytmu.

„Je to tu dobrý, viď?“ křikne Reagan, rovné, medově plavé vlasy jí poletují, jak skáče, mává rukama ve vzduchu a vříská: „Húúú!“ Má tunu energie. Jako ty hyperaktivní děti, co se jim musí dávat ritalin. „Tolik lidí, vzrůšo, muzika. Miluju to!“

Usměju se, kývnu a rozhlížím se. A musím uznat, že je to zábava. „Jsem ráda, že jsem tady!“ zařvu a šťouchnu do Kacey ramenem. „Ale dej na mě bacha, ať už se dneska nedostanu do žádnýho maléru. Prosím,“ žádám ji a přitom nasávám oba panáky.

Kacey odpoví smíchem, zavěsí se do mě a druhou rukou obejme kolem ramen Reagan, která se s radostí přidá k našemu řádění. „Jasně, ségřinko. Dneska bude Princeton slavit po clearyovsku.“

Zahihňám se, sestřina rozvernost dočasně potlačí všechno ostatní. „Ani nevím, co to znamená.“

S jedním ze svých neblaze proslulých zlobných úšklebků mi sestra odpoví: „Uvidíš.“

Kapitola tři

BESTIE

Poté co otevřu oči, následuje asi pět vteřin klidu a blažené nevědomosti. Pět vteřin, kdy civím na bílý strop, visící nedaleko od mého obličeje, zatímco si moje oči zvykají na šero a mozek jen tak netečně sedí a čeká, až se zapnou neurony.

A pak mě zavalí lavina zmatku.

Kde to jsem?

Jak jsem se tu ocitla?

Co se sakra stalo?

Otočím hlavu a uvidím jen pár centimetrů od sebe sestřin obličej. „Kacey?“ zašeptám.

Zasténá a do chřípí mě udeří její smrdutý dech. Ucuknu a otočím se. Příliš rychle, zdá se, protože mi mozkem projede ostrá, bodavá bolest. Trhnu sebou podruhé.

Jsme v mém pokoji na koleji. To dokážu rychle vydedukovat podle stísněného prostoru a několika osobních věcí. Ale nepamatuju si, jak jsem přišla domů.

Co si pamatuju?

Ruka mi chabě vyjede k obličeji, aby ho pořádně promnula, přičemž se probírám svou zamženou pamětí a snažím se poskládat uplynulý večer… Kousky rozmazaných obrazů blikají tak slabě, až ani nevím, jestli jsou skutečné. Panák za panákem. A další panák. Oranžový, modrý, zelený… Kacey a já předvádíme roboty na tanečním parketu? Zasténám a okamžitě sebou trhnu, jak mi v hlavě znovu zapulzuje bolest. Panebože, to snad ne. Pak už… nic. Nic si nepamatuju. Jak to, že si nepamatuju nic?

Kacey znovu zasténá a na mě zaútočí další vlna toho hnusu. Několikrát polknu, smířím se s tím, že můj dech nemůže být o moc lepší a že bych zabíjela pro láhev vody. Pomalým, nekoordinovaným kopáním si shrnu z těla prostěradlo.

A zamračím se, když uvidím své odhalené tělo. Proč jsem… Jo, aha. Včera večer jsem na sobě měla tu blbou tógu. Tím se nevysvětluje, proč jsem teď jenom v kalhotkách, ale hlava mě tak bolí, že o tom nedokážu přemýš… to je fuk. Je tu jen moje sestra. A Reagan, ale to je holka.

Pracně se posadím, zasténám, když vjedu rukama do změti zacuchaných vlasů, stisknu si spánky, abych se trochu zbavila toho tlaku. A proč mi chce každou chvíli puknout hlava! Myslím, že kdyby sem někdo vstoupil se sekerou, ochotně bych nastavila krk čistému seku.

V ústech už mám hnusnou pachuť, když mě zavalí vlna nevolnosti. Potřebuju vodu. Hned. S roztřesenýma rukama i nohama se otočím a sesunu se dolů z palandy, nemarním čas se žebříčkem a doufám, že nešlápnu Reagan na hlavu. Jestli se zvládnu dostat k miniledničce pro láhev studené vody, bude mi líp. Vím to…

Vteřinu poté, když došlápnu nohama na Reaganin bílý plyšový chundelatý kobereček u postele, zažiju druhý šok dnešního rána.

Zadek. Mužský zadek. A nejen zadek. Je tu všechno. Na Reaganině posteli se roztahuje hodně velký, hodně nahatý chlap, nohy a jedna ruka mu visí přes okraj. Podle změti medově blond vlasů vykukujících zpod přikrývek v rohu poznám, že tam někde je zahrabaná Reagan.

Nedokážu od toho výjevu odtrhnout pohled. Stojím tam všeho všudy jen v kalhotkách, místnost se točí, v puse mám pachuť, jako bych se napila z kanálu, a jako zkamenělá civím na toho nahého muže před sebou. Zčásti proto, že on je to poslední, co jsem čekala, že uvidím, když jsem slézala dolů. Zčásti proto, že je to první nahý mužský, jakého jsem kdy viděla. Zčásti proto, že se v duchu ptám, co tady sakra dělá.

A… co to má nahoře na levé půlce? Zvědavost ve mně překoná šok, opatrně přistoupím, nechce se mi moc blízko. Vypadá to jako… tetování. Je to červené a napuchlé. Už jsem viděla obrázky čerstvých tetování a tohle tak vypadá. Jako že fakt čerstvě. Je to ozdobně kroucené písmo, tvořící nápis „Irčanka“. Irčanka? Svraštím čelo. Proč mi tohle slovo poskakuje v paměti…?

Podlaha zavrzá, jak přenesu váhu, až se polekám. Prudce ucouvnu. Tím nenadálým pohybem se celá stísněná místnost roztočí. Vodu. Hned. Teď. Na nejistých nohou klopýtám k ledničce a ke svému županu, který visí na háčku u dveří. Naneštěstí jsou naše kolejní pokojíčky maličké a přiznejme si – když jsem nervózní, jsem jako slon v porcelánu. Vrazím zády do Reaganina prádelníku tak prudce, až převrhnu aranžmá jejích skleněných lahviček s parfémy. Zadržím dech, doufám, že ten rámus nestačil na to, aby probudil nahého obra.

Takové štěstí nemám.

Srdce mi přestane bít, když sleduju, jak ten kluk otáčí hlavu do místnosti. Pootevře oči.

Ach. Můj. Ty. Bože.

Je to zloděj želé. Je to Ashton.

Vzpomínky mě začnou zaplavovat jako rozbouřené vlny.

Začínají ukradeným želé, ale tím to nekončí. Ne… pokračuje to dál a dál, každý trhavý záblesk, který do mě praští, mi podlomí kolena a sevře žaludek. Hudba a stroboskopická světla a Ashton. Naklání se ke mně na tanečním parketu. Já na něj řvu, moje ruka ho pleskne přes ten arogantní úšklebek, co má v obličeji. Plácám ho do hrudníku, jednou, dvakrát… nevím kolikrát. A pak už ho neplácám. Moje dlaně mu leží na nahé hrudi, prsty se zaujetím sledují obrysy vytetovaného keltského znamení velkého jako pěst a křivky jeho svalů. Vzpomínám si, jak tančím… rychle, pomalu… prsty zabořené do jeho vlasů, jeho ruce mě pevně tisknou v pase, přitahují mě k němu.

Pamatuju si, jak mě noční vzduch chladí na kůži a jak se opírám zády o cihlovou zeď, když s Ashtonem…

Zajíknu se a ruce mi vyletí k ústům.

Jeho oči, nejdřív přimhouřené a zápasící se světlem, se překvapeně vykulí, když mi přejedou po celém těle a zastaví se na hrudi. Nemůžu se pohnout. Nemůžu dýchat. Zase jsem ten vyděšený králík dvě vteřiny předtím, než pochopí, že ho vlk sežere. Králík oblečený pouze do květovaných kalhotek.

Rozmrznu jen na tak dlouho, abych si ovinula paže kolem hrudi a skryla tak svou nahotu.

Ten pohyb jako by vytrhl Ashtona z transu, protože zaúpí a prohrábne si rukama tmavé vlasy. Už tak mu trčí všemi možnými směry, ale on je nějak dokáže rozcuchat ještě víc. Hlava se mu převalí na stranu, takže uvidí Reagan vykukující zpod přikrývek; právě se probouzí a v očích se jí střídají různé výrazy, od nechápavosti až k poznání. „Kurva…“ uslyším ho zamumlat; štípne se do kořene nosu, jako by ho bolel.

„My jsme…?“ slyším, jak se jí Ashton ptá tlumeným hlasem.

Reagan zavrtí hlavou, kupodivu klidně. „Ne. Byl jsi tak opilý, že bys to domů nezvládnul. Měl jsi spát na podlaze.“ Napůl se posadí a zpozoruje, v čem je Ashton momentálně oblečený, nebo spíš neoblečený. „Ty vole, proč jsi sakra nahej?“ Její slova mi připomenou, že je skutečně pořád úplně nahý. Přejedu znova očima jeho dlouhou postavu a při pohledu na ni pocítím podivné šimrání v břiše.

Padne čelem na polštář. „Díkybohu,“ uslyším ho zamumlat; její otázku ignoruje. Překvapivě elegantními pohyby se skutálí z dolní palandy a stoupne si. Vzduch mi zasyčí mezi zuby, jak se nadechnu, odvrátím vytřeštěné oči k oknu, ale ještě předtím se mi dostane kompletní podívané zepředu.

Se smíchem se zeptá: „Co se děje, Irčanko?“

Irčanko.

Prudce otočím hlavu nazpátek. „Jak jsi mi to řekl?“

Ušklíbne se, ruku položenou na příčce žebříku, zdá se, že mu jeho momentální nahota vůbec nevadí. „Ty si toho ze včerejška moc nepamatuješ, co?“

Při tom, jak se mi jeho tmavé oči upírají do obličeje, se mi žaludek sune někam do nohou. Musím napnout svaly, abych na místě neztratila kontrolu nad močovým měchýřem. „Pokud se tím vysvětluje, proč jsme všichni spolu v jednom pokoji a ty jsi nahý… tak ne.“ Slova mi vyletí z pusy o dvě oktávy výš než normálně a navíc přerývaně.

Udělá krok dopředu a já okamžitě ucouvnu, pokusím se vmáčknout do prostoru mezi zdí a prádelníkem. Hlava se mi tak točí, že určitě omdlím. Nebo budu zvracet. Přímo na ten nahý hrudník, o kterém si mlhavě pamatuju, jak jsem po něm včera v noci šmátrala.

Na prádelníku vedle mě leží bílé prostěradlo. Otočím se tělem ke zdi, sáhnu po něm, popadnu ho a přitáhnu, abych se jím vepředu zakryla. Udělá další krok a já se opřu o prádelník, abych neupadla, silou vůle nutím své oči zachovat klid, ale celou dobu panikařím. Jestli se přiblíží ještě víc, ta věc se o mě nejspíš otře.

„Žádné strachy. Včera v noci jsme se dohodli, že nejsem materiál na ženění,“ řekne.

Sevřu pevněji prostěradlo na své hrudi a zarputile vystrčím bradu. „No, tak to jsem byla aspoň napůl při smyslech.“ Nedokážu odtrhnout pohled od jeho sytě hnědých očí. Upírají se mi do obličeje, ale skrývá se v nich něco nečitelného. Uvažuju, jestli si pamatuje, že mě líbal. Ráda bych věděla, jestli toho lituje.

Vycítím, že se chystá posunout ještě o maličko blíž. A pak už se nedokážu ovládat. Vyhrknu: „Mohl bys, prosím, namířit tu věc někam jinam?“

Zakloní hlavu, zařve smíchy, zvedne ruce na znamení kapitulace a couvne. „Reagan, nikomu to neříkej. Zvlášť ne tátovi,“ zavolá přes rameno.

„To se teda neboj,“ mumlá Reagan a mne si obličej.

„Co je, kurva?“ slyším drmolit Kacey, jak se probírá. Posadí se a koukne dolů na Ashtona – na celého – pak přeskočí pohledem na mě, jak tam stojím. Na okamžik vytřeští oči. „To snad ne… prosím, řekněte mi, že vy dva jste ne…“ Zaúpí.

Pevně si objímám tělo rukama a prosebně na ni zírám. Já nevím! Nevím, co jsme dělali!

„Ne, nic nebylo!“ zavolá Reagan.

Vzduch mi exploduje z plic úlevou a pak sebou trhnu. I tohle mi duní v hlavě.

Nejsem jediná, komu se ulevilo. Sestřina zamračená tvář se uklidní. Když je tohle z krku, podívá se na něj ještě jednou a sjede pohledem dolů. „Nechceš si schovat nádobíčko, kámo?“

Zašklebí se, rozpřáhne ruce. „Já myslel, že se ti takhle líbím?“

Odpoví taky úšklebkem, významně spustí pohled níž. „Doma na mě čeká něco lepšího.“ Kmitne rukou ke dveřím. To je celá Kacey. Klidná a sebejistá tváří v tvář každému náhodnému penisu.

Vrtí hlavou, ale zachechtá se a řekne: „Jak myslíš.“ Otočí se, dlouze mi pohlédne do očí, nečitelný výraz ve tváři, pak sjede očima k prostěradlu, které svírám jako o život. „Mám dojem, že tohle je moje,“ řekne a současně mi látku vytrhne, takže zůstanu zase odhalená. Ruce mi vyletí k hrudi, abych si ji zakryla, a sleduju, jak čtyřmi kroky zdolává vzdálenost ke dveřím. Otevře je dokořán a vyjde na chodbu.

Přesně ve chvíli, kdy kolem procházejí nějaká studentka a její matka, v rukou kufry. S Ashtonem jejich spadlé brady ani nehnou, projde kolem nich, beze spěchu si omotává prostěradlo kolem dolní poloviny těla. „Dámy,“ řekne a ledabyle zasalutuje. Ale pak ho uslyším zahulákat tak hlasitě, že to určitě slyší půlka patra: „Pardon, ale já na rychlovky nejsem, Irčanko!“

Zůstanu stát ve dveřích, pažemi si objímám prsa a přes veškerou nepravděpodobnost doufám, že ze stropu se zřítí nějaké piano a ukončí nejtrapnější okamžik mého života.

Tehdy ucítím v břiše varovný pohyb stoupající jícnem. Vím, co se stane. A na žádný pád to nestihnu včas do koupelny. Ruka mi vyletí k ústům, aby je zakryla, v panice hledám něco po pokoji. Cokoliv. Včetně zlatobéžového květináče, v němž sídlí Reaganin fíkus. Skočím po něm právě ve chvíli, kdy se celonoční dávka želé panáků vzbouří.

Mýlila jsem se. Nejtrapnější okamžik mého života je tohle.

„Měla jsem tě nechat jít v tom tričku,“ úpím, paži přehozenou přes čelo. Poté co jsem otrávila pokojovou rostlinu své spolubydlící vysokou dávkou žaludečních kyselin a toxinů, odplazila jsem se zpátky na svou horní palandu s Reaganinou zásobou léků proti kocovině – advilem a dvěma litry iontových nápojů – kde jsem zůstala na pomezí bezvědomí a sebelítosti. Několik hodin spánku mi pomohlo od obludné bolesti hlavy. Zvracení pomohlo od nevolnosti. Od studu mi nepomohlo nic.

Kacey se hihňá.

„To není k smíchu, Kacey! Nic z toho není k smíchu! Mělas mě chránit před maléry!“ Pohnu se a pohyb mi připomene nepříjemné pocity v zádech. „A proč mě bolí záda?“

„Možná to bude tou cihlovou zdí, na kterou tě Ashton přimáčknul, když útočil na druhou metu?“ zamumlá Kacey s ďábelským úsměvem.

„Nic si nepamatuju!“ zařvu, ale tváře mi hoří. V podstatě ze včerejší noci nevím o ničem, v čem by nefiguroval Ashton, ať už se mě dotýkal, nebo jsem se o něj opírala, nebo mě líbal. „Proč on?“ vykřiknu, dlaněmi si zakrývám obličej, rudnoucí dalším návalem trapnosti.

„Ale… Livinko. Kdo měl vědět, že pár desítek panáků želé v tobě probudí spící bestii?“

Livinko… Svraštím čelo, zaplaví mě další prazvláštní vlna něčeho známého. Takhle mi vždycky říkal táta, ale proč mi to připomíná včerejší noc?

„Tumáš… Tohle by ti mohlo pomoct.“ Kacey mi podává svůj telefon.

Roztřesenou rukou a s klesajícím srdcem začnu projíždět fotoalbum. „Co je to všechno za lidi? A proč je objímám?“

„Ale to jsou tvoji nejlepší kamarádi. Miluješ je,“ vysvětluje s věcně zdviženým obočím. „Aspoň jsi jim to v noci pořád říkala.“

„Neříkala!“ zajíknu se. A pak si rukou sevřu rty k sobě, protože se na mě hrnou další rozmazané vzpomínky. Říkala. Pamatuju si, jak jsem to slovo pronášela. Mockrát. Copak jsem nemohla jednoduše přijít o hlas? Nebo mi nemohl někdo vyříznout jazyk? Představa jazyka mě zanese zpátky k Ashtonovi a zasténám. Taky jsem mu řekla, že ho miluju? Proto se to stalo?

Vrátím se k fotkám, abych zaplašila ruměnec, který mi stoupá do obličeje. Je tam detail kluka v kiltu a s dudami, jak objímá Kacey kolem ramen. Překliknu na další, na které Kacey významně ukazuje na jeho kilt a tázavě zvedá obočí. „Co dělá mezi tógami…“ začnu se ptát, ale pak překliknu na další obrázek a zajíknu se.

„Tomu se říká ‚tradiční úbor‘,“ vysvětluje Kacey.

Zamračeně vrtím hlavou a pokračuju v prohlídce obrázků, přičemž cítím, jak s každým záběrem blednu víc a víc. Na většině snímků se s Kacey objímáme. Na některých vypadáme, jako bychom se snažily svádět foťák kmitajícími jazyky a zběsilými pohledy. Tu a tam se vedle nás ukáže Reaganin široký úsměv.

„To snad ne…“ Je to zvláštní, jak jedna fotka dokáže nastartovat paměť. Přesně to se stane, když se objeví snímek, na kterém ukazuju na nápis „U Inkousta.“ „Panebože!“ řekla jsem už dneska ráno nejmíň desetkrát. „Panebože, panebože, panebože…“ mumlám jako zběsilá, když přecházím k dalším obrázkům a doufám přitom, že si se mnou můj mozek jenom zahrává. Kdepak! Jasně, jsem tady, obkročmo na židli, přidržuju si vlasy a vršek tógy stranou, zatímco nějaký ramenatý chlap v černých kožených kalhotách, celý pokérovaný, stojí za mnou a drží tetovací pistoli. Zírám na obrázek s pusou dokořán. Tím se vysvětluje, proč mám tak rozbolavělá záda. „Jak jsi to mohla dovolit, Kacey!“ zasyčím, zmocňuje se mě hysterie.

„Ale nech toho,“ přeruší mě Kacey a vytrhne mi telefon z ruky. Rychle najde složku s videem a stiskne PLAY dřív, než mi strčí telefon zpátky před obličej. Na videu jsem samý úsměv, i když moje oči a ústa působí trochu ospale. „Až se probudím, nepoženu svou sestru Kacey Clearyovou k odpovědnosti za své činy!“ prohlašuju zvučně a jasně.

Slyším vzrušený hlas Kacey, která odpovídá: „I když jsem tě upozornila, že ráno z toho nebudeš mít radost, je to tak? A že se mi to budeš pokušet vyčítat?“ Ani ona nehuhňá, když je opilá.

„Přesně tak!“ Ruka mi vyletí do vzduchu a tatér se na okamžik zarazí, aby mi vrátil paži zpátky dolů a nařídil, ať se nehýbu. Vrátí se k práci a já říkám: „Dovolávám se práva na tetování, protože já, Olivia Clearyová,“ – píchnu se palcem do hrudi jako neandrtálec, čímž si vysloužím od tatéra další pauzu a dopálený pohled – „jsem super drsňák.“

Ruka držící telefon mi klesne k pelesti postele a promnu si oči. „Jak mě mohl ten chlap s čistým svědomím tetovat? Chci říct, podívej se na mě!“ Nastrčím jí telefon před obličej. „Byla jsem opilá! Není to protizákonné?“

„O protizákonnosti nic nevím – patrně je – ale rozhodně to nepůsobí dobře,“ připustí Kacey.

Krčím se, žaludek se mi kroutí. „Tak tedy jak…“

„Je to Ashtonův kamarád.“

Rozpřáhnu ruce. „No to je prostě skvělé! Protože on se těší skvělé pověsti. Co jestli použili špinavé jehly? Kacey!“ Vyvalím oči. „V takových podnicích chytnou lidi HIV a žloutenku! Jak jsi mohla dopustit…“

„Je to legální, čistý podnik. Neboj,“ ševelí Kacey tím klidným, ale dotčeným tónem, který používá v těch zřídkavých chvílích, kdy jsem hysterická. „Nebyla jsem tak opilá jako ty. Věděla jsem, co se děje.“

„Jak? Měla jsi panáka u pusy pokaždé, když jsem se na tebe podívala!“

Zafuní. „Protože moje tolerance vůči alkoholu je mírně vyšší než tvoje. Slíbila jsem Staynerovi, že zůstanu při vědomí.“

„Staynerovi.“ Zavrtím hlavou. „Který psychiatr zosnuje, aby se mu pacientka namazala, až se nechá tetovat a cicmá se s cizím chlapem?“

„Ten, který je naprosto neortodoxní, a tudíž geniální?“ opáčí Kacey s přísným pohledem. Její reakce mě nepřekvapuje. V očích mé sestry dokáže doktor Stayner měnit vodu ve víno. „A neměl s tím nic společného, Livie. Jen ti řekl, aby ses bavila. Tohle všechno jsi dělala na vlastní pěst.“

„A tys věděla, že budu dneska zuřit,“ řeknu s rezignovaným povzdechem.

Pokrčí rameny. „To tetování je hezké. Věř mi, bude se ti líbit, až ho uvidíš.“

Chvilku předstírám, že pozoruju nějaký flíček na stropě, a zarputile zatínám zuby. Nikdy jsem necítila vůči sestře zášť. Nikdy. Tohle je asi poprvé.

„Ale jdi, Livie! Nebuď naštvaná. Nedělej, že ses včera v noci nebavila. Říkalas mi, že je to nejlepší večer tvého života. Asi tisíckrát. Kromě toho…“ drbe si rameno a já vím, že si to ani neuvědomuje – „si zasloužíme trochu neškodné společné zábavy po tom, čím jsme prošly.“

Pohledem zavadím o dlouhou úzkou jizvu po operaci na její paži. Jizvu, která tomu všemu dodá perspektivu. „Máš pravdu,“ zamumlám a prstem přejedu po té tenké, bílé čáře. „O nic nejde.“ Následuje dlouhá pauza. „Zmínila ses o tom, že je to hezké?“

Projede zbytek obrázků, až najde snímek dokončeného produktu: Livinka, jemným krouceným písmem mezi mými lopatkami. Nápis není širší než deset centimetrů. Když počáteční šok ustoupil, usedá mi nad tím srdce. „Hezké,“ souhlasím, upírám pohled na to krásné kaligrafické písmo a v duchu se ptám, jestli by se mnou táta souhlasil.

„Táta by byl nadšený,“ prohlásí Kacey. Někdy bych přísahala, že mi sestra vidí do hlavy. A tu a tam přesně ví, co říct. Poprvé za dopoledne se usměju.

„Včera v noci jsem ti to umyla. Budeš to teď muset dva týdny omývat párkrát za den. Tamhle je láhev Lubridermu.“ Lenivou rukou máchne k psacímu stolu. „Nosit lehké oblečení, aby to nebylo tak citlivé.“

„Proto jsem se probudila prakticky nahá?“

Zafuní a přikývne.

Mnu si čelo. „Už to všechno dává smysl.“ Opilecký, idiotský smysl. Znovu si prohlížím fotku. „Má to být tak červené a napuchlé?“

„Jo, teklo z toho trochu krve.“

Při té představě zasténám, ruka se mi přitiskne k dosud rozhoupanému žaludku.

„Myslím, že tamhle je další květináč.“

Znovu zaúpím. „Během dneška ho budu muset Reagan vyměnit.“

Dlouhou chvíli ležíme mlčky. „Jak to, že jsi skončila na horní palandě, mimochodem? To je fakt na pytel,“ podotkne Kacey. Některé pokoje na koleji mají palandy. Některé pokoje jsou moc malé, než aby se do nich vešly dvě samostatné postele. V jednom z těch pokojů jsme skončily i my.

„Reagan se bojí výšek, tak jsem jí nechala dolní postel. Mně to nevadí.“

„Hm… to nejspíš dává smysl. Je moc malá. Skoro trpaslík.“

Otočím se, abych zpražila sestru pohledem. Reagan je hned pod námi. Spí, ale přímo pod námi!

Následuje další pauza, než se Kacey znovu ďábelsky pousměje. „No, doufám, že jí nevadí tvůj bujný sexuální život. Mohlo by ji to zabít, jestli tahle věc není stabilní.“

Náhlé zachichotání nám sdělí, že Reagan je ve skutečnosti vzhůru a poslouchá. „Nic se neboj. Znám pravidla,“ zavolá rozespalým hlasem. „Mám červenou ponožku, kterou můžeme pověsit na kliku, až tady bude Livie s Ashtonem…“

Přetáhnu si přikrývku přes hlavu, protože přesně vím, kam to směřuje, a tváře mě pálí jako zběsilé. Nějak se stalo, že jsem na koleji skončila se spolubydlící, která je miniaturní kopií mé sestry. Naneštěstí nejsou lůžkoviny zvukotěsné, a tak bez problémů slyším, jak Kacey pokračuje v dráždění. „Není třeba, Reagan. Livie má ráda obecenstvo.“

„Všimla jsem si. Podle toho, co se proslýchá, Ashton taky. A mně to nevadí, protože pro to jeho tělo bych klidně umřela! Má neuvěřitelný hrudník. Vydržela bych po něm jezdit jazykem celou noc. Přesně jako předtím Livie…“

Vyprsknu nervózním řehotem, zděšená i vytřeštěná. „To jsem nedělala. Dost!“

„Teprve až uznáš, že tě s ním včera bavilo blbnout.“

Zuřivě vrtím hlavou.

„Taky má pevný zadek. Už jsem si sáhla. I když jsem ho nedržela obouruč jako Livie,“ pokračuje Reagan.

„DOST!“

Můj zvýšený hlas jen přiživí Kaceyin humor. „Nemůžu se dočkat, až poprvé popadne obouruč ten jeho…“

„Tak jo! Bavilo mě to! Obrovsky! Nechte toho, prosím! Už ho nechci nikdy vidět.“

„Dokud se příště neopiješ.“

„Už nikdy nebudu pít!“ prohlásím.

„Ale Livie…“ Kacey se převalí, aby se ke mně přitulila.

„Ne, myslím to vážně! Když piju, jsem jako Jekyll a Hyde.“

„No, táta říkal, že i v tom nejrezervovanějším Irčanovi je vždycky kousíček blázna. Včera v noci jsi to rozhodně potvrdila.“

Irčanka.

„Ashton mi říkal ‚Irčanko‘. Proč?“

„Nevím, Livie. Budeš se ho muset zeptat příště, až se spolu opijete a budete vyvádět.“

Obrátím oči v sloup, ale nenamáhám se s odpovědí. Pořád ještě mi něco vadí.

Irčanka.

Irčanka.

Prudce otevřu oči. Odtáhnu si přikrývku z obličeje. „Nenechal si Ashton vytetovat na zadek ‚Irčanka‘?“

Následuje dlouhá pauza. A pak se Kacey vymrští, oči vyvalené a rozzářené, pusu dokořán. „Na to jsem úplně zapomněla!“ Ona i Reagan najednou řvou smíchy. „Jak jsem na to mohla zapomenout?“ Namíří mi do obličeje prst se slovy: „To ty jsi toho nafoukanýho šmejda vyprovokovala!“ Tleská rukama s takovým nadšením, které se u Kacey vidí jen zřídka. Takhle nevyvádí ani čtyřleté dítě nadopované cukrem. Nastaví mi dlaň a já si s ní po dlouhém váhání neochotně plácnu. „Ty si myslíš, že máš čeho litovat, Livie? Počkej, až přijde na to, proč má rozbolavělý zadek…“

Reagan se směje tolik, až jsem si jistá, že jí určitě tečou po tvářích slzy, a je to nakažlivé. Zanedlouho se celá palanda třese, jak se smějeme nádhernému kapitánovi veslařského týmu a jeho potetovanému zadku.

A i když mi to vadí, i když je to těžké, musím si přiznat… jo, včerejší noc byla zábavná.

Do poslední vteřiny.

Ve tři hodiny odpoledne už je mi o moc líp. Dost na to, aby se mi při vůni kávy a čerstvého pečiva nezvedal žaludek, když si jdeme v rychlosti něco zakousnout do roztomilé místní kavárny. Ale kocovinu vystřídala melancholie.

Dneska se loučím se sestrou.

Samozřejmě existují textovky a telefony a e-mail a Skype a uvidím ji, až za pár týdnů přiletím na svatbu našich přátel Storm a Dana, ale… to není ono. Pamatuju si, jak jsem byla dva měsíce bez ní, když se ocitla v péči doktora Staynera. Bylo mi tenkrát, jako by mi někdo urval kus srdce. Jinak jsem se s ní vídala každičký den našeho života.

Každičký. Den.

I když byla po autonehodě na jipce, i když zápasila s alkoholem a drogami, i když pracovala s tou šílenou pracovní dobou jako obsluha v baru Penny’s, stejně jsem vždycky aspoň nakoukla do jejího pokoje, když spala, jen abych ji viděla. Abych si potvrdila, že mi taky neumřela.

Přestože jsem věděla, že tenhle den přijde, není to o nic lehčí. Teď tu stojím a jsem si jistá, že něco ztrácím. Jako bych se loučila s částí svého života, kterou už nikdy nedostanu zpátky.

„No…“ řekne Kacey, vzhlédne ke mně lesklýma modrýma očima a s nuceným úsměvem. Stojíme vedle taxíku. Moje sestra moc nepláče. I po tom všem, čím jsme si prošly a jak daleko dospěla, se jí obvykle daří zaplašit každý hrozící smutek pomocí nemístného humoru. Ale teď… teď vidím, že jí po tváři stéká jediná slza. „Ségřinko,“ zamumlá, sjede mi rukama kolem krku a přitáhne si mě dolů, takže se dotkneme čelem. „Dokázala jsi to, Livie.“

Usměju se. „My jsme to dokázaly.“ Měla by to snazší, kdyby mě nechala před třemi lety u tety Darly a strýčka Raymonda. Dalo by se to čekat. Nemusela s sebou táhnout hladový krk. Myslím, že spousta jiných sourozenců by v její situaci jednoduše odkráčela bez ohlížení. Ale to zas Kacey ne. „Díky tobě…“ začnu říkat. Přeruší mě svým typickým přísným pohledem.

„Kdepak. Ne díky mně, Livie. Já jsem katastrofální sestra, která nějakým zázrakem nevykolejila tvou budoucnost svou horou sraček.“ Zavře oči a zašeptá: „To já ti dlužím. Za všechno.“ Sevře mě pevně v objetí. „Nezapomínej, nikdy nejsem moc daleko. Dej mi vědět, kdybys mě někdy potřebovala, a v momentě tady budu. Jo?“

„To bude dobré, Kacey.“

„A i kdyby nebylo, stejně jsem tady. Jasný?“

Přikývnu, protože nevěřím svému hlasu.

Uslyším zacvrlikání svého telefonu oznamující příchod textovky. V domnění, že je to Storm – protože ona je kromě Kacey jediná, kdo mi posílá textovky – se podívám na telefon.

Řekni mi, žes včera v noci udělala něco netypického?

„To si snad dělá srandu!“ vyhrknu.

„Co se děje?“ svraští Kacey čelo a naklání se, aby mi přes rameno viděla na displej.

„Co je to za doktora, když posílá svým pacientům textovky?“ Totiž nepacientům.

„Máš asi pět minut na odpověď, pak ti zavolá. To jistě víš,“ opáčí Kacey.

Přikývnu. Už jsem se poučila, že doktor Stayner je velice trpělivý… pokud netouží po odpovědi. „Co mu mám napsat?“

Pokrčí rameny a pak se zašklebí. „Jak jsem zjistila, nejvíc na něj platí šok.“

„No, na to mám rozhodně materiálu dost.“ Čeká se založenými pažemi, zatímco vyťukávám zprávu:

Vypila jsem bazén želé panáků a pak jsem na parketu předvedla všechny příšerné taneční pohyby, co lidstvo zná. Teď jsem hrdá majitelka tetování, a kdybych neměla video potvrzující opak, věřila bych, že jsem si ho nechala udělat někde v zadní uličce jehlami obalenými žloutenkou. Spokojen?

Žaludek se mi svírá, když zprávu odesílám. Pořád mi říká, abych využívala ten vnitřní sarkasmus, o kterém ví, že ho nosím v hlavě.

Za deset vteřin mi telefon znovu pípne.

To je dobrý začátek. Povídala sis s nějakým klukem?

Vytřeštěně civím na telefon a zpracovávám jeho reakci – nebo spíš nereakci – na své noční řádění.

To poskytne Kacey příležitost vytrhnout mi telefon z ruky.

„Kacey, co to děláš!“ Honím ji kolem taxíku, přičemž její prsty zběsile ťukají; celou dobu se chechtá. Nevím, jak dokáže běhat a současně esemeskovat, ale dokáže to. Teprve až když zprávu odešle, zpomalí natolik, aby mi telefon hodila. Nehrabaně ho chytím a rychle kontroluju, co sestra provedla.

Nejenže jsem si povídala s klukem, ale viděla jsem už dva penisy včetně toho, co měl ten naháč v mém pokoji, když jsem se dneska probudila. Mám fotky. Chcete nějakou vidět?

„Kacey!“ zavřeštím a plácnu ji do ramene.

Za okamžik přijde odpověď.

Jsem rád, že si nacházíš přátele. Popovídáme si v sobotu.

Následuje několik vteřin ticha, během nichž propadám naprostému zděšení, a pak vybuchneme smíchem, čímž se celková nálada loučení pozvedne.

„Tak jo, už musím jít, nebo mi to uletí,“ řekne Kacey a ještě jednou mě pevně obejme. „Tak do toho, dělej chyby.“

„Větší než včera v noci?“

Kacey mrkne. „Nevšimla jsem si, že bys včera v noci dělala nějaké chyby.“ Otevře dveře taxíku, zamává mi a nastoupí. A pořád mává ze zadního okénka, bradu opřenou o opěrku hlavy, ještě když taxík mizí za rohem.

Kapitola čtyři

LÍTOST

Většina holek určitě dělá, co je v jejich silách, aby sehrála náhodné setkání s Ashtonem Henleym poté, co se opijí a muchlají se s ním někde na rohu.

Jenže já nejsem jako většina holek.

A mám jednoznačně v úmyslu vyhýbat se mu po celý zbytek svého princetonského pobytu.

Naneštěstí pro mě osud rozhodl, že mi stačí osmačtyřicet hodin.

Po hodinách stání ve frontě v knihkupectví pospíchám zpátky na kolej, abych odložila deset kilo učebnic, než se připojím k podvečerní hromadné prohlídce kampusu. Tenhle dvě stě padesát a něco let starý kampus s hektary úchvatné novogotické architektury je bohatý na historii, kterou chci vidět osobně. Nemám čas na rozptylování.

To je samozřejmě ideální chvíle pro útok ze zálohy.

„Copak to máš, Irčanko?“ Ruka se kmitne a popadne seznam zapsaných přednášek, který mám zastrčený mezi hrudníkem a knihami. Zhluboka se nadechnu a zachvěju se, jak mi přejede prstem po klíční kosti.

„Nic,“ zamumlám, ale s ničím víc se nenamáhám, protože to nemá smysl. Už soustředěně prochází můj seznam přednášek a zamyšleně si kouše velice plný dolní ret. Takže jen vzdychnu, mlčky čekám a při té příležitosti si všímám věcí, které jsem v opilosti a potmě nezaznamenala. Ani když jsem byla nahá a zahnaná do kouta. Jako třeba že ve slunečním světle pozdního odpoledne jsou Ashtonovy střapaté vlasy spíš hnědé než černé. A jak má úhledně upravené husté obočí. A jak jsou v hnědých duhovkách jeho očí malinkaté zelené skvrnky. A jak se mu nemožně dlouhé, tmavé řasy na koncích kroutí…

„Irčanko?“

„Hm?“ Vytrhnu se z myšlenek a zjistím, že na mě shlíží s tím svým úšklebkem, což svědčí o tom, že mi něco řekl a mně to uniklo, protože jsem byla zaneprázdněná pozorováním jeho exteriéru.

A taky že uniklo. Protože jsem se nesoustředila.

Odkašlu si, uši mi hoří spolu se zbytkem obličeje. Mám sto chutí se ho zeptat, proč mi tak pořád říká, ale vypravím ze sebe jen: „Prosím?“

Díkybohu, nedráždí mě. „Co dělá kérka?“ zeptá se a zvolna zasouvá papír zpátky tam, odkud ho vzal, prstem mi znovu přejede po klíční kosti. Moje tělo se při jeho doteku znovu zachvěje a napne.

„No… je to skvělý.“ Polknu, přitisknu knihy těsněji k hrudi a uhnu pohledem směrem ke své koleji. Ke skupinám studentů, co se hemží kolem. Kamkoli, jen ne na živoucí připomínku mé skandální noci.

„Vážně? Protože ta moje mě pekelně otravuje.“

„Opravdu to kapku svědí,“ připustím, vrátím se k němu očima a vidím, jak se Ashtonova ústa roztahují v širokém úsměvu, přičemž se ukážou dolíčky, které jsou nachlup uprostřed tváří a hlubší než Trentovy. Dost hluboké, aby se mi teď zadrhl dech. Dost hluboké, abych si vzpomněla, jak jsem je ve své opilecké pitomosti obdivovala. Jsem si celkem jistá, že jsem do jednoho šťouchala prstem. A možná i jazykem.

„Aspoň že tě to svědí na zádech,“ řekne s rozpačitým výrazem. Pokožku má tak opálenou, až je to těžko poznat, ale určitě zahlédnu na jeho tvářích mírný ruměnec.

Unikne mi zahihňání, dřív než ho stihnu potlačit. Přidá se ke mně tichým smíchem. A pak nás na okamžik v duchu uvidím – jak stojíme proti sobě a hihňáme se. Jenže mám prsty zapletené do vlasů v jeho týle a on kmitá jazykem po mém ušním lalůčku. Zčistajasna se přestanu chichotat a vtáhnu dolní ret mezi zuby.

„Zrovna takováhle blbost,“ zavrtí hlavou. „Aspoň že je to malé.“

Pořád ještě se snažím vypudit předchozí obraz z hlavy, když uslyším sama sebe, jak bez rozmýšlení říkám: „Jo, skoro jsem to ani nemohla přečíst, dokud jsem se fakt nenaklonila…“ Žaludek mi žuchne na zem jako pytel kamení a vezme s sebou všechnu krev z mého obličeje. Opravdu jsem to právě vyslovila nahlas? Ne, to ne. To bych neudělala.

Podle jiskry v jeho očích pochopím mimo veškerou pochybnost, že vyslovila. Asi budu zvracet. „To… to nebylo… Už vážně musím jít.“ Začnu ho obcházet a po zádech mi stéká kapka potu.

Zařadí se vedle mě, ukáže na moje knihy a poznamená: „Máš spoustu přednášek z biologie.“ Plán útěku zhacen. Co to dělá? Proč se mnou klábosí? Doufá, že si to zopakujeme? Chtěla bych?

Přejedu očima po jeho zevnějšku. Ano, uznávám. Je krásný. Jak podotkla Reagan, klidně může patřit k nejvíc sexy klukům z kampusu. Jsem tady čtyři dny. Nemám srovnání, ale přesto věřím, že je to pravda. A za posledních pár dnů mi hlavou blesklo dost vzpomínek, při kterých jsem se musela červenat, než abych se pokoušela popírat, že jsem se tu noc dobře bavila.

Ale… ne, o reprízu nestojím. Totiž, když se na něj dívám, všechno, co vidím, je špatně. Ani nevypadá jako student Princetonu. Ne že by v Princetonu existoval nějaký konkrétní typ člověka; neexistuje. Podle toho, co vidím, je zdejší osazenstvo báječně rozmanité. Žádný stereotyp rozmazlených fracků v pletených vestičkách, zobrazovaný v nespočtu filmů z osmdesátých let.

Jenže Ashton prostě nezapadá do mé představy Princetonu. Nevím, jestli to dělají vybledlé džíny, zavěšené trochu moc nízko na bocích, nebo tenké šedé tričko s rukávy vyhrnutými do poloviny paží, nebo tetování, které se mu plazí po vnitřní straně předloktí jako had, nebo omšelá kožená manžeta na zápěstí… Nevím, čím to je.

„Irčanko?“

Slyším, jak mě oslovuje jménem. Houby! Ne jménem. Přezdívkou, kterou mi dal on. Podle toho pokřiveného úsměvu plných rtů mě zase přistihl, jak na něj zírám, a užívá si to.

Odkašlu si a zčistajasna vyhrknu: „Jo. Samá biologie. Všechny předměty až na jeden.“ Přednášky z anglické literatury. Je to nepraktické, zbytečné pro mou medicínskou kariéru, ale vyhovím tím „návrhu“ doktora Staynera, abych si vybrala jeden předmět, který bych jinak v rozvrhu přednášek rovnou přeskočila.

„Nech mě hádat. Medicína?“

S úsměvem přikývnu. „Pediatrie. Onkologie.“ Na rozdíl od mnoha studentů, kteří si lámou hlavu, co si počít se životem, já mám povolání vybrané od toho dne, kdy moje kamarádka Sara Dawsonová umřela na leukémii. Bylo mi devět. Rozhodnutí přišlo docela snadno. Plakala jsem a ptala jsem se táty, co bych mohla udělat. S něžným úsměvem mě ujistil, že pro Saru jsem nemohla udělat nic, ale že jsem dost chytrá, abych mohla být doktorkou, až vyrostu, a zachraňovat jiné děti. Zachraňování dětí, to mi znělo ušlechtile. Cíl, o kterém jsem od té doby nikdy nezapochybovala ani jsem se od něj neodchýlila.

Když se teď ale dívám na Ashtonův zamračený výraz, řekli byste, že jsem mu prozradila, že mým snem je práce v čističce odpadních vod. Odmlčí se a pak úplně změní téma. „Koukej, s tím sobotním večerem… Nemohli bychom prostě předstírat, že k tomu vůbec nedošlo?“ zeptá se a strčí si ruce do kapes.

Na vteřinu mi spadne brada a mozek ta slova přehrává. Slova, která jsem si sama přehrávala zas a znova v hlavě už tři dny. Dokážu to? Ráda bych. Usnadnilo by se to, kdyby stačilo jen zmáčknout tlačítko Delete u všech obrazů, které mi ještě planou v hlavě a způsobují, že se najednou červenám a ztrácím ze zřetele… všechno. „Jasně,“ usměju se. „No… pokud k tomu dokážeme přimět taky mou sestru a Reagan.“

Jedna paže se zvedne, aby se podrbal v týle, což mu přitáhne tričko těsněji k hrudi, takže vidím její obrysy. Ty, které jsem přejížděla dlaněmi. „No jo, tvoje sestra nejspíš nemůže dělat moc problémů, když je v jiném městě.“

„Ne, to nemůže,“ souhlasím. Může mi jen tak náhodně posílat v esemeskách fotky naducaného plešouna, jak ti drží u zadku tetovací pistoli, jako to udělala včera. Urychleně jsem to smazala, ale určitě to nebylo naposled.

„A Reagan neřekne ani slovo,“ slyším Ashtona. Spustí paži k boku, zadívá se do daleka a zamumlá spíš pro sebe: „Je dobrá.“

„Tak jo, skvělé, no…“ Možná to dokážu všechno hodit za hlavu a být zase sama sebou. Livií Clearyovou. Budoucí doktorkou. Hodnou holkou.

Ashton se vrátí pohledem k mému obličeji, na vteřinu sjede zrakem ke rtům, nejspíš proto, že se do dolního koušu tolik, že ho snad uhryznu. Mám pocit, jako bych měla ještě něco říct. „Skoro si to nepamatuju, takže…“ Nechám hlas vyznít do ztracena, když pronáším tu lež s takovým klidem, až mě to překvapuje. A budí to ve mně obdiv.

Nakloní hlavu ke straně a znovu se dívá jinam, jako by se hluboce zamýšlel. Pak mu na rtech vytane pobavený úsměv. „To mi ještě nikdy žádná holka neřekla.“

Koutky úst se mi zacukají maličkým úsměvem, jak klopím oči k jeho teniskám, a mám pocit, jako bych konečně zabodovala. Livie: jedna. Trapné rozhovory: milion. „Všechno je nejspíš někdy poprvé.“

Jeho tlumený, hrdelní smích znovu upoutá mou pozornost k jiskřícím očím. Vrtí hlavou, jako by myslel na nějaký tajný žertík.

„Co je?“

„Nic. Jenom…“ Následuje pauza, jako by si nebyl jistý, jestli to má říct, nebo ne. Nakonec se rozhodne dovršit mé ponížení širokým úsměvem. „Ten večer jsi zažila poprvé spoustu věcí, Irčanko. Pořád jsi je odpočítávala.“

Nedokážu potlačit přiškrcený zvuk, jako bych umírala. Což se možná děje, vzhledem k tomu, že mi srdce právě přestalo bít. Nevím, jestli mi ochably ruce, nebo jsem je ve skutečnosti rozpřáhla, abych zakryla své zajíknutí, ale nějak jsem přestala svírat učebnice. Končí rozsypané na trávě. Hned vedle posledních cárů mé důstojnosti.

Prakticky se sesunu na zem, abych sbírala knihy, a přitom pátrám v mozku. Problém je, že si nepamatuju, že bych nějak moc s Ashtonem mluvila. A rozhodně si nepamatuju, že bych odpočítávala všechna svá…

Ten pitomý trezor v mozku se mi otevře, jen natolik, aby nechal vyklouznout další explicitní vzpomínku. Záběr té cihlové zdi za mými zády a Ashtona přede mnou a moje nohy, ovinuté kolem jeho pasu, a jak se na mě tiskne. A já mu šeptám do ucha, že jsem to ještě nikdy necítila a jak je to tvrdší, než jsem čekala…

„Proboha,“ zasténám a držím se za břicho. Určitě budu zvracet. Stane se ze mě exhibiční zvracečka.

Srdce už mi zase buší – vlastně uhání – a zasáhne mě hanba, jakou jsem ještě nepoznala. Působila jsem přesně jako herečka v tom příšerném Benově videu, co mě Kacey přiměla v létě sledovat. Doslova. Náhodou jsem jednou večer přišla, když se na to ti magoři dívali. Kacey to vzala jako příležitost přidržet mě na pohovce, zatímco Trent, Dan a Ben řvali smíchy nad mými planoucími tvářemi a zděšenými skřeky.

Moje sestra je Antikrist. Tohle všechno zavinila ona. Ona a Stayner. A ty blbé želé panáky. A…

„Irčanko!“ Prudce zvednu hlavu za zvukem Ashtonova hlasu. Okamžik mi trvá, než si uvědomím, že dřepí přede mnou, drží učebnici a tváří se zvědavě. Vezme mě za loket a zvedne. „Ty jsi ohromná bedna, viď?“ mudruje a podává mi knihu.

Nevím, jak odpovědět, takže neodpovím. Jednoduše na okamžik sevřu rty, vezmu si knihu a tiše řeknu: „Považuj sobotní noc za zapomenutou.“

„Díky, Irčanko.“ Promne si špičkami prstů čelo. „Nechci, aby se to rozkřiklo. Lituju toho. Totiž…“ Lekne se při pohledu na mě, jako by do mě vrazil a teď kontroluje, jestli mi neublížil. Slyším slaboučké vydechnutí a pak o pár kroků ucouvne. „Ještě se uvidíme.“

Obdařím ho maličkým kývnutím a nuceným úsměvem. V duchu řvu z plných plic: „Ani náhodou!“

„Krucinál,“ mumlám, když dorazím na místo srazu k prohlídce kampusu s desetiminutovým zpožděním. Rozhlédnu se, ale neuvidím nic, co by připomínalo turistickou skupinu. Jsou pryč, odešli se poučit o historickém významu této přední přípravky, a já tu trčím a přehrávám si pořád dokolečka v hlavě celý rozhovor s Ashtonem. Pokaždé se mi z myšlenek vynoří ta slova – jeho slova.

Lituju toho.

Lituje mě. Ten kurevník lituje, že si se mnou zablbnul. Lituje toho tolik, že si mě najde a žádá, abych o tom nikomu nevykládala. Dokonce měl i špatný pocit, když mu to uklouzlo. To bylo to leknutí.

Něco jiného bylo, když jsem já litovala, že jsem se zapletla s ním. Totiž, udělala jsem něco pitomého a úplně netypického. Prozradila jsem celou hromadu svých poprvé klukovi, kterého ani neznám. Který patrně zažil stovku opileckých úletů na jednu noc, jež zašly dál než se mnou.

Který mě lituje.

Sednu si na schody a tupě zírám na své ruce. Všechen rozum, co mám v těle, mi nařizuje, abych na to přestala myslet, ale nejde to. Několikrát polknu, jenže pořád mám sucho v krku, jak si procházím všechny důvody, proč by mě Ashton mohl litovat. To mu připadám tak nepřitažlivá? Bylo nedělní probouzení jedním z těch „šeredných“ rán, o kterých vždycky mluví Kacey? Vím, že jsem musela vypadat děsně, s vlasy jako vrabčí hnízdo a krhavýma očima a dechem, kterým by se daly hubit sedmikrásky.

Možná to byla moje „úroveň dovedností“? Sakra jistě vím, že nejsem zkušená, ale… bylo to tak špatné?

Jsem tak pohroužená do snahy uchlácholit své ego, že když uslyším, jak někde nablízku nějaký kluk říká „s dovolením“, nezvednu oči od země, úplně ho přehlížím a doufám, že mluví na někoho jiného. Ale při jeho dalších slovech – ani tak ne slovech, spíš při tom, jak je pronáší – prudce zvednu hlavu, hledám mluvčího.

„Není ti nic?“

Vím, že mám pusu dokořán, když sleduju, jak si sedá na schod vedle mě, ale je mi to jedno. Jen v úžasu zavrtím hlavou a zírám na tmavě zelené oči a přívětivý úsměv.

„Víš to jistě?“ uchechtne se tiše. Jeho smích je stejně příjemný jako úsměv.

„Ty jsi z Irska?“ vyhrknu dřív, než se stihnu ovládnout. Zavřu oči a snažím se všechno vysvětlovat, přičemž zakopávám o slova. „Totiž… myslela jsem… máš přízvuk… působíš irsky.“ A ty působíš jako debil, Livie.

„Já jsem Connor,“ řekne. „A jsem. Pocházím z…“

„Dublinu,“ přeruším ho, jak ve mně roste bublina vzrušení.

Přikývne a září, jako by mu to udělalo radost. „Přestěhoval jsem se do Ameriky, když mi bylo dvanáct.“

Úsměv se mi rozšíří od ucha k uchu. Nemůžu přestat. Určitě vypadám jako idiot.

„A máte nějaké jméno, slečno? Nebo bych vám měl říkat prostě Smajlíku?“

„No ano, jasně.“ Sevřu rty, abych ovládla obličej, a podám mu ruku. „Livie Clearyová.“

Obočí mu vystřelí vzhůru a přijme mou ruku. Ta jeho je teplá a silná a… příjemná.

„Můj táta vyrůstal v Dublinu. Tvůj přízvuk… Mluvíš jako on.“ Táta se přestěhoval do Ameriky, když mu bylo třináct, takže jeho irská výslovnost už nebyla tak výrazná, ale pořád ji měl, tu a tam půvabně vyplula z jeho řeči. Stejně jako u Connora.

„Chceš říct, že tvůj táta je taky šarmantní a chytrý?“

Zahihňám se, na okamžik sklopím oči a kousnu se do jazyka dřív, než ho opravím do minulého času. Byl šarmantní a chytrý. Po dvou minutách hovoru není zrovna vhodná chvíle k řečem o mých mrtvých rodičích.

Zavládne mezi námi nenucené ticho a pak se Connor zeptá: „A proč tady sedíte úplně sama, slečno Clearyová?“

Mávnu ledabyle rukou. „No, měla jsem jít na historickou prohlídku, ale propásla jsem to. Zdržel mě…“ V myšlenkách zalétnu zpět k předchozímu rozhovoru, což mě zčásti připraví o klid. „Jeden sráč,“ zamumlám nepřítomně.

Connor se letmo rozhlédne a zeptá se s úsměvem: „Je ten sráč ještě tady?“

Cítím, jak mi rudne obličej. „Tos neměl slyšet.“ Od toho týdne, kdy mě Stayner přinutil vkládat nejrůznější hrubé výrazy – vybrané mou sestrou – do každé věty, co vypustím z úst, začal být můj slovník nezáměrně barvitější. Zvlášť když jsem rozčilená nebo nervózní, ačkoliv zjišťuju, že najednou nejsem ani jedno z toho – momentálně. „A ne. Doufám, že je někde daleko.“ Na dně studny, zaměstnaný smečkou holek, jejichž společnosti nelituje.

„No,“ – Connor vstane a natáhne ruku – „pochybuju, že můj výklad bude tak naučný, ale jsem tady už tři roky, jestli máš zájem.“ Ani nezaváhám, přijmu jeho ruku. Momentálně neexistuje nic, co bych dělala raději, než se procházela po princetonském kampusu s Connorem z Dublinu.

Ukáže se, že Connor z Dublinu ví překvapivě málo o dějinách Princetonu. Nicméně mi to vynahradí dostatečným množstvím trapných osobních historek. V boku mě píchá od smíchu, ještě než dorazíme na uzavřené, středověce vyhlížející nádvoří za mou kolejí, o jehož existenci jsem nevěděla, a jsem ráda, že jsem ho objevila, protože vypadá jako ideální místo k učení. „… a přímo tady našli druhý den ráno mého spolubydlícího. Měl na sobě jenom černé ponožky,“ říká Connor a s nenuceným úsměvem ukazuje na dřevěnou lavičku.

Někdy mezi naším setkáním a touhle chvílí jsem začala vnímat, jak je Connor přitažlivý. Vlastně jsem si toho hned nevšimla, ale nejspíš proto, že jsem byla ještě tak rozhozená po setkání s Ashtonem. Connor je vysoký, má pískově plavé vlasy – upravené, ale moderní – a hladkou, opálenou pleť. Tělo má štíhlé, ale podle toho, jak mu při chůzi padnou nažehlené khaki kalhoty a jak se mu kostkovaná košile napíná přes široká ramena, poznám, že je trénovaný. V podstatě je to kluk, s jakým jsem si vždycky představovala, že se budu jednoho krásného dne procházet po tomhle kampusu.

Ale myslím, že ke Connorovi mě nejvíc přitahuje úsměv. Je široký a upřímný. Nic se za ním neskrývá, žádný klam.

„Jak stíháš přednášky? Vypadá to, jako bys jenom chodil po mejdanech,“ opřu se o lavičku, jedno koleno položím na sedátko.

„Ne tolik, jak by si moji spolubydlící přáli.“ Vzdychnu, už jen když slyším jeho nenucený smích. „Mejdany skončí, jak začnou přednášky. Každopádně až do půlsemestrálních zkoušek. Každý ať si dělá, co chce, ale já se hodlám vrátit domů s výtečným vzděláním, ne se selháním jater a pohlavní nemocí.“

Překvapeně po něm přejedu pohledem.

„Pardon.“ Mírně se začervená, ale rychle se vzpamatuje úsměvem. „Ještě jsem na ně trošku naštvaný. V sobotu uspořádali nějaký přiblblý mejdan v tógách. Ještě pořád uklízíme dům.“

Tělo se mi okamžitě napne. Mejdan v tógách? Ten mejdan v tógách, kde jsem se namazala a muchlovala jsem se s Ashtonem? Polknu a teprve pak se mi podaří zeptat se namáhavým šepotem: „Kde jsi říkal, že bydlíš?“ Nemám zdání, kde se ten mejdan konal, takže sdělením adresy se nic nezmění. Ledacos by se však změnilo, kdyby tam Connor byl a stal se svědkem mého vystoupení.

Zpomalí a zadívá se na mě se zvědavým výrazem v očích. „Hned za kampusem, ještě s několika kluky.“

Hned za kampusem. Tak to Reagan říkala, když jsme tehdy večer vyrážely. Možná se tu noc konalo víc mejdanů v tógách?

„Jo?“ Snažím se, aby to znělo lehce a uvolněně. Místo toho mluvím, jako by mě někdo škrtil. „Já byla v sobotu na jednom mejdanu v tógách.“

Zazubí se. „Vážně? To muselo být u nás. Moc lidí už mejdany v tógách nepořádá.“ Obrátí oči v sloup a zamumlá: „Můj spolubydlící Grant. To je takový trapák. Bavila ses dobře?“

„Hm. Jo.“ Pozoruju ho koutkem oka. „A ty?“

„No, já byl v Rochesteru na bratrancově svatbě,“ oznámí a potřese hlavou. „Kapku otrava, že to byl ten samý víkend, ale moje rodina si moc potrpí na… rodinu. Máma by mě zabila, kdybych tam nebyl.“

Vypouštím vzduch z plic pracně a pomalu, aby nebylo vidět, jak se mi ulevilo, že tam Connor nebyl. Ačkoliv kdyby byl, patrně by si teď se mnou nepovídal.

„Prý se to ale pěkně rozjelo. Ukončili to policajti.“

„Jo, bylo tam pár opilců…“ říkám zvolna a pak, protože zoufale toužím změnit téma, se zeptám: „Co máš jako hlavní obor?“

„Politologii. Chystám se na práva.“ Bedlivě mě pozoruje, když mluví. „Napřesrok se doufám dostanu na Yale nebo Stanford, jestli všechno půjde dobře.“

„Hezké.“ Nic jiného mě nenapadne. A pak se přistihnu, jak zírám do těch přívětivých zelených očí a usmívám se.

„A ty? Máš představu, co si zvolíš za hlavní obor?“

„Molekulární biologii. Ráda bych na medicínu.“

Connorovo čelo zvlní vzácně se vyskytující vráska. „Víš, že se na medicínu můžeš hlásit i z humanitního oboru, že?“

„Vím, ale biologie je pro mě snadná.“

„Ha.“ Connor mě zvědavě hodnotí očima. „Krásná a chytrá. Smrtící kombinace.“

Uhnu hlavou a do tváří mi stoupá ruměnec.

„No, tady to máme.“ Ukáže na mou kolej. „Nádherná budova, viď?“

Zakloním hlavu a vnímám gotickou architekturu. Za normálních okolností bych souhlasila. Teď se ale přistihnu při zklamání, protože to znamená, že moje prohlídka – a chvíle s usměvavým Connorem – je u konce. A ještě na to nejsem připravená.

Sleduju, jak couvá a strká ruce do kapes. „Těšilo mě, Livie z Miami.“

„Mě taky, Connore z Dublinu.“

Několik trapných vteřin kope botou do kamínku, zatímco já stojím a koukám. Pak se skoro zdráhavě zeptá: „Tuhle sobotu pořádáme u nás v domě malý mejdan, jestli máš zájem. Přiveď tu zběsilou spolubydlící, cos o ní mluvila, jestli chceš.“

S hlavou nakloněnou ke straně a sevřenými rty prohodím: „Ale já myslela, žes říkal, že mejdany skončí, jak začnou přednášky.“

Pátrá pohledem v mé tváři, v očích má zamyšlený lesk. „Pokud to ovšem není záminka, jak pozvat krásnou holku k sobě domů.“ Pak mu zrudnou tváře a zrak padne na zem.

A já pochopím, že kromě toho, že je hezký, je Connor taky jaksepatří okouzlující. Nevím, jak odpovědět, a tak jednoduše řeknu: „Uvidíme se v sobotu.“

„Perfektní. Třeba v osm?“ Odrecituje název ulice a číslo domu, naposled se široce usměje a vzdaluje se mírným klusem, jako by už měl někde být a měl zpoždění. Opřu se o lavičku a dívám se za ním, přitom se v duchu ptám, jestli mě nepozval jenom ze zdvořilosti. A pak, když užuž mizí za budovou, zpomalí a otočí se směrem ke mně. Když uvidí, že se ještě dívám, pošle mi pusu a zmizí.

A já musím sevřít rty, abych se nesmála jako idiot.

Dnešní den rozhodně nabírá obrat k lepšímu.

Kapitola pět

DIAGNÓZA

Zatímco já jsem se pokoušela navštěvovat co nejvíc společenských akcí pořádaných princetonským kampusem, abych se pohroužila do zdejšího ducha a kultury, Reagan se rozhodla pohroužit do všech existujících společenských akcí, pořádaných s vodkou a pivem. A rozhodla se, že se musím hroužit spolu s ní. Jen proto, že chci své čiperné spolubydlící vyhovět, jsem končila tenhle týden večer co večer na kolejních mejdanech a ráno co ráno v posteli s těžkými víčky. A taky jsem doufala, že zase narazím na Connora. V koutku duše mi číhal strach, že narazím taky na Ashtona. Nakonec naděje zvítězila nad obavami.

Naneštěstí jsem se s Connorem ani jednou nesetkala. Ale taky jsem se nesetkala s Ashtonem. Poznala jsem však několik dalších prváků, včetně Korejky jménem Sun, pro kterou je mejdanová scéna stejně nová jako pro mě, a ve čtvrtek večer ke mně tak nějak přilnula.

Na mou duši nevím, jak chce Reagan přežít nálož zdejších přednášek. Knihy jí leží na hromadě na psacím stole, neotevřené. Ani je neprolistovala. Začínám věřit, že není studentka, že ji sem nějak nasadili Kacey a doktor Stayner. Skoro je v duchu vidím, jak se chechtají, když tenhle plán osnují. Ale studentka nestudentka, jsem ráda, že je Reagan mojí spolubydlící. Kromě těch chvil, kdy na mě dělá psí oči, abych s ní šla popíjet.

Probudí mě neustávající klepání na dveře.

„Už mě zabij,“ sténá Reagan.

„Zabiju, ale mohla bys nejdřív otevřít?“ zamumlám, zabořím hlavu pod polštář a vytáhnu zpod sebe učebnici s obzvlášť ostrými rohy. Podařilo se mi včera pozdě večer vytratit se z kolejního mejdanu o dvě patra výš a vrátit se, abych zvládla trochu učení. Když jsem se naposled dívala, ukazovaly hodiny tři ráno. Teď ukazují sedm. „To musí být pro tebe, Reagan. Já nikoho v kampusu neznám,“ poznamenám a stáčím se pevněji do klubíčka.

„Pssst… půjdou pryč,“ šeptá. Ale nejdou. Klepání nabývá na síle i naléhavosti a já začínám mít obavu, aby nevzbudilo půlku patra. Zvednu se na loktech, chystám se slézt z horní palandy a otevřít, ale uslyším Reaganin poraženecký sten a šustění prostěradel. Důrazně dupe ke dveřím. Rozrazí je s tichou kletbou a několika slovy o Satanovi.

„Vstávejte, ospalci!“

Vymrštím se tak rychle, až se pokoj roztočí. „Co tady děláte?“ zeptám se sípavým hlasem, když uvidím do místnosti vstupovat pána distingovaného zevnějšku v dobře ušitém obleku. Neviděla jsem doktora Staynera osobně dva a půl roku. Vypadá v podstatě stejně, jen má o trochu šedivější hlasy, kterých mu celkově trochu ubylo.

Pokrčí rameny. „Je sobota. Říkal jsem ti, že si dneska popovídáme.“

„Jo, ale jste tady. A je sedm ráno!“

Svraští čelo, podívá se na hodinky. „Ono je opravdu tak brzy?“ A pak pokrčí rameny a rozpřáhne ruce, v očích mu zasvítí upřímné nadšení. „Takový krásný den!“ Stejně rychle, jako se zvedly, mu paže klesnou a klidný tón hlasu se vrátí. „Oblékej se. Mám ve městě konferenci, kam se musím před polednem vrátit. Za půl hodiny se sejdeme v hale.“

Než se otočí k odchodu, zahlédne rozcuchanou, ale zvědavě se tvářící Reagan ve zmuchlaném tílku a růžových pyžamových kalhotách. Podá jí ruku. „Ahoj, já jsem doktor Stayner.“

Přijme ji s unaveným zamračením. „Já jsem Reagan.“

„Aha, ano. Spolubydlící. Moc jsem toho o vás slyšel.“

Od koho? Nemluvila jsem s ním od…

Vzdychnu. Moje ujetá sestra. Samozřejmě.

„Dbejte na to, aby Livie chodila do společnosti, ano? Má sklon příliš se soustředit na školu. Jen ji nepouštějte k těm panákům želé.“ Nečeká na odpověď a odchází stejně rázně, jako vstoupil; moje nová spolubydlící na mě jen zírá.

„Kdo to je?“

Kde mám začít s odpovědí? Vrtím hlavou, spouštím nohy z postele a mumlám: „Momentálně nemám čas ti to vysvětlovat.“

„Fajn, ale… On je doktor? Chci říct, je to…“ Zaváhá. „Tvůj doktor?“

„Víceméně, zdá se.“ Nechci nic víc než přetáhnout si ještě na pár hodin deku přes hlavu, ale vím, že jestli za půl hodiny nebudu dole, nejspíš bude pochodovat chodbou a řvát mé jméno z plných plic.

„Co je to za doktora? Totiž…“ Navíjí si na prsty pramínek dlouhých vlasů. Nervózní Reagan je vzácný jev.

Otevřu pusu, abych odpověděla, ale zarazím se, dostanu uličnický nápad. Ještě pořád jsem Reagan neoplatila toho panáka vodky, co mi včera večer prakticky nalila do hrdla… Sevřu rty, abych skryla úsměv, zatímco lovím z prádelníku džíny a tričko, a klidně odpovím: „No, on se zaměřuje v první řadě na schizofrenii.“

Následuje odmlka. Nedívám se, ale určitě jí spadla brada. „A… no, mám si s něčím dělat starosti?“

Popadnu toaletní taštičku, zamířím ke dveřím, ale dám si záležet, abych zpomalila, když beru za kliku; zvednu oči ke stropu, jako bych se hluboce zamyslela. „Asi ne. No, ledaže bych začala…“ Ledabyle mávnu rukou. „Ale to je jedno. Nejspíš už se to nebude opakovat.“ Nato tiše vyklouznu ze dveří. Ujdu asi metr, než vybuchnu smíchem, dost hlasitým, aby někdo z nedalekého pokoje zaúpěl: „Drž hubu!“

„Za to tě dostanu, Livie!“ vříská Reagan skrz zavřené dveře, načež následuje záchvat smíchu.

Někdy je lepší brát všechno s humorem.

„Věděl jsem, že ta textovka je od Kacey,“ říká Stayner a zaklání hlavu, aby dopil poslední kapky kávy – největšího kelímku kávy, co jsem kdy viděla. Já jsem naopak nechala tu svou vystydnout, sotva jsem se jí dotkla, zatímco ze mě doktor Stayner páčil veškeré trapné detaily mého prvního týdne v kampusu.

Umí všechno náramně rozebírat. Pamatuju si, jak ho za to Kacey zpočátku proklínala. Sestra byla tenkrát zlomená. Odmítala probírat cokoliv – havárii, ztrátu, své rozbité srdce. Ale na konci toho intenzivního pobytu v nemocnici z ní doktor Stayner vytahal do posledního všechny detaily, které se o Kacey daly zjistit, a přitom jí pomohl k uzdravení.

Taky mě před ním varovala, už když začaly ty telefonáty. Livie, prostě mu pověz, co chce vědět. Stejně na to přijde, tak si to usnadni a jednoduše mu to řekni. Nejspíš už to stejně ví. Myslím, že používá nějaké myšlenkové triky jako rytíři Jedi.

Za tři měsíce našich „neterapeutických“ sezení jsem nikdy nevedla s doktorem Staynerem opravdu nepříjemný rozhovor, nic mi nepřipadalo příliš bolestné, příliš tragické, příliš těžké, než abych o tom mluvila. Pravda, žádal po mně věci, které mi pořád ještě způsobovaly srdeční selhání, jako třeba bungee jumping a sledování filmů ze série Saw, ze kterých jsem ještě několik týdnů měla zlé sny. Ale naše skutečné rozhovory – o mámě a tátovi, o tom, co si pamatuju z dětství, dokonce i o strýčku Raymondovi a proč jsme opustily Michigan – nikdy nebyly obtížné nebo nepříjemné. Většina z nich byla v pohodě.

Přesto mě dvouhodinové povídání o mém opileckém cicmání a o všem, co pak následovalo, vyčerpaly a obličej mi jen žhnul. Věděla jsem, že mě nejspíš čeká výslech kvůli minulé sobotní noci. Měla jsem v plánu trapnější okamžiky zasklít, ale doktor Stayner z vás umí vytáhnout i ty nejmenší podrobnosti.

„Za těch našich společných pár měsíců jsi došla daleko, Livie.“

„Ani ne,“ namítnu.

„Dneska večer jdeš na rande s klukem, proboha!“

„To vlastně není rande. Je to spíš…“

Ledabylým mávnutím ruky umlčí mou námitku. „Před třemi měsíci bys dala před klukem přednost učebnici, poslala bys ho bez rozmýšlení do háje.“

„Nejspíš.“ Odhrnu si pramínek vlasů, který mi lehký vánek sfoukl do obličeje. „Buď to, nebo bych padla do bezvědomí.“

Doktor Stayner zafuní. „Přesně tak.“

Následuje pauza a já po něm úkosem kouknu. „Znamená to, že moje terapie skončila? Chci říct, podívejte se na mě. Stala se ze mě prakticky exhibicionistka! A jestli brzy neskončím s těmi mejdany, budete mě muset přijmout do nějakého programu pro léčení alkoholiků.“

Doktor Stayner vybuchne hlasitým, bujarým smíchem. Když jeho veselí ochabne, stráví několik vteřin zíráním do šálku, ukazováčkem přejíždí po okraji.

A já začnu být nervózní. Doktor Stayner jen zřídkakdy vydrží tak dlouho mlčet.

„Chci tě nechat žít tvůj vysokoškolský život tak, jak potřebuješ,“ řekne tiše. „Nemusím ti vykládat, co máš dělat nebo jak se bavit. To si musíš rozhodnout sama.“

Žuchnu zpátky na lavičku s povzdechem úlevy, zaplaví mě podivný klid. Stejně rychle, jako doktor Stayner do mého života vstoupil, z něj zase vystupuje. „Kacey se nejspíš spletla,“ řeknu spíš pro sebe, tohle prohlášení mi zvedá z ramen tíhu, o které jsem ani nevěděla, že tam je.

Znovu uslyším ten tichý smích. „Aha, tvoje sestra…“ Vytratí se do ztracena, zatímco kolem nás sviští skupina cyklistů. „Když jsem přijal Kacey do péče, uvažoval jsem o tobě, Livie. Opravdu. V duchu jsem se ptal, jak to, že jsi z toho vyšla tak dobře, když se uváží všechny okolnosti. Ale měl jsem plné ruce práce s Kacey a s Trentem a tys zdánlivě ujížděla po bezpečné cestě. Dokonce i když za mnou Kacey na jaře přišla se svými obavami, stavěl jsem se k nim skepticky.“ Sundá si brýle, aby si promnul oči. „Právě lidé jako tvoje sestra – ti viditelně zhroucení – mi usnadňují práci.“

Zamračím se, nechápu jeho slova. „Ale já nejsem jako ona, že?“ Postřehnu, že se mi chvěje hlas.

Doktor Stayner zavrtí hlavou a tím mi odpoví dřív než slovy. „Kdepak, Livie. Jste si v mnoha ohledech překvapivě podobné, ale v těchto záležitostech nejste stejné.“

„Vážně? Vždycky jsem nás dvě viděla jako úplné protiklady.“

Uchechtne se. „Obě jste tvrdohlavé jak mezci a chytré jako opice. Samozřejmě že tvůj důvtip je o maličko pocukrovanější než její. Tvá sestra nosí svůj temperament na dlani, ale…“ Našpulí rty. „Párkrát jsi mě překvapila svými výbuchy, Livie. A mě hned tak něco nepřekvapí.“

Sleduju, jak pořád ti samí cyklisté projíždějí po jiné pěšině, přemítám nad jeho slovy a na rtech mi vytane maličký úsměv. Nikdo mě ještě nikdy takhle se sestrou nesrovnával. Vždycky jsem byla ta pracovitá, zodpovědná. Ta důvěryhodná. Opatrná, klidná a vyrovnaná. Moje sestra je jako prskavka. Potají jsem jí to záviděla.

A přemýšlím o minulém létě, napěchovaném zážitky, o kterých jsem nikdy netušila, že je prožiju, a o celé spoustě jiných věcí, které mě nikdy ani nenapadlo provádět. Často u toho byla Kacey, horlivě se ztrapňovala spolu se mnou. „Tohle léto bylo zajímavé,“ připustím s úsměvem. Zadívám se na prošedivělého doktora a položím mu tu jedinou otázku, na kterou ještě nikdy neodpověděl, protože doufám, že teď to udělá. „Proč jste mě nutil dělat všechny ty šílenosti? O co vlastně šlo?“

Našpulí rty, jako by se rozhodoval, co odpovědět. „Věřila bys mi, kdybych řekl, že to bylo čistě pro mou zábavu?“

„Možná,“ odpovím po pravdě a vysloužím si tím jeho uchechtnutí. „Totiž, beru to rychlorandění, ale nechápu, v čem mi pomohly country tance nebo přehnaně vulgární slovník. Řekla bych, že to bude mít opačný efekt. Víte… extrémní psychologické poškození.“

Doktor Stayner se zatváří skepticky. „Jak tě mohly country tance poškodit?“

Zvednu jedno obočí. „Byl jste už někdy v některém z těch podniků? S mou sestrou?“

Obrátí oči v sloup. „No ne, ty jsi dramatická. Nemohlo to být tak…“

„Měla mikrofon!“ zvolám. „Pokusila se uspořádat improvizovanou dražbu, aby mě prodala někomu na rande!“ Díkybohu, že tam byla Storm, aby ji dostala pod kontrolu… Ruka se mi vymrští při vzpomínce na to nejlepší. „Jo! A pak mi nalila něco do pití.“ Doktor Stayner se začne chechtat a já vrtím hlavou. „Hned jsem si toho samozřejmě všimla. Jinak kdoví, co by se stalo.“ Uvelebím se znovu na lavičce a mumlám si spíš pro sebe: „Nejspíš bych se muchlala s nějakým kovbojem nebo s mechanickým býkem nebo co. Možná bych si nechala ocejchovat zadek…“

Hlava mu klesne dozadu s burácivým smíchem a po několika vteřinách si nemůžu pomoct, musím se chichotat spolu s ním. „Ach, Livie,“ sundá si brýle, aby si setřel z očí slzy. „Nikdy nešlo o to, co po tobě žádám. Šlo o to, s jakým nadšením jsi přistupovala ke každému úkolu.“ Podívá se na mě s úžasem v očích a mírným smíchem v hlase. „Čekal jsem, až mě pošleš do háje, ale tys pořád brala telefon, přijímala každičký z těch šílených požadavků, co jsem na tebe měl, a výtečně jsi je plnila!“

Nakloním hlavu ke straně a pozoruju ho. „Vy jste věděl, že jsou šílené?“

„Ty snad ne?“ Potřese hlavou a pak jeho tvář promění smutný úsměv. „Za to léto jsem se o tobě hodně dozvěděl, Livie. V rámci těch experimentů a našich rozhovorů. O to letos v létě šlo. Hromadění informací.“ Odmlčí se a poškrábe se na tváři. „Jsi jedna z nejlaskavějších duší, co jsem kdy poznal, Livie. Reaguješ velice citlivě na lidské trápení. Je to, jako bys vstřebávala bolest druhých. Navzdory své extrémní ostýchavosti uděláš takřka cokoli, abys nezklamala. Nerada selháváš při zkouškách a rozhodně nerada zklamáváš lidi. Zvlášť ty, které máš ráda a kterých si vážíš.“ Ruka mu přistane na srdci a skloní hlavu. „Jsem dojat, opravdu.“

Svěsím hlavu a začervenám se.

„Taky jsem se dozvěděl, že sice akceptuješ s otevřenou myslí ostatní a jejich chyby, ale k sobě jsi mimořádně tvrdá. Myslím, že kdybys něco pokazila, bylo by ti z toho fyzicky špatně.“ Doktor Stayner na okamžik spojí špičky prstů před obličejem. „Ale můj největší objev? Důvod, proč jsem s tebou dnes chtěl mluvit osobně…“ Vzdychne. „Zdá se, že tě ovládá nějaký životní plán. Je vtělený do tvé každodenní rutiny; je to pro tebe skoro jako náboženství. Až dosud ti diktoval všechna rozhodnutí, i ta, která máš v plánu dělat v budoucnosti. Nepochybuješ o tom, netestuješ to. Prostě to uděláš.“ Přejíždí prsty po okraji šálku a dál říká vyrovnaným, pomalým hlasem: „Myslím, že ten plán ti pomohli vytvořit rodiče a ty se ho držíš jako o život, aby sis je uchovala.“ Odmlčí se a pak jeho hlas zněžní. „A myslím, že tě to brzdí v růstu, brání ti to být sama sebou.“

Několikrát zamrkám, snažím se pochopit, jak to, že tenhle rozhovor se tak rychle stočil od řečí o mechanických býcích k mému zbrzděnému růstu. „Co to říkáte?“ zeptám se maličko napjatým hlasem. Je to diagnóza? Copak mě doktor Stayner diagnostikuje?

„Říkám, Livie…“ Odmlčí se, ústa otevřená, aby něco vyslovila, ve tváři zádumčivý výraz. „Říkám, že máš nejvyšší čas zjistit, kdo opravdu jsi.“

Nedokážu udělat nic než zírat na muže před sebou. Kdo jsem? O čem to mluví? Já vím, kdo jsem! Jsem Livie Clearyová, dcera Milese a Jane Clearyových. Zralá a zodpovědná dcera, pilná studentka, milující sestra, budoucí doktorka, hodný a ohleduplný člověk. „Ale já…“ Pracně hledám slova. „Já vím, kdo jsem a co chci, pane doktore. O tom se nikdy nepochybovalo.“

„A nepřipadá ti to trochu divné, Livie? Že ses v devíti letech rozhodla, že chceš jít na pediatrii, specializovat se na onkologii, a nikdy jsi ani neuvažovala o jiném životě? Víš, čím jsem chtěl být já, když mi bylo devět?“ Na vteřinu se odmlčí. „Spidermanem!“

„Tak jsem měla realističtější cíle. Na tom není nic špatného,“ odseknu.

„A nenapadlo tě nikdy, proč ses až do nynějška vyhýbala chlapcům jako moru?“

„Přesně vím proč. Protože jsem plachá a protože…“

„Kluci vysávají holkám mozek…“

„A dělají z nich cvoky.“ Dokončím otcovo varování se smutným úsměvem. Táta mě před tím začal varovat zhruba v té době, kdy se Kacey rozběsnily hormony. Říkal, že se mi zhorší prospěch, jestli spadnu do téže pasti.

„Myslím, že tvoje reakce na opačné pohlaví ani tak nesouvisí s tvou plachostí jako spíš s podvědomým nastavením, aby ses někam nezatoulala od toho životního plánu, o kterém jsi přesvědčená, že ho musíš dodržet.“ Podvědomé nastavení? Nejistota se mi svíjí v břiše jako had, vysílá mi chvění do páteře. Říká snad, že Kacey má pravdu? Že jsem… sexuálně utlumená?

Předkloním se a položím si bradu do dlaně, lokty opřené o kolena, přemýšlím. Jak mohl doktor Stayner najít nějakou chybu v tom, čím jsem se stala? Když už, tak by měl být rád. Sám to řekl! Dopadlo to se mnou moc dobře. Vím, že rodiče by na mě byli hrdí. Ne, na tom, kým jsem, není nic špatného.

„Myslím, že se mýlíte,“ řeknu tiše, zahleděná do země. „Myslím, že hledáte něco, čím byste mě mohl diagnostikovat. Není nic špatného na mně ani na tom, co dělám.“ Posadím se zpříma a rozhlédnu se po kampusu, který nás obklopuje – po tom krásném princetonském kampusu, kvůli němuž jsem se tolik nadřela, abych tu mohla být – a pocítím nával hněvu. „Jsem jedničkářka, co se dostala na Princeton, prokristapána!“ Teď už skoro řvu a je mi to jedno. „Proč se sakra ukážete v sobotu v sedm ráno, sotva jsem nastoupila na vysokou, abyste mi sdělil, že celý můj život je… co…“ Polknu, abych se zbavila knedlíku, který se mi najednou udělal v hrdle.

Doktor Stayner si sundá brýle a znovu si promne oči. Zůstává naprosto klidný, jako by tuhle reakci očekával. Jednou mi řekl, že je zvyklý, že se na něj řve, tak abych si z toho nepřipadala provinile. Já si sakra jistě nemyslím, že se budu cítit provinile po té bombě, kterou na mě právě hodil. „Protože jsem chtěl, aby sis toho byla vědoma, Livie. Plně při vědomí a vědoma. To neznamená, že bys měla nechat toho, co děláš.“ Mírně poposedne, aby byl čelem ke mně. „Jsi chytrá holka, Livie, a už jsi dospělá. Budeš poznávat lidi a chodit na rande. Pilně pracovat, abys dosáhla svých cílů. A doufám, že se taky budeš chodit bavit. Jen chci mít jistotu, že se rozhoduješ a stanovíš si cíle pro sebe, a ne abys vyhověla druhým.“ Posune se na lavičce dozadu a dodá: „Kdoví? Možná opravdu toužíš po Princetonu a po medicíně. Možná že muž, se kterým budeš nadosmrti šťastná, je taky ten, kterého by ti vybrali rodiče. Ale možná zjistíš, že to pro tebe není ta pravá cesta. Ať tak nebo tak, chci, aby ses rozhodovala s očima dokořán otevřenýma, a ne na autopilota.“

Nevím, co na to všechno říct, a tak zůstanu zticha, zírám do prázdna, na ramena mi těžce doléhají zmatek a pochybnosti.

„Život umí zvláštním způsobem podrobovat lidi zkouškám. Hází falšované míče, které tě přinutí dělat a myslet a cítit věci, které jsou v přímém protikladu k tomu, co sis naplánovala, a neumožní ti fungovat černobíle.“ Otcovsky mě poplácá po koleni. „Chci, abys věděla, že mi můžeš zavolat, kdykoli by sis chtěla popovídat, Livie. Kdykoli. Ať ti to bude připadat sebevíc triviální nebo pošetilé. Kdyby sis chtěla promluvit o škole nebo o chlapech. Postěžovat si na sestru…“ To pronese s pokřiveným úsměvem. „Absolutně cokoli. A doufám, že mi budeš volat. Pravidelně. Až budeš ochotná si promluvit. Momentálně soudím, že máš sto chutí vylít mi na hlavu to kafe.“ Vstane, mocně se protáhne a dodá: „A všechny ty rozhovory budou důvěrné.“

„Chcete říct, že už si nebudete na špinavou práci najímat mou sestru?“

Tře si bradu, usmívá se a zaševelí: „Jaká se z ní stala dobrá otrokyňka.“

„Nejspíš jste považoval lékařské tajemství za nepovinné?“

Zadívá se na mě se zdviženým obočím. „Nikdy jsi přece nebyla moje pacientka, nebo snad ano?“

„A teď už jsem?“

Usměje se, natáhne ruku, aby mi pomohl vstát. „Nechme to otevřené. Zavolej mi, až si budeš chtít promluvit.“

„Nemůžu vám platit.“

„Nečekám od tebe ani měďák, Livie.“ Skoro jako by ho to napadlo až dodatečně, poznamená: „Jen tvoje prvorozené dítě.“

Za normálních okolností bych nad takovým vtípkem přinejmenším obrátila oči v sloup. Ale teď ne. Nemám náladu na vtipy. Tíha toho, co jsem nosila na hřbetě tři měsíce, zatímco jsem se v duchu ptala, co by na mně doktor Stayner mohl najít – tíha, která se zvedla před pouhými dvaceti minutami, mi teď žuchla zpátky na záda a ochromila mě svou mohutností.

Určitě se plete.

Ale co když ne?

Kapitola šest

„JESTLI“ VERSUS „AŽ“

Téměř dvouhodinové dojíždění z princetonského kampusu do dětské nemocnice na Manhattanu mi dopřává spoustu času, abych mohla dumat o překvapivé návštěvě doktora Staynera a o jeho neslýchané diagnóze. Než se dostanu k recepci, abych se zapsala k první dobrovolnické směně, jsem rozhozená víc než na začátku. Taky jsem přesvědčená, že možná ztrácí své zázračné schopnosti geniálního psychiatra. Buď to, nebo se zbláznil a nikdo si toho ještě nevšiml. Možná obojí.

„Pracovala jste už někdy s dětmi v nemocnici, Livie?“ ptá se sestra Gale, když následuju její houpavé boky dlouhou chodbou.

„Ne, nepracovala,“ odpovím s úsměvem. Ale v nemocnicích jsem strávila dost času, aby mě zvuky pípajících přístrojů a směs léků a dezinfekce, která mi plní chřípí, okamžitě vrátily o sedm let zpátky, do časů nucených úsměvů a Kacey s hadičkami a obvazy a prázdným pohledem.

„No, máte tak skvělé reference, že prý ve tmě svítí,“ zažertuje, když zajdeme za roh a pokračujeme podle orientačních nápisů k herně, kde moje rychlá prohlídka nemocnice končí. „Jste pro děti přirozený magnet.“

Obrátím oči v sloup dřív, než se stihnu ovládnout. Ne kvůli sestře – kvůli Staynerovi. V červnu, když jsem se mu zmínila o tom, že jsem se přihlásila jako dobrovolnice v téhle nemocnici, ale ještě se mi neozvali, se jakoby nic zmínil, že tam má pár kamarádů. Hned příští týden mě telefonicky povolali ke krátkému pohovoru, po němž rychle následovala nabídka práce o sobotních odpoledních v programu Život dítěte – abych si hrála s malými pacienty. Skočila jsem po tom. Samozřejmě jsem v tom viděla prsty doktora Staynera, ale tím víc jsem si ho vážila, protože jsem věděla, že až se budu hlásit na medicínu, prokáže tahle dobrovolnická práce uvedená v přihlášce, že se věnuju pediatrii už léta. Tenkrát se zdálo, že mi pomáhá dosáhnout mých cílů. Teď to působí jako ironie, vzhledem k tomu, že mě v podstatě považuje za předem naprogramovaného robota, který by tu vůbec neměl být.

Všechno to ale pustím z hlavy, protože vím, co chci, a vím, že sem patřím. Zdvořile tedy přikývnu sestře Gale a řeknu: „Myslím, že ony jsou pro mě taky magnet.“

Zastaví se u dveří, otočí se a obdaří mě zádumčivým úsměvem. „No, jen buďte opatrná na to, jaká pouta si vytvoříte, slyšíte, miláčku?“ Nato vstoupíme do světlé a pestrobarevné herny s hrstkou dětí a dalších dobrovolníků. Ramena se mi okamžitě uvolní, jak uslyším nakažlivý smích. Je to, jako bych dostala do žíly injekci valia.

Vím, že jsem nikdy nebyla úplně normální. Jako dítě jsem byla vždycky ta, co uhání za paní učitelkou, když někdo potřebuje náplast, nebo co vstupuje do hádek a usmiřuje. V pubertě jsem se těšila na dny dobrovolnické práce v YMCE nebo u bazénu nebo v knihovně. Vlastně všude, kde se vyskytovali tihle mrňaví lidé. Na malých dětech je prostě něco ohromně nekomplikovaného, k čemu tíhnu. Možná je to jejich nakažlivý smích nebo plachá objetí. Možná je to jejich brutální upřímnost. Možná je to v tom, jak se ke mně tulí, když se bojí nebo je něco bolí. Vím jen, že jim chci pomáhat. Všem.

„Livie, tohle je Diane,“ představí mě sestra Gale podsadité ženě středního věku s krátkými kudrnatými hnědými vlasy a laskavýma očima. „Patří k našemu programu Život dítěte. Dneska má dozor v sále.“

Diane mrkne a provede se mnou rychlou pětiminutovou prohlídku veselé herny, přičemž vysvětluje, jaká je její role. Když skončí, ukáže na dva kluky, kteří sedí vedle sebe zády ke mně se zkříženýma nohama před hromadou lega. Jsou stejně velcí, jenže ten napravo je hubenější. Taky je úplně plešatý, kdežto klučina nalevo má krátké, pískově hnědé vlasy.

„Tihle dva jsou dneska vaši. Eriku? Dereku? Tohle je slečna Livie.“

Obrátí se ke mně úplně stejné obličeje. „Dvojčata!“ zvolám s úsměvem. „Nechte mě hádat… ty jsi Derek.“ Ukážu na toho nalevo, na toho s hlavou zarostlou vlasy.

Obdaří mě širokým úsměvem, v němž jsou vidět chybějící přední zuby, což mi okamžitě připomene Storminu dcerku Miu. „Já jsem Eric.“

Dramaticky zakoulím očima. „Nikdy to netrefím.“ Proč mají rodiče pocit, že musí dávat jednovaječným dvojčatům jména, která podobně znějí? Ale nahlas to neřeknu. Jen se usměju.

„Derek je plešatý. To si snadno zapamatujete,“ potvrdí Eric a pokrčí přitom rameny. „Ale brzo budu taky plešatý. Pak budete v prdeli.“

„Eriku,“ napomene ho Diane se zdviženým obočím.

„Promiňte, slečno Diane.“ Odvrátí svou pozornost k závodnímu autu vedle sebe, ve tváři ostýchavý výraz. A mně se maličko sevře hruď. Oba?

„Přišla jste si s námi hrát?“ zeptá se Derek tiše.

Přikývnu. „Nevadí to?“

Obličejíček se mu náhle rozzáří úsměvem a já vidím, že mu taky chybí dva přední zuby.

Zaměřím se na jeho bratra, který teď naráží dvěma auty o sebe. Zeptám se: „A ty, Eriku? Vyhovuje ti to?“

Eric se na mě podívá přes rameno, znovu pokrčí rameny a řekne: „Jasně. Asi jo.“ Ale postřehnu droboučký úsměv, když se obrací zpátky, a už nepochybuju o tom, že on je z těch dvou větší uličník.

„Tak jo, dobře. Nejdřív jen projdu pár věcí se slečnou Diane, jo?“

Současně přikývnou a vrátí se ke svému legu.

Nespouštím z nich oči, ucouvnu o pár kroků a ztlumím hlas. „Rakovina?“

„Leukémie.“

„Oba? Jaká je u dvojčat pravděpodobnost?“

Jen zavrtí hlavou a vzdychne. „Já vím.“

„Jak…“ Polknu, nevím, jak dokončit větu, v hrdle se mi tvoří knedlík. „Jak závažná?“

Diane si založí paže na hrudi. „Mají velkou šanci. No…“ Krátce zalétne očima k Derekovi. „Mají dobrou šanci,“ opraví se. Poplácá mě po předloktí a řekne: „Tady toho uvidíte hodně, Livie. Snažte se kvůli tomu nestresovat. Nejlepší je zaměřit se prostě na to, co je tady a teď, a to ostatní nechat na medicíně a modlitbách.“

Připomínám si, že musím vyhladit svraštělé čelo, když se vracím ke klukům. Sednu si naproti nim na podlahu se zkříženýma nohama a tlesknu rukama. „Kdo mi chce ukázat, jak se staví tyhle parádní domečky?“ Patrně nikdo, protože v té chvíli mě zasáhne palba otázek – jedna za druhou, oba je na mě střídavě chrlí, jako by si to celé hodiny zkoušeli.

„Je nám skoro šest let. Jak stará jsi ty?“ zeptá se Eric.

„Osmnáct.“

„Máš rodiče?“ Derekův hlas je v porovnání s bratrovým tak tichý, že ho sotva slyším.

Jednoduše se usměju a kývnu, nerozvádím to.

„Proč jsi tady?“

„Abych se naučila stavět lego, samozřejmě.“

„Čím chceš být, až vyrosteš?“

„Doktorkou. Pro děcka, jako jste vy.“

„Hm.“ Eric postrkuje autíčko. „Já chci být asi vlkodlak. Ale… ještě nevím jistě. Věříš na vlkodlaky?“

„Hmm…“ Zkřivím pusu, jako bych o tom uvažovala. „Jen na ty hodné.“

„Hm.“ Zdá se, že o tom přemýšlí. „Nebo budu možná řidič závoďáku.“ Přehnaně pokrčí rameny. „Nevím.“

„No, máš štěstí, že máš spoustu času na rozhodování, viď?“ Pocítím, jak mě podvědomí trochu kopne do břicha, aby mě upozornilo, že tomuhle směru hovoru se mám vyhnout.

Díkybohu už se Derek ubírá novým směrem. „Máš přítele?“

„Ne, ještě ne. Ale pracuju na tom.“

Svraští holé obočíčko. „Jak se pracuje na příteli?“

„No…“ Ruka mi vyletí k ústům, abych nevybuchla smíchy. Letmým pohledem nalevo zjistím, že Diane pevně svírá rty a pomáhá jinému pacientovi s malováním. Je na doslech a ze všech sil se snaží nesmát. „Poznala jsem někoho, kdo se mi líbí, a myslím, že já se mu asi taky líbím,“ odpovím upřímně.

Derekova hlavička zvolna přikyvuje a rty tvoří slovo: „Aha.“ Vypadá, jako by se chystal položit další otázku, ale bratr ho předběhne.

„Už ses někdy líbala s klukem?“

„Hm…“ Vteřinku otálím, tuhle otázku jsem nečekala. „O líbání se nebavím. To je dobré pravidlo. Měli byste si ho zapamatovat,“ řeknu a bojuju s ruměncem.

„Tak jo. Táta říká, že jednoho krásného dne budu chtít líbat holky, ale je mi teprve pět, takže nevadí, když se mi teď nechce.“

„Má pravdu, budeš. Oba budete.“ Střídavě na oba mrknu.

„Pokud neumřeme,“ poznamená Eric věcně.

Přitáhnu si kolena k hrudi a obejmu je, tahle pozice mi jaksi uleví od náhlého svírání uvnitř. Už jsem se vyskytovala v blízkosti spousty dětí a slyšela jsem spoustu věcí. Dokonce jsem vedla i několik rozhovorů o smrti a o nebi. Ale na rozdíl od dětského klábosení podníceného zvědavostí mě při Erikových slovech zamrazí. Protože jsou pravdivá. Tihle dva malí kluci přede mnou možná nikdy nepolíbí dívku, ani se nestanou řidiči závoďáků, ani se nedozvědí, že vlkodlaci – hodní i nehodní – neexistují. Možná přijdou o všechno, co jim život může nabídnout, protože z jakési kruté příčiny děti nejsou nesmrtelné.

„Svíráš pusu jako máma,“ poznamená Eric a scvakne k sobě dvě kostičky lega. „Vždycky to dělá, když mluvíme o umírání.“

To mě nepřekvapuje. Bože, čemu ta chuděra musí čelit, když vidí, jak ne do jednoho, ale do obou jejích chlapečků pumpují dávky chemikálií, a přitom neví, jestli to bude stačit, a v duchu se ptá, co přinese příštích pár týdnů, měsíců nebo let!

V hrdle mi roste velký knedlík, už jen když na to pomyslím. Ale nesmím na to myslet, připomenu si. Jsem tu, aby na to nemysleli oni. „Co kdybychom si stanovili jedno pravidlo,“ začnu pomalu a přitom polykám. „Při hraní se nemluví o umírání. Mluví se jen o tom, co budete dělat, až vám skončí léčba a půjdete domů, jo?“

Eric svraští čelo. „Ale co když…“

„Kdepak!“ zavrtím hlavou. „Žádné ‚co když‘, jasný? Co kdybychom si neplánovali umírání? Plánujeme si žití. Platí?“

Podívají se po sobě a pak se Eric zeptá: „Můžu si naplánovat nelíbání holek?“

Těžký mrak v místnosti se najednou vypaří a já vybuchnu smíchy, z přemnoha důvodů se slzami na krajíčku. „Můžeš si plánovat, co chceš, pokud v tom bude tvoje stárnutí a vrásky. Ruku na to.“

Oči se jim rozsvítí, jeden po druhém vloží ručičku do mé nastavené dlaně, jako bychom uzavírali tajnou smlouvu. Kterou asi potřebuju stejně jako oni.

Pomůžu dvojčatům postavit z lega bitevní křižník, letadlovou loď a mučírnu – Erikův nápad. Pořád povídají, tu a tam se hašteří, přesně jak bych od klučičích dvojčat čekala. Je to tak normální, až skoro zapomenu, že oba tihle kluci jsou v nemocnici s rakovinou. Skoro. Ale ta nejistota v hrudi přetrvává a sebevíc řehotu ji nerozptýlí.

Jsem překvapená, jak rychle uplynou čtyři hodiny, když sestra strčí dovnitř hlavu, aby klukům sdělila, že je čas uklidit a vrátit se do svého pokoje. „Přijdeš zase?“ ptá se Eric, oči vykulené otázkou.

„No, uvažovala jsem o tom, že bych zas přišla příští sobotu, pokud vám to nevadí.“

Lhostejně pokrčí rameny, ale vzápětí postřehnu kosý pohled a úsměv.

„Tak fajn,“ vstanu a pocuchám mu vlasy. „Uvidíme se příští víkend, Eriku.“ Otočím se k Derekovi, který mě obdaří plachým úsměvem, a teď zaznamenám zarudlé oči a nahrbená záda. Čtyři hodiny tady ho unavily. „Uvidíme se příští týden, Dereku, viď?“

„Ano, Livie.“

Zamávám Diane a zvolna se vydám na chodbu, kde stojí žena se špinavě blond vlasy, staženými do pocuchaného culíku.

„Zdravím,“ řekne. „Já jsem Connie – jejich matka.“ Očima – podkreslenýma tmavými stíny z nevyspání – mrkne ke klukům, kteří se hádají o to, do které krabice patří určitý kousek lega. „Pozorovala jsem vás s nimi. Já…“ Odkašle si. „Myslím, že jsem je neviděla tolik se usmívat už kolik týdnů. Děkuju vám.“

„Já jsem Livie.“ Podám jí ruku. Její dlaň je drsná a silná. Všimnu si, že je v číšnické uniformě, takže tuším, že právě přišla z práce. Umím si představit, že poslední dobou hodně pracuje, aby zaplatila účty za léčení. Patrně proto vypadá její pleť unaveně a může mě obdařit nanejvýš smutným, vyčerpaným úsměvem. Při té představě mě z ní zabolí srdce, ale ten pocit potlačím. „Vaši kluci jsou úžasní.“

Vidím ty neblaze proslulé sevřené rty, když se na ně znovu zadívá oknem, zdánlivě pohroužená v myšlenkách. „Pořád jsou to pro mě miminka,“ zašeptá a já sleduju, jak mrkáním potlačuje náhlý lesk v očích. „Omluvíte mě?“ Sleduju, jak vstupuje do místnosti a sklíčený výraz střídá zářivý úsměv, plný naděje a radosti.

„Tak co?“ uslyším za zády sestru Gale. „Jaký byl první den?“

„Ohromný,“ zamumlám nepřítomně a přitom sleduju kluky, jak popadnou maminku každý za jednu rozpřaženou paži. Je malá, ale zvládne je obejmout oba najednou, pevně je tiskne. I když se Eric začne vrtět, aby se vymanil z jejího sevření, nepovolí, drží ho ještě okamžik, víčka pevně sevřená. Mačká je, jako by je už nikdy nechtěla pustit. A nemůžu se ubránit úvaze, jestli jí každé objetí nepřipadá jako poslední.

Co jestli to tak je? Co jestli se jednou o víkendu dostavím a zjistím, že jeden z nich… už není? Nepřišla jsem sem slepá, očekávala jsem to. Ale teď se k té možnosti vážou obličejíčky a hlásky. Nejspíš budu plakat. Budu se s tím muset smířit. A půjdu dál. Ale jestli to dokážu, jestli se stanu doktorkou, kolikrát ještě budu stát za oknem a sledovat, jak rodiče objímají své děti? Kolikrát budu uzavírat dohody, které zůstanou nesplněné? Stanu se někdy imunní vůči tomu odpornému pocitu v břiše?

Stojím tu a všechny ty myšlenky mi víří hlavou a najednou vytřeštím oči leknutím. Uvědomím si, že poprvé za devět let jsem uvažovala o tom, že se stanu doktorkou, ve smyslu „jestli“ namísto „až“.

Kapitola sedm

MALÝ SVĚT

„Jaké je to v Princetonu?“

„Je to kapku síla,“ přiznám s povzdechem. „Ve čtvrtek a v pátek jsem zabloudila při hledání místností, kde se konaly přednášky. Nakonec jsem přišla, zrovna když se profesoři představovali. Málem jsem dostala epileptický záchvat.“ Nikdy nechodím do třídy pozdě. Věděla jsem, že tenhle kampus je obrovský, ale neuvědomovala jsem si, jak moc je obrovský. Zmapovala jsem si trasy na ostatní přednášky, abych se do budoucna vyhnula všem potenciálním záchvatům.

„Jejda. Ale dneska jsi měla to dobrovolnictví. Jaké to bylo?“ Poslední Kaceyina slova přehlušuje Miino vřískání a cosi, co zní jako šílený smích našeho kamaráda Bena v pozadí.

„Bylo to dobré. Jsou tam takoví dva kluci…“

„Moment, Livie.“ Slyším zvuk, jako by zakrývala sluchátko rukou. „Kluci! Mluvím s Livií. Nemohli byste… vypadnout!“ Vteřinu poté se valí z telefonu výkřiky „ahoj, Livie!“, jak utíkají kolem, až se mi srdce zvětší a pak hned sevře. Kacey odkryje sluchátko a říká: „Promiň, Livie. Víš, jak vypadají sobotní večery.“

Teskně se usměju. Jo, přesně vím, jak vypadají sobotní večery. Jídelní stůl pro osm osob v prostorné kuchyni nikdy všem nestačí. Vždycky jsme tam my plus Trent a obvykle pár kamarádů z Penny’s. Občas přijde náš bývalý domácí Tanner. Teď zrovna nejspíš Storm sklízí ze stolu a Dan myje nádobí – pokud není ve službě a nezatýká po Miami zločince. Je to učiněný mišmaš ujetin, a přesto… je to rodina. Je to domov.

Vzdychnu a rozhlédnu se po svém mrňavém kolejním pokoji. Je čistý a hezký, ale v duchu se ptám, kdy z něj vyprchá novost – kdy budu mít pocit, že sem patřím.

„Tak jak bylo v nemocnici? Poznalas dva kluky?“ V pozadí bouchnou dveře kuchyňské skříňky, což mi sděluje, že Kacey plní úklidovou službu, zatímco se mnou mluví. Když vstoupí do kuchyně, je jako tornádo.

„Jo. Dvojčata. Erika a Dereka.“

„Vážně?“ Skoro slyším, jak sestra obrací oči v sloup.

Zafuním. „Já vím. Jsou fakt roztomilí.“

„A jsou…“ Neřekne to nahlas. Ani nemusí, a mně se stejně sevře žaludek.

Polknu. „Prognóza je dobrá.“ Sice to nevím, ale stejně to řeknu, protože nám to oběma pomůže. Dlouhá cesta domů mi poskytla možnost vzpamatovat se a vyhodnotit situaci. Uznala jsem, že první den v nemocnici s nemocnými – možná umírajícími – dětmi musí vzít za srdce každého. Samozřejmě se to zlepší. Patrně budu taky vyvádět, až se na medicíně poprvé setkám s mrtvolou. Jako každý. Je to normální. Neznamená to, že tam nemám co dělat ani že to nezvládnu. Než jsem se večer ocitla zpátky ve svém pokoji na koleji, mrak, který nade mnou visel, už byl skoro pryč. Můj vztek na Staynera se však zdesateronásobil.

Kacey vzdychne. „No, to je dobře.“ Slyším skřípání otevírané zásuvky a zašklebím se, protože vím, co bude následovat. Jasně, následuje hlasité plesknutí a vyjeknutí. Směju se a Kacey vříská: „Krucinál, Trente!“ protože vím, že ji přistihl sehnutou a duchem nepřítomnou, a Trent jako by si prostě nedokázal odpustit, aby ji hravě neplácl po zadku při každé příležitosti, co se mu naskytne. Pár vteřin nato se ze sluchátka ozve hlasité mlaskání polibku a Kaceyino chichotání.

„Ahoj, Livie,“ řekne hluboký mužský hlas.

„Ahoj, Trente,“ usmívám se těm dvěma a tomu, jak jsou do sebe pořád ještě zamilovaní, i po třech letech. Hřeje mě u srdce vědomí, že dva jedinci s tak pošramocenou minulostí dokážou společně vzkvétat. Slyšet to uprostřed noci, to už ale tolik u srdce nehřeje. Dan jim musel nejednou zabouchat na dveře, aby jim sdělil, že se mají ztišit. Obvykle se druhý den nedokážu podívat Trentovi do očí, což Kacey ohromně baví.

„Jak jde škola?“

„Dobře. Přednášky začaly teprve ve čtvrtek, ale zatím je to dobrý.“

„Jo?“ Následuje krátká pauza. „A už ses muchlala s nějakými dalšími kluky?“

Zajíknu se, z druhého konce slyším zvuky zápasu, následuje hlasité plesknutí a Trentův smích se vzdaluje.

„Promiň,“ mumlá Kacey.

„Jak jsi mu to mohla povědět?“ Trent se pro mě stal starším bratrem. Obrovitým dítětem-bratrem, který mě velmi rád škádlí skoro stejně jako sestra. Od něj je to ale stokrát trapnější. „Budu to poslouchat věčně! Teď to poví Danovi a spiknou se proti mně!“

„Klid, Livie!“ přeruší mě Kaceyin hlas. „Nikomu nic neřekne. Nebo uvidí. Musela jsem mu ale vysvětlit, proč mám v telefonu fotky pánského zadku, aby si nemyslel, že ho podvádím.“

„Aha,“ kousnu se do rtu.

„Ale neboj. Dneska v noci ho za tebe pořádně zbuším.“ To poslední říká zvlášť nahlas a já vím, že je to kvůli Trentovi. Patrně se na ni zrovna culí.

„Skvělé,“ obrátím oči v sloup. Moje sestra je pravý opak sexuální utlumenosti.

„Takže… narazilas na toho kluka? Jakže se jmenoval?“

„Ashton. Ano,“ připustím neochotně.

„A… jak to šlo?“

Vzdychnu. „Asi jako když škrtneš sirkou u louže benzinu.“

„Tyjo.“

Popíšu jí náš rozhovor.

Ozývá se hlasité rachocení, jak Kacey hází něco do dřezu. „To je ale hajzl! Až tam příště přiletím, utrhnu tomu chlapovi koule, jak jsem slíbila.“

„Ne, neutrhneš. Je to dobrý. Už je to za mnou. Reagan a já jdeme dneska večer ke kamarádům. Jen čekám, až se vrátí z koupelny, a pak vyrazíme.“

„Tak to je dobře. Já věděla, že je to holka podle mýho gusta.“ Slyším, jak se otevírají posuvné dveře do patia a vítr ve sluchátku, po němž následuje Kaceyino slabé zasténání. Poznám, že se sesula do jednoho z lehátek na zadní terase. „No, doufám, že se budeš dobře bavit. Možná si odřekni ty panáky želé, když tam nejsem, abych měla pod kontrolou tu skrytou bestii, až se projeví.“

„Náramná legrace.“ Koušu se do rtu, váhám. Mám jí povědět, co mi říkal doktor Stayner? Nevím, jak to přijme. Pravděpodobně ne dobře. Nechci, aby si o mě dělala starosti, protože není proč. Doktor Stayner se mýlí.

Než se stihnu rozhodnout, Kacey začne nanovo typicky po kaceyovsku. „Ale jestli se zase pustíš do řádění, ať si ten kluk vezme ochranu.“

„Proboha, Kacey. Mluvíš jako debil,“ slyším z pozadí Trenta.

„Co je! Jen se ujišťuju, aby moje panenská ségřinka na tyhle věci myslela, až zase pustí bestii z řetězu.“

„Jakou bestii? Livie má nějakou bestii?“ uslyším druhý mužský hlas. Ben, Kaceyin hezký kamarád, vyhazovač a v budoucnu i právník. „Kruci. Tu chci poznat. Miluju bestie.“

A je to oficiální. I na vzdálenost patnácti set kilometrů se mé sestře daří budit ve mně touhu umřít. Zaúpím, obličej mi klesne do dlaní. „Proč jsem čekala s pitím až na vysokou, Kacey? Mohla jsem to mít za sebou už před léty. Proč jsi mě nechávala čekat?“

„Hele, já se snažila. Pamatuješ? Jestli nevidíš sesterskou lásku v tom, jak jsem ti nalila panáka do chlazeného čaje, tak to vzdávám.“

Dveře se otevřou a vstoupí Reagan, hodí svoje věci na prádelník. Významně si poklepe na hodinky a pak mi gesty sděluje, že počká na chodbě.

Přikývnu, zvednu jeden prst na znamení, že to potrvá ještě minutu. „Kacey. Už musím jít. Pozdravuj všechny. A vyřiď jim, že se mi po nich stýská.“

„Jasně, Livie. Nám se stýská děsně. Bez tebe to tu není ono.“

Znovu mám vtíravý pocit, že bych jí měla povědět, co mi říkal doktor Stayner, ale netuším jak. Vím, že neměl pravdu, ale… co jestli měl? Vím, že ona mu bude věřit. Možná právě proto jí to nechci sdělovat. Protože co by řekla? Co by mi poradila? Nejspíš totéž co vždycky: Žij a neboj se dělat chyby. „Hele, Kace?“

Určitě vnímá z mého hlasu vážný tón, protože její hravé trylkování zmizí. „Jo, Livie?“

„Jak jsi přišla na to, jak máš správně žít svůj život?“

Následuje dlouhá odmlka. Tak dlouhá, až se kouknu na displej telefonu, abych zjistila, jestli se hovor nepřerušil.

„Pokusy a omyly, Livie. To je jediný způsob, co znám.“

„Vypadá to hodně klidně,“ poznamenám, když následuju Reagan po spojovací příjezdové cestě k zápraží majestátního jednopatrového moderního domu obklopeného vysokými duby. Před týdnem jsem kráčela po té samé kamenné dlažbě a cítila v žaludku stejné tetelení motýlích křídel. Jenže tentokrát je to jiné, protože někoho uvnitř znám.

Connora. A je to zvláštní, vzrušeně nervózní pocit, který mi tentokrát procitá v břiše.

„Ještě je brzo,“ řekne jenom Reagan a kluše do schodů, jako by tu byla už tisíckrát. Natáhne ruku a otevře domovní dveře.

„Reagan! Neměly bychom zaklepat nebo…“

„Škvrně!“ zahuláká mužský hlas. Nakouknu přes Reaganinu hlavu a uvidím kluka, jak se k nám loudá dlouhou chodbou, bosými chodidly pleská o parketovou podlahu.

Polohlasem zašeptám: „Kdo to je?“ Pamatuju si, jak na prvním mejdanu říkala, že zná spoustu lidí, ale zná i kluky, co tu bydlí? Zná Connora? Zmínila jsem se o Connorovi a ona řekla všeho všudy jen: „Jdi do toho!“

„Jak jsi mohla zapomenout na Granta?“ pronese Reagan dost hlasitě, na tváři jeden ze svých obřích úsměvů. Nenápadnost Reagan zjevně nemá v povaze.

Zpomalí, když se k nám přiblíží, v obličeji zklamaný výraz. „Ty si mě nepamatuješ?“ zeptá se a rukama si zakryje hruď, jako by ho bolelo srdce.

„Já… hm…“ koktám, mračím se na Reagan a tváře mi hoří. Oba vybuchnou smíchy.

S klukovským úsměvem mi podá ruku. „Ahoj, já jsem Grant. Jsem rád, že jste tady, dámy.“

Plaše se usměju a ruku přijmu. „Livie.“

„Pro mě budeš už vždycky Irčanka,“ mrkne na mě a pak se otočí a míří zpátky chodbou, která sahá až na druhou stranu rozměrného domu.

Řekl mi Irčanka.

Proč mi řekl Irčanka?

Nepamatuju si ho.

Proč si ho nepamatuju?

Proboha. On mě viděl. Určitě zná Ashtona. Ví, co jsem dělala s Ashtonem? Poví Connorovi, že jsem jak šílená, když se napiju? Nebo to už Connorovi pověděl? Co jestli se mnou Connor už nechce mít nic společného?

Tohle je katastrofa.

Reagan mě popadne za předloktí a stiskne ho. „Livie, přestaň mrkat. Děsí mě to.“

„Pardon,“ zamumlám. To nic, říkám si v duchu.

Vydáme se za Grantem dozadu, kolem prostorného, ale vylidněného obývacího pokoje na pravé straně. „Reagan si získala mou nehynoucí lásku, ale jsem ochotný si trochu užít bokem, než se vyřádí,“ volá Grant přes rameno.

„Tak to si teda asi budeš užívat bokem, ještě až budeš starý a šedivý,“ upozorním ho s postranním pohledem na ni.

Zastaví se, otočí se na patě a blýskne po Reagan širokým úsměvem. „Je dobrá. Daly byste si, dámy, něco k pití?“

Než stihnu požádat o vodu nebo colu, Reagan už objednává, zvedá dva prsty. „Jako obvykle, Grante. Díky.“ Mám pocit, že to obvykle pochází z výběru láhví lihovin na kuchyňské lince, které vidím před sebou. A Grant očividně Reagan dobře zná, když ví, co to „obvykle“ je.

„Pro tebe všechno, Škvrně,“ řekne s dalším podmanivým úsměvem a zajde za roh.

Popadnu ji za rameno, aby ho nenásledovala. „Věděla jsi, že tu Grant bydlí, Reagan?“

Svraští čelo. „No jo. Samozřejmě.“

Cítím, jak se mi zvedá obočí, a vím, že už ho mám patrně v polovině čela. „Takže jsi věděla, že je Connorův spolubydlící…“

„Hm, no jo,“ řekne nepřítomně, vykroutí se z mého sevření a žene se ke kuchyni.

Proč je tak vyhýbavá?

„Hej, Livie!“ uslyším. Otočím se a uvidím, jak Connor sestupuje po schodech a září. Vzdychnu úlevou. Fajn, tohohle pozvání zřejmě nelituje…

Potvrdí to o vteřinu později, když mi ovine paže kolem těla a vroucně mě obejme, jako bychom byli staří přátelé, a ne dva lidé, co se sotva znají. „To jsem rád, že tě zas vidím,“ pošeptá mi do ucha, až se celá zachvěju.

„Já taky,“ zachichotám se a bez problémů se k němu přivinu.

Jemně mi položí ruku na záda a vede mě do velké kuchyně plné tmavého dřeva a nerez oceli. Při nočním mejdanu jsem nic z toho neviděla, protože jsme vstupovali do suterénu zadem. Jsem víc než překvapena, že si parta vysokoškoláků takhle žije. Zadní stěnu tvoří v podstatě samá okna s vyhlídkou do uzavřené zalesněné zahrady.

„Znáš se s Tavishem?“ Connor ukáže na podsaditého kluka asi tak vysokého jako já, s narezlými vlasy, který se opírá o linku a hltá kus pizzy.

„Říkej mi Ty.“ Otře si ruku o džíny a pak mi ji podá.

„Ty vole! Tady jsme v Americe. Tady se nechováme jako barbaři. Umyj si ruce, než je podáš dámám,“ hučí Grant a podává mi pití, přičemž pohybuje obočím. Má moc příjemný, přátelský úsměv.

„Bodejž by tě kat spral!“ zaburácí Ty na Granta se silným skotským přízvukem, který je podle mého názoru falešný, vzhledem k tomu, že ho ještě před chviličkou neměl. Nemám zdání, co to znamená, ale Grantovo pokárání určitě zabralo, protože Ty jde ke dřezu, aby si z rukou smyl mastnotu od pizzy.

„Kdybys někdy potřebovala prcka v kiltu, obrať se na Tye,“ poznamená Connor se sarkastickým úsměvem.

„V kiltu?“ opakuju pisklavým hlasem, protože se rozpomenu na fotku v sestřině telefonu.

„Ty je blázen do tradic. Viď, Tyi?“ ozve se za mnou Reagan a hihňá se přitom. Taky ty obrázky viděla, takže přesně ví, co se mi vybavilo.

Zareaguje hlasitým krknutím a širokým úsměvem.

„Člověče, Tyi. Zpomal,“ zasměje se Connor a vrtí hlavou. Mně řekne: „On se musí brát v malých dávkách. A nedá se brát vůbec, když chodí v té věci. Nechtěj to vidět. Není to nic hezkého, věř mi.“

Reagan řve smíchy, zatímco mně hoří tváře a nic netušící Connor mluví dál.

Connor se na ni udiveně zahledí. „Co je tu tak k smíchu, Reagan?“

„Ale nic…“ Obličejem jí přejede uličnický úsměv a pak zase zmizí. „Ráda tě vidím, Connore.“

Přistoupí k ní, aby ji objal. „Taky tě rád vidím, Reagan. I když nevím, jestli je na tebe Princeton připravený…“

Místo odpovědi jen mrkne.

Založím si paže na hrudi a zeptám se: „Jak to, že se všichni navzájem znáte?“ Střelím po své poťouchlé malé spolubydlící významným zamračeným pohledem. Rychle se schová za Granta a uhne očima.

„Reaganin táta trénuje náš veslařský tým. Copak ti to neřekla?“

„Pár detailů vynechala.“ Vím, že Reaganin táta je trenérem veslařského týmu, ale zapomněla se zmínit o tom, že Connora vůbec zná, natožpak že je v týmu. Znovu se ohlédnu. Reagan se opírá o Granta, napůl schovaná, a pozoruje mě s bolestným výrazem.

„Taky jsme všichni členové Tiger Inn. To je princetonský jídelní klub. O tom jsi slyšela, ne?“

„Něco jako bratrstvo, ne?“

Connor pokrčí rameny. „Daleko volnější než bratrstvo, ale pořádáme křest.“

Rychle probírám své omezené znalosti princetonské společenské scény, abych nepůsobila jako pitomec. „Křest… to je jako přijímací slib, viď?“

„Správně. Nemůžeš být pokřtěná dřív než na jaře druhého ročníku, ale můžeš začít poznávat různé domy.“ Connor mě popadne za ruku a táhne do druhé místnosti.

„Takže ty jsi ve veslařském týmu?“

„Jo, jsme tam všichni čtyři. Pojď.“ Connor mě táhne dál. „Pojď se seznámit s Ashem.“

Můj mozek to jen taktak stihne zpracovat, žaludek mi stihne klesnout a nohy se mi stihnou podlomit, když vstupujeme do obýváku. V obličeji se mi určitě zračí ideální směs šoku, rozpaků a hrůzy. Tam, natažená v obrovském křesle, pivo v jedné ruce, dálkový ovladač v druhé, se nalézá vysoká, štíhlá postava s tmavě hnědýma očima a střapatými vlasy, kterou jsem ze svého života vyloučila.

Ashton „Lituju Toho“ Henley.

„Tohle je Ashton, náš kapitán, ačkoliv vůbec netuším proč,“ říká Connor žertovně, na pohled netušící, že dobře vím, kdo je Ashton a že každou chvíli zkolabuju.

Nemůžu promluvit, když upřeně hledím na tu tvář, když sleduju, jak se pohled těch očí přesouvá ze mě na Connora a pak na Connorovu ruku, která drží mou, přičemž si dlouze lokne piva.

„Irčanko,“ pronese nakonec bezvýrazným tónem. Všimnu si, že zatíná zuby. Je to pro něj patrně stejně příjemné jako pro mě. Noc, které lituje – holka, na kterou chce zapomenout – stojí přímo v jeho domě.

„Počkej moment…“ Connorova ruka vyklouzne z mé dlaně. A… už je to tady… Namíří na mě prstem, nakloní hlavu do strany. Zírá vykulenýma očima na svého spolubydlícího. „Tohle je ta holka, co tě vyhecovala, aby ses nechal tetovat?“

Zavřu oči a několikrát se zhluboka nadechnu, přičemž se v duchu loučím s veškerými šancemi, které jsem možná u Connora měla. Když je zase otevřu, oba na mě zírají.

„No co ty na to!“ Connor mě obejme kolem ramen a přitiskne mě k sobě. „Jsi tady slavná!“

Cítím, jak mi z obličeje mizí barva. „Slavná?“ vykviknu. Jako co? Ožralá panna, co tancuje jako robot a přisává se na kdekoho? Otočím se a zjistím, že se za nás vmáčkli Grant a Reagan. Vrhnu obzvlášť zničující pohled přímo do Reaganiny tváře za to, že nalíčila tuhle past. Přicucne se ke své sklenici a rychle se schová za Granta.

Obrátím se zpátky ke klukovi, na kterého chci zapůsobit, a ke klukovi, na něhož chci zapomenout, a v duchu se ptám, jestli to dneska může být ještě horší.

„Ashtone! Zlato – musíme jít, jestli to mám stihnout včas na letiště.“ Hlas uslyším dřív, než se v druhém vchodu do místnosti objeví blondýna s kabelkou a kabátem přehozeným přes ruku. Nakloní se přes zadní opěradlo křesla a vtiskne mu na rty dlouhý polibek.

Connor se ke mně nakloní s blaženou nevědomostí. „To je Ashtonova přítelkyně Dana.“

Kapitola osm

DĚVKAŘ

S mluvením už jsem to vzdala. Vím, že ať mi vyjde z pusy, co chce, bude to idiotské žvatlání, protože tak já obvykle mluvím, když jsem nervózní nebo šokovaná nebo rozčilená. Momentálně, jak tu stojím a sleduju, jak se Ashton a jeho přítelkyně líbají, zuří ve mně dokonalá bouře všech tří možností.

Dana se odtáhne od Ashtona, když uslyší svoje jméno. „Ahoj, Reagan! Ahoj…“

„Tohle je Livie,“ řekne Connor.

Obdaří mě přívětivým úsměvem. „Ahoj, Livie. Těší mě.“

Pokusím se úsměv opětovat. Myslím, že se mi to povedlo. Nevím jistě; mohlo to vypadat, spíš jako když zvíře nakažené vzteklinou cení zuby. Mám moc práce s tím, abych zklidnila řev uvnitř své hlavy.

Ten sráč ji podvedl. Se mnou!

Zalétnu zrakem k jeho obličeji a vidím, že na mě hledí s divným výrazem. Není to jeho obvyklá arogance. Není to provinilost, která by to měla být. Ne, přesně vím, co to je. Zoufalství. Prosí mě, abych nic neříkala. Nechce, aby se o tom jeho přítelkyně dozvěděla. Už to všechno dává smysl. Proto chce udržet v tichosti to, k čemu mezi námi došlo. Jenomže… proč bych měla být slavná?

Kradmo kouknu po Connorovi a uvidím, že se na mě usmívá. Je to milý úsměv, ne pobavený úsměv kluka, který ví, že jsem se muchlala s jeho spolubydlícím a teď jsem představována nic netušící přítelkyni dotyčného. Buď na tom, co se stalo, nevidí nic špatného – tím pádem by byl úplný debil a vůbec ne ten milý kluk, za kterého jsem ho měla – nebo nic neví.

Nechápu to. Ale všichni na mě zírají a čekají, až Daně odpovím. Polknu a pak se ze všech sil snažím vypravit ze sebe milé: „Ahoj, Dano. Taky mě těší.“ Určitě to znělo přijatelně, protože se usměje, kývne, pak popadne Ashtona za paži a zatahá. „Fajn, ale vážně, Ashtone. Hni tím svým nádherným zadkem, ať můžeme vyrazit, nebo přijedu pozdě.“

Poslechne, sklouzne ležérně z křesla a vztyčí se nad ní. Rozpuštěné kadeře se jí sesypou dozadu, jak zaklání hlavu, aby na něj viděla. Podle toho, jak jí jiskří oči – jako Kacey, když je v místnosti Trent – poznám, že Dana je do něj zamilovaná až po uši.

Chci být kdekoli, jen ne v téhle místnosti s touhle milou, nic netušící holkou a jejím chlípným přítelem. „Connore, kde máte koupelnu?“ zeptám se a snažím se zachovat klidný hlas.

Ukáže nalevo a řekne: „Tamhle těmi dveřmi, za rohem. První dveře vpravo.“

„No, já bych hodinku počkal,“ varuje mě Grant za našimi zády. „Teď tam byl Ty. Není to vhodné pro dámy. A vůbec pro většinu lidí.“

„To dělá to zatracené čili od tvojí mámy!“ huláká Ty z kuchyně.

Connor potřese nad spolubydlícím hlavou a prohodí: „Tak nahoře, třetí dveře vpravo. Mám ti to ukázat?“

„Ne, já to najdu, díky.“ Poplácám ho po paži, otočím se a peláším pryč.

„Těšilo mě, Livie,“ zavolá Dana.

„Mě taky,“ hodím zpátky s úsměvem a řítím se ke schodům. Doufám, že to nebylo moc nevychované, ale nemůžu si pomoct. Je supermilá a mně se z toho chce řvát.

Slyším, jak Ashton za mými zády říká: „Za pět minut se sejdeme venku u mýho auta. Musím se převléct a vzít si peněženku.“

Následuje mě.

Krev se mi hrne do uší. Zrychlím, beru schody po dvou, odhodlaná ocitnout se za zamčenými dveřmi dřív, než se s ním budu muset setkat. A stihla bych to, kdybych nezakopla o okraj horního schodu a nerozplácla se na parketové podlaze.

Obličej mi hoří, honem se zvedám na všechny čtyři, pořád odhodlaná ukrýt se. Za sebou uslyším tiché uchechtnutí, dvě ruce mě popadnou v pase a bez námahy zvednou na nohy.

„Proboha, Irčanko,“ zašeptá Ashton. Naježím se, když ucítím dotek jeho ruky v kříži.

„Už je to dobrý,“ zamumlám naštvaně, odvrátím se od něj a spěchám ke koupelně.

Následuje mého příkladu, zrychluje za mnou. „To pochybuju,“ říká, ale nesměje se. Když se ocitnu u třetích dveří napravo, Ashton mě popadne za bok a prakticky mě strčí do prostorné místnosti. Otočím se, abych zavřela dveře, jenže je pozdě. Už se do nich vtěsnal a zavřel za sebou. A zamkl.

„Co to…“ začnu jízlivě, jeho dlaň se mi však přitiskne na ústa.

„Sklapni.“ Strká mě pozadu, až narazím zadkem o okraj žulového pultu, celou tu dobu mi drží ruku na ústech. Krátce zauvažuju, jestli ho nemám kousnout, ale ovládnu se. Patrně by to bylo do krve, tak jsem naštvaná. Livie Kousačka. Bůhví, že by to ještě přispělo ke všem historkám, co už o mně kolují.

Zírá na mě, tmavě hnědé oči upřené a zamyšlené. Zachytím jeho lehkou pižmovou kolínskou. Okamžitě mi to nastartuje vzpomínky na minulou sobotu. Vzpomínky, které mi prostě nechtějí dát pokoj.

Odvrátím od něj pohled, srdce mi začne uhánět jako zběsilé a na zádech ucítím první pramínek potu. Chci prostě pryč a nemůžu. Chytil mě do pasti. Celá situace je nezvládnutelná a mám co dělat, aby se mi nepodlomila kolena. Nebo je možná nezvládnutelný jen Ashton. Celý Ashton. Opakovaně polykám.

„Jestli tu ruku sundám, zůstaneš zticha a necháš si něco vysvětlit?“ ptá se s varovným pohledem.

Svraštím čelo. Co je tu k vysvětlování? Že se opil a podvedl svou přítelkyni? Ale v tomhle okamžiku chci jenom pryč od něj, tak kývnu hlavou.

Jen co se jeho dlaň vzdálí od mých úst, znovu ve mně vzplane hněv. „Jak jsi mohl…“ Umlčí mě, když mě popadne v pase a otočí mě čelem k zrcadlu. Užuž se mu chci vykroutit, abych unikla, ale pak vzhlédnu k našemu odrazu a narazím na jeho temný pohled, který mě znehybní svou silou. Dech se mi zadrhne.

„Odkud znáš Connora?“ Hlas má podivně klidný. Ztuhnu, když zvedne ruku, aby mi shrnul dlouhé černé vlasy ke straně, a přitom mi přejede prsty po šíji.

„Tuhle jsem se s ním potkala,“ odpovím bezděčně, nepřítomně. „Nezmínil se o tom?“ Co to dělá?

„Ne.“ Ukazováčkem mě jemně zatahá vzadu za tričko, stáhne ho tak hluboko, aby odhalil moje tetování. „Malý svět,“ zamumlá a přejede prstem vodorovně přes tetování. Zvolna vydechne, jeho dech mi šíří záchvěvy po zádech dolů do nohou, až mi celé tělo ztuhne.

Zatnu zuby. „Naneštěstí.“

Přestane pohybovat prstem a žhnoucí oči zaplanou v zrcadle vstříc mým. Když se vrátí pohledem k mému tetování, postřehnu drobný úšklebek. Začne znovu přejíždět prstem sem a tam po kérce na mých zádech, ten pohyb mi bere vzduch z plic a rudnu ve tváři. „Už chápeš, proč minulá sobota musí zůstat jen mezi námi?“

„Vůbec k tomu nemělo dojít,“ řeknu a hlas se mi láme, když se jeho svalnatá paže natáhne k lahvičce pleťového mléka na pultu a napumpuje trošku na prsty. Se svraštělým čelem sleduju, jak je ke mně zvedá a nejjemnějším dotykem začíná roztírat tekutinu po mé čerstvě potetované pokožce. Zavřu oči a polknu, okamžik si užívám chladivý, konejšivý krém. Ta zatracená věc mě celý týden přiváděla k nepříčetnosti. Pilně o ni pečuju, ale musím uznat, že moje ruce nepůsobí zdaleka tak příjemně jako Ashtonovy.

Přiznávám to moc nerada.

„Příjemné, viď,“ šeptá chraplavým hlasem, který mi šíří žár do celého těla.

„Ano,“ uslyším se zašeptat. Počkat… Prudce otevřu oči a zjistím, že upřeně hledí na můj odraz. Krucinál, jak to dělá! „Ne!“ odseknu, vykroutím se mu a otočím se na patě. Mířím ke dveřím, ale Ashtonovy obří ruce mi přistanou v pase. Hrubě mě zvedne a posadí na pult proti sobě. „Nebuď tak posraně tvrdohlavá a poslouchej, Irčanko,“ vyštěkne, dlaněmi mi stiskne boky a palce zaryje do kyčlí.

Leknu se ale jeho tónu. „Connor je můj nejlepší kamarád. Známe se čtyři roky. Mám ho prokouknutýho.“ Odmlčí se, očima mi klouže po obličeji. „Vím, že působí fakt příjemně, ale… můžu ti říct, že Connorovi by se nelíbilo, že jsme spolu ty a já něco měli. I kdyby to bylo jen na jednu noc. I když jsme spolu nešukali.“ Zajíknu se nad jeho hrubostí, ale pokračuje bez omluvy: „Takže jestli chceš, aby s ním k něčemu došlo, měla bys nejspíš zůstat zticha.“

Zamračím se. „To nechápu. Myslela jsem, že ví…“

„Ne, neví,“ zavrtí Ashton hlavou.

„Nic?“

Ashtonovy ruce mi zvolna kloužou od pasu přes boky, po stranách stehen, mírně je stisknou, usadí se na kolenou. Poodstoupí. „Nic.“

S jeho dotykem se mi ve stehnech šíří podivný žár, ale zatnu zuby, soustředím se spíš na odpověď. „No, tak proč jsem ta slavná Irčanka?“

„Aha.“ Skloní hlavu a zachechtá se. Když ke mně vzhlédne, má na tváři tajuplný úsměv. „Protože jsem se ještě nikdy nenechal k ničemu vyhecovat.“ Když uvidí můj nechápavý pohled, dodá: „To tetování. Na zadku.“

Cítím, jak mi rudnou tváře, ale rychle ve mně převládne zvědavost. „Tak proč jsi to udělal?“

Když znovu promluví, zní jeho hlas něžně. „Měl jsem své důvody.“ To, jak na mě v té chvíli upírá oči – v nichž je náznak tajemství – způsobí, že mi okamžitě vyschne v ústech. „A teď tě žádám – znova – abys nic neříkala. Kvůli Daně. Nemusí se trápit.“

Z toho, jak vysloví její jméno, okamžitě vycítím úctu. Má ji rád. Možná byl stejně opilý jako já… „Neměl bys jí to ale povědět? Chci říct, je to…“ Hlas se mi vytratí do ztracena, hledám správné slovo. Odporné. Ničemné. Nesprávné.

„Je to složité,“ odsekne. „A tobě do toho nic není. Jestli ale nechceš zůstat zticha kvůli Daně, udělej to kvůli Connorovi. Pokud máš v plánu s ním chodit.“ Odemkne dveře, otevře je a vyjde. Zčistajasna se však zastaví. „Ještě jedna věc…“ Ohlédne se na mě a mně se sevře žaludek. „Řekni Reagan, že ji zabiju.“ Nato se vydá po schodech dolů.

„Nezabiješ, protože dřív ji zabiju já,“ zamumlám ke zrudlému obličeji v zrcadle.

„Nemohla jsem ti to říct!“ kňourá Reagan, prosí velkýma, rozšířenýma očima plaché laně. „Nikdy bys tam nešla!“

„To není pravda,“ mumlám zarputile. Ale má pravdu. Nešla bych. A pak bych neseděla na zadní terase a nečekala, až mi milý, nic netušící Connor přinese Jacka Danielse s colou. Dnes už třetího, kvůli pocuchaným nervům. „A co Dana?“ syčím. „Nemyslíš, že mě na to měl někdo upozornit?“

Přikrčí se. „Nevěděla jsem, jak o tom začít, když jsem viděla, jak ti málem vybuchuje hlava ze všeho ostatního, co se tu noc dělo. A kdyby se ti Ashton opravdu líbil, tak…“

„Nelíbí se mi,“ vyhrknu trochu moc rychle.

Vidím, jak jí po rtech přeběhne úsměv, ale rychle ho potlačí. „To je dobře, protože ty nejsi ta holka, co šuká s kdekým, a on není materiál na pořádný vztah. Očividně.“

S povzdechem zašeptám: „Je mi jasné, proč jsi mi to neřekla minulý víkend. Nejspíš by mi opravdu vybuchla hlava. Ale nepřipadalo ti, že by bylo dobré povědět mi to předtím, než vstoupím do tohohle domu?“

Má tolik slušnosti, že se zatváří schlíple. Postaví prázdný kelímek na odkládací stolek. „Nejspíš… Promiň. Když jsi mi řekla, žes poznala Connora a chceš sem dneska jít, doufala jsem, že už ti to bude jedno. Chci říct, až uvidíš Ashtona.“

Zamračím se na ni. „A co až poznám jeho přítelkyni?“

„Měla už být zpátky ve škole v Seattlu!“ zaúpí Reagan a složí si hlavu do dlaní. „Promiň! Jsem děsná kamarádka. Příšerná spolubydlící. Prostě neumím zvládat nepříjemné situace.“

„Já taky ne. Zvlášť tu, do které jsem se právě dostala.“

„Škvrně!“ Otevřou se dveře a vyjde z nich Grant, zubí se a podává Reagan pití. Když uvidí zasmušilý výraz v jejím obličeji, rychle se otočí a beze slova zmizí zpátky vevnitř. Skoro vidím, jak provinile stahuje ocas mezi nohy.

„Takže Grant v tom jel taky?“

„Neřekne ani slovo. Vážně.“ Dívá se na mě prosebnýma očima. „Prosím, Livie, nesmíš mě nenávidět.“

Zarputile zatnu zuby a zadívám se do tmy rozlehlé zahrady; přemýšlím o tom. Nic z toho Reagan nezavinila. To já jsem se muchlovala s Ashtonem. To já jsem potkala Connora a chtěla sem jít. To já jsem naštvaná na Ashtona za to, že podvádí svou přítelkyni. To já si pořád pouštím do hlavy letmé vzpomínky na polibky a doteky. Musím přestat myslet na Ashtona a začít se soustředit na nádherného blond Ira, který je k mání. Možná si dokážu vytvořit pár nových vzpomínek a potvrdit, že se doktor Stayner mýlí, když už se do toho pustím. „Necítím k tobě nenávist, Reagan,“ vzdychnu. „Sice tě možná zabiju ve spánku, ale budu na tebe přitom myslet s láskou.“

Hlučně vydechne. „Ale upozorníš mě předem? Vždycky jsem chtěla sníst tu larvu, co bývá v láhvích s tequilou, než umřu. Mám to udělat dneska, nebo počkat?“

Napůl zafuním, napůl se rozesměju, její žertování uvolňuje napětí. „Proč ti Grant říká Škvrně?“

Potřese hlavou nad tou hloupou přezdívkou. „To je podle postavy z padesátých a šedesátých let. Víš, Slečna Škvrně. Je o ní štos knížek a taky filmy. Dokonce i televizní seriál. No,“ ukáže na sebe s vědoucím úšklebkem ve tváři. „Dobře že nemám komplex z výšky.“

Tiše se zasměju jejímu sebevědomí. Je to osvěžující. „Ještě jsem se nezeptala Ashtona, proč mi říká Irčanko. Mám pocit, že pokaždé, když ho vidím, ztuhne mi jazyk a nedostanu to ze sebe. Myslíš, že to ví Grant?“

Reagan zavrtí hlavou. „Ptala jsem se. Neví. Ví to jen Ashton.“

Následuje dlouhá chvíle mlčení, během níž Reagan pije svůj nápoj. Nevím, jak se do tak mrňavého tělíčka může vejít tolik alkoholu. Pak řekne: „Connor po tobě jede.“

Začervenám se a ohlédnu se do kuchyně, kde mluví s Grantem a nějakým novým klukem. „Vážně?“

Kýve hlavou. „No jo. To poznám. Nemůže od tebe odtrhnout oči. Nejspíš si představuje, co s tebou bude dělat později.“

„Reagan!“ Vrtím hlavou a ona se culí. Je to stejná ničemnice jako moje sestra.

Dá si další dlouhý, hlučný doušek, zatímco já neúmyslně zabloudím v myšlenkách zpátky k Ashtonovi. „Působí mile.“

„Kdo?“

„Ashtonova přítelkyně.“

„Aha…“ Reagan se odmlčí a pak zamumlá: „Jo. Pro něj je až moc milá. Cítím se provinile pokaždé, když ji vidím. Jen kdyby se naučil udržet to v kalhotách…“

Počkat… „On ji podvádí často?“ Nejen se mnou?

Pokrčí rameny. „Ledacos se doslechnu. Spoustu věcí. Má náramný apetyt. Jeho srdce a mozek jsou dvě samostatné entity, které se neprotínají. Nikdy. Chudák Dana nemá vůbec šanci ho uspokojit.“

„To určitě nemá nikdo,“ zašeptám a v duchu mu přiděluju nejvyšší místo na totemovém stožáru kurevníků.

Když znovu vstoupíme do domu, je v kuchyni a sousedním obýváku zabírajícím pravou stranu domu nejmíň deset nových lidí. Další se trousí dovnitř domovními dveřmi.

„Dobrý, holky?“ Connor se objeví s mým pitím. „Promiň, chtěl jsem ti to přinést ven, ale vypadaly jste, že vedete vážný rozhovor.“

„Vedly jsme, ale…“ Ohlédnu se na Reagan, která poletuje místností s máváním a pošťuchováním a úsměvy. Grant se táhne půl metru za ní, oči přilepené k jejímu zátylku, v obličeji přitroublý výraz. A já se v duchu usměju a ptám se, jestli Reagan tuší, že Grant je do ní vážně blázen.

„Ale co?“

Zvuk Connorovy irské intonace mě k němu vrátí, vrátí mě k jeho krásným zeleným očím a bezprostřednímu úsměvu. „Holčičí věci,“ řeknu a ťuknu si s ním sklenicí.

Úsměv z Connorovy tváře vůbec nemizí, i když postřehnu, jak na vteřinu zalétne zrakem k mým rtům, než zase zvedne oči a zeptá se: „Jakých bylo prvních pár přednášek?“

Otevřu pusu, abych odpověděla, když se rozeřve stereo. Oba se otočíme právě včas, abychom viděli, jak se Ty naparuje v kiltu, přejíždí si dlaněmi po vypnuté hrudi a rozhlíží se po obecenstvu.

„Baví ho jen tak jakoby náhodou oslnit lidi, když si sedá.“

Zvednu jedno obočí. „Náhodou?“

Connor zavrtí hlavou a přizná: „Ne. Pojď.“ Popadne mě za ruku a vede mě zpátky na terasu, kde jsem předtím seděla s Reagan a chvěla se v chladném nočním vzduchu.

Connor si určitě všiml, jak jsem se bezděčně otřásla, protože mě obejme kolem ramen a přitáhne k sobě, takže jsem přitulená k jeho široké hrudi. „Je to lepší?“ zašeptá a jednou rukou mi tře paži nahoru a dolů. „Fajn, a teď mi pověz, jaké byly přednášky.“

Okamžik nasávám teplo Connorova těla a nosem vstřebávám vůni jeho kolínské – lehkou a čistou, s nádechem levandule. A v duchu žasnu nad tím, jak je to příjemné.

Povídám mu o dvou přednáškách z biologie, které jsem měla ve čtvrtek a v pátek, a o těch, jež mě čekají příští týden. Vyprávím mu všechno o své dobrovolnické práci v nemocnici a o dvojčatech, přehrávám mu jejich výslech.

„Derek a Eric jsou dvojčata?“

Obrátím oči v sloup a zasměju se. „Já vím.“

Upije piva a pak se jeho paže vrátí, přitáhne si mě těsněji. „Tak pročpak chceš jít na pediatrii?“

„Prostě jsem věděla, že to chci, už odmalička. Neumím si představit, že bych dělala něco jiného.“ Staynerova slova se mi vetřou do myšlenek a já je okamžitě zaplaším.

„To je ušlechtilé. A milé,“ podotkne Connor. Maličko zakloním hlavu a cítím, jak obrací hlavu, přejede mi rty po čele a zašeptá: „A sexy.“

Polknu a uhnu, protože vím, že už zase rudnu. „A co ty, právníku?“

Connor do mě lehce strčí, jak pokrčí rameny. „Pocházím z dlouhé řady právníků. Ashton vlastně taky. Je to rodinná tradice. Jsou tvoji rodiče doktoři?“

Zavrtím hlavou, teskně se usmívám. „Táta byl ředitel střední školy a matikář. Máma učila hudební výchovu.“

Následuje dlouhá odmlka. „Učila?“

Zhluboka se nadechnu a odtáhnu se od Connora právě dost na to, abych viděla jeho vážný výraz. „Jo… učila.“ Dlouze si loknu pití. A pak mu povím všechno – o autonehodě, o tom, jak Kacey málem umřela, o všech lidech, kteří tu noc opravdu umřeli. O Trentovi. Všechno.

Když mluvím, cítím, jak mi sune paži kolem ramen a tiskne je pevněji. Cítím, jak se mi kolem těla ovíjí i jeho druhá paže, pokládá mi dlaň ze strany na hlavu, palcem mi přejíždí po tváři, přitahuje si mě ještě blíž než předtím, až zavřu oči a nechám hlavu klesnout na jeho hruď, cítím jeho rychlý tep, jsem zahalená jeho teplem. Chráněná.

Stojíme tak po celou skladbu, nemluvíme, mlčky se pohupujeme do rytmu, až do dveří vrazí Ty, viditelně opilejší, než byl před pouhými dvaceti minutami. „Už si na tebe vzpomínám!“ huláká, napřahuje ruku a hýbe prsty. „No tak. Ukaž mi tu fotku. Musím se ujistit, že mi to na ní sluší.“

„Ale ne…“ zaúpím a přikrčím se.

Nic netušící Connor se směje a přitom do Tye hravě strká. Bere mě za ruku a odvádí zpátky. „Ukážu ti zbytek domu.“ Connor mě tiskne k sobě, když se proplétáme domem a on mě představuje lidem. Myslím, že pár si jich pamatuju. Modlím se, aby si oni nepamatovali mě. Ani to, že jsem jim nejspíš vyznávala lásku. A rozhodně doufám, že si mě nepamatují s Ashtonem.

Jakmile máme prohlédnuté celé hlavní podlaží, vede mě Connor nahoru. „To je Grantův pokoj,“ kývne hlavou doleva. „Naproti má pokoj Ty.“ Když míjíme koupelnu, zamumlá: „Tos už viděla.“ Přikývnu, koušu se do dolního rtu a mračím se, jako by ta místnost sama provedla nějakou neslýchanou špatnost. Na konci chodby jsou dvoje dveře proti sobě. „Tady bydlí Ash,“ lenivě mávne rukou k otevřeným dveřím nalevo, za nimiž je vidět široká postel s tmavě šedým povlečením. Okamžitě si představím Ashtonovo tělo natažené na těch prostěradlech jako tehdy ráno v mém pokoji na koleji a břišní svaly se mi napnou.

Connor otevře dveře na pravé straně a vede mě do velké ložnice s dvojitou postelí a dvěma obřími okny. „Tenhle pokoj je můj,“ rozsvítí lampičku.

Jsem v Connorově ložnici. Přivedl mě sem z nějakého důvodu? Přelétnu očima prostor, na okamžik se zastavím na posteli. Myslí si, že budeme mít dnes v noci sex? Odkašlu si a prohodím: „Hezký dům,“ přičemž se otočím a všimnu si, že dveře zůstaly pootevřené.

Connor se opírá o stěnu a soustředěně mě pozoruje. „Patří mým rodičům. Koupili ho před dvěma roky, abych nemusel bydlet v kampusu. Tady bydlí v kampusu skoro všichni, ale na mě toho bylo kapánek moc. A kluci skočili po příležitosti nastěhovat se ke mně. Za byt a stravu neplatí skoro nic, takže jim to stojí za to.“ Přistoupí, aby mi shrnul hustý pramen vlasů za ucho, a zašeptá: „Klid, Livie. Nepřivedl jsem tě sem s nějakými úmysly.“ Položí mi ruku pod bradu. „Jen s jednou nadějí…“ Connor se skloní a jeho rty se zvolna přitisknou k mým, pohybují se, jako by mě vybízely k reakci. Působí to bezpečně a přívětivě a hezky.

To ovšem neznamená, že nejsem zkoprnělá hrůzou, jestli to všechno nedělám špatně, jestli mě Connor nebude taky litovat. Když se odtrhne, ptám se v duchu, jestli mi jedna opilecká noc stačila, abych se naučila základům líbání. S dolním rtem mezi zuby vzhlédnu k jeho očím, které mají tmavší odstín zeleně a lesknou se víc než normálně.

„Já jen…“ Svraštím čelo. „Nejsem moc zkušená.“

Vtiskne mi něžný polibek na čelo a zašeptá: „To nic. Abych byl upřímný, fakt se mi líbí, že jsi jiná.“ Jiná znamená v překladu panna? S druhým polibkem na čelo zvedne ruce, uchopí můj obličej z obou stran a tiše řekne: „Ať jde všechno hezky zvolna.“ Hezky zvolna. Co to znamená?

„Tak jo.“ Využiju pití k odvrácení pozornosti, zvednu kelímek ke rtům a dám si extra dlouhý doušek; jsem ráda, že mi pan Jack Daniel pomáhá zachovat klid.

„Prý ses nechala minulý týden tetovat?“

Jsem vděčná za rychlou změnu tématu. Samozřejmě i tak zasténám a obrátím oči v sloup. „Vypadá to tak. Ty máš nějakou kérku?“

Connorovy ruce klesnou z mého obličeje; pocuchá si jimi vlasy na temeni. „Kdepak, nenávidím jehly. Ash se mě pořád snaží ukecat, ale já odmítám.“

„Jdi pít s mou sestrou a skončíš s kérkou, ať se ti to líbí, nebo ne,“ zamumlám sarkasticky, ale v duchu provádím inventuru Ashtonových tetování, těch, co jsem viděla za střízliva, i těch druhých, která jsem si nějak zapamatovala – pták na vnitřní straně pravého předloktí, čínský nápis na pravém rameni, keltský symbol na levém prsním svalu, Irčanka na zadku…

A už mi zase hoří obličej. Krucinál.

„Na co myslíš?“

„Na nic! Chceš to vidět?“ vyhrknu, zaměřená na to, abych odvrátila jeho pozornost od sebe a své zvrácené mysli.

„Jasně. Totiž, není někde…“

„Jo. Totiž ne. Mám ho na zádech, takže ano, můžeš ho vidět.“ Vrtím hlavou nad svou potřeštěností, otočím se a shrnu si vlasy ke straně. Stáhnu si vzadu okraj trička. „Vidíš?“

„Jo.“ Dlouho se mlčky dívá. Ale nedotkne se toho a já se v duchu ptám, jestli se mu chce, nebo ne. Vůbec se to nepodobá tomu neandrtálskému zápolení předtím s Ashtonem. Velmi rychle poznávám, že Connor je v mnoha ohledech jeho pravý opak. Nechápu, jak můžou být nejlepší kamarádi. „Co to znamená?“

„Tak mi říkával táta,“ usměju se teskně.

„No…“ Connor mě jemně vezme za ruku a tričko se mi sveze zpátky na místo. Shrne mi vlasy nazpátek, jak byly, jemně je uhladí, pak se mi jeho dlaně usadí na ramenou. Vnímám, jak se naklání, až má ústa těsně u mého ucha. „Je to krása,“ zašeptá, hlas má zřetelně chraplavý, palci mi s mírným tlakem přejíždí sem a tam po zádech. A já vím, že přestože nemá žádné úmysly, nějaké představy Connor rozhodně má.

V téhle chvíli by mi měl nejspíš vypnout mozek. Ten sexy kluk, který mi dýchá do ucha, by mi ho měl naráz vysát z hlavy. Aspoň jsem vždycky předpokládala, že se to stává. Když jste poprvé v ložnici se sexy klukem a on málem říká, „jsem nadržený a jsem tvůj“, nehledáte únikovou cestu. Hledáte způsob, jak zamknout dveře, abyste z něj mohli strhat oblečení a dělat všechny možné věci, na které mozek nepotřebujete.

Ale problém je, že můj mozek je dosud nedotčený a nesděluje mi, že se chci zase opřít o jeho hruď a cítit jeho teplo. Zvládla bych dokonce i další polibek. Možná. I když, mám-li být k sobě upřímná, něco mi zrovna teď ani na tom nesedí.

Je to důkaz, že jsem divná? Možná se musím zase opít. Možná mi to pak sedne.

Nebo možná jen potřebuju čas, abych se s tím sžila.

Nebo bych to možná měla už prostě vzdát a jít do kláštera.

Hlasitost hudby se náhle zvýší, až rachotí sklo v okně. Se zdráhavým povzdechem mě Connor vezme za ruku a zamumlá: „Promiň. Radši půjdeme dolů. Na Tye přijdou policajti, jestli ho nepůjdu usměrnit.“

Cítím, jak mi ramena poklesnou úlevou, po obličeji se mi rozlévá spokojený úsměv, když odcházíme z jeho pokoje, protože vím, že získávám čas, který potřebuju. Dokud neuvidím zavřené dveře Ashtonova pokoje a červenou ponožku zavěšenou na klice. Vzpomenu si, jak Reagan mluvila o „kódu“.

„Myslela jsem, že Dana odjela domů.“

Connor potřese hlavou a ohlédne se na mě s vědoucím výrazem. „Taky že odjela.“

Kapitola devět

HRY

Studenti proudí do studené přednáškové síně na pondělní dopolední přednášku a já mířím dopředu. Celá první řada je prázdná, ale mně je to jedno, vyberu si místo u pultíku přednášejícího, místo žaludku mám jen uzlíček nervů, protože očekávám semestr plný těžkostí. Krátce jsem uvažovala o tom, že bych se z tohohle kurzu anglické literatury natruc odhlásila, když jsem viděla, jak doktor Stayner tvrdošíjně trvá na tom, abych dělala věci na základě toho, co chci – ne co chtějí ostatní – a tohle očividně chce někdo jiný než já.

Všichni se domnívají, že jsem geniální a známky mi jen tak padají do klína, protože exceluju v těžkých předmětech, jako je matematika a fyzika. Je pravda, že tyhle známky získávám snáz než většina ostatních. Látka je přímočará, černobílá, všechno je buď správně, nebo špatně. Potrpím si na jasné volby.

Zato předměty jako filozofie a dějepis a anglická literatura, do které se pouštím… ty mi prostě nedávají smysl. Pokud existuje nějaký vzorec k nalezení správné odpovědi, umím si s tím poradit. Ale v takových předmětech, jako jsou tyhle, vidím jen různé stupně správnosti a špatnosti a hodně se nadřu, abych je odhalila. Nakonec vždycky dostanu áčko – nikdy jsem nedostala z ničeho nic jiného než áčko, včetně tělocviku – ale ty známky mi rozhodně nikdy jen tak nespadnou do klína.

Dveře vedle tabule se otevřou a do místnosti vstoupí prošedivělý pán v černém roláku a brýlích s drátěnými obroučkami, nese si stoh knih a papírů ke stolu vpředu. Usměju se. Konečně něco odpovídá tomu, jak jsem si vždycky Princeton představovala.

„Ahoj, Irčanko.“

Chodící protipól studenta prestižní univerzity si sedne přímo vedle mě. Jeho vysoká postava vyplní celý prostor sedadla a zabere ještě kousek mého.

„Co tady děláš?“ zasyčím, když uvidím Ashtona v tmavých džínech a nebesky modrém tričku. Začínám v tom rozeznávat jeho typický styl – bez poskvrnky, ale ležérní. A taky si to může dovolit, protože má tělo, na kterém by vypadaly sexy i legíny s leopardím potiskem.

Posadí se zpříma a rozhlédne se po místnosti. „Je to přednáška profesora Daltona z anglické literatury, ne?“

„Já vím, co je to za přednášku!“ vyštěknu a pak ztlumím tón, protože postřehnu, jak po nás profesor od pultíku přejel očima. „Proč jsi tady ty?“

„Jsem student a přišel jsem na jeho přednášku,“ odpovídá zvolna s vážným výrazem. „Někteří z nás jsou tu kvůli serióznímu vzdělání, Irčanko. Nejen kvůli mejdanům.“

Mračím se na něj a bojuju s nutkáním praštit ho znovu pěstí do obličeje. V očích mu uličnicky zajiskří, načež rychle následuje ten pokřivený úsměv, v němž jsem se naučila poznávat Ashtonův patentovaný flirtovací tah. Který na mě očividně zabíral, když jsem byla opilá, ale rozhodně nezabere, když jsem střízlivá a naštvaná.

„Jsi třeťák.“

„Zřejmě toho o mně hodně víš, Irčanko.“

Zaskřípu zuby a jen na něj zírám, čekám na odpověď. Nakonec pokrčí rameny, okázale si otvírá zápisník a párkrát cvakne propiskou. „Potřeboval jsem ještě jeden předmět a tenhle byl volný.“

„Kecy!“ Vyhrknu dřív, než se stihnu zarazit. Tentokrát profesor vzhlédne od poznámek a zadívá se přímo na nás a já cítím, jak mi pod jeho pohledem rudnou tváře. Když sklopí zrak, obrátím se zpátky k Ashtonovi.

„Klid, Irčanko. Aspoň už znáš jednoho člověka v sále.“

Na tom něco je, pomyslím se, když se rozhlédnu po moři neznámých tváří. „A nejspíš budeš sedět vedle mě na každé přednášce?“

„Nevím. Vypadáš jako zuřivá studentka. Nejsem si jistý, jestli chci, aby si mě s tebou profesor spojoval.“

Okázale si od něj odsednu, čímž si vysloužím opovržlivé zafunění. „Takže to, žes viděl můj rozvrh, nemá nic společného s tím, že sis vybral tenhle kurz?“ zeptám se.

„Cože? Ty si myslíš, že jsem si ho vybral jen proto, že sem chodíš ty? Proč bych to dělal?“ Legračně zacuká obočím.

Dobrá otázka. Ale stejně to cítím v kostech: je tu kvůli mně. Prostě nechci vědět proč. „Jak ses sem vůbec dostal? Myslela jsem, že na tyhle přednášky je seznam čekatelů.“

Vidím, jak přejíždí prsty sem a tam po tom ošoupaném koženém pásku na zápěstí. „Znám jednu paní na studijním.“

„Možná tu, co sis s ní užíval v sobotu v noci?“ vyhrknu, v hlavě mi ještě plápolá obraz té pitomé červené ponožky potvrzující, jak je Ashton špatný.

Odmlčí se, pak se ke mně otočí a nakloní hlavu. „Žárlíš, Irčanko?“

„Na co? Že jsi takový hajzl, co odveze přítelkyni na letiště a za pár hodin už má v posteli jinou?“

„V posteli jsem žádnou neměl,“ řekne vzpurně, jazykem si zvolna přejede dolní ret. Bráním se nutkání to sledovat.

„Neměl?“ Vzdychnu úlevou. A pak si uvědomím, že jsem právě vzdychla úlevou. Proč vzdychám úlevou?

Vrtí hlavou, ještě párkrát cvakne propiskou. „Vestoje u zdi… ve sprše…“

Začnu si sbírat knihy, abych si přesedla, než profesor začne, ale Ashtonova ruka přistane na mé a přidrží ji. „Co na tom sejde? Stejně jsi byla v pokoji s Connorem, ne?“

„Ne, já…“ Horko mi stoupá po šíji. „Jen jsme si povídali.“ Vrtím hlavou. Nevím vlastně, proč na tom záleží. Co dělá za zády své dívky, to je hnusárna, ale má pravdu – mně do toho nic není. Jednou se mu to vrátí. „To je jedno, Ashtone. Jen jsem myslela, že lituješ, když své holce zahýbáš.“

„To jsem nikdy neřekl,“ odpoví tiše, pustí mou ruku a poposedne si, zatímco si profesor připevňuje mikrofon k límci a připravuje se zahájit přednášku. „Řekl jsem, že lituju, že jsem blbnul s tebou.“

Zuby se mi zatnou, protože moje hrdost utrpěla další ránu. „To jsme dva,“ zamumlám a doufám, že to vyznělo přesvědčivě, i když vím, že moje pocity se tím nijak nezlepší.

„Hezká sukně, Irčanko,“ zamumlá a velmi okázale přitom upírá pohled na moje stehna. Instinktivně si uhladím jednoduchou černou sukni a lituju, že není delší.

Následující hodinu se pracně snažím soustředit. Ashtonova slova mě tíží. Zachycuju útržky a zlomky toho, co říká profesor Dalton, někdy i celé sdělení. A pak nadskočím při doteku na koleni nebo na lokti. Poposedávám. Vrtím se. Několikrát se na Ashtona zamračím, ale buď to nezaznamená, nebo je mu to fuk. A nedělá si poznámky. Vidím, jak si čmárá na papír pár vět, ovšem pochybuju, že by nějak souvisely s přednáškou.

Když hodina končí, chce se mi rozběhnout do schodů. Nebo mu zabodnout propisku do nohy.

Profesor píše na tabuli náš první úkol a já slyším, jak Ashton mumlá: „Už si vzpomínám, proč jsem si tenhle předmět nikdy nechtěl zapsat.“

„Ještě je čas toho nechat,“ odseknu.

Ashtonovu nesnesitelně hezkou tvář zkřiví předstírané zděšení. „A netěšit se celý semestr dvakrát týdně z tvé příjemné společnosti? Nebesa, to ne!“

Rezignovaně potřesu hlavou. „Tak jo, vážně, Ashtone. Vycouvej.“

„Nebo?“

„Nebo… to povím Connorovi.“

„Ne, nepovíš,“ odpoví tiše.

„Proč? Protože si myslíš, že mě pak nebude chtít? Mám pocit, že se pleteš.“ Vůbec ten pocit nemám. Po pravdě řečeno, mám pocit, že Ashton má pravdu. Ale taky cítím nutkání mít nad ním navrch. Aspoň jednou, krucinál!

Nakloní se ke straně, až se přitiskne ramenem k mému, a zaševelí: „Ne… protože jsi do mě zamilovaná.“

Z hrdla mi unikne přiškrcený, bublavý zvuk.

Kdepak navrch.

Srdce mi buší v krku. Opravdu nevím, jak na to reagovat, ale vnitřní hlas mi říká, že musím, zčásti abych se obhájila, zčásti protože vím, jak rád mě přivádí do rozpaků. Musím párkrát polknout, než zformuluju slova. „Pokud láska k tobě znamená, že ti chci urvat koule, tak…“ Otočím se, abych na něj upřela pohled, o němž doufám, že je ocelový. Obličej má jen pár centimetrů ode mě, ale já necouvnu. „Ano, jsem do tebe šíleně zamilovaná.“

Kacey by na mě byla moc hrdá.

Nevím, jakou odpověď jsem čekala. Ještě nikdy jsem nikomu takhle nevyhrožovala. Možná jsem čekala, že se lekne, možná že si odsedne od té šílené holky, která mu slibuje zmrzačit genitálie? Rozhodně ne zase ten zatracený úšklebek. A mám dojem, že se dokonce naklonil ještě blíž. „Moc se mi líbí, když se tak čertíš, Irčanko.“ Popadne jednu mou knihu a načmárá něco na vnitřní stranu desek, pak tam zastrčí složený kus papíru. „Zrovna jsem si vzpomněl… chodil jsem na tenhle předmět už před třemi lety. Exceloval jsem v něm. Zavolej mi, kdybys potřebovala pomoct s referátem.“ S těmi slovy sebere svůj zápisník. Otočím se na sedadle a sleduju, jak pádí do schodů, přičemž se na něj upírají pohledy víceméně všech holek a několika kluků v sále, ještě než nás profesor oficiálně propustí.

Potřesu hlavou, otevřu knihu a přečtu si „Irčanka miluje Ashtona“ s velkým srdcem a telefonním číslem, načmáraným napříč přes vnitřní stranu desek. „Krucinál,“ zamumlám. Právě znehodnotil učebnici za dvě stě dolarů tou přezdívkou, na kterou jsem se pořád ještě nezeptala. Dobrá zpráva je, že už na tyhle přednášky nebude chodit.

Zvědavě rozložím dopis.

Jediné, čeho lituju, je, že to skončilo. A já jsem ten, kdo žárlí. Nepříčetně.

Srdce se mi rozbuší jak zběsilé.

„Pěkná sukně,“ říká a jeho ruce mi vyjíždějí po nahých stehnech, žár z nich stoupá vzhůru. Stojím před ním a on sedí na okraji postele. A já se chvěju. Silné prsty se mi ovinou zezadu kolem stehen a tisknou, nebezpečně blízko míst, kterých se ještě nikdy nikdo nedotýkal. Moje tělo na něj ale reaguje. Srdce mi prudce buší, dech se mi zrychluje a cítím, jak vlhnu. Sune ruce nahoru, zahákne palce za gumu mých kalhotek. Stahuje je dolů, až samy od sebe spadnou na podlahu. Vystoupím z nich.

„Pojď sem.“ Ukáže si na klín a já poslechnu, nechám si navést jedno koleno na jednu stranu a druhé na druhou, takže na něm sedím obkročmo, rukama svírám jeho ramena a žasnu nad jejich pevností. Vyhrnuje mi sukni až k pasu a já okamžitě zrozpačitím. „Dívej se na mě,“ nařizuje, a tak se dívám, sleduju, jak se jeho tmavé oči upírají do mých, nespouštím z něj zrak. Ani se nepohnu, dívám se mu do očí, i když mi druhou ruku sune vzhůru po vnitřní straně stehna. Dech se mi zadrhne, když se mě dotkne. „Dívej se pořád na mě, Irčanko,“ šeptá a zasouvá prsty dovnitř, nejdřív jeden, pak druhý…

Prudce se probudím, lapám po vzduchu, učebnice, co mi leží na břiše, sklouzne a hlasitě bouchne o podlahu. Proboha. Co to sakra bylo? To byl sen. Právě jsem si dala odpoledního šlofíka s nemravným snem o Ashtonovi. Sakra. Posadím se na posteli a rozhlédnu se. Jsem sama. Díkybohu, jsem sama! Mezi stehny mám podivně nepříjemný pocit. Je to… frustrující? O tomhle pořád mluví Storm a Kacey?

Lituju, že si to nestihnu přebrat. Ale někdo mi klepe na dveře. To mě asi původně probudilo. Kdyby se ten sen nepřerušil, měla bych v něm s Ashtonem sex? Ne… můj mozek si něco takového ani nedokáže vymyslet.

Kdybych nebyla tak vyplašená, možná bych se podívala do zrcadla. To by bylo chytré. Jenže Ashton a zřejmě všechno, co s Ashtonem souvisí, mě proměňuje v lidoopa.

A tak jednoduše otevřu dveře.

„Connore!“ zvolám s přehnaným nadšením, překvapením vykulím oči.

Vidím, jak sjede pohledem dolů, a sleduju ho, když hodnotí moje obnošené legíny a tátovo staré tričko s logem Princetonu – o tři čísla větší, než bych měla mít. „Co tady děláš?“ Kradmo si pročísnu rukou vlasy. Nepotřebuju zrcadlo, abych věděla, že jsou šíleně rozcuchané.

Vstoupí s nenuceným úsměvem, ukáže to, co držel v jedné ruce za zády. „Tumáš.“

Nakloním hlavu, svraštím čelo a prohlížím si to. „Čtyřlístek?“

„Aby ti mě připomínal, když jsi tady a pěkně se učíš.“

„Páni.“ Polknu a tváře mi zahoří. Ano, to jsem tady dělala. Pěkně jsem se učila. „Děkuju.“ Snažím se zpomalit dech a působit normálně.

„Jak jde učení?“

„Moc práce. Už se topím v anglické literatuře.“

„Líbí se ti?“

„Je to… zajímavé.“ Ruka podvědomě přejede po složeném dopise, který mám v kapse. Po tom, který je trvale zmačkaný, jak ho pořád skládám a rozkládám, přejíždím prsty po okrajích a snažím se mu přijít na kloub. Snažím se pochopit svou reakci na něj a proč se mi z něj tak točí hlava, i když bych se měla zlobit. Jako by Ashtonovo sdělení, že nelituje toho, co se stalo, dávalo teď mému mozku oprávnění vytahovat nepatřičné vzpomínky z té jediné noci ve znepokojivě častějších intervalech a pokaždé jsem pak zardělá a rozhozená a neschopná se soustředit. Dokonce i Reagan si toho všimla.

„Tak to tě nebudu zdržovat.“ Vykviknu, když mě Connor popadne kolem pasu a zvedne na horní palandu. Vzhledem k tomu, že vážím dvaašedesát kilo, to není nic snadného. Ale na druhé straně by mě to nemělo překvapovat, uvědomím si, když zaznamenám, jak se mu rýsují paže v šedě proužkované košili, kterou má dneska na sobě. Není tak vysoký ani mohutný jako Ashton, ale je skoro stejně dobře stavěný.

Ashton… Myšlenky se mi pořád vracejí k Ashtonovi.

Connor sjede dlaněmi od mého pasu a položí mi je na kolena. „Zítra jdeme do Shawshanks. To je místní bar. Chceš jít taky?“

„Jasně,“ usměju se a kývnu.

„Víš to jistě? Bude tam totiž Ty.“

„V kiltu?“

„Ne, v tom by ho tam nepustili,“ směje se Connor a vrtí hlavou, jako by se na něco rozpomněl. „No, každopádně teď už ne.“

„No, Tye zvládnu.“

„Jo? A co Ashtona?“

Žaludek mi udělá přemet. Jak to myslel? Co Connor ví? Co…

„Vím, že po minulé sobotě z něj nejsi nijak nadšená. Viděl jsem, jak ses zatvářila. Víš, potom, co odvezl Danu…“ Slova vyznějí do ztracena, jako by to nechtěl říct.

„Myslíš jako, když se choval jako záletné čuně?“ Nevím, proč jsem to řekla. Možná mi to, že vyslovím něco tak zlobného, připomene, proč je Ashton úplně špatný a že bych měla ten zatracený kus papíru spálit a svému podvědomí pohrozit lobotomií. Kousnu se zevnitř do rtu. „Pardon. Nemyslela jsem to tak. Docela.“

Connor mi láskyplně stiskne koleno. „No, jsem rád, že ti nepřipadá tak úchvatný jako zřejmě všem ostatním ženským na téhle planetě. Ale není zas tak špatný. Jenom většinou nemyslí mozkem.“ Stoupá po příčkách žebříčku, až je na úrovni mého obličeje, pak se nakloní a políbí mě. Tentokrát cítím, jak mi jazykem přejede po dolním rtu a něžně hledá cestu, aby se dotkl mého. Nikdy se nevnucuje, nikdy nenaléhá. Je prostě… milý. „Uvidíme se zítra, Livie,“ zaševelí. Pak seskočí, vrhne po mně široký úsměv, mrkne a vyjde ze dveří.

Žuchnu zpátky na postel, držím čtyřlístek, zavírám oči a myslím na Connora. Jo, vím, že rodiče by z něj byli nadšení, doktore Staynere. Nejsem blbá. Vím, že by ho vybrali ze stohlavého zástupu už jen kvůli jeho úsměvu. To je v pořádku. Je to kluk, o jakého by stáli. Je to kluk, po němž všechny holky touží.

Uslyším pípnutí a cvaknutí a vteřinu poté vstupuje do pokoje Reagan, zadýchaná, protože si byla zaběhat. „Zrovna jsem potkala Connora. Vypadal spokojeně. Zase jsi měla divoký sex?“ žertuje mezi funěním a svírá si bok, jako by trpěla bolestmi.

„Je fakt sladkej, Reagan.“ Převalím se na břicho, položím si bradu na ruce. „Věděla jsi, jak je sladkej?“

„Věděla. Ke svým přítelkyním se prý chová fakt dobře.“

Hm… Nevím proč, ale z nějakého pitomého důvodu jsem si vůbec nepředstavovala Connora s nějakou jinou. Ashtona jsem si představovala se všemi ostatními a dělalo se mi z toho nanic. Ale Connor je krásný, chytrý třeťák. Samozřejmě už měl přítelkyně. A nic si nenalhávejme, Connor měl i sex. Patrně mockrát. V duchu se ptám, jak pomalu je ochotný se mnou postupovat. „Kolik přítelkyň myslíš, že měl?“

„Dvě nebo tři za tu dobu, co je tady.“ Reagan odkopne boty. „Celý první ročník byl sám. Bože, tenkrát jsem do něj byla fakt úplný blázen!“ Udělá grimasu. „Taky jsem měla rovnátka a tlustej zadek. To je z toho, když je člověk malý a má ženskou figuru. Kdybych pořád neběhala… Bacha!“ Stáhne si tričko přes hlavu a hodí ho na podlahu, na hromadu svého ostatního oblečení. Reagan není zrovna nejpořádnější. Ale mně to nevadí. K jejímu divokému vystupování se to hodí. „Víš co, mohla bys začít běhat se mnou!“

„Nejsem zrovna kolektivní typ,“ varuju ji s grimasou. „Nejspíš ti uteču.“

Pokrčí rameny. „To nevadí, umím zabrat.“

„Možná. Někdy.“ Třeba se mi běhání zalíbí. To nebudu vědět, dokud to nezkusím.

Zatím můžu pracovat na tom, abych zklidnila ty motýly, co se mi rojí v břiše, když teď vím, že zítra večer se sejdu s Ashtonem.

Ne, Connore, tvůj nejlepší kamarád mě neláká. Vůbec ne.

Kapitola deset

ŽÁRLIVOST

Connora zná každý. Aspoň to tak vypadá, když jdeme za obsluhou přes hospodu. Nalevo ode mě mává nějaký kluk. Napravo jiný pumpuje pěstí. Míjíme stůl, kde sedí čtyři mladé ženy. „Ahoj, Connore!“ zavolá jedna. Blýskne po nich úsměvem, zdvořile kývne a jde dál. V té chvíli na mně všechny čtyři spočinou očima a já se proměním v tu žábu z hodiny biologie v desáté třídě. V tu nešťastnici pod mým skalpelem. Diskrétně ustoupím, abych se jim ztratila z očí, a nakonec vrazím do Connora. „Promiň,“ zamumlám. Ale on jen ukáže ty dokonalé bílé zuby. Zřejmě mu nevadí, že mě má v patách. Nikdy mu nic nevadí.

Hezká servírka, čtyřicátnice, nás uvede ke stolu pro šest osob a sundá z něj ručně psaný nápis Rezervace. „Díky, Cheryl,“ řekne Connor.

Poplácá ho po rameni. „Co si dáte?“

„Coronu pro mě a Jacka s colou pro Livii. Viď, Livie?“

Jen kývnu hlavou, zatínám zuby a bojuju s nutkáním veřejně oznámit, že je mi teprve osmnáct a tenhle podnik by měl mít rozum a nenalévat mi alkohol. Mám ten falešný průkaz, který mi dala sestra, ale bojím se ho použít. Kdyby mě obsluha požádala, abych ho vytáhla z peněženky, asi omdlím.

Cheryl mě však nelegitimuje. Jen přikývne a odchází, sklopí oči, aby si mohla pořádně prohlédnout Connorův zadek, když ho míjí.

„Dneska by to mohlo být dobré. Na kapelu máme sedadla v první řadě,“ ukáže Connor na pódium přímo před námi.

„Já myslela, žes říkal, že tady stoly nerezervují.“

Connor kývne a znovu postřehnu ty dolíčky. „Dáváme Cheryl pěkné dýško, tak se o nás stará. Má nás ráda.“ Ano, už jsem si všimla, co má na tobě nejradši… V duchu se ptám, jakou formou jí asi dává spropitné Ashton, ale spolknu to dřív, než stihnu udělat další poznámku o záletném čuněti. Koneckonců, je to Connorův nejlepší kamarád. A záletné čuně.

Rozepnu si zip a přehodím bundu přes židli, zrakem přejedu Shawshanks. Je to velký, otevřený prostor, samé tmavé dřevo a kouřové sklo. Jednu stěnu – celou z neomítnutých cihel – pokrývá ekletická směsice výtvarného umění, rozvěšeného nazdařbůh. Vzadu je bar ode zdi ke zdi, na kterém je vidět nejmíň dvacet mosazných píp. Čtyřpatrový regál za barmanem poskytuje štamgastům možnost vybírat z nespočtu lihovin. Na druhém konci – na tom konci, kde sedíme – je pódium a taneční parket.

„Zvou sem skvělé kapely,“ všimne si Connor, jak civím na nástroje.

„Proto je tady nabito?“ Všechny stoly jsou obsazené, většinou lidmi ve věku vysokoškoláků.

Connor napůl pokrčí rameny. „Až se škola opravdu rozjede, trošku to tu prořídne. Lidi se tady hodně zaměřují na učení. Ale vždycky je někde nějaký mejdan, někdo trochu vypouští páru. Obyčejně v jídelních klubech. Dneska bychom byli v Tiger Inn, kdyby nezavřeli výčep kvůli opravě, protože jim tam něco teče. Tady.“ Ukáže na židli. „Sedni si sem, než…“

„… než dorazí Tavish!“ zaduní mi v uchu Tyův bujarý hlas a dvě mohutné paže se mi ovinou kolem pasu. Zvedne mě ze země a roztočí dokolečka – jen taktak mine přicházejícího Granta a Reagan – načež mě zase postaví čelem k pódiu. Než stihnu znovu nabýt rovnováhu, Ty se vsune na místo, které jsem se chystala zaujmout. „A obsadí nejlepší křeslo v podniku!“ dokončí řeč.

„Hele!“ vyštěkne Connor a já postřehnu v jeho hlase podrážděnost; za normálních okolností spokojený obličej mu zhyzdí vzácně zamračený výraz.

„To nic. Vážně.“ Pro jistotu ještě stisknu Connorovi předloktí, právě když se Grant nakloní, aby mě políbil na tvář a současně vlepil Tyovi záhlavec.

„Ahoj, Livie!“ volá Reagan a rozepíná si zip u bundy.

„Čau, Reagan. Minuly jsme se na koleji,“ nervózně polknu a kradmo se rozhlížím po místnosti, hledám Ashtona. Nevím jistě, jak se teď mám v jeho společnosti chovat. Vůbec netuším, jak se bude chovat on v mé společnosti.

„Nestihla jsem to zpátky včas, tak jsem se sešla s Grantem a přišli jsme spolu.“ Reagan střelí potají pohledem po Grantovi a usedne vedle něj.

„Jo?“ Koušu se zevnitř do tváří, abych se nešklebila, a zeptám se: „Jaká byla přednáška z politologie?“ Reagan si nabrala všechny možné předměty: ve třech různých rozhovorech mi sdělila, že uvažuje jako o hlavním oboru o politologii, architektuře a předevčírem o dějinách hudby. Myslím, že Reagan nemá zdání, kam se po Princetonu vydá. Nevím, jak může s takovouhle nezakotveností večer vůbec usnout.

„Hodně politická,“ podotkne suše.

„Hmm. Zajímavé.“ Zajímavé, protože jedna z jejích spolužaček, Barb, zaskočila do našeho kolejního pokoje s fotokopiemi poznámek pro Reagan, která to nestihla na přednášku. Reagan očividně lže, ale nevím proč. Tuším, že to nějak souvisí s tím štíhlým klukem po jejím boku. Kdybych jí chtěla oplatit… no, všechno… zeptala bych se jí přede všemi. Ale neudělám to.

„Kdo dneska hraje?“ zeptá se Ty a hlučně bouchá nápojovým lístkem o stůl.

„Ty vole, tohle číšnici nepřivolá a ty budeš vypadat jako totální idiot,“ zamumlá Grant a vyškubne mu tu věc z ruky.

Ty se usmívá od ucha k uchu. „Cožes to říkal, Grante?“

„Říkal jsem ‚pěknej pupek‘. Dej si ještě pytlík chipsů.“

Ty se místo odpovědi poplácá po břiše. Pivní pupek nijak nepřipomíná. Usrknu ze své sklenice a všechny si je zvědavě prohlížím. Žádný z těch kluků na sobě nemá ani gram tuku, nikde. Jejich těla jsou velice rozdílná – Ty je menší a rozložitý, Grant vysoký a štíhlý, Connor představuje ideální rovnováhu výšky a tělesné stavby – ale všichni jsou stejně vypracovaní. Řekla bych, že to bude náročným tréninkem, kterému je podrobuje Reaganin táta.

„Co kdo pije?“

Moc mi vadí, že se mi zrychlí tep, když ten hlas uslyším. Vadí mi to, protože mi obvykle taky naskočí vzpomínka na jeho ústa u mých. Přetrvává ve mně jako cukrová pachuť, které se nemůžu zbavit – ani když vedle mě sedí Connor. Zastrčím si pramínek vlasů za ucho, diskrétně se ohlédnu a uvidím Ashtona, který zvolna přejíždí očima přítomné, jednou rukou se nepřítomně škrábe na pokožce nad opaskem. Tričko mu povylezlo právě tak vysoko a džíny má spuštěné právě tak nízko, abych viděla obrys V tam, kde mu začíná pánev. Dech se mi zadrhne, vybavím si tytéž obrysy ve svém pokoji před necelými dvěma týdny. Jenže tenkrát na sobě neměl ani nitku.

„Dobrý, Irčanko?“

Jen co uslyším to jméno, pochopím, že mě přistihl, jak na něj zírám. Zase. Kradmo kouknu po Connorovi, ale uleví se mi při zjištění, že se věnuje Grantovi. Zakloním hlavu a spatřím Ashtonův vědoucí úšklebek.

„Všechno v pořádku,“ vsunu si brčko do pusy a dopřeju si obzvlášť dlouhý lok. Jack v nápoji je silný, což je dobře, protože to znamená, že teplé mravenčení mnou začne proudit rychleji. A dneska večer budu potřebovat všechno teplé mravenčení světa, jestli tu bude Ashton. Taky se ze mě stane alkoholička, jestli to takhle půjde dál.

„Hele, proč jsme ti vůbec začali říkat Irčanko?“ zeptá se Ty, zatímco se Ashtonova krásná postava spouští na sedadlo vedle mě. Sedí s koleny ohnutými a roztaženými, vůbec mu nevadí, že vniká do mého prostoru, že se kolenem opírá o mé.

Dobrá otázka. Na kterou nemusím nezbytně znát odpověď. Chystám se spolknout doušek a vysvětlit, že Cleary je irské jméno, ale Ashton mě předejde dřív, než ze sebe stihnu něco vypravit, a oznámí silným hlasem, který nemůže přeslechnout nikdo u našeho stolu a nejspíš ani u těch okolních. „Protože nám říkala, že chce šukat nějakýho Irčana.“

Karamelově zbarvená tekutina mi exploduje z pusy, postříká celý stůl, zacáká tričko Reagan i Grantovi a já se začnu dusit. A modlím se, abych se udusila. A kdyby to nešlo, tak se modlím, aby mi někdo nalil do sklenice louh, takže bych se mohla začít svíjet v křečích a skoncovat s touhle hrůzou.

Mé modlitby však zůstanou nevyslyšeny a zanedlouho mi nezbude nic než planoucí tváře, s nimiž poslouchám, jak Ty řve burácivým smíchem, až se po nás otáčí půlka baru. Dokonce ani Grant a Reagan nedokážou zachovat vážnou tvář, zatímco ze sebe stírají moje pití. Nedokážu se podívat Connorovi do očí. Neřekl ani slovo. Co jestli tomu věří?

Se zuby zaťatými tak pevně, až si říkám, že snad popraskají, se otočím k Ashtonovi s úmyslem probodnout ho pohledem. Jenže on se na mě ani nedívá. Pilně si čte v nápojovém lístku. A usmívá se, očividně je na sebe hrdý.

Nevím, co jsem od něj dneska večer čekala, ale takováhle poznámka to rozhodně nebyla. Jestli hned neodejdu, Connor bude svědkem toho, jak se měním v Tarzana a skáču jeho nejlepšímu kamarádovi na hřbet. Skrz zaťaté zuby nazdařbůh procedím: „Hned jsem zpátky.“ Moje židle hlasitě zaskřípe o podlahu, když ji odstrčím a prchám na toaletu.

Jakmile jsem bezpečně zamčená v kabince, opřu se čelem o chladné dveře a párkrát do nich bouchnu. Takhle to od nynějška bude? Co s ním mám dělat? Jsem zvyklá, že mě škádlí sestra a Trent a Dan a… no, vlastně všichni. Baví je, když se červenám, protože jsem odjakživa tak nesvá, když se o těchhle věcech mluví. Jenomže proč se mi vaří krev v žilách, když to dělá Ashton?

Možná chce, abych před Connorem ztratila klid. Jestli v tom dopise byla pravda a on na svého nejlepšího kamaráda žárlí, pak by mohl Connora účinně zastrašit, kdyby ho přesvědčil, že jsem cvok. Ne… to by bylo moc práce na kluka, co má přítelkyni a na střídačce už na něj čekají rychlovky na jednu noc. Krucinál! Moc o tom přemýšlím. Analyzuju a přeháním to, mířím k posedlosti. Právě proto jsem se až do nynějška klukům vyhýbala. Člověk z nich blázní.

A právě proto taky musím přestat myslet na Ashtona a zaměřit se na „hezky zvolna“ Connora.

Pálí mě oči, když vyhrabu z kabelky telefon, abych poslala sestře textovku:

Ashton je sráč.

Odpověď od ní přijde takřka okamžitě:

Obří sráč.

Rychle odepíšu, hraju tu hru, kterou jsme hrály odmalička – pořád je dětinská, jenže teď barvitější.

Obří malomocnej sráč.

Obří malomocnej sráč, co si hraje na penis jako na bendžo.

Hihňám se té představě, když píšu:

Obří malomocnej sráč, co si hraje na penis jako na bendžo a přitom zpívá „Old McDonald“.

Místo odpovědi přijde tentokrát obrázek – Ashton ohnutý přes tatérské křeslo, muž s tetovací pistolí v ruce. Ashtonova tvář je zkřivena příšerným a přehnaným strachem.

Vybuchnu smíchem, napětí mi klouže z ramen. Kacey vždycky ví, jak mi zlepšit náladu. Ještě se hihňám a ťukám jí odpověď, když se s vrznutím otevřou dveře. Připlácnu si dlaň na ústa.

„Vidělas, kdo je tady?“ zeptá se nosový ženský hlas.

„Jestli mluvíš o Ashtonovi… jak by se dal přehlídnout,“ protáhne jiný hlas a místností se rozlehne zvuk vody zurčící z kohoutku.

Nastražím uši. Odešlu Kacey textovku se sdělením, že ji mám ráda. Pak nastavím zvuk telefonu na „ticho“.

„Sedí ale u stolu s dvěma holkama,“ pokračuje druhý hlas.

Už to vím jistě. Mluví o mém Ashtonovi. Totiž – ne o mém Ashtonovi, ale… Tváře mi hoří. Patrně bych to neměla poslouchat. Ale už je pozdě; teď nemůžu odejít. Jsem jedna z těch holek.

„No a? Když jsem tu byla posledně, taky tady byl s holkou, a stejně jsem s ním šla domů já,“ zaševelí první hlas nadutě a já si ji představuju, jak se předklání, aby si před zrcadlem nanesla rtěnku. Zasténá: „Bože, to byla skvělá noc.“

Tohle už je mi jednoznačně nepříjemné. To poslední, co chci slyšet, jsou podrobnosti o Ashtonových nemravnostech. Jestlipak tuhle taky pronásledoval až na přednášku a znehodnotil jí učebnice srdíčky a svým číslem?

Buď si nevšimla, že je někdo v kabince, nebo je jí to jedno, protože pokračuje: „Dělali jsme to vzadu na terase. Pod širým nebem. Mohl nás vidět kdekdo!“ šeptá vzrušeně. „A znáš mě… jsem hodně slušná…“ Obrátím oči v sloup a usoudím, že Ashton ji nejspíš moc pronásledovat nemusel. „Ale s ním… Panebože, Keiro. Dělala jsem věci, které by mě nikdy ani nenapadly.“

To jistě, děvko.

Ruka mi vyletí k ústům, i když mi ta slova naskočí jen v hlavě, šokuju sama sebe svou zlobou. Vteřinu se bojím, jestli jsem to snad nepronesla nahlas.

Nejspíš ne, protože nosový hlas dodá: „Je mi jedno, s kým tu je. Dneska odchází se mnou.“

Zavřu oči a obejmu si ramena pažemi, bojím se, abych nekýchla nebo nezakašlala nebo nezašoupala nohama moc hlasitě, protože by poznaly, že poslouchám, a až bych se pak vracela, všimly by si, že sedím s ním u stolu. A došlo by jim, že jsem poslouchala za dveřmi.

Naštěstí si jen přišly upravit nalíčení a zahorovat nad Ashtonovými světobornými sexuálními dovednostmi, takže zakrátko toaletu uvolní a já můžu uprchnout z kabinky a umýt si ruce. A v duchu se ptát, jestli se to té záhadné dívce povede. Nejspíš ano. Žaludek se mi při té představě sevře.

„Tady jsi.“ Do dveří vpluje Reagan. Zhluboka vzdychne a poplácá mě po zádech. „Nikdy toho nenechá, jestli budeš takhle reagovat. Musíš se na to vykašlat.“

„Já vím, Reagan. Já vím. Máš pravdu. Prostě mi to nejde.“ To je překvapující, vzhledem k tomu, že jsem vyrůstala s královnou rázných replik. Ale jestli se ho nenaučím zvládat, „hezky zvolna“ Connor mi „rychle a rázně“ uteče.

„Přejdi to smíchem.“ Láskyplně mi stiskne rameno cestou ze dveří.

Pak se rozpomenu na tu Ashtonovu fotku, kterou mi Kacey právě poslala. Vím, že je to dětinské, ale zvednu telefon, mstivé vzrušení mě nutí k úsměvu. „Koukni na tohle, Reagan.“ Než dorazíme ke stolu, slzy nám tečou po tvářích, jak se strašně smějeme.

Connorovy zelené oči zajiskří směsicí překvapení a pobavení, když mi přidržuje židli. „Co je tu tak k smíchu?“ Ať už na něj Ashtonova poznámka předtím zapůsobila tak nebo onak, není to poznat.

„Ale nic,“ řeknu ledabyle, hodím do sebe zbytek pití a vezmu si čerstvé, které někdo objednal, zatímco jsem byla pryč, přičemž záměrně ignoruju Ashtonův pozorný pohled.

„Ukaž mu to, Livie,“ žádá Reagan s uličnickým úsměvem a dodá: „Víš, co se říká o pomstě…“

Zašklebím se a zvednu telefon.

Ještě nikdy jsem neslyšela tři dospělé chlapy tak výt smíchy jako Connora, Granta a Tye, když fotku uvidí. Ty tleská a huláká: „To musíme nechat zvětšit a pověsit na zeď!“ Pak napodobuje výraz v Ashtonově tváři, vydává tlumené hrdelní zvuky a ukazuje na spolubydlícího, který nemá zdání, co se děje, protože úmyslně držím telefon tak, aby na něj neviděl.

Natáhne se přede mě svalnatá paže, aby popadla telefon, ale na to jsem připravená, telefon vypnu a strčím ho do kapsy. Vtáhnu do pusy brčko a beze spěchu cucám pití. Kluci se ještě smějí, když stavím sklenici na stůl a skládám ruce na kolena. Risknu pohled Ashtonovým směrem a uvidím, jak mu hravě jiskří v očích, přičemž se kouše zevnitř do tváří. Nepochybně přemýšlí o všech možných způsobech, jak mi to oplatit. Napůl se přímo děsím toho, co z něj vypadne, protože to ze mě nejspíš udělá hořící kouli ponížení.

„Ahoj, Ashtone.“ Ohlédnu se a uvidím nádhernou Latinoameričanku, třepetající dlouhými nalíčenými řasami na Ashtona. Okamžitě poznám hlas z toalety, jenže teď vyladila na maximum tón „pojď-se-mnou-domů“.

Ashton se hned neotočí, aby ji vzal na vědomí. Dává si na čas, zvolna se otáčí, zvedá paži, aby si ji položil na opěradlo. Když je konečně čelem k ní, přejede zrakem její svůdné, vytrénované tělo.

Obrátím oči v sloup, mám nepřekonatelnou chuť plácnout ho po hlavě.

„Ahoj?“ řekne konečně Ashton a podle toho, jak na konci stoupne hlasem, není poznat, jestli je to pozdrav „známe-se-odněkud?“, nebo „proč-mě-otravuješ?“. Určitě to není jasné ani jí, protože si nervózním kmitnutím jazyka olízne rudé rty. „No… poznali jsme se vloni. Chci se zeptat, jestli se pak nechceš stavit na sklenku.“ Ukáže směrem nalevo s koketním pohozením dlouhými zvlněnými černými vlasy, ale všimnu si, že její hlas je o maličko méně smyslný, o trochu nejistější.

Zvolna přikývne, zdvořile se na ni usměje – není to jeho koketní úšklebek – a řekne: „Fajn, díky.“ Pak jeho paže sklouzne dolů a tělo se obrátí znovu k našemu stolu. Napije se a koukne na telefon.

Ohlédnu se a vidím, jak dívka tiše odchází, její exhibicionistické ego je mnohem menší, než když přišla.

Mělo by mi jí být líto. Nebyl přímo zlý, ale rozhodně ani přívětivý.

Vím, že by mi jí mělo být líto.

Ale není. Nechci, aby s ní šel domů. Ani se žádnou jinou.

Takže místo toho cítím, jak mi v hrudi stoupá bublina úlevy. Bublina, která mě přinutí vyhrknout takovou blbost jako: „Slyšela jsem, jak o tobě mluví na toaletě.“ Jen co ze mě ta slova vyjdou, lituju toho. Proč mu to sakra povídám?

„Jo?“ Ashton po mně přejede pohledem. „Co říkala?“ Podle toho, jak mu v očích jiskří poznání, pochopím, že si ji pamatuje a že má jasnou představu o tom, co asi vykládala.

Znovu se velmi dlouze napiju. Ashtonův pohled se sveze k mým ústům, zarazím se a zvednu sklenici, abych si zakryla rty. Jeho úsměv se rozšíří. Baví ho vyvádět mě z rovnováhy. Ten kluk je tak zatraceně sebevědomý, až je mi z toho nanic. Netoužím tomu ještě napomáhat tím, že bych řekla pravdu. „Že už měla lepší.“

Kde se to ve mně bere? Zlé dvojče mého podvědomí?

Nejspíš je to správná odpověď, protože u stolu exploduje další salva smíchu. Tentokrát je to Grant, kdo hlučně plácá dlaněmi o stůl a ohrožuje tím pití nás všech. Ať se snažím, jak chci, nedokážu ovládnout široký, pitomý úsměv, který se mi rozlévá po tváři, když pozoruju, jak Ashton rudne.

Konečně. Sice dneska možná umřu trapností, ale aspoň nepadnu bez boje.

Nemám zdání, co dál čekat. V Ashtonových svítících očích se většinou moc špatně čte, až na to, že vím, že znamenají problém. Když mi tedy jeho ruka přistane na koleni a sune se mi nahoru a dolů po stehně – ne tak vysoko, aby to bylo úplně nepatřičné, ale dost na to, aby mě zaplavilo nepříjemné horko – začnu očekávat trýznivě pomalá muka, jako kdyby mě svlékal do naha před obecenstvem.

„Já věděl, že to v sobě máš, Irčanko,“ řekne však pouze. Nakloní se nad stůl a zavolá: „Tak co, Connore… Myslíš, že vydržíš pár drinků, abys mi v noci nenačural do bot?“

Hlava se mi otočí právě včas, abych postřehla, jak Connor zvedne obočí se zábleskem překvapení, tváře mu zrůžoví. Odkašle si, koukne po mně a zamumlá: „To byl Ty.“

Něčí ruka plácne do stolu. „Já nikdy, nikdy nemočím nikomu do bot!“ zvolá Ty rozhořčeně.

„Jo? A co moje holínky?“ opáčí Grant trpce.

„Ty hnusný červený chlupatiny? Ty si o to říkaly.“

„Ve zkouškovým jsem kvůli tobě týden neměl zimní boty, debile! Málem jsem zmrznul!“

„Když je řeč o zmrznutí, pamatujete, jak tenkrát trenér našel Connora ráno před velkým závodem nahýho a s vystrčeným zadkem v jedný lodi?“ zavzpomíná Ashton, protáhne se na židli, zvednuté ruce skládá v zátylku a šklebí se. „Málem tě vyhodil z týmu.“

„Jo, o tom jsem slyšela!“ Reagan si přiloží ruce k ústům, aby zakryla spadlou bradu. „Páni, táta byl ale pekelně vytočenej!“

Chichotám se a kouknu po Connorovi, který na mě mrkne a pak odsekne: „Zdaleka to nebylo tak zlý, jako když jsi tenkrát skončil v želízkách, svlečenej a okradenej od toho transvestity v Mexiku.“

Podaří se mi nepoprskat nikoho než sebe, když mi pití podruhé exploduje z pusy.

Ashton se natáhne, vytrhne mi sklenici z ruky, jeho prsty sjedou po mých a vyšlou mi do celého těla šok. Jako by tak působil každý jeho dotek. „Doneste někdo Irčance bryndák.“

Následující dvě hodiny kluci vyprávějí historky o svém opileckém hýření – ve většině z nich se někdo probouzí na veřejných místech nahý – a já si dopřeju uvolnění. A věřím, že pobyt v Ashtonově přítomnosti možná přece jen nebude tak nesnesitelný. Než kapela zahájí vystoupení, všichni už pociťujeme účinky alkoholu a špinavé prádlo je vyprané do posledního kousku – obzvlášť Ashtonovo a Connorovo. Jako by se celý večer trumfovali.

Přes kapelu se špatně mluví, takže sedíme a posloucháme. Connor má paži přehozenou přes opěradlo mé židle, palcem mi brnká o rameno do rytmu hudby. Je to místní alternativní kapela, hraje hlavně cover-verze, ale i pár vlastních písniček. A jsou fakt dobří. Dokázala bych se i soustředit, kdyby se Ashtonova noha pořád neotírala o mou. Pokud nepřehodím nohy přes Connorův klín, zřejmě se jí nedokážu zbavit.

Když si dá kapela první přestávku a znovu se ozve nudná hudba ze satelitního rádia, Connor se nakloní a řekne mi do ucha: „Hrozně nerad, ale už musím jít. Zítra ráno mám přednášku.“

Kouknu na hodinky a vyděsí mě, že už je skoro půlnoc. Stoupá ve mně velká bublina zklamání, když za sebe sáhnu pro bundu.

Connorova ruka na rameni mě zarazí. „Ne, nemusíš chodit. Bav se.“ Mluví mírně nezřetelně.

Podívám se kolem stolu a vidím, že všichni mají v rukou plné sklenice. Ashton otáčí v prstech papírovým táckem a povídá si s Grantem a Reagan. Nikdo jiný se k odchodu zřejmě nechystá.

Ashton se nechystá k odchodu.

Slaboučký nával v srdci mi sdělí, že se mi taky nechce jít.

„Určitě?“ Možná taky mluvím nezřetelně.

„Jo. Samozřejmě.“ Vtiskne mi polibek na tvář a pak vstane a natáhne si bundu. „Tak zatím, lidi. Ať se Livie dostane v pořádku domů.“ Zastaví se, jako by si na něco vzpomněl. Postřehnu, jak přejede pohledem svého nejlepšího kamaráda a skončí u mě. Popadne mě za bradu palcem a ukazováčkem, skloní se a vtiskne mi nemotorný polibek na rty. Cítím v týle husí kůži a okamžitě vím, že Ashton se dívá. „Jen moc nepij,“ pošeptá mi Connor do ucha. Místo odpovědi zakroužím jazykem, abych odhadla stupeň otupělosti. „Aby ses nevzbudila s dalším tetováním.“

Dívám se za ním a hypercitlivě vnímám Ashtonovy oči, které se ze mě nespouštějí. Projede mnou vlnka neklidu a usoudím, že už je patrně vhodná chvíle přestat pít, a s tetováním to nemá nic společného. Je taky vhodná chvíle použít toaletu. Po padesáté.

Vracím se ke stolu, když kapela spouští další sadu pomalou skladbou. Volný prostor parketu před nimi je napěchovaný lidmi, někteří se pohupují podle hudby, jiní jen chtějí být nablízku zpěvákovi, který působí nervózně. Ty pilně vrhá lascivní úsměvy na Sun, s níž jsem se tady dnes večer srazila a udělala jsem tu chybu, že jsem ji představila našemu stolu. Ashtonovi zřejmě stačí jen sedět a poslouchat hudbu, ruce sepjaté za hlavou, ve tváři divný, mírumilovný úsměv.

Vidím ji přes celou místnost, jak se blíží.

Smyslná latinskoamerická exhibicionistka zase míří k našemu stolu. Pokud její sebevědomí předtím pohmoždilo Ashtonovo zdvořilé odmítnutí, rychle se vzpamatovalo a teď se zvedá k druhému útoku. Nemohu se ubránit myšlence, že Ashton musí být fakt moc dobrý, jestli je takováhle kočka, která by nejspíš dokázala svést i papeže, ochotná zkoušet to na něj znovu.

Doufám, že ji sestřelí.

Co jestli ne?

Je jen pár kroků od našeho stolu, blíží se k němu z opačné strany. Nevím proč, ale vyřítím se vpřed, abych tam byla dřív než ona a přitom zakopnu o vlastní nohu. Rychle se vzpamatuju, ale Ashton je naproti mně a celé to vidí. Přiměje ho to k širokému, upřímnému úsměvu. „Irčanko, kam ten spěch?“ zeptá se, právě když mu její dlouhé nehty důvěrně přejedou po bicepsu. „Pojď se mnou tančit, Ashi.“ Smyslnost v hlase už je zase nastavená na maximum. Páni, ta je ale sebejistá! Škoda, že to nedokážu taky.

Zadržím dech, když se Ashtonovýma očima mihne poznání. Vím, že ji slyšel, a vím, že nechci, aby s ní někam šel. Sleduju, jak mu jedna paže sklouzne od zátylku a popadne mě za zápěstí. „Možná příště,“ zavolá přes rameno, jak vstává. Než se naděju, tiskne se jeho vysoké tělo k mému a už mě vede na taneční parket.

V žilách mi vybuchuje adrenalin.

Jakmile se ocitneme v bezpečí moře těl, očekávám, že mě pustí, protože únik se podařil. Stejně jako mě popadl tenkrát v koupelně, znovu mě hladce otočí a přitáhne tělem těsně k sobě. Vezme mě za ruce, položí si je kolem krku a pak mi ty jeho prsty kloužou po pažích a podél boků až ke kyčlím.

Hudba je tak hlasitá, že se těžko konverzuje. Možná právě proto se Ashton nakloní tak blízko, až se rty dotkne mého ucha, aby řekl: „Dík, žes mě zachránila.“ Projede mnou zachvění. „A nemusíš být ze mě nervózní, Irčanko.“

„Nejsem,“ zalžu a vadí mi, že to zní udýchaně, ale jestli mi nepřestane šeptat do ucha, tak… nevím, co udělám.

Jeho ruce mě tisknou, přitahují mě za boky, tisknou mě k němu – k něčemu, co by tam momentálně nemělo být. Proboha. Ashton je opravdu vzrušený. Tohle je úplně špatně. Dlaně mi sklouznou dolů, aby se položily na jeho hruď, a přesto nedokážu přimět své tělo, aby ho odstrčilo, protože reaguje přesně tak, jak si pamatuju ze sna.

„Víš, proč ti říkám Irčanka?“

Zavrtím hlavou. Předpokládám, že jsem v opileckém oparu prozradila svůj původ. Něco mi teď ale říká, že ta přezdívka není jen kvůli tomu.

„No,“ pokračuje s oplzlým úsměvem, „přiznej, že mě chceš, a já ti to povím.“

Zarputile zavrtím hlavou a zamumlám: „Ani náhodou.“ Sice jsem tenkrát v noci nechala svou hrdost na tanečním parketu, ale dneska to určitě nezopakuju.

Ashtonovy dokonale plné rty se mírně našpulí, upírá na mě z výšky soustředěné, zamyšlené oči. Nemám zdání, co si myslí, kromě toho, co je nasnadě. Napůl se mi chce zeptat se rovnou. Ta druhá půlka mi říká, že jsem blbá, když jsem se namontovala do téhle situace. Doslova. Když mi pak Ashtonovy palce začnou přejíždět po kyčlích a srdce se mi rozbuší pod žebry, jsem už přesvědčená, že jsem měla nechat tu smyslnou exhibicionistku dosáhnout svého, protože teď už jsem se fakt dostala do problémů.

Právě proto mě jeho následující slova překvapí. „Connor by byl rád, kdyby sis mě oblíbila,“ řekne Ashton ledabyle a uvolní stisk na mých bocích, takže se netisknu přímo na jeho erekci a mohu zase dýchat. Ústa se mu zkřiví, jako by ochutnal něco kyselého. „Protože on tě má fakt rád.“ Pak si vzdychne, podívá se někam za mou hlavu a dodá: „A já jsem jeho nejlepší kamarád.“ Jako by to připomínal sám sobě.

Jasně, Connor. Polknu. Zmínka o Connorovi a jeho citech vůči mně, zatímco ještě pořád tisknu dlaně na hruď jeho nejlepšího kamaráda, toho, kterého jsem ani ne před dvěma týdny opakovaně osahávala, mě naplní pocitem viny.

„Takže?“ Vážné tmavé oči ulpí na mé tváři. „Jak to mám udělat, Irčanko? Jak tě mám přimět, abys mě měla ráda?“ Z jeho otázky už čiší dvojí význam, ale když nasadí ten tón – ten, který praská touhou – okamžitě mi vyschne v puse. A přesně si pamatuju, proč jsem se na něj patrně vrhla už napoprvé. A chystám se to zopakovat.

Snažím se posbírat sílu vůle, abych se otočila a odešla. Zhluboka vydechnu, přesunu dlaně zpátky k jeho šíji a oplácím mu soustředěný pohled. Nejsem schopná slova. Vůbec nejsem schopná slova. Koušu se do dolního rtu. Klesne zrakem k mým ústům, sám maličko pootevře rty. Rychle se mi podaří bez přemýšlení zasípat: „Přestat mě ztrapňovat?“

Zvolna přikývne, jako by o tom uvažoval. Odmlčí se. „Co jestli se nesnažím, a stejně tě přivádím do rozpaků? Není to nic těžkýho.“

Na důkaz toho mi tváře zrudnou a obrátím oči v sloup. „Prostě to ztlum.“

Ashtonovy ruce přejíždějí mírně nahoru a dolů, jeho prsty se mi roztahují podél boků a zad, malíčky těsně nad hranicí nepatřičného sahání na zadek. „Tak fajn. Co ještě? No tak, Irčanko. Vybal to na mě.“

Koušu se zevnitř do tváří, přemýšlím. Co ještě mám říct? Přestaň se na mě takhle dívat? Přestaň se mě takhle dotýkat? Přestaň být tak sexy? Ne… Jestli mám být upřímná, momentálně mi nic z toho nevadí. Nejspíš jsem opilá.

„Samozřejmě, můžeme se vrátit k tobě do pokoje a…“

„Ashtone!“ Prudce ho plácnu do hrudníku. „Přestaň přehánět!“

„Už jsme to přehnali.“ Jeho paže mě najednou obejmou a přitisknou, až cítím každičkou část jeho těla. Na vteřinku mi tělo zareaguje samo od sebe, přitahované elektřinou, která mi projíždí až do konečků nervů.

Nakonec se mému mozku podaří přerušit kouzlo. Štípnu ho do ramenního svalu tak silně, až sebou cukne a uvolní sevření.

Ještě však není ochotný mě pustit, jeho dlaně se mi znovu usadí na bocích. „Divoká. Přesně tak tě mám rád, Irčanko. A dělám si legraci.“

„Ne, neděláš. Já to poznám.“ Zakloním hlavu a zvednu jedno obočí s vědoucím pohledem.

To ho jen rozesměje. „Nemůžu si pomoct, Irčanko. Probouzíš ve mně to nejlepší.“

„Tohle tě definuje?“

„Někteří to tvrdí.“

„Proto… s tolika holkama?“

Po rtech mu přeletí pobavený úšklebek. „Copak to nedokážeš vyslovit, milá malá Irčanko? Proto šukám s tolika holkama?“

Čekám na odpověď, zvědavá, co z něj vypadne.

Tváří mu přejede prapodivný výraz. „Pro mě je to únik. Pomáhá mi to zapomenout, když chci… na něco zapomenout.“ S úsměvem, který mu nedorazí až do očí, dodá: „Myslíš si, že mě máš přečteného.“

„Jestli jsi uhádl, že v tobě vidím nafoukaného, nevěrného narcise a sráče, tak… jo.“ Musím přestat pít. Oficiálně mě ovládl syndrom nevymáchané pusy. Než se naděju, začnu o svém nemravném snu.

Zvolna přikývne. „Kdybych nezahýbal, bylo by ti líp?“

„No, rozhodně by bylo líp tvé přítelkyni,“ zamumlám.

„Co kdybych žádnou přítelkyni neměl?“

Nevnímám, že jsem se zastavila, dokud se nezastaví i on. „Ty… ses rozešel s Danou?“

„Co kdybych řekl, že ano? Měnilo by se tím něco?“

Nevěřím svému hlasu, a tak jednoduše zavrtím hlavou. Ne, v nitru vím, že by se tím nic nezměnilo, protože je stejně úplně špatný.

„Vůbec?“ Sjede očima k mým ústům, když se ptá tónem tak něžným, tak zranitelným, tak… skoro ublíženým.

Moje tělo na něj mimovolně zareaguje, ruce se mu sevřou pevněji kolem krku, táhnou ho ke mně blíž, chci ho uchlácholit a dodat mu jistotu. Co přesně k němu cítím?

Pomalá skladba skončila a vystřídala ji rychlá, rocková, ale my tam pořád stojíme hruď na hrudi.

Vím, že bych se neměla ptát, ale stejně to udělám. „To, cos napsal v tom dopise. Proč?“

Na okamžik odvrátí zrak a sleduju, jak zatíná zuby. Když se mi podívá do očí, vidím rezignaci. „Protože ty nejsi holka na jednu noc, Irčanko.“ Nakloní se, aby mi vtiskl polibek na spánek, a zašeptá: „Ty jsi moje holka navěky.“

Jeho ruce ze mě sklouznou a otočí se. Srdce mi buší v hrdle, stojím tam a sleduju, jak si klidně kráčí ke stolu pro bundu.

A pak vyjde ze dveří.

Kapitola jedenáct

PŘITAŽLIVOST

Jsi moje holka navěky.

Nemůžu zaplašit ta slova. Od okamžiku, kdy vyšla z těch jeho dokonalých rtů, nade mnou visí. Sledují mě celou cestu až domů v opileckém oparu, lezou se mnou do postele a čekají celou noc, aby mě uvítala, jen co ráno otevřu oči.

A co víc, nedokážu se zbavit toho, jak mi bylo od chvíle, kdy je vyslovil. Ani toho, jaké pocity ve mně budil celý večer. Neumím ten pocit pojmenovat; jen vím, že předtím neexistoval. A je tu i teď, ačkoliv jsem střízlivá.

Ashton Henley mě přitahuje. Tak. Přiznala jsem to. Ne před ním, ani před Reagan nebo před někým jiným, ale klidně to můžu přiznat sama sobě a naučit se s tím žít. Přitahuje mě moje opilecká rychlovka na jednu noc, která je taky čirou náhodou neuvěřitelný děvkař a spolubydlící a nejlepší kamarád mého víceméně přítele. Počkat. Je k mání? Vůbec mi neodpověděl na otázku. Ale děvkař je nejspíš k mání vždycky, takže to je vedlejší.

Ležím, zírám do stropu, ale v jedné věci mám jasno. Moje tělo se bouří proti mozku a srdci, a konzumací alkoholu jako bych mu dávala do ruky zbraně.

Můj tichý dech přeruší Reaganino zaúpění. „Do prčic…“ Jako obvykle se nemírnila, držela s Grantem krok sklenku za sklenkou. S Grantem, který má nejmíň o padesát kilo víc než ona. „Já snad chcípnu. Už nikdy nebudu pít.“

„Neříkalas to i posledně?“ připomenu jí sarkasticky.

„Huš. Buď hodný spolubydlo a podpoř mě v sebeklamu.“

Není mi o moc líp, abych řekla pravdu. „Alkohol je fakt ďáblův vynález, co?“ Moje fanatická teta Darla možná přece jen nebyla úplný cvok.

„A přesto je s ním po večerech taková zábava.“

„Nepotřebujeme alkohol, abychom se bavily, Reagan.“

„Mluvíš jako paní učitelka z nedělní školy.“

Zasténám. „Dělej. Nejspíš bychom měly jít na přednášku.“

„Hm… na kterou?“

Otočím hlavu ke straně a uvidím, že červené číslice digitálního budíku na prádelníku ukazují jednu hodinu odpoledne. „Do prdele!“

„Pořád se na mě zlobíš, Livie?“ zeptá se doktor Stayner tím svým klidným, nevzrušeným způsobem.

Kopnu do kamínku. Jdu na vlak. „Ještě nevím. Možná.“ Je to lež. Vím, že se nezlobím. Ale to neznamená, že než zavěsím telefon, nezačnu nanovo.

„Nikdy jsi nedokázala být dlouho naštvaná…“ Kacey měla pravdu. Umí číst myšlenky. „Jak se vede?“

„Včera jsem vynechala přednášku,“ přiznám se a suše dodám: „To se nepodobá mému autopilotnímu mistrovskému plánu, co?“

„Hmm… zajímavé.“

„No.“ Obrátím oči v sloup a připustím: „Vlastně ne. Zaspala jsem. Nebylo to úmyslné.“

Uchechtne se. „A jak se cítíš, když už k tomu došlo?“

Svraštím čelo. „Tak jo, divně.“ Čtyřiadvacet hodin po minizhroucení – když jsem v panice posílala svému parťákovi z laboratorních praktik textovku a on mě nejmíň pětkrát ujistil, že si profesor nevšiml, že chybím, a že si můžu půjčit jeho poznámky – mi to už kupodivu nevadí.

„Myslíš jako, že vynechat přednášky neznamená konec světa?“ Zase ten tichý smích.

Usměju se do telefonu, poražena jeho bezprostředností. „Možná ne.“

„To je dobře, Livie. Jsem rád, že ten hrůzný přečin přežiješ. A jaký byl první den dobrovolnice v nemocnici?“ Postřehnu v jeho tónu posun. Dobře to znám. Už předem ví, jaká bude odpověď, ale stejně se mě ptá.

„Livie? Jsi tam?“

„Bylo to dobré. Děti jsou výborné. Díky, že jste to zařídil.“

„Samozřejmě, Livie. Pevně věřím, že člověk má získávat zkušenosti, kde se dá.“

„I kdybych tam nepatřila?“ odseknu trpce.

„To jsem nikdy neřekl, Livie, a ty to víš.“

Následuje dlouhá pauza a pak vyhrknu: „Bylo to těžké.“ Mlčky čeká, až to rozvedu. „Bylo to těžší, než jsem čekala.“

Jako by přesně věděl, co mám na mysli, i když to neříkám. „Ano, Livie. I pro staré mrzouty, jako jsem já, je těžké chodit těmi chodbami. Věděl jsem, že pro tebe to bude obzvlášť těžké, vzhledem k tvé starostlivé dušičce.“

„Ale zlepší se to, ne? Chci říct,“ uhýbám ženě, která se zastavila uprostřed chodníku a tváří se zmateně, „nebudu tak… smutná každý den, co tam budu, ne? Zvyknu si na to?“

„Možná ne, Livie. Doufejme, že ano. Ale jestli to nepoleví a jestli se rozhodneš, že chceš jít jinou cestou, najít si jiný způsob, jak pomáhat dětem, tak to taky nevadí. Nikoho nezklameš, když změníš názor.“

Koušu se zevnitř do tváří a uvažuju nad tím. Nemám v úmyslu nic měnit a on mě nepřemlouvá, abych to vzdala. Vím to. Skoro jako by mi dával svolení, pokud bych se snad rozhodovala. Což nedělám.

„Teď mi pověz, co je s těmi kluky, co tě pronásledují.“

Kluci? Plurál? Přimhouřím oči, rozhlédnu se, zkoumám lidi v okolí. „Vy mě sledujete?“

Musím čekat dobrých deset vteřin, než přestane hýkat smíchy, teprve pak mohu pokračovat. Vím, na co se chci zeptat, ale když s ním teď mluvím, připadám si pitomě. Mám se vůbec ptát renomovaného specialisty na posttraumatickou stresovou poruchu na takovou prkotinu? Na něco tak holčičího? Slyším, jak doktor Stayner na druhém konci linky něco usrkává a tiše čeká. „Jak poznáte, když vás má kluk rád? Jako že opravdu rád? Nejen…“ Polknu a tváře mi zrudnou. Možná se brzy začnu dusit vlastními slovy. „Nejen fyzicky?“

Následuje dlouhá pauza. „Obvykle se to pozná spíš podle toho, co dělá, než co říká. A pokud to dělá neokázale, pak je v tom až po uši.“

Jsi moje holka navěky.

Jen slova. Tak, doktor Stayner to potvrdil. Neměla bych se držet toho, co mi Ashton řekl v opilosti, protože jsou to jen slova. Neznamená to, že tu existuje něco víc než vzbouřené hormony. Cítím, jak mi s tím zjištěním trochu pokleslo srdce. Ale aspoň je to odpověď a ne neznámo.

Měla bych se držet Connora. Ten působí správně.

„Díky, pane doktore.“

„Jde o toho Ira, cos poznala?“

„Ne…“ Těžce vzdychnu. „O Ashtona.“

„Aha, ten zloděj želé?“

„Jo. Taky je to čirou náhodou Connorův nejlepší kamarád a spolubydlící.“ A možná má nebo nemá přítelkyni, ale tuhle část vynechám. Už tak je to složité.

„No, to jsi v pěkné kaši, Livie.“

Odpovím jen souhlasným zamručením.

„Jak bys to brala, kdyby ten Ashton měl zájem? Myslím jako nejen fyzicky.“

Otevřu pusu, ale uvědomím si, že nemám co odpovědět kromě „já nevím“. A opravdu nevím. Protože je to jedno. Connor je ideální a je to s ním snadné. Ashton zdaleka ideální není. Už vím, co tím Storm a Kacey myslí, když někomu říkají „sex na špejli“. To je celý Ashton. On není kluk navěky. Connor je kluk navěky. No, myslím, že je kluk navěky. Ještě je prostě moc brzy, než aby se to dalo poznat.

„Přiznala jsi aspoň sama sobě, že tě Ashton přitahuje?“

Krucinál! Jestli mu odpovím po pravdě, bude tím těžší to popírat. Bude to reálnější. „Ano,“ zabručím nakonec neochotně. Ano, přitahuje mě děvkař a nejlepší kamarád mého víceméně přítele. Mám o něm dokonce nemravné sny.

„To je dobře. Jsem rád, že je to z krku. Bál jsem se, že potrvá měsíce, než přestaneš být tak tvrdohlavá.“

Obrátím oči v sloup nad doktorem vševědem.

„Víš, co bych na tvém místě mezitím dělal?“

Ústa se mi zvědavě zkřiví. „Co?“

„Nosil bych copánky.“

Uplyne nejmíň pět vteřin, než se vzpamatuju z šoku dost na to, abych se zeptala: „Cože?“

„Kluci, co jsou zamilovaní do holek, se v přítomnosti copánků nedokážou ovládat.“

Skvělé. Už se mi posmívá i psychiatr. Můj psychiatr. Uvidím před sebou nádraží, podívám se na hodinky a vidím, že vlak brzy přijede. Ten, který mě odveze do dětské nemocnice, abych se mohla zaměřit na důležité věci. Zavrtím hlavou a řeknu: „Díky, že jste mě vyslechl, pane doktore.“

„Zavolej mi kdykoli, Livie. Vážně.“

Ukončím hovor a nevím, jestli je mi líp, nebo hůř.

„Dokážeš nás teď poznat od sebe?“ Eric stojí vedle bledšího Dereka. Tře si dlaní hladké temeno. Oba se zubí.

Sevřu rty, abych se ubránila úsměvu, a svraštím obočí. Přejíždím očima od jednoho k druhému a zase zpátky, drbu se na hlavě, jako bych byla doopravdy v úzkých. „Derek?“ ukážu na Erika.

„Ha, ha!“ Erikovy hubené paže se vymrští v legračním tanečku. „Kdepak! Já jsem Eric. Vyhráli jsme!“

Zakloním hlavu a plácnu se do čela. „Nikdy vás dva nerozeznám!“

„Dneska ráno jsme si oholili hlavu,“ vysvětluje Eric a hopsá ke mně. „Je fakt hladká. Sáhni si.“

Poslechnu, přejedu prsty po slabém obrysu okraje vlasů, který je ještě vidět. „Hladká,“ souhlasím.

Nakrčí nos. „Je to divný. Ale dorostou, jako vždycky Derekovi.“

Jako vždycky Derekovi. Břišní svaly se mi na vteřinu stáhnou křečí. Kolik kol chemoterapie už ten chudák kluk vydržel? „Rozhodně dorostou, Eriku,“ donutím se k úsměvu, přistoupím ke stolu a sednu si. „Tak copak chcete dělat dneska?“

Derek mlčky zaujme místo vedle mě. Podle pomalejších pohybů poznám, že nemá tolik energie jako jeho bratr, který podle Diane teprve tenhle týden začal s léčbou. „Kreslit?“ navrhne.

„To zní jako dobrý plán. Co chcete kreslit?“

Čelo se mu zvrásní, jak usilovně přemýšlí. „Chci být policajt, až vyrostu. Jsou silní a umí zachraňovat lidi. Můžu to nakreslit?“

Zhluboka se nadechnu a usměju se. „To je podle mě skvělý nápad.“

Kluci se dají do práce a já přelétnu pohledem místnost. Dnes je tu ještě několik dalších dětí, včetně malé holčičky, která je celá v růžovém – růžové pyžamo, růžové chlupaté trepky, růžový šátek zakrývá, jak předpokládám, hlavu bez vlasů. Pod paží svírá růžového medvídka. Někdo – nejspíš jiná dobrovolnice – se vleče za ní, jak přelétá od hračky k hračce a vrhá kradmé pohledy naším směrem.

„Ahoj, Lolo!“ zavolá Eric, pak se ke mně nakloní a zašeptá: „Jsou jí skoro čtyři. Je fajn. Na holku.“

„No, tak to bychom ji mohli pozvat, aby si sedla k nám,“ zvednu jedno obočí a čekám.

Eric vyvalí oči, jakmile pochopí, že naznačuju, aby pozvání provedl on. Plachý úsměv mu zvlní rty, když ji pozoruje koutkem oka.

Je to však jeho bratr, kdo se otočí a řekne tím tichým, chraplavým hlasem: „Nechceš si sednout k nám, Lolo?“

Eric si honem sedá vedle mě, posune se o kousek blíž a pozoruje Lolu jako jestřáb, když opatrně zaujímá místo mezi ním a Derekem. „Sáhni mi na hlavu, Lolo,“ předkloní se a nastaví jí před obličej hladké temeno.

Chichotá se, vrtí hlavou a schovává ruce v podpaží, mírně se odtahuje.

Derekovi to však nepřipadá zábavné a na bratra se zamračí. „Přestaň říkat lidem, ať ti sáhnou na hlavu.“

„Proč?“

„Protože je to divný.“ Derek bleskne pohledem po Lole a mračení okamžitě zmizí. „Viď, Lolo?“

Jen pokrčí rameny, očima těká sem a tam mezi oběma bratry, nic neříká.

Eric se vzdá snahy zapůsobit na Lolu svým hladkým temenem a věnuje se obrázku, kreslí tank. Jeho bratr však posune list papíru před sebe, nastaví svou krabičku pastelek a nabídne: „Tumáš, chceš kreslit obrázek se mnou?“

A tehdy mi to dojde. Derek je do malé Loly zamilovaný. Vyměním si pohled s dobrovolnicí středního věku, která ji sem doprovodila. Mrkne, potvrdí to.

Kluci a Lola kreslí celou hodinu, spotřebují přitom hromadu papírů a nakreslí kdeco, od policisty přes vlkodlaka a potápěče až po rockovou hvězdu, a já celou dobu nemůžu spustit oči z Dereka, jak se o Lolu stará, pomáhá jí držet jaksepatří pastelku, kreslí jí části obrázku, které jsou pro čtyřletou těžší než pro téměř šestiletého.

Dívám se a srdce mi přetéká něhou a bolí současně.

Po hodině, když Lole její dobrovolnice připomene, že si musí jít odpočinout, Eric, který pilně vybarvuje kola svého popelářského auta, zahuláká: „Čau, Lolo!“ Derek však vezme obrázek, na němž nakreslil sám sebe jako policistu, a tiše ho dá Lole, aby si ho odnesla na pokoj.

A já se musím odvrátit, aby si nevšimli, že mi vyhrkly slzy.

Kapitola dvanáct

STESK PO DOMOVĚ

„Věřila bys tomu?“ Kaceyina brada se mi zezadu položí na rameno, hledíme spolu na oceán, stejné družičkovské šaty švestkové barvy se nám třepetají v mírném vánku. „Ještě si pamatuju, jak šli na první rande. Storm byla úplně bez sebe. A teď jsou tady, berou se a čekají mimino.“

Otočíme se jako jedno tělo, abychom se zadívaly na úchvatně krásný pár, který fotograf zabírá se zapadajícím sluncem v pozadí. Storm je sice v šestém měsíci těhotenství, ale kromě roztomilého kulatého bříška a gigantických ňader – produktu běsnících hormonů ve spojení se silikonovými implantáty – vypadá jako vždycky. Panenka Barbie.

Panenka Barbie, která spolu se svou roztomilou dceruškou vpadla do našeho života, když jsme to nejvíc potřebovaly. Je to divné, jak se některá přátelství dají uzavřít tak náhodně, a přesto dopadnou perfektně. Když jsme se s Kacey vydaly do Miami, skončily jsme v sešlém činžáku, kde vedle nás bydlela barmanka-bavička a udřená svobodná máma pětileté holčičky. Storm a Mia. Obě nás uvítaly ve svém životě bez zábran a bez obav. Díky tomu jsem o nich nikdy neuvažovala jako o sousedkách nebo kamarádkách.

Jakýmsi zvláštním způsobem byly odjakživa naše rodina.

Všichni byli naše rodina, připouštím, když se dívám na malé shromáždění po svatbě při západu slunce před naším domem. Je to nejrůznorodější směska lidí, které si umíte představit – náš domácí Tanner, nemotorně jako vždycky drží pod paží svou slečnu a přitom se nepřítomně drbe na břiše; Cain, majitel striptýzového klubu, kde Storm a Kacey pracovaly, usrkává ze sklenky nějaký alkohol a přitom pozoruje Storm a Dana, na rtech podivný, hrdý úsměv; Ben, bývalý vyhazovač z klubu Penny’s, který se stal dobrým přítelem nás všech, ruku v ruce s roztomilou blond právničkou z firmy, kde pracuje. Musím uznat, že je to pro mě příjemně uklidňující pohled, protože trousil nepříliš diskrétní náznaky o tom, že chce chodit se mnou, od chvíle, kdy jsem oslavila osmnácté narozeniny.

„Škoda, že nemůžeš zůstat déle,“ úpí Kacey. „Měly jsme tolik práce, že jsme si ani nestihly popovídat. Je mi, jako bych už nevěděla, co se v tvém životě děje.“

To proto, že to nevíš, Kacey. Nic jsem jí neprozradila. Pokud jde o ni, je to status quo – škola je skvělá, mám se skvěle. Všechno je skvělé. Nepovím jí pravdu: že jsem prostě a jednoduše zmatená. Celou cestu v letadle jsem přesvědčovala sama sebe, že to všechno vyšumí. Musím si zvyknout, to je všechno. A zatímco si zvykám, neodvádím ničí pozornost od slavného dne Storm a Dana.

„Kacey!“ Trent přikládá dlaně k ústům a volá mou sestru.

„Jé, musím jít!“ Stiskne mi loket, rty se jí zvlní ďábelským úsměvem. „Koukej být za čtvrt hodiny zpátky v domě, na jejich první tanec.“ Sleduju, jak odchází, utíká bosa přes písek k úchvatnému Trentovi v padnoucím smokingu. Při našich několika prvních setkáních jsem s ním nemohla být v jedné místnosti, aniž bych se silně potila. Ale někdy za pochodu se proměnil v pouhou praštěnou spřízněnou duši mé sestry. A momentálně mají něco za lubem. Nevím přesně co, ale podle šeptání, co jsem zaslechla, to zahrnuje láhev šampaňského, stříbrnou jevištní obruč z Penny’s, kterou Storm kdysi používala při svém „vystoupení“, a trapnou videomontáž šťastného páru.

Trent a Kacey se k sobě dokonale hodí.

Doufám, že to jednoho krásného dne taky zažiju.

Obrátím se zpátky k zapadajícímu slunci. A dýchám. Nádech a výdech, pomalu. Dýchám a kochám se touhle krásnou chvílí, tímhle báječným dnem, odsouvám stranou všechny starosti a strachy. Zjišťuju, že to není nijak těžké. Zvuk vln a Miina smíchu, jak ji Ben prohání, slouží jako kotva, která mě drží u země.

„Jak jde škola, Livie?“

Hlas mě překvapí, až mi naskočí husí kůže. Otočím se a vidím vedle sebe kávově hnědé oči upřené na oceán. „Ahoj, Caine. Je to dobrý.“ Rodina nerodina, pořád nejsem ve společnosti sestřina bývalého šéfa docela ve své kůži. Nikdy neudělal nic, čím by si zasloužil mou nejistotu; po pravdě řečeno, je to jeden z nejslušnějších mužských, které jsem v životě potkala. Ale je svým způsobem záhada. Vypadá nadčasově, mladě a zároveň moudře na svůj věk. Když ho Kacey poznala, domnívala se, že mu musí být přes třicet, ale jednou večer se podřekl a sdělil nám, že je mu teprve devětadvacet. To znamená, že si první klub pro dospělé otevřel, když mu bylo dvacet a něco. Nikdo neví, kde na to vzal peníze. Nikdo neví nic o jeho rodině, o jeho původu. Víme jen, že má lukrativní živobytí z obchodu se sexem. Ale podle Kacey a Storm je zřejmě jediné, po čem touží, postavit své zaměstnankyně na vlastní nohy. Nikdy nepřekročil hranici.

Ačkoliv většině tanečnic by to nevadilo. To mě nepřekvapuje. Cain není jen hezký; čiší z něj mužné sebevědomí – jeho dobře střižené obleky, dokonale upravené tmavé vlasy a zastrašující, rezervované chování jen přispívají k jeho kouzlu. A pod tím vším? No, řekněme jen, že když si párkrát přijel užít s námi na pláži, všimla jsem si, že Dan a Trent stojí o trochu blíž u svých žen. Kacey říká, že Cain má tělo zápasníka. Já jen vím, že jsem byla nejednou přistižena, jak civím na tu úchvatnou tvář, pevné svaly a četná zajímavá tetování.

„To jsem rád. Víš, jak je tvoje sestra hrdá na všechno, čeho jsi dosáhla.“

Útroby se mi sevřou. Díky za připomínku… Teď cítím na tváři jeho pohled a začervenám se. I bez dívání vím, že mě pozoruje. To je celý Cain. Je vám, jako by vám viděl až do žaludku.

„To my všichni, Livie. Vyrostla z tebe pozoruhodná žena.“ Napije se ze své sklenice – nejspíš koňak, to je jeho oblíbený alkohol – a dodá: „Kdybys potřebovala pomoc, víš, že mi můžeš zavolat, ne? Dal jsem ti svoje číslo.“

Teď se otočím, podívám se na něj a vidím upřímný úsměv. „Vím, Caine. Děkuju ti,“ řeknu zdvořile. Totéž mi pověděl už před měsícem, na večírku na rozloučenou. Div jsem si nevyplakala oči spolu s hormonálně nevyváženou Storm. Nikdy ho nevezmu za slovo, ale stejně si toho vážím.

„Kdy se vracíš?“

„Zítra odpoledne,“ vzdychnu. Není to zrovna šťastný povzdech. Když jsem naposled opouštěla Miami, byla jsem smutná, ale k nástupu do letadla mi pomáhalo všechno to nervózní vzrušení z nástupu na vysokou. Teď už tak vzrušená nejsem.

Aspoň ne z té studijní části vysoké.

Kapitola třináct

PÁD

„Tvůj táta pořádá tenhle mejdan každý rok?“ zeptám se, když Reagan platí kreditkou za taxík a vystupujeme. Buď je trenér veslařů v Princetonu moc dobře placený, nebo má Reaganina rodina peníze odjinud, soudě podle jednopatrového domu, před kterým zastavujeme. Je z kamene a cihel, má šikmé střechy a vížku. Zahrada v anglickém stylu se honosí dokonale upraveným trávníkem a příjezdová cesta u domovních dveří tvoří velkou smyčku. V kruhu už parkuje asi tak tucet aut, včetně Connorova bílého audi.

„Je přesný jako hodinky. Takové jako ‚vítejte-zpátky-lomeno-vyhrajeme-velký-závod-lomeno-na-zimním-soustředění-z-vás-sedřu-kůži‘.“ Jdu za ní kolem domu do stejně krásné zadní zahrady. Asi padesát dobře oblečených lidí se tu pohybuje se sklenkami v rukou a přijímá chuťovky od obsluhy, která proplouvá kolem ve smokinzích. Návštěvníci jsou převážně muži, ale je tu i několik děvčat. Přítelkyně členů týmu, potvrzuje Reagan.

Instinktivně si uhladím šedou úzkou sukni. Reagan označila večírek za „nóbl, ale skromný“. Nepřivezla jsem si moc nóbl oblečení, vhodného pro dosud teplé počasí, takže se musím spokojit s přiléhavou sukní a fialovou hedvábnou blůzou bez rukávů s hlubokým výstřihem vzadu, v němž je naneštěstí vidět moje nové tetování. Reagan mě ujistila, že jejím rodičům to nijak vadit nebude. Stejně si pro jistotu nechávám dlouhé černé vlasy rozpuštěné.

Rychle přejedu skupinu pohledem, hledám Connora. Nevím, jestli tu bude Ashton. Řekla bych, že jakožto kapitán je očekáván, ale… taky se očekává, že nebudete zahýbat své přítelkyni, a to Ashton dosud nesplňuje.

„Jé, Reagan! Jak se vede?“ vykřikne ženský hlas. Otočím se a vidím, jak se k nám řítí starší obdoba Reagan, paže rozpřažené, až se musím usmát. Jsou stejné výškou, postavou, úsměvem… vším.

„Skvěle, mami,“ opáčí Reagan klidně, když jí máma vlepí pusu na tvář.

„Jak se máš? Jak jde škola? Chodíš do společnosti?“ vyptává se rychlým, tlumeným hlasem. Působí trochu zpanikařeně, jako by neměla moc času na řeči, ale potřebuje dostat z dcery informace.

„Jo, mami. Chodím ven se svou spolubydlící. Tohle je Livie.“ Přesměruje máminu pozornost ke mně.

„Jé, moc mě těší, Livie. Říkejte mi Rachel,“ prohlásí s přívětivým, zdvořilým úsměvem. „Propána, vy jste ale hezká. A tak vysoká!“

Horko mi stoupá po šíji. Otevřu pusu, abych jí poděkovala, ale její pozornost už se zase upírá na Reagan. „A jak je na koleji? Vyspíš se trochu v té mrňavé posteli? Škoda že je nedělají větší. Vždyť to vůbec není pro lidi!“

Brebentí dál a já se bezděčně uchechtnu a rychle si zakryju obličej a předstírám kašel. Do postele vaší dcery se vejdou dokonce dva.

Reagan odpoví širokým úsměvem. „Není to tak špatný. Pohodlnější, než jsem čekala.“

„Tak fajn, dobře. Bála jsem se, že se pořádně nevyspíš.“

„Mami, vždyť víš, že mám dobré spaní. Včera jsem s tebou mluvila. A předevčírem. A den předtím…“ vypočítává trpělivě Reagan, ale postřehnu rozhořčenou notu.

„Já vím, zlato.“ Rachel ji poplácá po rameni. „Už musím jít. Lidi od cateringu potřebujou vědět co a jak.“ S tím Reaganina máma odpluje jako obláček kouře ve vzduchu, hbitě, ovšem elegantně.

Reagan se ke mně nakloní. „Promiň. Jsem jedináček a ona je trochu moc starostlivá. A našponovaná. Přestáváme jí dávat léky proti úzkosti.“ S příštím nadechnutím už se začne ptát: „Nemáš hlad? Protože můžeme tamhle zajít a…“

„Reagan!“ přeruší ji dunivý mužský hlas.

Reagan se rozzáří oči a popadne mě za ruku. „Pojď, představím tě tátovi!“ Stěží s ní udržím krok, jak míří k domu svižným, vzrušeným tempem. Podobá se matce víc, než je ochotna přiznat. Zpomalí, jen když se odkudsi zjeví Grant, aby nám každé podal sklenku. „Dámy,“ ukloní se stroze a pak zmizí stejně rychle, jako přišel, přičemž na Reagan letmo mrkne. Jeden doušek mi sdělí, že je v tom Jack Daniels, a mně se uleví. Od chvíle, kdy jsem dnes odešla z nemocnice, mám pocuchané nervy.

Reagan pokračuje dál davem kluků – cestou se na ně zubí – až se ocitneme v krytém patiu u domu, kde stojí vedle Connora obrovitý muž s šedivým, úhledně zastřiženým plnovousem a kulatým bříškem – její otec, předpokládám.

„Ahoj, tati!“ vykvikne Reagan a skočí mu do náručí.

Zvedne ji ze země, směje se a líbá ji na tvář. „To je moje holčička.“

Vklouznu pod Connorovu nataženou paži, aby mě mohl obejmout, a přitom pozoruju Reagan a jejího tátu; v hrudi mě pálí jiskra závisti.

„Vypadáš krásně,“ zašeptá Connor a vtiskne mi cudný polibek na rty.

„Děkuju. Ty taky vypadáš skvěle.“ A vypadá. Vždycky je dobře oblečený, ale teď má na sobě kalhoty od obleku a běloskvoucí košili. Usmívá se na mě s těmi svými dolíčky a já zvolna vydechuju úlevou. Všímám si, že jsem v Connorově přítomnosti klidnější. Prostě to z něj vyzařuje. Bezprostřednost, klid, podpora.

Tohle je správné.

„Jaké to bylo dneska v nemocnici?“

Zakývám hlavou ze strany na stranu, jako bych se nemohla rozhodnout. „Dobré. Těžké, ale dobré.“

Lehce mi stiskne předloktí. „Nedělej si s tím starosti. Bude to fajn. Zvládneš to skvěle.“

Přinutím se k úsměvu, když se obracím zpět k Reagan a jejímu otci; jsem ráda, že má ve mě někdo důvěru.

„Jaký byl tvůj první měsíc? Nic moc divokého, doufám?“ ptá se táta Reagan.

„Kdepak, moje spolubydlící mě drží na uzdě.“ Reagan na mě ukáže. „Tohle je Livie Clearyová, tati.“

Muž se otočí a zahledí se na mě vlídnýma modrýma očima. Podá mi ruku. „Nazdar, Livie. Já jsem Robert.“

„Zdravím, pane… Roberte. Já jsem Livie Clearyová.“ Škobrtám o slova. Unikne mi nervózní zahihňání a zavrtím hlavou. „Pardon, to vám Reagan právě řekla.“

Robert se zasměje. Vidím, jak zaostří na cosi za mými zády. „Á, děkuju,“ sáhne po sklenici, kterou mu někdo podává.

Objeví se vysoká tmavá postava a zaujme místo vedle Roberta. Má nemožně dlouhé řasy a pronikavé hnědé oči, ze kterých se mi rozbuší srdce. „Není zač,“ odpoví zdvořile.

Ashton je vždycky nádherný, i v tom nejobyčejnějším oblečení. Ale dnes večer očividně respektoval trenérův dress code. Vlasy má upravené tak, že to vypadá úhledně a upraveně, ale stejně sexy. Místo džínů a tenisek má černé, na míru šité kalhoty a polobotky. Místo obnošeného trička je v tmavě modré košili, dokonale padnoucí a nažehlené. Při pohledu na to, jak upíjí ze sklenice, si všimnu ošoupané kožené manžety. To je jediné, čím připomíná Ashtona, kterého jsem znala až do nynějška. Vypadá, jako by právě vystoupil ze stránek magazínu GQ.

A nevím, jestli to způsobila tahle proměna, nebo to, že jsem se konečně smířila s tím, jak mě Ashton přitahuje, ale neklid, který jsem vždycky v jeho přítomnosti cítila, začíná slábnout – nebo se měnit v něco úplně jiného a vůbec ne nepříjemného. Ačkoliv mě to pořád úplně vyvádí z míry.

Z myšlenek mě vyruší Robertův žoviální hlas. „Cítím to, kluci. Letos máme vítězný tým.“ Plácne velkou rukou kapitána po rameni.

Ashton zareaguje upřímným úsměvem plným úcty. Takový jsem u něj ještě neviděla.

Robert se obrátí ke mně: „Tak, Livie, vy patříte spolu s mou dcerou k nejmladším posilám Princetonu.“

Setkám se pohledem s Ashtonem dřív, než se zvládnu otočit a soustředit na Roberta, a srdce mi z toho poskočí. „Ano, pane,“ odkašlu si.

„A jak se vám tu zatím líbí?“ Pohledem mi sjede k pasu. A tehdy se rozpomenu, že Connor stojí vedle mě a volně mě objímá paží kolem ramen. „Žádný z těch rošťáků vás neobtěžuje, doufám?“

Plaše se na Connora usměju a on mi odpoví uličnickým zaculením. „Žádní rošťáci,“ odpovím a hodím do sebe, co mám ve sklenici. Jak to, že jsem tak rychle dopila? Než se stihnu zarazit, přejedu očima po Ashtonovi a vidím, že se mi soustředěně dívá na hruď. Instinktivně zkřížím paže, čímž si vysloužím jeho široký úsměv, když nese sklenku ke rtům. Jeden rošťák možná.

„To je dobře. Jsou to skvělí mladí muži,“ přikývne Robert. Pak uslyšíme zahulákání, jak vzadu projde Ty v kiltu, a Robert dodá: „Možná někdy trošku divocí, ale kterýpak vysokoškolák není. Viď, Grante?“

Přísahám, že Grant má buď radar na prázdné sklenice, nebo nás pozoruje jako ostříž, protože se zčistajasna vynoří zezadu, aby podal Reagan a mně čerstvé Jacky s kolou. „Jasně, trenére.“

„Není v tom pití žádný alkohol, že ne, Cleavere?“ Robertovo huňaté obočí je při té otázce někde v polovině čela.

„Ani kapka,“ opáčí Grant, přihlouplý úsměv v jeho tváři nahradila maska upřímnosti.

„Ovšemže ne, tati,“ opakuje Reagan sladce.

Robert shlédne na svou starostlivou dceru, která dokáže sehrát nevinnou, panenskou školačku líp než všechny pravé, co jsem kdy poznala. Líp než… no, nejspíš než já. Nepoznám, jestli jí věří. Stačilo by jen se naklonit a přičichnout k jejímu pití, aby poznal, že je v něm víc Jacka než limonády. Ale netlačí na pilu. „Tak jakýpak budete mít hlavní předmět, Livie?“

„Molekulární biologii.“

Podle toho, jak zvedne obočí, poznám, že to na něj udělalo dojem.

„Livie chce jít na pediatrii,“ vmísí se do hovoru hrdě Connor.

„To jste dobrá. A proč jste si vybrala Princeton?“

„Chodil sem tatínek.“ Odpověď mi splyne ze rtů snadno. Je to moc dobrá odpověď. Po pravdě řečeno, klidně jsem mohla jít na Harvard nebo na Yale. Přijali mě všude, kam mě školní poradci přinutili dát přihlášku. Ale nikdy se nepochybovalo o tom, kterou školu si vyberu.

Robert přikývne, jako by tuhle odpověď čekal. Nejspíš to slýchá často. Není nic mimořádného, když Princeton navštěvuje několik generací. Čelo se mu zvrásní, když nad tím uvažuje. „Který ročník?“

„1982.“

„Hm… já byl jedenaosmdesátý.“ Zvedne ruku, aby se poškrábal v plnovousu, jako by byl hluboce pohroužený v myšlenkách. „Jakže jste říkala to příjmení?“

„Cleary.“

„Cleary… Cleary…“ opakuje Robert zas a znova, přičemž se prsty probírá ve vousech a já poznám, že pátrá v mozku. Znovu si při tom pohledu dlouze srknu. Nepřipadá v úvahu, že by tátu znal, ale líbí se mi, že se snaží.

„Miles Cleary?“

Zakuckám se a vyvalím oči překvapením.

Robert je na sebe zjevně hrdý. „No, to koukáte!“

„Vážně? Vy jste ho znal? Totiž…“ Snažím se mírnit vzrušení.

„Ano.“ Zvolna přikývne, jako by mu do mozku rychle proudily myšlenky. „Ano, znal. Oba jsme byli členy Tiger Inn. Chodili jsme často na stejné mejdany. Ir, že?“

Cítím, jak mi hlava přikyvuje sama od sebe.

„Příjemný, bezprostřední.“ Lehce se uchechtne a já spatřím, jak jeho ošlehanou tvář přejede cosi jako hněv. „Krátkou dobu jsme chodili se stejnou holkou.“ Další uchechtnutí a tváře se mu zardí kdovíjakou vzpomínkou, která se v něm probudila. Vzpomínkou, kterou určitě nechci slyšet. „Pak poznal takovou nádhernou tmavovlasou holku a už jsme se s ním moc nevídali.“ Maličko přimhouří oči, zahleděný na můj obličej, studuje moje rysy. „Jak se tak na vás dívám, řekl bych, že se s ní oženil. Podobáte se jí.“

Usměju se, kývnu a na okamžik sklopím oči k zemi.

„To je paráda, Livie!“ kvičí Reagan, oči vykulené vzrušením. „Měli bychom je pozvat, až příště přijedou!“

Robert už přikyvuje ve shodě se svou dcerou. „Ano, moc rád bych se s Milesem znovu sešel.“

„Hmm…“ Zčistajasna můj krátkodobý balonek vzrušení splaskne, zasažený realitou. Ano, bylo by skvělé vidět tátu a Roberta spolu. Mít tady rodiče. Pozorovat tátův bezprostřední smích. Jenže se to nestane. Nikdy. Cítím, jak mě Connorova paže tiskne, jak mě pevně přitahuje k sobě. On jediný to ví. Teď to budou vědět všichni. „Abych řekla pravdu, on a mamka umřeli při autonehodě, když mi bylo jedenáct.“

Existuje standardní „obličej“ pro tuhle zprávu, když ji sdělíte. Šok, po něm trochu poblednutí, následuje zdvižené obočí. Obvykle jediné drobné přikývnutí. Viděla jsem to už tisíckrát. Robertův obličej dodrží pravidlo do puntíku, s přídatným zamračením – proč-jsi-to-o-své-spolubydlící-nevěděla – určeným dceři. Není to však její vina. Nikdy jsem jí o tom nepověděla. Nevyhýbala jsem se tomu; prostě na to nepřišla řeč. „To… to mě mrzí, Livie,“ pronese bručivě.

Snažím se ho uchlácholit vlídným úsměvem a konejšivými slovy. „To nic, opravdu. Už je to dávno. Jsem… v pořádku.“

„No…“ Následuje rozpačité mlčení, důvod, proč se s tím obvykle nesvěřuju ve skupinách lidí. Potom Grant, který dosud otálí, zachrání situaci tím, že převede řeč na nadcházející závod, čímž ode mě odvede pozornost. Osvobodí mě, abych mohla poprvé od chvíle, co se začalo mluvit o mých rodičích, vzhlédnout k Ashtonovi.

Očekávám zase ten standardní obličej. Ale nenajdu ho. Zjistím, že se na mě jeho oči upírají s prapodivným výrazem. Na rtech mu pohrává drobný úsměv; v očích má světlo.

Nedá se to popsat jinak než…

Smíření.

„Tak kvůli tomuhle je tolik cavyků.“

Connor se hrdě zubí a drží mě za ruku, když kráčíme po Prospect Avenue – neboli po „Ulici“, jak jí v Princetonu všichni říkají – a nahoru po schodech působivé budovy v tudorovském slohu, s průčelím zdobeným hnědými čtyřlístky. Je čtvrtek večer. Před vchodem už se klikatí fronta, ale Connor ukáže klubovou průkazku a dostane nás dovnitř bez problémů.

Otevře mi těžké dveře, abych mohla projít, a dramatickým gestem ukáže dovnitř. „Vítej v nejlepším jídelním klubu!“ Okamžitě mě zasáhnou zvuky smíchu a hudby.

„To nejspíš říkáte o svých klubech všichni,“ pozlobím ho a cestou si prohlížím tmavé dřevěné obložení od podlahy až ke stropu a starožitný nábytek. Minulou sobotu, poté co Robert potvrdil, že tu můj táta býval členem, Connor slíbil, že mě tady provede. Od té doby mám nervy napjaté jako struny. „Je to hezké.“ Zhluboka se nadechnu, jako by mi to nějak mohlo pomoct vycítit přítomnost Milese Clearyho, přetrvávající v těchto stěnách.

„Ještě jsi nic neviděla.“ Connor se usměje a nabídne mi svalnaté rámě. „Průvodce k vašim službám.“

Connor mě provádí po různých patrech nově rozšířeného a zrenovovaného klubu, obzvlášť upozorňuje na úchvatnou jídelnu, knihovnu a salonek v patře. Suterén si nechá na konec – otevřený, tlumeně osvětlený garážovitý prostor, zvaný „nálevna“.

„Teď to tu není špatný,“ říká Connor a drží mě za ruku, když sestupujeme po schodech. „O půlnoci už tady nebude k hnutí. Tohle je největší a nejlepší nálevna v Princetonu.“ Zašklebí se a dodá: „A neříkám to jen proto, že jsem členem.“

„O tom nepochybuju,“ zamumlám a pozoruju okolí. Spousta rozesmátých či usměvavých studentů – mužského i ženského pohlaví – se hemží kolem s pivem v ruce. Pár jich má plastové meče a maškarní plesové masky. Connor vysvětluje, že nejspíš byli předtím na nějakém tematickém mejdanu.

Jediný nábytek, který vidím, je několik velkých zelenobílých dřevěných stolů s logem jídelního klubu. Jaksi mě nepřekvapuje, když u jednoho nalézám Tye, který na někoho řve a nalévá pivo ze džbánu do plastových kelímků vystavěných do dvou pyramid na opačných koncích stolu.

„Hej, kámo!“ Ty plácne Connora volnou rukou po zádech. Kývne na mě hlavou a zahuláká svým falešným skotským přízvukem: „Irčanko!“ až se rozesměju. Na Tyovi je prostě něco náramně bezprostředního. Je drzý, hlučný a někdy přímo úchylný, ale nemůžete ho nemít rádi. Umím si představit, že by dobře vycházel s Kacey. Možná právě proto se s ním cítím tak příjemně. Jakýmsi podivným kiltovitým způsobem mi Ty připomíná domov.

Connor pevně stiskne Tyovo rameno. „Všichni sem chodíme jíst skoro každý den, ale Ty tady prakticky bydlí. Patří k velitelskému sboru. Nejspíš proto je to tady tak divoké. Nechápu, jak může udělat jedinou zkoušku.“

Ty ukáže bradou na otevřenou učebnici, kterou si položil na nedalekou židli, a jeho tvář je ztělesněním nechápavosti. „Nevím, jak to myslíš. Tady se mi učí nejlíp.“ Ty postaví prázdný džbán na zem a zvedne dva pingpongové míčky. „Můžeme?“

Connor pokrčí rameny, koukne na mě. „Jdeš do toho?“

Znovu přejedu očima stůl a míčky. Zeptám se: „Co to je… pivopong?“

Ty bouchne půllitrem, aby oznámil s uličnickým úsměvem: „Bejrútská panna! Ty miluju!“ Namíří na mě prstem. „Nikdy tomu neříkej pivopong. A žádné ‚co to je‘, nebo ti vykopu tu krásnou prdelku ze dveří!“

„Proč mám pocit, že jsem mimo,“ bručím s pohledem na všechny ty kelímky piva. Ale taky vím, že Tyovy výhružky nejsou marné a snaha uprchnout by nejspíš znamenala ostudu před celým klubem.

„Bláznivej Skot,“ brumlá si Connor pod vousy, ale v očích mu jiskří. Ovine mi paži kolem pasu a začne se smát. „Neboj. Já jsem v týhle hře dobrej. Se mnou ti nic nehrozí.“

Lehce mu stisknu předloktí, a než mě pustí, zaplaví mě s tou připomínkou pár gramů úlevy. Vím, že s Connorem mi nic nehrozí. Kdybych tu byla s Ashtonem, bylo by to něco docela jiného. Patrně by prohrál, jen aby mě viděl namazanou. Ať tak nebo tak, moje doušky budou ty nejmenší loky, co lidstvo zná.

„Co to bude, dva na dva? Kdo je tvoje partnerka, Tyi?“ ptá se Connor.

„Kdo bys řek?“ zazní omámená odpověď vteřinu předtím, než se objeví rozhoupaný medově plavý ohon a široký úsměv.

„Reagan! Díkybohu. Zachraň mě před tím.“

„To nejde, spolubydlo.“ Plácne mě línou rukou po zádech a druhou současně přijímá od Granta plný půllitr, přičemž na něj hravě mrkne. Jsem nadšená, že tu dnes večer Reagan vidím. Od rozhovoru v domě jejích rodičů je v mé přítomnosti nezvykle tichá. Možná je na mě naštvaná, že jsem se nezmínila o svých rodičích. Nepoznám to a ona o tom nemluví. Ale dnes se zdá normální a já jsem ráda.

Jsou tu všichni až na… Zastrčím si pramínek vlasů za ucho a nenápadně zkoumám místnost, hledám tu vysokou, tmavou postavu.

„Zítra má velkou písemku,“ zašeptá Reagan s vědoucím úšklebkem. „Nepřijde.“

„Aha.“ Dál to nerozvádím, i když nemohu ignorovat zklamání, které se ve mně šíří. A pak se v duchu kárám. Jsem tu s Connorem. S Connorem. S Connorem. Kolikrát si to jméno musím opakovat, než mi to dojde?

„Tak jo, Škvrně!“ zavolá Ty. „Pojď sem. Connor a Panna to dneska projedou!“

Tváře mi rudnou, protože se po mně obracejí hlavy. „Já to ještě nikdy nehrála!“ vysvětluju silným hlasem, ačkoliv Ty se nemýlí v žádném ohledu.

„Hlava začíná,“ oznámí Ty a do vzduchu vyletí mince. Vyhrají losování a rychle se shromažďuje obecenstvo. Bejrút je očividně divácký sport. Záhy zjišťuju, že je to proto, že můžete na vlastní oči sledovat, jak se lidi fakt opíjejí. A to rychle.

Connor vysvětluje základní pravidla – jestliže protivníci trefí míčkem do kelímku nebo jestliže vy vůbec netrefíte míčkem stůl, pijete. No, s těmihle pravidly mám dva problémy. Za prvé: naši protivníci jsou mimořádně dobří, a za druhé: já jsem mimořádně špatná.

I přes Connorův talent v trefování míčky do kelímků netrvá dlouho, než se Ty a Reagan ujmou vedení. A když se mi končetinami rozlije alkoholické uvolnění, mám ještě horší mušku, až tak, že lidé ustupují od stolu, když je na mně řada, aby nedostali míčkem do slabin.

„V tomhle se cvikem fakt nezlepšuješ, viď?“ dobírá si mě Connor a štípne mě do zadku.

Místo odpovědi vypláznu jazyk, přičemž uličnicky pozoruju Connorovy svalnaté paže a dokonale tvarovaný zadek, výjimečně oděný v džínech, když hodnotí stůl, ve tváři soustředěný výraz. Skoro zádumčivý, ale ne docela. Je to hezké. Tak, až jsem dotčená, když ho na okamžik vyruší roztomilá blondýnka, která mu položí ruku na biceps. „Ahoj, Connore.“ Její úsměv je nezpochybnitelně koketní.

„Ahoj, Julie.“ Předvede jí ty podmanivé dolíčky, ale pak se okamžitě vrátí ke hře, zkoumá dráhu, očividně se o ni nezajímá. Dost očividně pro mě a rozhodně i pro Julii, která se zatváří sklíčeně.

Než se dostaneme k poslednímu kelímku – Ty a Reagan vítězí – už přestanu hru sledovat. Jen piju, když na mě Grant – samozvaný sudí – zařve rozkaz.

Connor mi vtiskne polibek na tvář a zašeptá: „Jsi hrdina. Myslím, že potřebuješ trochu ven na vzduch. Pojď.“ S paží kolem mého pasu, částečně z náklonnosti, ale určitě taky kvůli opoře, mě Connor vede po schodech nahoru a východem do tichého prostoru.

„Tady je hezky.“ Vdechnu chladivý, svěží vzduch.

„Jo, dole začíná být horko a dusno,“ zamumlá Connor, rukou mi shrne vlasy z obličeje. „Bavíš se?“

Můj úsměv určitě hovoří sám za sebe, ale stejně odpovím. „Ano, je to ohromná zábava, Connore. Díky, žes mě sem vzal.“

Nejdřív mi Connor vtiskne polibek na čelo, pak se otočí a opře se o zeď vedle mě. „Samozřejmě. Umíral jsem touhou tě sem vzít. Zvlášť když teď víme, že tvůj táta byl taky členem.“

Teskně se usměju a opřu si hlavu dozadu. „Byl členem i tvůj táta?“

„Ne, ten patřil k Čapce a taláru. Taky velký klub.“

„Nechtěl, abys tam nastoupil?“

Connor vsune prsty mezi moje a řekne: „Je prostě rád, že jsem se dostal do Princetonu.“

„Jo.“ Stejně jako by určitě byl můj táta…

Connor působí zamyšleně. „Víš, nikdy jsem si nevážil toho, jakou jsem měl kliku na tátu, když jsem dospíval – až teprve posledních pár let.“ Následuje dlouhá pauza, než dodá: „Dokud jsem nepoznal Ashtona.“

Byla jsem tak rozptýlená Bejrútem a tou holkou, co Connora oslovila, až se mi doopravdy podařilo na Ashtona přestat na chvíli myslet. Teď je tu zas a já jsem z toho nesvá. „Jak to myslíš?“

Connor vzdychne, zkřiví tvář, jako by se rozhodoval, jak odpovědět. „Bývám s Ashtonem, když jeho táta přijede na závody. Je z něj pak jiný člověk. Nevím, jak to vysvětlit. Ten vztah je prostě… napjatý. Každopádně z toho mám takový dojem.“

Zmáhá mě zvědavost. „No, a nezeptal ses ho na to?“

Dřív než slovy mi odpoví odfrknutím. „Jsme chlapi, Livie. My nemluvíme o pocitech. Ashton je… Ashton. Vím, že podle tebe je to idiot, ale je to hodný kluk, když chce. Kryl mi záda víckrát, než se mi chce přiznat. Pamatuješ na tu historku s tím člunem? Víš přece…“

„S vystrčeným zadkem? Ano, pamatuju.“ Zasměju se.

Connor svěsí hlavu se stydlivým úsměvem a přizná: „Trenér by mě asi vyhodil z týmu, nebýt Ashtona. Nevím, co řekl nebo udělal, ale nějak mi vykoupil milost. Jasně, každou chvíli ze srandy říkám, že Ash je kapitán na houby, ale on je ve skutečnosti dobrý. Skvělý. Nejlepší, co jsme měli za ty tři roky, co tu jsem. Všichni kluci si ho váží. A nejen proto, že má víc holek než my všichni dohromady.“

Obrátím oči v sloup. Vadí mi představa Ashtona s kýmkoli – přítelkyní nebo s nějakou jinou – den ze dne víc a víc a při téhle poznámce se mi sevře žaludek.

„Každopádně promiň, že mluvím o Ashtonovi. Mám ho rád, ale nechci se o něm bavit. Mluvme o…“ Překulí se, aby mě rukama popadl v pase. Skloní se a vsune mi jazyk do pusy s polibkem, který trvá o moc déle než všechno, co jsme kdy dělali předtím. Zjišťuju ale, že mi to nevadí. Dokonce mě to baví, nechám ruce spočinout na jeho pevné hrudi. Panebože, Connor má fakt pěkné tělo a očividně si toho všimly už i jiné holky. Proč to mým hormonům začíná docházet až dneska?

Patrně je to tím pivem.

Nebo se možná konečně začínají smiřovat s tím, že Connor by pro mě mohl být ten pravý.

„Já tě varovala,“ připomenu Reagan, když si protahuju lýtkové svaly.

„Tak špatný to s tebou být nemůže.“

Dbám na to, aby viděla grimasu, kterou zareaguju. Kromě povinného běhu na dráze a orientačního běhu ve škole a toho, jak mě tenkrát doktor Stayner nutil honit na farmě živé slepice, jsem se vždycky vyhýbala všem formám běhání. Nebaví mě to a obvykle se mi přitom podaří nejmíň jednou zakopnout.

„Dělej!“ zakvičí nakonec Reagan a poskakuje netrpělivostí.

„Tak jo, tak jo.“ Stáhnu si vlasy dozadu do ohonu na temeni, vstanu, protáhnu ještě jednou paže nad hlavu a vyrazím za ní ulicí. Je chladný, šedý den, chvílemi mrholí – další důvod, proč neběhat. Reagan přísahá, že podle místní předpovědi do hodiny začne svítit slunce. Myslím, že mi lže, ale nehádám se. Od večírku u jejího táty je to mezi námi takové divné. Právě proto jsem okamžitě souhlasila, když mě pozvala, abych si s ní dneska šla zaběhat, ačkoli to venku klouže a vůbec.

„Jestli to vezmeme až na konec a zpátky, jsou to tři kilometry. Zvládneš to?“ zeptá se Reagan a dodá: „Můžeme zastavit a jít krokem, kdyby ses sesypala.“

„Sesypanci jsou v chůzi dobří,“ zašklebím se.

Nespokojeně zafuní. „No jo, ty nejspíš shazuješ kila, i když kýchneš.“

Trvá to pár minut, ale zanedlouho zvládneme dobré společné tempo, můj dlouhý, pomalý krok se pěkně srovnává s jejíma krátkýma, hbitýma nohama. Vtom vybuchne: „Proč jsi mi nepověděla o svých rodičích?“ Nepoznám, jestli je naštvaná. Nikdy jsem neviděla Reagan naštvanou. Ale podle toho, jak se kouše do dolního rtu a vraští čelo, poznám, že je rozhodně uražená.

Nevím, co říct, leda: „Prostě na to nikdy nepřišla řeč. Přísahám. To je jediný důvod. Promiň.“

Chviličku mlčí. „Je to proto, že o tom nerada mluvíš?“

Pokrčím rameny. „Ne, chci říct, že se tomu nevyhýbám.“ Na rozdíl od mé sestry, která všechno strčila do hrobu s pomalu hořící patronou dynamitu. Od toho rána, co jsem se probudila a uviděla u své postele sedět tetu Darlu s napuchlýma očima a biblí v ruce, jsem se s tím prostě smířila. Musela jsem. Sestra byla skoro mrtvá a já se musela zaměřit na ni a na to, abych nás udržela v chodu. A tak jsem v jedenácti letech a ještě polomrtvá po chřipce, která mě zachránila před autohavárií, vstala z postele a osprchovala jsem se. Zvedla jsem telefon, abych tu věc oznámila ve své škole a ve škole mých rodičů. Šla jsem to povědět sousedům. Pomáhala jsem tetě Darle sbalit naše věci, abychom se přestěhovaly. Pomáhala jsem vyplňovat papíry pro pojišťovnu. Zajistila jsem, aby mě hned zapsali do nové školy. Postarala jsem se, aby se o odchodu mých rodičů dozvěděl každý, kdo to měl vědět.

Pár minut běžíme mlčky, pak se Reagan zeptá: „Víš, že mi můžeš říct všechno, co chceš, viď?“

Usměju se na droboučkou kamarádku z výšky. „Vím.“ Odmlčím se. „A ty taky víš, že mi můžeš povědět všechno, viď?“

Široký, veselý úsměv – s těmi roztomilými dolíčky hned pod očima – odpovídá za ni.

Usoudím, že je ideální chvíle úplně změnit téma. „Jako že třeba můžeš přestat předstírat, že s Grantem nechodíte.“ Podaří se mi popadnout Reagan za paži právě včas, aby sebou neřízla na chodník. Když se jí vrátí rovnováha, otočí se ke mně s vyvalenýma očima, tváře jí planou. „Já myslela, že jsi nad červenání povznesená, Reagan.“

„Nesmíš to nikde říkat!“ zasyčí, ohon se jí rozhoupe, jak se rozhlíží nalevo napravo, mhouří oči do křoví, jako by se tam někdo mohl skrývat. „Nikdo to neví, Livie.“

„To myslíš vážně? Ty si myslíš, že to nikdo neví?“ S ohromným uspokojením pozoruju, jak rudne čím dál víc. „Podle mě to vědí všichni. Nebo aspoň tuší.“ Connor tuhle pronesl ledabylou poznámku o tom, jak Grant běhá za Reagan. Dokonce jsem si párkrát všimla, jak nad nimi vrtí hlavou i Ty, a jestli něco tuší on, musí to tušit i zbytek světa.

Zamyšleně se kouše do rtu. „Pojď. Nemůžeme tu jen tak stát.“ Vyrazíme lehkým klusem nazpátek. „Nejspíš se k tomu nějakou dobu schylovalo. Vždycky jsem ho měla ráda a on se mnou už rok flirtoval. Pak jsem na něj jednou večer narazila v knihovně. Byl tam takový tichý koutek. Kolem nikdo nebyl…“ Pokrčí rameny. „Prostě se to tak nějak stalo.“

„V knihovně!“ vyjeknu.

„Psst!“ V běhu mává rukama před sebou, chichotá se.

„Ale…“ Cítím, jak se mi křiví obličej. „Kde?“ Byla jsem v té knihovně mockrát. Nenapadá mě žádný temný kout, dost skrytý na to, aby se tam dalo dělat něco jiného než číst.

Uličnicky se culí. „Proč? Chceš si užít s Connorem?“

„Ne!“ Už jen při představě, že bych měla Connorovi něco takového navrhnout, se na Reagan zamračím.

To ji však neodradí. Zacuká obočím a zeptá se: „S Ashtonem?“

Cítím, jak mi po šíji stoupá horkost. „My spolu nic nemáme.“

„Livie, viděla jsem vás dva ten večer v Shawshanks. Vidím, jak se na něj díváš. Kdy to chceš přiznat?“

„Co? Že mám spolubydlící s přebujelou představivostí?“

Zakroutí očima. „Víš, že čím víc času uplyne, tím to bude těžší, viď?“

„Ne, nebude, protože mezi námi nic není!“ Rozpomenu se a zeptám se: „Hele, rozešel se s Danou?“

Pokrčí rameny. „Nic se ke mně nedoneslo, ale u něj – kdoví. Ashton je záhada.“

„Jak to myslíš?“

„Chci říct, že může mít deset sourozenců, a nikdy se o tom nedozvíš.“ Reagan se zastaví, aby si lokla vody z láhve. Otře si předloktím pusu a pokračuje: „Táta dbá na to, aby svůj tým znal. Víš – rodiny, známky, hlavní předměty, plány po přípravce… Všechny je bere jako svoje kluky.“ Představím si toho velkého, ramenatého chlapa z víkendu, vzpomenu si na všechno to plácání po zádech a vyptávání a je mi jasné, jak to myslí. „Ale o vlastním kapitánovi ví hodně málo. Skoro nic.“

„Hm… pročpak asi.“ V hlavě se mi rozezní poplašné zvonky.

„Grant si myslí, že to nějak souvisí se smrtí jeho mámy.“

Nohy se mi přestanou pohybovat. Prostě se zastaví. Reagan zpomalí a kluše na místě.

„Jak umřela?“ nadechnu se zhluboka. Seznámení s jinými lidmi, kteří přišli o rodiče, ve mně vždycky někde hluboko udeří na skrytou strunu. I úplně cizí lidé se skrz takovou informaci mohou okamžitě stát mými přáteli.

„Nemám zdání, Livie. Vím to jen proto, že jsem jednou večer poslouchala za dveřmi, když se bavili s tátou v pracovně. Ale nic víc z něj táta nevypáčil. Umí se vyhýbat tématům. Chci říct… znáš Ashtona. Víš, jaký je.“

„Jo, vím.“ S rostoucí bolestí v břiše taky vím, že nemluvit o takových věcech obvykle znamená, že pro to existuje nějaký důvod. Ošklivý důvod.

„Dělej.“ Plácne mě po zadku a znovu vyrazí kupředu.

Jsem nucená se k ní připojit, ačkoliv už se mi běžet nechce. Chce se mi sedět a přemýšlet. Mlhavě si vybavím, co mi Connor říkal v Tiger Inn, a zeptám se: „Znáš jeho tátu?“

„Z podzimních závodů. Obyčejně je tam s nějakou ženskou.“

„S manželkou?“

„Za poslední tři roky se jich pár vystřídalo. Možná jsou to manželky. Kdoví? Ale na druhé straně, jablko nepadá daleko od stromu, takže…“ Vrhne po mně významný pohled.

„A jaký je?“

„Vypadá celkem normálně.“ Následuje pauza. „I když z nich mám divný pocit, když jsou spolu. Jako že Ashton je hodně opatrný na to, co říká a co dělá.“

Takže Connor není jediný, kdo vnímá, že něco není, jak má být…

„Každopádně, co kdyby to udělal?“

„Co kdyby udělal… co?“ opakuju pomalu, protože otázku nechápu.

„Co jestli se s Danou rozešel?“

„Aha.“ Reagan se sice vyhýbá trapným situacím, ale bez zábran klade těžké otázky. To na ní mám ráda. Momentálně bych se však bez výslechu obešla. „Tak nic. Chodím s Connorem. Myslím.“

„Jo, jak to vůbec s vámi vypadá? Už jste…“ Významně zvedne obočí.

Jen zavrtím hlavou a zamumlám: „Jsi stejná jako moje sestra. Ne. Bereme to hezky zvolna.“

„To zní nudně, řekla bych,“ podotkne suše. „Vsadila bych se, že s Ashtonem byste to brali rychle a natvrdo.“

„Reagan!“ Z legrace do ní strčím a ona se začne smát. Ale při té představě mám žaludek jako na kolotoči. Co kdybych chodila s Ashtonem místo s Connorem? Ne. Nemožné.

„S Ashtonem mi připadáš úplně jiná. A vůbec při všem, co má s Ashtonem něco společného.“

Zafuním. „Naštvaná?“

Zaculí se. „Vášnivá.“

V zoufalé snaze odvést řeč od sebe se zeptám: „Takže chodíš s Grantem?“

Reagan obratně přeskočí louži a řekne: „Ještě nevím. Bereme to hodně ležérně. Ještě tomu nechceme dát nálepku. Zatím.“ Skloní hlavu, na rtech jí vytane plachý úsměv. „Ale jsem do něj blázen, Livie. Kdybych ho uviděla s jinou holkou, nejspíš by mi hráblo a zabila bych je oba.“

Svraštím čelo, snažím se představit si Granta s nějakou jinou. Nejde to, když chodí za Reagan jako zamilované štěňátko. A pak mě napadne, jestli se Connor neschází s jinými dívkami, protože jsme taky na nic nedali oficiální nálepku. Co jestli ano? Neznamená to „hezky zvolna“ náhodou „volné pole působnosti“? Kdybych ho uviděla s jinou, taky by mi hráblo? Ty dívky, co se mi představovaly v Tiger Inn, mě přiměly pochopit, že Connor by si mohl pravděpodobně vybírat, ale vlastně mi to nevadilo. Hlavou mi bleskne obrázek Ashtona, jak líbá Danu, a okamžitě se mi sevře žaludek. Vím, že to není správné, ale už poznávám, co to je – kromě šoku. Žárlivost. Vadilo mi to. Stejně jako když jsem slyšela, jak o něm mluví ta holka v baru. A když se pak dotkla jeho ramene.

Reaganin povzdech mě probere a vrátí do reality. „Ať je to, co chce, musíme to držet pod pokličkou, dokud Grant nedodělá školu.“

Můj tázavý výraz jí sdělí, že nechápu proč.

„Táta! Copak neposloucháš? Ale Livie.“ Zatváří se rozhořčeně. „Někdy si říkám, na co myslíš… Táta z něj není nijak nadšený.“

„Proč?“

„Podle něj Grant nebere život vážně. Grant se bojí, že by ho vyhodil z týmu, kdyby na to přišel.“

„Ale… chodí na Princeton. Copak ještě může být serióznější?“ zafrkám nevěřícně.

„Serióznější by bylo, kdyby to nedělal v knihovně s trenérovou dcerou,“ zamumlá a zrychlí.

To je fakt.

Zase začalo pršet. Je to lehké, chladné mrholení a zanedlouho už mám tmavě modré tričko promáčené skrz naskrz. Ale vůbec mi to nevadí. Trasa, kterou Reagan vybrala, vede klidnou ulicí čtvrti Pleasantville, mezi pěknými domy a upravenými trávníky a velkými stromy, které právě začínají měnit barvu. Je příjemné vzdálit se od kampusu. Je mi, jako by mi z ramen spadlo nějaké břemeno. Možná tam trávím moc času, vytvářím si bublinu. Nechávám se vstřebat klidným prostředím a užívám si únik, soustředím se na dýchání a překvapuje mě, že zvládám udržet krok s Reagan.

A myslím na Ashtona. Zajímal by mě jeho život, rodiče, matka. Jak o ni asi přišel? Byla příčina smrti náhlá, jako autohavárie? Nebo nějaká nemoc, třeba rakovina? Vybavuje se mi náš rozhovor tehdy ten první týden, jeho reakce, když jsem mu prozradila, že mám v plánu studovat pediatrii se specializací na onkologii; a to mě utvrzuje v tom, že šlo o rakovinu.

Ještě nejsme na konci ulice, když Reagan zahuláká: „Otočíme to. Začíná mi být zima a domů to máme necelé dva kiláky.“ Přeběhne ulici, abychom se vracely po druhé straně. „Myslíš, že bys to zvládla trochu rychleji? Ten déšť je na prd.“

„Asi už bys neměla věřit meteorologům,“ zavolám sarkasticky a loknu si vody. V puse mám tak vyprahlo, až mě bolí jazyk, ale nechci to přehánět s tekutinami, protože se bojím křečí.

„Jakým meteorologům?“ Ohlédne se přes rameno a uličnicky mrkne; zrychlím, snažím se ji dohnat. To ji přiměje jen zrychlit. Na mě zrychluje až moc, usoudím, držím se pár kroků za ní, civím na klidnou ulici před námi. Je dlouhá, s hrboly a výmoly, mezi kterými budeme muset kličkovat, a já se potřebuju soustředit, jinak nejspíš zakopnu o vlastní nohu.

Na opačné straně ulice – na trase, kterou jsme právě proběhly – zahlédnu klusat dlouhou postavu. Další šílenec, co si vyrazil v tomhle počasí. Těkám očima mezi vozovkou a siluetou, pokračuju v běhu. Zanedlouho je tak blízko, až rozeznám, že je to muž. Z ještě větší blízkosti uvidím tmavé, střapaté vlasy.

Je to Ashton.

S rovnoměrnými kroky, plavnými pohyby a kamennou tváří Ashton běží jako trénovaný sportovec. Sportovec v promáčeném bílém tričku, které mu přiléhá ke všem obrysům hrudi. A já od něj nedokážu odtrhnout zrak. Srdce mi už buší od běhu, ale teď cítím, jak mi celým tělem projíždí nával adrenalinu a dodává mi novou energii. Je mi, jako bych dnes vydržela uběhnout patnáct kilometrů, jako bych dokázala přeskakovat auta, jako bych…

Dopadnu na ruce a díky tomu si jen taktak nerozbiju obličej o chodník.

Nejspíš jsem při pádu nadělala takový rámus, že si toho Reagan všimla, protože zaječí moje jméno a žene se zpátky. „Není ti nic?“

Trhnu sebou, jak se zvedám, kotníkem mi projede ostrá bolest, dlaň mě pálí. „Ne, to…“ Moje slova skončí zasyknutím, jak do mě vystřelí další bolest. „Asi jsem zakopla o ten hrbol na chodníku.“

Jde zkontrolovat beton a svraští čelo. „Myslíš tuhle malou, neviditelnou, vlasovou prasklinu?“

Polohlasem zakleju a zamumlám: „Já tě varovala.“

„Varovala. Co teď budeme dělat?“ Kouše se do dolního rtu, vytahuje telefon z kapsy mikiny. „Zjistím, jestli je tu někde Grant. Snad by nás mohl vyzvednout.“

„To bylo efektní, Irčanko!“ volá Ashton mezi nádechy a běží k nám přes ulici. Reagan k němu překvapeně vzhlédne – jako by si předtím nevšimla, že tudy běží. Sleduju, jak mírně sklopí oči a vyvalí je. Přesně tak. Jak sis propána mohla nevšimnout, že ulicí běží tohle, Reagan! Upře na mě vědoucí pohled, který mi sděluje, že její nemravný mozeček si pospojoval události, jež vedly k mému pádu. „Ahoj, Ashtone,“ pronese vesele, oči pořád upřené na mě.

Letmo na ni kývne, pak si klekne na jedno koleno. Prohlíží mi kotník, já poslouchám jeho přerývaný dech a polykám sliny, které se mi najednou hromadí v puse. Jak to, že se mi sbíhají sliny? Před minutou jsem byla úplně vyprahlá! Pod tlakem jeho prstů, i když je jemný, sebou cuknu a vrátím se zpátky do reality.

„Můžeš vstát?“ ptá se, nádherné hnědé oči plné obav.

„Nevím,“ zamumlám a pokusím se postavit na nohy. V okamžiku mám kolem pasu jeho ruce, které mi pomáhají. Hned je zřejmé, že domů nedoklušu, ba ani nedojdu krokem. „Asi je to výron.“ Už jsem měla výron tolikrát, že vím, jaké to je.

„Volám Grantovi,“ oznámí Reagan a ukáže telefon.

Najednou jsem nad zemí, v Ashtonových silných pažích, a on kráčí ulicí, jeho dlaně mi jaksi skrz oblečení spalují pokožkou. „Nebudu tady stát na dešti a čekat, až se Cleaver ukáže,“ hodí Ashton přes rameno.

„Kam jdeme?“ ptám se, protože vím, že naše kolej je necelé dva kilometry odtud opačným směrem.

Upírá oči přímo před sebe a zamumlá: „Nesu tě k sobě domů, Irčanko.“ Podle pokřivených rtů vím, že to řekl naschvál. Ale rychle to přejde a Ashton poznamená něžnějším tónem: „Dej mi ruku přes rameno. Líp se mi poneseš.“

Poslušně zvednu paži a přehodím ji přes Ashtonovu šíji, dlaň mu položím na rameno, palec se usadí vedle výstřihu. Cítím, jak pod mou tíhou napíná svaly. Jsem zvědavá, jak dlouho mě udrží.

Reagan asi taky, protože běží vedle nás a volá: „Ale je to daleko.“

„Tři čtvrtě kilometru, maximálně. Běž.“ Škubne hlavou dopředu a pak na ni mrkne. „Přece nechceš, aby Grant viděl, jak ti ten zadek zase tloustne, viď?“

Zmínka o legendárním tlustém zadku je dostatečná motivace. Reagan vyplázne na Ashtona jazyk, na mě vrhne významný pohled a vyrazí ulicí ještě rychlejším tempem než předtím. A já zůstanu sama s Ashtonem.

„Promiň, že jsem zpocený, Irčanko. Mám za sebou dlouhý běh,“ poznamená, hnědýma očima zalétne ke mně a pak se vrátí pohledem zpátky k vozovce.

„To nic. Mně to nevadí,“ láme se mi hlas. A uvědomuju si, že mi to opravdu nevadí, i když je mokrý od hlavy až k patě. Nevím, jestli je to déšť nebo pot. Vlasy má nalepené k hlavě a k obličeji, ale stejně se jim daří kroutit se na koncích, což vypadá moc sexy. Uvidím kapičku vody, která mu stéká po tváři, a cítím nutkání sáhnout po ní a setřít ji, ovšem nejsem si jistá, jestli by to nebylo moc intimní, takže to neudělám. Srdce mi však buší tak prudce, jak mi ještě nebušilo od chvíle, co jsme vyběhly.

„Přestaň mě pozorovat, Irčanko.“

„Nepozoruju.“ Otočím se a zadívám se do ulice, tváře mi hoří, je mi trapné, že mě přistihl. Zase.

Lehce mě strčí do ramen, jak si upravuje úchop.

„Nepotřebuješ mě postavit?“

Ušklíbne se. „Po osmi letech veslování se mi nosíš celkem snadno.“

„Aha.“ Osm let. Tím se rozhodně vysvětluje ta absurdně vypracovaná horní polovina těla. „Musí tě to fakt bavit.“

Vzdychne a zamumlá: „Jo, je to uklidňující, když jsi na vodě a soustředíš se na konečný cíl. Pak se dá na všechno ostatní snadno zapomenout.“

Ashtonova hlava sebou trhne do strany. Vidím, jak mu po tváři stéká další kapka, a pochopím, že se ji snaží setřást, protože setřít ji nemůže.

„Počkej,“ zašeptám a zvednu ruku, abych mu pomohla. Tmavé oči po mně zamračeně blýsknou a já okamžitě ucuknu. Asi jsem si to špatně vyložila. Neměla bych… Jenže on se nemračí na mě, jak záhy zjistím. Mračí se na ošklivou rudou odřeninu na dlani, kterou jsem utržila při pádu. Rozptýlená kotníkem a Ashtonem jsem na ni zapomněla.

„Fakt bys měla uvažovat o tom, že už nikdy nebudeš běhat, Irčanko,“ poznamená.

„A ty bys měl uvažovat o tom, že bys měl při běhání chodit víc oblečený,“ odseknu, hněv ve mně vzplane bez varování a hned po něm následuje horko, které mi stoupá až ke kořínkům vlasů.

„A proč jako?“

Přejedu si jazykem zuby, abych získala víc času, a rozhodnu se jeho otázku ignorovat. „Mohla jsem počkat na Granta.“

„A umřít na zápal plic,“ odsekne rozhořčeně a znovu si mě nadhodí. Při tom pohybu se mi otřese noha a z kotníku vystřelí bolest. Potlačím však nutkání vyjeknout, protože nechci, aby z toho měl špatný pocit.

Ashton kráčí klidně a rychle, oči upřené přímo před sebe, a tak usoudím, že veškerý hovor skončil.

„Mrzí mě to s tvými rodiči.“ Řekne to tak tiše, až mi to skoro unikne.

Kouknu po něm koutkem oka a vidím, že zírá přímo před sebe, tvář jako masku.

Mě to taky mrzí s tvou mámou.

Už to mám na jazyku, ale spolknu to. Reagan koneckonců poslouchala za dveřmi. Nemá to vědět. Já to nemám vědět. Ledaže by mi to sám pověděl.

A tak neřeknu nic. Jednoduše kývnu a mlčky čekám na jeho další tah. Ale on mlčí. Následuje další nesmírně dlouhá, rozpačitá odmlka, kterou nepřeruší ani jeden z nás. Při níž Ashton zírá při chůzi přímo před sebe a já přejíždím očima z jeho obličeje ke žloutnoucím stromům a zase zpátky. Při níž nasávám teplo jeho těla a intenzivně vnímám, že jsem celá propocená. Při níž cítím tlukot jeho srdce a snažím se s ním synchronizovat vlastní tep. A pak beru na vědomí, že je to úplně absurdní.

Tohle mlčení nezvládnu.

„Nemůžu uvěřit, že je Reaganin táta znal,“ řeknu jakoby nic a dodám: „A že ve mně poznal maminku. Nevěděla jsem, že jsme si tolik podobné.“

Ashton svraští čelo. „Pamatuješ si, jak vypadala, ne?“

„Jo. Ale rodiče přišli jednou při povodni o všechny svoje fotky z dětství a z vysoké, takže jsem ji nikdy neviděla v tom věku, ve kterém jsem teď já.“

Vnímám, jak špičkami prstů mnu vlahou pokožku, a uvědomím si, že někdy během mého dumání se moje ruka vzbouřila proti zdravému rozumu a vklouzla za výstřih Ashtonova trička. Sleduju, jak prsty dosud kreslí kroužky, jakoby z vlastní vůle. A protože už jsem dnes vykonala všemožné smělé skutky a spatřuju v tom celkem nevinnou otázku, kterou by položil i člověk, který nezná odpověď, rozhodnu se ji položit, ledabyle a lehce. „A co tvoji rodiče?“

Odmlčí se. „Co je s nimi?“ Snaží se, aby to znělo znuděně, jenže podle toho, jak mě sevře v náručí, podle toho, jak křečovitě se mu stáhnou svaly na šíji, okamžitě poznám, že jsem trefila do černého.

„Já nevím…“ Stočím pohled na vozovku a nenuceně prohodím: „Povídej mi o nich.“

„Není moc co povídat.“ Znuděný tón přejde do naštvaného. „Proč? Co se Reagan doslechla?“

Pořád se soustředím dopředu, zhluboka se nadechnu a rozhodnu se nelhat. „Že je tvoje maminka… po smrti?“

Cítím, jak Ashton vydechne. „To je pravda. Je po smrti.“ Slova znějí velmi věcně a nevyzývají k dalším otázkám.

Nevím, proč pokouším štěstí. „A co tatínek?“

„Ten po smrti není… bohužel.“ Opovržení se nedá přeslechnout. „Nech to být, Irčanko.“

„Tak jo, Ashtone.“

Než dorazíme k jejich domu, zeptám se Ashtona ještě nejmíň pětkrát, jestli si nechce odpočinout, a on mi nejmíň pětkrát odpoví, abych držela pusu.

A nic jiného už si neřekneme.

Projde kolem Reagan – čerstvě osprchované a utopené v Grantových teplákách – a zvědavého Granta nahoru do patra, kolem společné koupelny ke koupelně u jeho ložnice. Jemně mě posadí na pult.

Doprovodné zasténání mi sdělí, že mě měl odložit už dávno.

„Promiň,“ zašeptám, zaplavená pocitem viny.

Ve dveřích se objeví Reagan a Grant, zatímco Ashton si s dalším zasténáním protahuje paže před sebe a pak nad hlavu.

„Koukejte na ty velký, silný svaly,“ říká Grant s přehnaným šišláním, přičemž se natahuje, aby zmáčkl Ashtonovi biceps.

„Jdi do prdele, Cleavere,“ odsekne a plácne ho přes ruku. Sebere z věšáčku ručník a začne mi jím osušovat vlasy a obličej.

„Co je! Chtěl jsem vás vyzvednout, ale Reagan říkala, že chcete…“ Ostré dloubnutí Reaganina lokte do žeber umlčí Granta v půlce věty.

„Tady. Čaj.“ Reagan mi podává hrnek, ze kterého se kouří.

Jeden doušek mi sdělí, že to není jen čaj. „Dala jsi alkohol do pití osobě po úrazu,“ konstatuju bezvýrazně, alkohol mě pálí v hrdle. „Copak se to smí?“

„Je to lepší než to, co dostávají kulhaví koně,“ odtuší Reagan, přičemž mi rozvazuje tkaničku a stahuje ponožku. Vzduch mi zasyčí skrz zaťaté zuby. „Je to zlé? Máme tě odvézt do nemocnice?“

Vidím fialovou modřinu kolem nártu a naběhlý kotník. „Ne, je to jen výron, myslím.“

„Ještě nejsi doktorka, Irčanko,“ poznamená Ashton, nakloní se, aby to prozkoumal zblízka, a já vidím, že tričko mu přiléhá k zádům jako druhá kůže. Každý hrbol, každá křivka, všechno je vidět. Dokonalé. Zepředu ho sice chránilo moje tělo, ale záda schytala déšť. Jestli je mu však zima, nedává to najevo. „Zatím to budeme ledovat, ale jestli se to zhorší, odvezu tě do nemocnice.“ Přikývnu a zaznamenám, jak Ashton ovládá situaci, jako bych do toho neměla co mluvit.

„Tohle by ti mohlo pomoct.“ Grant mi podává berle. Když vidí, jak vraštím čelo, vysvětluje: „Ty patří Tyovi. Udělá si výron nejmíň dvakrát ročně na nějakém mejdanu. Ještě že je malý. Měly by mít pro tebe akorát výšku.“

„Nebude mu to vadit?“

„Kdepak, on je bude potřebovat až v listopadu. Daly by se podle něj řídit hodinky,“ říká Grant a pak mi koukne na nohu. Usmívá se.

Najednou jsem v rozpacích.

Pokrčí rameny. „Máš sexy nožky, Irčanko.“ Po jeho slovech hned následuje heknutí, jak ho Reagan z legrace plácne po hrudníku.

„Přestaň civět mý spolubydlící na nohy!“

„Fajn, budu civět na tvoje.“

„Fuuuj!“ zakvičí, proklouzne mu pod paží a vyrazí z místnosti, Grant se žene za ní.

„Přineste nahoru nějakej led!“ huláká za nimi Ashton a potom polohlasem dodá: „Ten blbec se nechá vyhodit z týmu.“

Pozoruju ho, jak prohledává skříňku se zrcadlem a vynoří se odtud s lékárničkou. „Pokud na to trenér nepřijde, tak ne. Jsou spolu šťastní.“

Ashton ztuhne. Trvá dobré čtyři vteřiny, než se jeho ruce znovu pohnou, vytahují dezinfekci a obvazy. „Nechceš zavolat Connora, aby věděl, že jsi tady?“

Connor. „No jo.“ Ani mě nenapadlo mu zavolat. Tak nějak jsem na něj pozapomněla… Ne tak nějak. Úplně. „Pracuje v knihovně na tom referátu, viď? Nechci ho rušit.“

Uchopí mou poraněnou dlaň do své, vzhlédne a tiše se zeptá: „Víš to jistě?“

A já mám pocit, že se ptá na něco úplně jiného. Snad jestli jsem si jistá Connorem.

Atmosféra v místnosti náhle zhoustne, protože moje plíce mají co dělat, aby nasávaly vzduch a vytlačovaly ho, ty jeho tmavé oči pátrají v mých po odpovědi. „Asi ano.“ Nic víc ze sebe nedostanu.

Otřese se a já se znovu rozpomenu, že je úplně promáčený. „Musíš se převléct. Nastydneš,“ poznamenám s významným pohledem na jeho tričko.

Pustí mou poraněnou ruku, sáhne za sebe a stáhne si tričko přes hlavu. Hodí ho do kouta a znovu mě vezme za ruku. A já mám před sebou hrudník, který jsem nebyla schopná pustit z hlavy několik týdnů. Ten, z něhož se mi okamžitě zatají dech. Ten, na nějž jsem za střízliva ještě nikdy neměla možnost tak drze zírat. A teď na něj zírám. Jako laň zasažená reflektory auta se nemůžu odvrátit, jen pozoruju všechny obliny a křivky.

„Co to znamená?“ ukážu bradou na vytetovaný symbol nad srdcem.

Ashton neodpoví. Úplně se otázce vyhne tím, že mi přejede palcem po dolním rtu. „Trošičku slintáš,“ poznamená, než se znovu zaměří na odřeninu na dlani, takže můžu rudnout nepozorovaně.

„Není to tak zlý, jak to vypadá,“ slyším svůj tichý hlas, když přesouvá mou dlaň nad umývadlo. Všimnu si kožené manžety kolem zápěstí, té, kterou zřejmě nikdy nesundává. Nikdy. Natáhnu volnou ruku ke kohoutku a zeptám se: „Na co to je?“

„Dneska se moc vyptáváš, Irčanko.“ Podle toho, jak zatne zuby, poznám, že je to další odpověď ukrytá v jeho trezoru.

Reagan měla pravdu. Nemluví o ničem osobním. S povzdechem sleduju, jak šroubuje víčko dezinfekčního roztoku, a natáhnu ruku. „Ani to…“ Měla jsem doříct „nebolí“. Místo toho ze mě vystřelí řada sprosťáren, na které by mohl být hrdý i zasloužilý námořník. „Co to kurva děláš? Do prdele! Nelej to tam takhle, ty blbče zasraná! Kurva!“ Pěním bolestí, šíleně to pálí.

Ashton na to nedbá, obrací mi dlaň sem a tam, aby ji prozkoumal bedlivěji. „Vypadá to čistě.“

„Jo, protožes mi to kurva vyleptal!“

„Klid. Brzo to přestane pálit. Zírej na mě, ať přijdeš na jiné myšlenky, mezitím počkáme, až se to usadí. Koneckonců tím ses do tohohle maléru dostala…“ Na vteřinu se střetne pobaveným pohledem s mým, pak ho spustí zpátky k mé ruce. „Pěkná kombinace, mimochodem. ‚Blbče zasraná?‘ Fakt?“

„Myslela jsem to dobře,“ zamumlám, ale zanedlouho už se snažím zabránit svým rtům v úsměvu. Nejspíš to je docela legrační. Nebo aspoň bude, až zas budu moct chodit… V odhodlání nepodlehnout pokušení bloumám očima po malé koupelně, pozoruju obkládačky ve skleněném sprchovém koutu, uklidňující zašle bílou barvu stěn, bílé huňaté ručníky…

A pak už jsem zase u Ashtonova těla, protože, přiznejme si to, je o moc lákavější než obkládačky a ručníky. Nebo cokoli jiného, koneckonců. Prohlížím si černého ptáka v indiánském stylu, vytetovaného na vnitřní straně předloktí. Je velký – na délku nejmíň dvanáct centimetrů, se složitými detaily. Skoro tak složitými, až zakrývají hrbol, který je pod ním.

Jizvu.

Pusa se mi sama od sebe otevře k otázce, ale pak ji rázně zavřu. Když kouknu na rozměrný čínský nápis na rameni, uvidím další obratně zakrytý hrbol. Další skrytou jizvu.

Polknu, protože mi do hrdla stoupá nevolnost při vzpomínce na den, kdy moje sestra přišla domů s obrovitým tetováním v podobě pěti černých havranů na stehně. Zakrývá jednu z nejnepříjemnějších jizev z té noci. Pět ptáků – za každého člověka, který tehdy zemřel v autě, jeden. Včetně jednoho za ni. Tenkrát jsem nevěděla, co to znamená. Prozradila mi to až před dvěma lety.

S těžkým povzdechem přejedu zrakem znovu k symbolu na Ashtonově hrudi, abych si ho prohlédla důkladněji.

A uvidím další hrbol, obratně skrytý.

„Co se děje?“ ptá se Ashton a vybaluje obvaz. „Jsi nějak bledá.“

„Co…“ zarazím se dřív, než se zeptám, co se stalo, protože odpovědi bych se stejně nedočkala. Uhnu očima ke své odřené dlani a přemýšlím. Možná o nic nejde. Patrně o nic nejde. Lidé si nechávají zakrýt jizvy tetováním každou chvíli…

Ale všechno v mém nitru mi říká, že to není pravda.

Sleduju, jak přikládá obvaz na odřeninu. Už to nepálí, ale nevím, jestli to způsobil čas, nebo skutečnost, že mi mozek pracuje na plné obrátky, převrací a otáčí kousky skládačky, aby zjistil, jak do sebe zapadají. Jenže mi jich moc chybí. Jednoduché věci jako ta kožená manžeta…

Kožená manžeta.

Kožená manžeta.

Není to kožená manžeta, uvědomím si, když se na ni zadívám důkladně.

Popadnu Ashtona za ruku a zvednu ji, abych si prohlédla tenký tmavě hnědý pásek – prošité okraje, to, jak se oba konce spojují malými druky – a zjistila, že to nejspíš kdysi býval opasek.

Opasek.

Ze rtů mi unikne slabé zajíknutí a oči sjedou z paže k rameni, až konečně přistanou na hrudi, na dlouhých jizvách ukrytých pod tetováním.

A najednou pochopím.

Doktor Stayner říká, že pozoruju a vnímám bolest druhých pronikavěji než průměrný člověk kvůli tomu, čím jsem prošla s Kacey. Že na ni reaguju intenzivněji. Možná má pravdu. Možná mi právě proto srdce poklesne a v břiše procitne nevolnost a slzy mi mlčky stékají po tvářích.

Ashtonův tlumený šepot upoutá mou pozornost k jeho obličeji, uvidím smutný úsměv. „Jsi tak chytrá, že ti to neprospívá, víš to, Irčanko?“ Postřehnu, jak mu poskakuje ohryzek. Ještě ho držím za zápěstí, ale nevytrhne se mi. Neodtáhne se před mým upřeným pohledem. A když zvednu volnou ruku a položím mu ji na hruď, na ten symbol, na srdce, neucukne.

Chce se mi klást strašně moc otázek. Jak jsi byl starý? Kolikrát? Proč to ještě pořád nosíš kolem zápěstí? Ale nezeptám se. Nemůžu, protože při představě malého kluka uhýbajícího před opaskem, který mám pod rukama, mi tečou slzy rychleji. „Víš, že se mnou můžeš mluvit o všem, viď, Ashtone? Nikomu nic nepovím,“ uslyším svůj chvějivý šepot.

Nakloní se ke mně, aby mi polibkem setřel slzu z tváře, a pak další a další, posouvá se k mým ústům. Nevím, jestli je to intenzitou toho okamžiku – když mě pro něj bolí srdce a tělo reaguje a mozek úplně vypovídá službu – ale jakmile se jeho rty dotknou okraje mých a on zašeptá: „Už na mě zase civíš, Irčanko,“ automaticky se mu otočím vstříc.

Zareaguje okamžitě, nemarní čas, přitiskne ústa na moje, násilím je rozevře. Cítím slanost svých slz, když vklouzne jazykem dovnitř a ovine se kolem mého. Jedna ruka mě uchopí v týle a polibek nabývá na intenzitě, tlačí mi hlavu do záklonu, aby se dostal blíž, hlouběji. A já mu to dovolím, protože mu chci být nablízku, pomoct mu zapomenout. Nedělám si starosti s tím, jak to dělám nebo jestli to dělám správně. Musí to být správně, když je to takovéhle.

Ruka se mi ani nehne z jeho hrudi, od srdce, které mi uhání pod prsty, a ten jediný polibek jako by trval celou věčnost, dokud mi neoschnou slzy, rty nemám celé rozbolavělé a nenaučila jsem se nazpaměť nebeskou chuť Ashtonových úst.

A pak se zčistajasna odtrhne, nechá mě lapat po vzduchu. „Ty se třeseš.“

„Nevšimla jsem si,“ zašeptám. A opravdu jsem si toho nevšimla. Pořád třas nevnímám.

Vnímám jen to bušení srdce pod mými prsty a krásnou tvář před sebou a to, že zápasím s dechem.

Zvedne mě do náručí, vynese do svého pokoje a uloží na postel. Rázně odpochoduje k prádelníku a cestou zavře dveře. Nic neříkám. Ani se nerozhlížím po pokoji. Jednoduše zírám na obrys jeho zad, v hlavě prázdno.

Přistoupí a položí vedle mě jednoduché šedé tričko a tepláky. „To by ti mohlo padnout.“

„Děkuju,“ zamumlám nepřítomně, přejedu prsty měkkou látku, v myšlenkách zmatek.

Příštích několik minut neumím vysvětlit. Možná je to tím, co se stalo před měsícem a co se právě odehrálo v koupelně, ale když Ashton nařídí: „Ruce vzhůru, Irčanko,“ moje tělo ho poslechne jako dobře vycvičený voják, který se pohybuje zpomaleně. Zajíknu se, když ucítím jeho prsty pod okrajem svého trička, jak zvedají vlhkou látku vzhůru, vzhůru… až se mi sune přes hlavu a já zůstanu v růžové sportovní podprsence. Neciví na mě ani nepronese žádnou poznámku, aby mě znervóznil. Tiše rozloží vedle mě šedé tričko, přetáhne mi výstřih přes hlavu a pak mi ho stáhne přes ramena. Ještě v něm nemám paže, a Ashton už přede mnou klečí. Polknu a pozoruju jeho tvář, když vklouzne rukama pod tričko, aby mi vzadu obratně rozepnul uzávěr podprsenky, a celou tu dobu se mi dívá do očí. Vytáhne ji a hodí na podlahu, pak počká, až vklouznu do rukávů.

„Stoupni si,“ nařídí tiše a moje tělo zase reaguje, jedna ruka se mu položí na rameno, aby se opřela a uchránila tak vyvrtnutý kotník. Tričko je nejmíň o pět čísel větší, než by mělo být, a visí mi do poloviny stehen. Takže když zvedne ruce a popadne pásek mých kalhot a stahuje je dolů, nejsem odhalená. Ale on pořád klečí a nespouští oči z mých. Nikdy se nezatoulají. Ani když se moje kalhoty ocitnou na podlaze. Ani když sune ruce zpátky nahoru a chytnou mě za stehna, jak mi šplhají pod tričko ke spodním kalhotkám. Unikne mi druhé zajíknutí, když zahákne prsty za gumičku. Stahuje je, až jednoduše spadnou na zem. S ostrým nadechnutím na okamžik pevně zavře oči, pak je zas otevře.

„Sedni si,“ zašeptá a já poslechnu.

Odtrhne pohled jen na tak dlouho, než mi jemně stáhne vlhké oblečení přes poraněný kotník. Rozloží svoje tepláky, nasune mi je přes kotníky a vytáhne, jak nejvýš to jde. „Vstaň, Irčanko.“ Poslechnu, zase se o něj opřu, zatímco ruce sune nahoru a pevně uvazuje šňůrku v pase. Ani jednou se mě nepatřičně nedotkne.

A kdyby to zkusil, asi bych mu nebránila.

Když je hotový a když jsem oblečená a zadýchaná a nevím, co se stalo, ale pořád tam před ním stojím, vezme mě za ruku. Zvedne ji a položí si ji na srdce, stejně jako předtím. Jenže ji tam přidrží, jeho dlaň úplně zakrývá mou, třesoucí se zimou nebo něčím jiným, srdce mu taky buší. Vzhlédnu do smutných, rezignovaných očí.

„Děkuju ti.“

Spolknu svůj nervózní knedlík a zašeptám: „Za co?“

„Že mi pomáháš zapomenout. Aspoň na chvilku.“ Políbí mi klouby prstů a dodá: „Tohle nemůže fungovat, Irčanko. Drž se Connora.“

Žaludek mi poklesne, když mou ruku pustí. Otočí se a kráčí ke koupelně, tělo strnulé, hlavu mírně skloněnou, jakoby poražený.

Bojím se, že jestli se nezeptám teď, nedokážu to už nikdy. „Co znamená ‚holka navěky‘?“

Zpomalí krok, když už je u dveří, jednu ruku na klice, druhá se chytne veřejí, vyboulený biceps se napne. Tělo se mu zhoupne dopředu do koupelny a já usoudím, že odpověď nedostanu.

„Svobodu.“ Zavře za sebou dveře.

Moje holka navěky. Moje svoboda.

Zmůžu se jen na to, abych popadla berle položené na posteli a odbelhala se odtud. Potřebuju čas na přemýšlení, a přemýšlet v Ashtonově přítomnosti se nedá.

Tohle nemůže fungovat, Irčanko. Drž se Connora.

Krucinál, Connor.

Na toho jsem zapomněla. Už zase.

Kapitola čtrnáct

VEN S TÍM

„Byla jsem běhat. Víte, abych vyzkoušela něco nového. Abych se bavila.“

„Jo? A bavila ses?“

„Chodím o berlích, pane doktore. Udělala jsem si výron v kotníku.“

„Hmm. No, to nezní moc zábavně. Ale běhání taky ne.“

„Ne, je to víceméně opak zábavy.“ S balíčky ledu a přednáškami a několika trapnými chvílemi ve sprše s Reagan bylo posledních deset dní učiněná noční můra. Minulou sobotu jsem vynechala dobrovolnickou službu v nemocnici, protože mě noha moc bolela. Vynechala bych i tenhle týden, kdyby se Connor nenabídl, že mě odveze.

„Jak to vypadá se vším ostatním?“

„Zmateně.“

„Který kluk tě mate?“

„Který myslíte?“ zamumlám a vyhlížím Connorovo bílé audi. Slíbila jsem mu, že na něj počkám na téhle lavičce v parku, aby mohl jen zastavit u obrubníku a nechat mě naskočit. Pořád jsem moc vděčná, že si na mě vyhradí celou sobotu. Vím, že musí příští týden odevzdat obrovitý referát.

A nezasloužím si ho po tom, co jsem dovolila, aby se stalo s Ashtonem. S jeho nejlepším kamarádem.

Přičetla jsem to přechodné nepříčetnosti. Chvilkové ztrátě úsudku, způsobené simultánním čelním útokem Ashtona v plné polní na moje srdce i libido.

Jakmile jsem unikla ze vzniklé situace, Grant odvezl Reagan a mě zpátky na kolej, kde jsem si pracně ledovala nohu, předstírala studium, svíjela se pod Reaganiným pronikavým pohledem a opakovala si v duchu vzpomínky na odpoledne.

A totéž jsem v podstatě dělala – přičemž jsem vynechala několik přednášek – celých následujících osm dní. Ashtona jsem neviděla. Nepřišel za mnou, což je dobře, protože bych setkání s ním nezvládla, když se snažím vypořádat s nepřekonatelným studem, který cítím v Connorově přítomnosti. Connor za mnou zaskočí každý den, nosí mi květiny a dortíčky a medvídka s nápisem „Uzdrav se“. Jako by měl seznam úkonů „Jak na to, aby Livie explodovala pocitem viny po tom, co se tajně muchlala s mým nejlepším kamarádem“ a zaškrtává si okýnka jedno po druhém. Pocit viny, kvůli kterému zatínám zuby, abych nevychrlila seznam svých přestupků, pocit viny, který mě nutí zasypávat ho polibky – tolika polibky, až mi začaly otékat rty.

Problém je, že sebevíc polibků s Connorem nedokáže dosáhnout intenzity toho jediného s Ashtonem. To je důvod, proč málem kápnu božskou.

Ale nejde to. Moc se bojím. Jsem moc slabá. Bojím se, že bych mohla odhodit něco velikého – to ono – kvůli jednomu polibku nastartovanému chvilkou žáru, k němuž už stejně nikdy znovu nedojde. Connor koneckonců řekl „hezky zvolna“. To se dá klidně interpretovat jako „otevřený vztah“. Jestli si to budu dost často v duchu opakovat, možná tomu začnu i věřit.

Nebo bych mohla dělat, jako by k tomu incidentu s Ashtonem vůbec nedošlo. Úplně to vytěsnit.

„Nechceš mi povědět, co se stalo?“ zeptá se doktor Stayner jakoby nic. „Nikoho nesoudím, samozřejmě.“

Vzdychnu a tiše odpovím: „To nejde.“ Bojím se, že kdybych začala mluvit, prozradila bych Ashtonovo tajemství. Slíbila jsem mu, že to nikomu nepovím.

„Tak jo… no, jak můžu pomoct?“

„Nemůžete. Jen se od něj musím držet co nejdál. Myslím, že je zlomený. Zlomený jako Kacey.“

„Chápu. A protože jsi, jaká jsi, emocionálně ses angažovala dřív, než sis to uvědomila.“

„Myslím, že to tak je…“ Když mě bolí srdce pokaždé, když na něj pomyslím, když si v duchu přehrávám desítku scénářů o tom, jak se Ashton stal tím, kým je, když mám sto chutí vyřítit se na jeho otce a řvát na něj? Jo, jsem si celkem jistá, že to je ono.

„Spolu s tím, jak tě přitahuje, to přispívá k tomu, že se všechno rychle vymkne kontrole, zvlášť pokud pokračuješ v tom vztahu s jeho nejlepším přítelem.“

V rozpacích skloním hlavu, protože můj cvokař, co umí číst myšlenky, opět shrnul do dvou vět celý týden vnitřních zmatků. „Nemůžu se nechat rozptylovat sexy klukem a jeho problémy. Moc mě to vyvádí z míry. Musím se mu jen vyhýbat, tak asi… rok.“

„To bude těžké, vzhledem k tomu, že bydlí s Connorem.“

„Lepší než ta druhá možnost,“ pronesu polohlasem a mnu si čelo.

„Hmm…“ Následuje dlouhá pauza a pak uslyším, jak doktor Stayner tleskne rukama. Asi mě má na hlasitém odposlechu. „To je ono! Už vím, jaký dostaneš tenhle týden úkol.“

„Cože? Úkol ne, pane doktore. Říkal jste, že už ne. Říkal jste…“

„Lhal jsem. Najdeš pět vlastností, které Ashtona ospravedlní.“

„Copak jste mě neposlouchal?“

Přesně jak má ve zvyku, doktor Stayner mou otázku ignoruje. „V rámci svého úkolu řekneš to, na co pořád myslíš. Pravdu. Nesmíš přehnaně analyzovat, nevybírej si slova. Prostě to vybal. A kdyby ti položil nějakou otázku, musíš na ni po pravdě odpovědět.“

„Cože? Ne. Proč?“

„Říkejme tomu experiment.“

„Ale… Ne!“ vyprsknu.

„Proč ne?“

Protože v tom, co si o Ashtonovi myslím, obvykle figurují části jeho těla! „Protože… ne!“

„Do měsíce očekávám kompletní hlášení.“

„Ne. Tenhle měsíc ho skoro vůbec neuvidím. Mám zkoušky. Nemám čas.“

„Určitě se s ním setkáš.“

„Ne.“

„Spolupracuj.“

Zarputile zatnu zuby. „Vždycky jsem s vámi spolupracovala, pane doktore. Tentokrát říkám ne. Je to špatný nápad.“

„Dobře. Jeden měsíc.“

„Nemůžete mě nutit.“

„Že by ne?“

Sevřu rty a zhluboka se nadechnu. „Mohla bych vám lhát.“

„A já bych se mohl dostavit na tvou kolej se svěrací kazajkou, na které bude tvoje adresa.“

Zajíknu se, cítím, jak valím oči. „To byste…“ Jednoznačně by toho byl schopen.

„Nebudeme to zkoušet, že ne? Jeden měsíc, Livie. Poznej ho.“

„A co Connor?“

„Neřekl jsem, abys Ashtonovi v rámci toho poznávání skočila do postele.“

Přikrčím se. „Proboha.“

„Pardon, tak to říkají naši kluci. Není to v pohodě?“

„Nic z tohohle rozhovoru není v pohodě, doktore,“ zaúpím. „Měla bych končit. Connor tu bude každou chvíli.“

„Jen mi v téhle věci důvěřuj, Livie. Už jen jednou. Je to dobrý nápad.“

„No jo.“ Rozloučíme se a ukončíme hovor. Obličej mi klesne do dlaní a uvažuju, jak jsem se v tomhle ocitla. Neudělám to. Odmítám to. Může si přijet se svěrací kazajkou. Do té doby už ji budu potřebovat. Ironie je, že polovinu času, co jsem s Ashtonem, ze sebe chrlím věci, které bych neměla, ale nikdy to není úmyslné. Kdybych řekla všechno…

Zahouká klakson.

Vzhlédnu, čekám, že uvidím bílé audi. Ale je to elegantní černý čtyřdveřák s lesklými stříbrnými ozdobnými prvky. Dveře u řidiče se otevřou, vystoupí vysoká, tmavá postava v módní podzimní kožené bundě a s leteckými slunečními brýlemi, obejde auto a otevře dveře u spolujezdce. „Irčanko! Nastup si.“

A já usoudím, že doktor Stayner je zlý čaroděj s křišťálovou koulí a z prstů mu rostou provázky, na kterých nás vodí jako loutky. Nějak celou tuhle situaci zosnoval. Určitě se teď ve své ordinaci chechtá.

Auta za Ashtonem troubí. „Dělej.“ V jeho tónu zní náznak podrážděnosti.

„Krucinál,“ zamumlám, vydám se k čekajícímu autu a nespouštím pohled z béžového koženého interiéru, když mu podávám berle. Dotkne se mých prstů, jak je ode mě bere, až mi paží projede elektrický proud. Než se zasunu na své sedadlo a zapnu si bezpečnostní pás, Ashton už usedá za volant a můj tep se žene jako šílený.

„Co dělá kotník?“ řadí se do provozu, pohledem sjede k mým nohám. Rozhodla jsem se dnes pro krátkou plisovanou sukni, protože nylonky se mi na kotník navlékají snáz než ponožky a kalhoty. Když mi teď hlavou bleskne představa, jak sedím obkročmo na Ashtonovi se sukní kolem pasu, lituju, že na sobě nemám lyžařskou kombinézu.

„Je to lepší. Už jsem začala trošku chodit.“ Auto je učiněná sauna v porovnání se svěžím vzduchem venku, konstatuju a shodím ze sebe bundu. „Slabý výron. Jak jsem čekala.“

„Connor říkal, že potřebuješ odvézt do nemocnice?“

No jo, Connor. „Co tady děláš?“ vyhrknu a pak se nadechnu. „Chci říct, co je s Connorem?“

Pokrčí rameny. „V úterý musí odevzdat referát, tak jsem mu řekl, že tě odvezu. Nevadí ti to?“

„Aha. Samozřejmě že nevadí. Díky.“ A jsem úplně mimo. Nebýt Ashtona, přišla bych o další týden s dvojčaty. Je hodný. Už potvrdil, že je toho schopný, když mě nesl skoro kilometr v dešti. Teď mě veze až na Manhattan.

„To nic není, Irčanko,“ zaševelí a sleduje směrovky k dálnici.

Tiše si pohrávám se zipem bundy a v duchu uvažuju, co by tomu řekla Dana. Vadilo by jí to? Chodí spolu ještě vůbec? Nikdy to nepotvrdil ani nepopřel. Mám se ho zeptat?

Pohlédnu na Ashtona a zjistím, že mi zírá na prsa.

„Koukej na cestu!“ vyštěknu polekaně a po šíji mi stoupá horko, obejmu si ramena pažemi.

S pobaveným úsměvem opáčí: „Takže ty na mě zírat smíš, ale já se na tebe nemůžu ani podívat?“

„To je něco jiného. Nejsem nahá.“

„Já taky nebyl nahý, když jsi sebou švihla na chodníku.“

Odsednu si od něj, upírám pohled z okna a vrtím hlavou. Až sem slyším, jak se mi smějete, doktore Staynere.

„Hele.“ Ashtonova ruka mi spočine na předloktí. „Promiň, jo? Já jen… dlouho jsem tě neviděl.“

Uvědomím si, jak je to prosté gesto příjemné a jak moc mi chyběl. Kývnu, vzhlédnu a vidím upřímné hnědé oči, jak se na mě upírají. „Koukej na cestu,“ zopakuju varování, tentokrát tišeji a mnohem míň podrážděně.

Odpoví mi ten typický pokřivený úsměv, který už mi připadá míň arogantní a spíš legrační. Maličko mi stiskne paži, pak ji pustí.

„Díky, že sis kvůli mně pokazil sobotu.“

„O nic nejde,“ zamumlá a mrkne do bočního zrcátka, když přejíždí z pruhu do pruhu. „Vím, že je to pro tebe důležité.“ S náznakem zaváhání dodá: „Potom mám něco domluveného, takže stejně budu na Manhattanu.“

„Domluveného?“

Na Ashtonově čele naskočí vráska. „Než jsem tě vyzvedl, vypadala jsi rozčileně. Proč?“

Vyhnu se odpovědi. Těžce vzdychnu.

„Ale nic. Jen jsem měla takový divný telefonát.“ Pilně si skládám bundu na klíně.

„Kdo je doktor Stayner?“

Ruce mi ztuhnou. „Cože?“

„Zrovna sis mumlala: ‚Až sem slyším, jak se mi smějete, doktore Staynere.‘ Kdo je doktor Stayner?“

„Já… hm… to je…“ řekla jsem to nahlas! Už blábolím, co si myslím, a vůbec si to neuvědomuju! Loutkář! Fuj! Proboha. Neřekla jsem to teď taky nahlas? Koutkem oka zkontroluju, jak se Ashton tváří. Kouká střídavě na mě a na vozovku se zvednutým obočím. Nemůžu to říct. Musím přestat přemýšlet. Všechno přemýšlení musí přestat! „Klid, Irčanko. Máš šílenej pohled. Docela z toho začínám panikařit.“

Nemůžu to říct. Asi ne. Přinutím se k několika hlubokým nádechům a silou vůle přestanu třeštit oči.

„Podle tvé reakce hádám, že je to psychiatr?“

Kacey měla pravdu – nejsi jen hezký.

„Tobě připadám hezký, Irčanko?“

Plácnu se přes pusu. Zase jsem to udělala!

Když jeho smích dozní, Ashton si těžce povzdechne. „Takže… chodíš na terapii?“

Chci, aby Ashton věděl o doktoru Staynerovi? Jak mám na jeho otázku vůbec odpovědět? Technicky vzato na terapii nechodím, ale ano, doktor Stayner je psychiatr. Kterého můžu a nemusím mít na zrychlené volbě v telefonu. Na každý pád budu působit jako magor, jestli mu popíšu, jak to poslední čtyři měsíce se mnou a s doktorem Staynerem je.

„Do New Yorku je fakt daleko,“ upozorní mě a bubnuje prsty o volant.

Neměla bych Ashtonovi nic vysvětlovat. Nic mu do toho není. On má svá tajemství a já taky. Ale tohle je možná vstupní branka. Když začnu mluvit o svých problémech, třeba mu to pomůže mluvit o těch jeho. A vzhledem k tomu, jak dlouho už se snažím proniknout do jeho myšlenek, nějakou vstupní branku potřebuju…

„Ano, je to můj psychiatr,“ řeknu tiše, zahleděná na vozovku. Momentálně se mu nedokážu podívat do očí. Nechci v nich vidět odsudek.

„A proč chodíš k psychiatrovi?“

„Moje nemístné sexuální nutkání?“

„Irčanko…“ To, jak pronese mou přezdívku, mě přinutí ohlédnout se po něm právě včas, abych viděla, jak se nadzvedl na sedadle a mírně si popotáhl džíny, jako by si dělal větší pohodlí. „Povídej.“

Teď by se možná dalo trochu vyjednávat. „Jen když mi povíš, proč mi říkáš Irčanko.“

„Už jsem ti slíbil, že ti to vysvětlím, ale nejdřív musíš přiznat, že mě chceš.“

Sklapnu pusu. Ne, s Ashtonem se vyjednávat nedá.

„Vážně, Irčanko. Pověz mi, jak je to s tím tvým cvokařem.“ Následuje pauza. „Ledaže bys chtěla slyšet explicitní detaily o mém nemístném sexuálním nutkání a o tom, jak mi od něj můžeš pomoct.“ Říká to chraplavým hlasem, ze kterého mi okamžitě vyschne v puse a stehna se mi rozehřejí, protože mi obrazy z té první noci a minulého týdne kolidují se snem a vytvářejí v hlavě trapně žhavý zmatek. Zatracený Ashton! Přesně ví, jak mě rozhodit. Navíc ho to baví, tiše se směje tomu, jak rudnu. Najednou mi hovor o doktoru Staynerovi vůbec nepřipadá tak moc trapný.

„Nikomu to nepovíš?“

„Tvoje tajemství jsou u mě v bezpečí.“ Podle toho, jak mu ztuhne čelist, mu okamžitě uvěřím.

„Tak jo. V červnu dostala moje sestra takový šílený nápad…“ Zpočátku je moje vysvětlování plné nedokončených vět. Ale jak pokračuju – a Ashtonův roztomilý smích zaznívá častěji, když poslouchá, jak jsme s Kacey v létě skákaly šipky z mostu a chodily nakupovat do supermarketu ve vycpaných kostýmech párku v rohlíku – je pro mě čím dál snazší mluvit, prozrazovat, smát se tomu.

Ashton mě ani jednou nepřeruší. Nepřipadám si s ním pitomá ani bláznivá. Jednoduše poslouchá a tiše se při řízení směje. Je opravdu dobrý posluchač. To je hezká vlastnost. Jednu mám, čtyři zbývají.

Ashton vrtí hlavou a mumlá: „Ten chlap je zřejmě šílenec…“

„Já vím. Někdy si říkám, jestli má vůbec licenci.“

„Proč se s ním teda pořád bavíš?“

„Je laciný?“ zažertuju chabě. Po pravdě řečeno, sama jsem si tuhle otázku položila už nejmíň tisíckrát. Napadá mě jediná odpověď. „Protože on má pocit, že je to důležité, a vděčím mu za sestřin život. Nechápeš, co…“ Hlas mi odumře, polknu, abych si uvolnila sevřené hrdlo. „Sestra přežila autohavárii, při které nám zahynuli rodiče. Bylo to zlé, Ashtone. Zemřeli čtyři lidi. A ona málem taky.“ Odmlčím se a prohlížím si svoje prsty propletené v klíně. Mluvit o tom je pro mě pořád ještě těžké. „Svým způsobem tenkrát v noci opravdu umřela. Rok byla v nemocnici, než nabrala dost sil, aby ji mohli propustit…“ Nemůžu se ubránit opovržlivému zafunění, zavrtím hlavou, pořád ještě naštvaná na doktory, co ji tenkrát propustili. Dost sil… K čemu měla dost sil? Aby zvedala ke rtům láhve a jointy? Aby potěšila tolik chlapů, že jsem to ani nechtěla vědět? Aby mlátila do pytle s pískem? „Sestra byla dlouho úplně mimo. Léta. A pak doktor Stayner…“ Polknu, protože se mi do očí hrnou slzy, snažím se je udržet na uzdě. Pár jich stejně vyklouzne. Honem je stírám, ale Ashtonova ruka mě jaksi předběhne, palcem mi rychle a jemně přejede po tváři, pak se odtáhne a znovu mu spočine na stehně. „Doktor Stayner mi ji přivedl zpátky.“

Následuje hodně dlouhé, ale příjemné mlčení; civím na modrou oblohu nad námi a na most, který nás zavede na Manhattan. „Páni, už jsme tady,“ zašeptám nepřítomně.

„Jo, rozpovídala ses,“ poznamená Ashton suše, ale mrkne na mě. „Tak s ním jsi mluvila, než jsem tě vyzvednul?“

„Jo.“

„Co je na tom tak divnýho? O čem jste mluvili?“

Těžce vzdychnu. „O tobě.“ Všimnu si, že jedna ruka pevně sevřela volant, když jsem to přiznala, a rychle dodávám: „Neříkala jsem mu nic o… tamtom.“ Sklouznu pohledem ke koženému řemeni kolem jeho zápěstí. „Slíbila jsem ti, že to neřeknu.“

Ohryzek mu poskočí, jak polkne. „No, tak proč jste o mně mluvili?“

Zadívám se z okna a zasténám. „Je to strašně trapný.“

„Trapnější než to, cos mi už pověděla?“ Ashton se na sedadle předkloní, plně zaujatý, ve tváři zvědavý úsměv.

„Asi jo.“ Mám mu to povědět? Zdržuju, škrábu se na krku, strkám si vlasy za ucho a mnu si čelo, až Ashton konečně popadne mou nervózní ruku a položí ji na nízkou konzoli mezi námi.

Odkašlu si a nemůžu si nevšimnout, že moje ruka je pořád v jeho dlani. Když mu dojde, kam se dívám, pevně ji stiskne.

„Pustím tě, až mi to povíš.“

„A jestli nepovím?“

„Tak ti přeju hodně štěstí, až budeš vysvětlovat Connorovi, proč se držíme za ruce.“

„Držení za ruce je moje nejmenší starost,“ zamumlám, pak se mu podívám zpříma do obličeje a přiznám: „Mám na tobě najít pět dobrých vlastností.“

Tvář se mu zkřiví výrazem a-to-je-jako-všechno? „Co je na tom trapnýho?“

Vzhlédnu ke stropu a odpovím: „Protože ti taky musím povědět všechno, co si myslím.“

Následuje dlouhá pauza. Ashton poposedne, posune pánev dolů tak, že se spíš choulí, nohy má ohnuté v ostřejším úhlu. A pak se mu po tváři rozlije široký uličnický úsměv. „To bude legrace.“

Už vrtím hlavou. „Ne, nebude, protože to neudělám.“

„Cože?“ Ashton se napřímí, koukne po mně vykulenýma očima. „Musíš!“

„Ne…“ Vypáčím ruku z jeho dlaně a založím si paže na hrudi. „Nemusím.“

„Tak jak chceš tedy zjistit, kterých je mých pět nejlepších vlastností?“

„Určitě mi to povíš,“ odtuším sarkasticky.

Pokrčí rameny, jako by o tom uvažoval. „Máš pravdu, to by šlo. Počkej…“ Přejede si zuby jazykem a sevřený žaludek mě upozorní, že tohohle budu litovat. „Znám takový způsob, že holka křičí, když zasunuju…“

„Drž hubu!“ Hekne, když vymrštím pěst a praštím ho do ramene.

„Vážně, Irčanko. No tak. Bude to legrace!“ Ashtonovi jiskří v očích a obličej mu září upřímným nadšením. Ještě nikdy jsem ho neviděla tak šťastného a chystám se souhlasit se vším, včetně šíleností doktora Staynera.

Dokud se nezeptá: „Takže se ti o mně zdá?“

Okamžitě se kousnu do jazyka. Silně.

„Můžeš mi zastavit u vchodu a já jen vyskočím,“ říkám, když si uvědomuju, že se připravuje zaparkovat.

Svraští čelo. „Kdepak. Jdu dovnitř.“

„Aha, tak ty máš něco domluveného tady?“ Je snad Ashton nemocný? Potřebuje doktora?

„Ne. Musím zabít pár hodin.“ Odmlčí se. „Tak jsem si říkal, že bych se mohl seznámit s těmi dětmi, za kterými sem pořád jezdíš.“

„To nejde.“ Je mi, jako by se tu srážely dva světy, jež musí zůstat odloučené.

„Ty se za mě stydíš, Irčanko?“

„Ne, totiž…“ Otočím se a vidím v jeho očích stopu ublíženosti. Nikdy. „Prostě tam nikoho nepouštějí.“

Zajede na parkovací místo. „S tím si nelámej hlavičku, Irčanko. Mě dovnitř pustí.“

„Já, hm, někoho jsem přivedla. Doufám…“ Prázdnýma očima civím na Gale. Nevím, co říct.

Podívá se ze mě na Ashtona a už vrtí hlavou. Tělem se mi šíří úleva. Myslím, že moje emoce by nezvládly partu nemocných dětí a Ashtona současně.

Jenže on pak nasadí ten sexy pokřivený úsměv s dolíčky. „Dobrý den, já jsem Ashton. Vlastně tady zastupuju svého otce, Davida Henleyho z firmy Henley a spol.“

Ať se Gale chystala říct cokoliv, zapomněla na to. „Ale to je fantastické! Jsme moc vděční za dary vašeho otce. Těší mě, že vás poznávám.“ Rozhlédne se nalevo a napravo a dodá: „Za normálních okolností sem návštěvy nepouštíme, ale tentokrát můžu přimhouřit oko.“

„Skvělé.“ Vůbec ne skvělé.

„Dvojčata už se vás nemůžou dočkat, Livie.“

„Mně se po nich taky stýskalo.“ Ukážu na svou nohu a dodám: „S tím minulým týdnem mě to mrzí.“

„Ale to nic. Je fajn, že už jste zase pohyblivá. Dobře se bavte!“ Zamává přede mnou stohem karet a dodá: „A já – musím zpátky do práce!“ a odkráčí opačným směrem. Jednou se ohlédne, a když se ujistí, že Ashton už se otočil a kráčí k výtahu, mrkne na mě a ústy naznačí „páni“.

Cítím, jak blednu ve tváři. Teď si všichni budou myslet, že spolu chodíme.

Doženu Ashtona, právě když tiskne tlačítko výtahu. „Tak tys věděl, že se sem dostaneš na tátovo jméno?“

Kouzlo, kterým sršel před minutou, zmizelo, vystřídalo ho opovržení. „Aspoň k něčemu je dobrej.“

„To je… od něj hezké, že sponzoruje nemocnici.“ Podle toho, jak Gale okamžitě poznala jeho jméno, musí přispívat významnými částkami.

„Úspory na daních. A image.“ Všimnu si, že se dotýká řemínku na zápěstí. Nemůžu si pomoct. Zvednu ruku a sevřu mu paži.

Dveře výtahu se otevřou. Ashton nastoupí za mnou, stiskne tlačítko podlaží, které ohlásím, a zamumlá: „Buď to, nebo bych musel vzít tu sestru na pár minut někam dozadu a…“

„Ashtone!“ Plácnu ho po předloktí a leknu se. Z veslování má všechno pevné jako skála. „Rozhodně bod dolů z tvých dobrých vlastností.“

„Ale jdi. Přece bys nevěřila, že to myslím vážně, ne?“ směje se tlumeně.

„A ta červená ponožka na dveřích…“

Do obličeje mu vstoupí bolestný výraz. „Tu noc jsem chtěl zapomenout, že tam jsi. S Connorem,“ řekne tiše. „A od té doby jsem nic takového neudělal.“

Věřím mu? „Proč ne?“

Ashton na mě upře žhavý pohled, zvedne ruku, uchopí mě za bradu, palcem přejíždí ret. „Myslím, že dobře víš proč, Irčanko.“

„Chodíš ještě s Danou?“

Zase ten chraplavý hlas, ze kterého mi naskakuje husí kůže. „Co kdybych odpověděl ne?“

„Já… já nevím.“ Zaváhám, než se zeptám: „Proč jsi řekl, že by nám to spolu nefungovalo?“

Pootevře rty a já už myslím, že se dočkám odpovědi.

„V tom tričku máš fantastický prsa.“

Ne takovéhle odpovědi.

Vystoupí z výtahu a přidrží dveře, zatímco se belhám ven, ve tváři rudá jako řepa. Typicky ashtonovský únik. Koušu se do jazyka a ignoruju ho, dokud se neocitneme u vstupu do herny.

Zasáhne mě nová vlna úzkosti, stejné svírání v hrudi jako vždycky, když jsem ve společnosti těch dětí, jenže ještě znásobená. „Fajn, existuje pár základních pravidel, než tě k těm sladkým chlapečkům pustím.“

„To si poslechneme.“

„Za prvé,“ – pro zdůraznění odpočítávám na prstech – „žádné řeči o smrti. Žádné zapojování do hovorů o smrti, žádné náznaky o smrti.“

Svraští čelo, sevře rty a přikývne. „V tomhle směru bez obav.“

„Za druhé – nebudeš je učit sprostá slova.“

„Kromě těch, co už se naučili od tebe?“

Obrátím oči v sloup a pokračuju: „Za třetí – budeš na ně hodný. A nelži jim. Jsou to ještě malí kluci.“

Tvář mu přelétne mrak, ale nic neřekne.

Otevřu dveře a najdu dvojčata na podlaze s jejich legem. Eric vzhlédne první. Dloubne do bratra, hrabou se na nohy a jdou mě uvítat. Už jsou to dva týdny, co jsem se s nimi viděla naposled, a všímám si, že se oba pohybují pomaleji, jejich hlásky jsou o trochu míň zvonivé.

„Nazdar, chlapi!“ potlačím náhlou nervozitu a doufám, že změnu v nich způsobila jen chemoterapie.

„Co se stalo?“ Derek mě chytí za pravou berli.

„Zakopla jsem a udělala jsem si výron v kotníku.“

„Chodíš s ním?“ ukáže Eric na Ashtona.

„Hm, ne. Je to kamarád. Tohle je…“

„Ty se kamarádíš s klukem?“ přeruší mě Eric.

Vzhlédnu k Ashtonovi a přemýšlím o všem, co se mezi námi událo. „Ano, nejspíš kamarádím.“

Ashton se skloní a napřáhne ruku. „Říkejte mi Jednička. Tak mi říkají přátelé.“

Oba ke mně tázavě vzhlédnou a já se rozesměju, protože si vzpomenu, jak jsou vlastně malí, potom lehce kývnu hlavou směrem k Ashtonovi.

Eric přijme Ashtonovu ruku jako první a gestem ho vyzývá, aby se přiblížil, jako by mu chtěl pošeptat do ucha nějaké tajemství. Samozřejmě že šepot pětiletého zní jako z megafonu. „Co blbneš? Livie je na holku fakt pěkná.“

Snažím se nesmát. Ashton po mně přejede očima a je v nich uličnická jiskra. Zasáhne mě záchvěv paniky. Ze všech způsobů, jimiž by mohl na tuhle otázku odpovědět…

„Já se snažil, kámo. Jenže Livie mě nemá moc ráda.“

„Je to tvoje kamarádka, ale nemá tě ráda? Proč ne?“ ptá se Derek, čelo zbrázděné hlubokou vráskou.

Ashton pokrčí rameny. „Nevím. Snažil jsem se ze všech sil, ovšem…“ Pak mu ramena trochu poklesnou a úsměv ochabne, hraje roli ublíženého hocha s oscarovou dokonalostí.

Dvojčata nakloní hlavy a zahledí se na mě v prazvláštním unisonu. „Proč ho nemáš ráda, Livie?“ zeptá se Derek.

A já se teď musím stát zloduchem.

„Dobrá otázka. Zkusíme na to přijít, chlapi.“ Ashton je vede k dětskému stolu, zatímco já na sebe mávnutím upozorním Dianu. „Gale říkala, že to nevadí,“ zavolám a ukazuju na Ashtona.

Mrkne a zaměří zrak znovu na své dítě, ale neunikne mi, jak často a zvědavě pokukuje po Ashtonovi. Stejný pohled si předtím vysloužil od Gale i od sester na chodbě, od hlídačky na parkovišti a od dvou doktorek… vlastně jeden z nich byl doktor.

Opřu berle o stěnu a opatrně přistoupím ke stolu, kde už si Ashton udělal pohodlí, dlouhé nohy natažené, kožená bunda mu leží u nohou. Poplácá židli vedle sebe. Sednu si na ni ne proto, že chci sedět vedle něj, ale spíš že potřebuju mít možnost dloubnout ho loktem do žeber, kdyby bylo třeba.

Kluci si přitáhnou dvě židle naproti Ashtonovi a podle toho, jak vážně se tváří, se asi domnívají, že se chystají odhalit nějaký velký problém. „Tak, kluci,“ Ashton se předkloní a opře se o lokty. „Nějaké návrhy?“

„Máš rád štěňata?“ zeptá se Derek tichým hlasem.

„Jo.“

„Jsi silný? Jako Superman?“

„Superman, to nevím, ale…“ Ashton ohne paži a i skrz tenké antracitové tričko je vidět, jak se mu vlní svaly. „Co myslíte?“

Oba kluci mu sáhnou na paži a oba současně pronesou „páni“. „Sáhni mu na svaly, Livie.“

„Kdepak,“ bráním se, ale Ashton už mě chytá za ruku a klade si ji na biceps. Obejmu ho prsty sotva z poloviny. „Páni, síla,“ souhlasím a koulím na něj očima, ale nemohu se ubránit pousmání. Ani tomu, jak mi srdce buší až v krku.

„Jsi bohatý?“ zeptá se Eric.

Ashton pokrčí rameny. „Moje rodina je, tak já nejspíš taky.“

„Čím chceš být, až budeš dospělý?“ ptá se Derek.

„Ty vole, on už je dospělej!“ dloubne Eric bratra loktem.

„Ne, ještě nejsem,“ opáčí Ashton. „Ještě chodím do školy. Ale chci být pilot.“

Zamračím se. Kam se poděl právník?

„Smrdí ti z pusy?“ zeptá se Eric.

Ashton si foukne do dlaně a vdechne. „Asi ne. Irčanko?“

„Ne, není ti cítit z pusy.“ Usměju se a uhnu, abych si zastrčila pramínek vlasů za ucho a skryla ruměnec. Jeho ústa chutnají jako mentol a nebe. Mentolové nebe.

„Proč jí říkáš Irčanko?“

„Protože je Irčanka, a když se opije, je to pěkná ničemnice.“

„Ashtone!“

Kluci se začnou hihňat. Podle toho, jak Diane vyprskne smíchy, bych řekla, že to taky slyšela.

„Na mou duši.“ Zabořím na okamžik obličej do dlaní, což kluky rozesměje ještě víc, a Ashton se culí od ucha k uchu a zanedlouho už se směju s nimi.

Nakonec přijdou vážnější dotazy. „Máš mámu a tátu?“ zeptá se Eric.

Tuhle otázku Ashton nečekal. Poznám to, protože znejistí, a vidím, jak mu při polykání poskakuje ohryzek. „Každý má mámu a tátu.“

„Kde jsou?“

„Hm… táta je ve svém domě a máma už tu není.“

„Umřela?“ zeptá se Eric s naprostou nevinností.

Ashtonovou tváří projede záblesk bolesti.

„Nezapomínejte na dohodu, kluci,“ upozorním je se zdviženým obočím.

„Já myslel, že jde jen o naši smrt,“ odtuší Derek vážně.

„Ne, to je všeobecné pravidlo. Vztahuje se na všechny.“

„Tak jo, pardon, Jedničko,“ svěsí Eric hlavu.

Ashton se předkloní a stiskne mu rameno. „Vůbec si s tím nedělej starosti, trpajzlíku. Ona je s těmi pravidly kapánek přísná, co?“

Eric dramaticky obrátí oči v sloup. „To teda.“

Kluci dál chrlí otázky typickým stylem nevinného dítěte a Ashton vytrvale odpovídá. Dozvím se, že Ashtonova máma pocházela ze Španělska – odtud ty tmavé oči a opálená pleť. Dozvím se, že je jedináček. Dozvím se, že se narodil a vyrůstal v New Yorku. Během toho krátkého výslechu dvou zvědavých pětiletých kluků se toho o něm dozvím víc, než jsem považovala za možné. Možná víc, než toho o Ashtonovi Henleym ví většina lidí.

Nakonec Ashton vstane a prohlásí: „Nerad odcházím, ale musím ještě někam zajít. Byla to s váma paráda, chlapi.“ Nastaví ruku, aby si mohli ťuknout pěstmi.

„Jo, byla to paráda,“ napodobí ho Eric ledabyle, spolu s bratrem opětuje gesto, jejich pěstičky jsou vedle Ashtonovy pěsti mrňavoučké. Všichni tři se po mně podívají a já si uvědomím, že jsem asi vydala nějaký sentimentální zvuk.

Ashton mě lehce štípne do lokte a zeptá se: „Za tři hodiny se vrátím a vyzvednu tě u hlavního vchodu, jo?“ S tím odkráčí.

Po zbytek dobrovolnické směny to jde ale rychle z kopce. Přijde Lola, na pohled menší a bledší a slabší, než když jsem ji viděla posledně. Derek mi šeptá, že sem chodí čím dál míň. Kluci vydrží ještě hodinu, pak řeknou, že jim není dobře, a mně se sevře žaludek. Zbytek směny strávím s jinými dětmi – jedno se zotavuje z operace po autonehodě, jiné trpí vzácnou srdeční chorobou.

A přistihnu se, že koukám z nejednoho důvodu po hodinách.

O tři hodiny později na mě čeká u hlavního vchodu jiný člověk. Ne ten hravý, škádlivý, který seděl s dvěma nemocnými kluky u miniaturního stolečku a uměl je rozesmát. Ne ten, který klidně a v pohodě poslouchal, když jsem před ním rozvíjela svou dlouhou řadu trapných dobrodružství způsobených psychiatrem.

Ne… Kluk, který sedí vedle mě, skoro nepromluví, sotva si vyměníme pohled, když vyjíždíme z města. Nevím, co se stalo, ale něco se změnilo. Něco, z čeho má napjaté čelistní svaly a skelný zrak. Z čeho je tak nespokojený, až mě hruď bolí rostoucím napětím. Víc než když jsem odcházela z nemocnice.

Hodinu vydržím mlčet, civím ven na temnějící oblohu a pouliční světla, desetkrát si zastrčím vlasy za ucho, poposedávám a přesedávám si, než se rozhodnu zavřít oči a předstírat spánek, právě když se přiblížíme ke sjezdu na Princeton.

„Nesáhla sis do nemocničních zásob sedativ, než jsem tě vyzvednul, Irčanko?“ Je to spíš zvuk jeho hlasu než otázka, co mě přinutí překvapeně a prudce otevřít oči. Otočím se a vidím drobný úsměv prorážející skrz mrak a těžce vzdychnu úlevou.

„Pardon,“ zamumlám. Ale nelituju. Jsem ráda, že vidím Ashtona zase uvolněného.

„Jaký byl zbytek sezení?“

„Těžký. Pořád se v duchu ptám, jestli to někdy bude snazší. Jsem moc ráda mezi dětmi a chci jim pomáhat, ale…“ Po tvářích mi stékají slzy. „Nevím, jestli zvládnu to uvažování, které z nich přežije.“ Ashton mlčí, přejedu si tvář dlaní a popotáhnu.

„Uvažoval jsem o tom, když jsi mi říkala, čím chceš být,“ pronese tiše. „Chce to extra povahu, abys dokázala jen tak sedět a čekat, až někdo umře, zvlášť když tomu nemůžeš zabránit.“

To se stalo tobě, Ashtone? Musel ses dívat, jak ti umírá maminka? Neřeknu to nahlas. Místo toho: „Nevím, jestli jsem taková povaha.“ Odmlčím se a dodám: „Páni, to jsem ještě nikdy nepřiznala nahlas. Nikomu.“

„Ani svýmu doktorovi?“

„Ne! Zvlášť ne jemu. On si myslí, že mě má úplně přečtenou,“ zamumlám.

„Jak to myslíš?“

Zavrtím hlavou. „Ani náhodou, Ashtone. Už jsi toho ze mě na jeden den vytahal až dost.“

Zabubnuje prsty o volant a vzdychne. „Tak fajn. Co dělali kluci, když jsem odešel?“

Usměju se. „Ptali se, jestli zase přijdeš,“ potvrdím se smíchem.

Po tváři se mu rozlije široký úsměv. „Jo? Tolik jsem se jim líbil?“

Zakoulím očima. „Myslím, že ses jim zamlouval víc než já. Eric říkal, že musím být jako ta Irka fakt hodně vzteklá, pokud se mnou nechceš chodit.“

Ashtonovi unikne ze rtů hluboký, hrdelní smích a mně je hned teplo po celém těle. „Cos jim řekla?“

„No, ujistila jsem je, že jsem fakt hodně vzteklá Irčanka, i když nejsem v tvé přítomnosti.“

Tím si vysloužím další smích. „Miluju, když si nedáváš pozor na jazyk. Když prostě říkáš, co tě napadne, a neděláš si s tím starosti.“

„Tak to byste se Staynerem dobře vycházeli…“ Míjíme cedule kampusu, což znamená, že už nejsme daleko a můj den s Ashtonem je skoro u konce. Nevím, kdy ho zas uvidím. To pomyšlení bolí.

„To je pravda. Máš mi všechno vyklopit, viď?“

Hlava mi klesne na opěrku a zabručím spíš jen pro sebe: „Až po tobě.“

Vlastně tím nic nemyslím. Ashton je samé tajemství, ale vím, že hned tak brzy se z něj valit nezačnou. Přesto vycítím, jak teplota v autě okamžitě klesá.

„Co chceš vědět?“ Jeho tón je tlumený a tichý. Snad i zdráhavý.

„Já…“ Hlas mi zakolísá. Začnu tím, co považuju za nevinnou otázku. Snažím se o ledabylý tón. „Říkal jsi klukům, že chceš být pilotem. Proč?“

Vydechne a odpoví: „Protože jsi mi řekla, abych jim nelhal.“

Tak jo. „A co s tím právníkem?“

„Budu právník, dokud se nebudu moct stát pilotem.“ Jeho melodie hlasu je tak klidná a tichá, až mě to ukolébá do pocitu bezpečí.

Přeřadím na vyšší rychlostní stupeň a zeptám se: „Jaká je tvoje nejmilejší vzpomínka na maminku?“

Následuje krátká pauza. „Tuhle otázku vynecháme, Irčanko.“ Pořád klidně a tiše, ale je v tom ostrý břit.

Pozoruju ho, jak se začíná nepřítomně dotýkat řemene. „Kolik ti bylo?“

„Osm.“ Odpověď zazní stroze. Zavřu oči, otočím se a pozoruju míjející světla domů s nadějí, že vystřídají obraz vystrašeného chlapečka, který se mi objevuje v hlavě.

Ashtonova ruka lehce stiskne mou. „Ztratil nad sebou kontrolu jen jednou. Myslím ty jizvy. Nikdy jindy po sobě jizvy nenechával.“ Jindy. „Nejradši měl šatník. Zavíral mě tam na celé hodiny. Obyčejně s izolepou přes pusu, abych zůstal zticha.“ Snažím se volnou rukou potlačit vzlyk, ale nejde to a vyjde z toho podivný hrdelní výkřik.

Chvilku mlčíme, ale potřebuju se o Ashtonovi dozvědět víc. Všechno. Polknu, abych si uvolnila sevřené hrdlo, a zeptám se: „Proč to nosíš?“

„Protože můj život je kurva vězení, Irčanko!“ Jako by tím náhlým výbuchem prozradil víc, než měl v úmyslu, sklapne pusu. Pustí mou ruku.

Střídavě po něm vrhám kradmé pohledy a uhlazuju si plisování na sukni, ale nic neříkám, když zahýbá na tiché parkoviště. Zajede do rohu, skoro až na konci. Čekám, že vypne motor a vyskočí, protože se asi nemůže dočkat, až se mě zbaví. Ale neudělá to. Nechá motor běžet na neutrál a rádio tiše hraje. Špičkami prstů si sevře kořen nosu.

„Ty si nejspíš myslíš, že přeháním, viď.“ Jeho tón je už zase umírněný. Mlčky sedím a poslouchám. „Chovám se podle toho, ne? Tahle škola, peníze, přítelkyně… tohle zkurvený auto.“ Hněvivě praští pěstí do přístrojové desky. „Jsem to ale kurva chudák, viď?“ Složí ruce v týle, zakloní se a zavře oči. „Ovládá mě, Irčanko. Můj život. A všechno v něm. Jsem v pasti.“ Bolest v jeho hlase se nedá přehlédnout. Je syrová a trýznivá a svírá mi hruď.

Nemusím se ptát, o kom mluví. Určitě jde o tutéž osobu, která způsobila Ashtonovi ty jizvy. Moc se chci zeptat, jak je v pasti a proč, ale nechci na něj moc tlačit. Mohl by se uzavřít. Takže místo toho zašeptám: „Jak ti můžu pomoct?“

„Pomoct mi zapomenout.“ Podívá se na mě. Smutek, který jsem mu viděla v očích před týdnem, se zase ukazuje.

„Já…“ Zakolísám. Co po mně žádá? Používá sex, aby zapomněl na realitu, to už naznačil. Ale já nechci… nemůžu… Roste ve mně panika a asi je to na mně dobře vidět.

„Takhle ne, Irčanko,“ zašeptá. „To od tebe nechci. To bych nikdy nežádal.“ Uvolní si bezpečnostní pás a pak se natáhne, aby rozepnul i můj. Vezme mě za ruku a přitáhne si ji k hrudi. Bez zaváhání a s obrovskou úlevou se otočím na sedadle, abych mu ji mohla položit na srdce. Okamžitě zareaguje, začne bít rychleji a prudčeji a jeho ruka se pevně tiskne na mou, zahřívá ji.

„Když mám tvou ruku takhle? Ani neumím popsat, jak je to neuvěřitelný pocit,“ zašeptá s teskným úsměvem. Kousnu se do rtu a projede mnou nával vzrušení, protože vím, že je mu se mnou tak dobře, protože s ním cítím takové spojení.

Opře si hlavu dozadu a zavře oči, tiše se zeptá: „Myslíš na mě, Irčanko?“

„Ano.“ Odpověď zazní rychleji, než jsem měla v úmyslu, a na prstech cítím reakci, jak mu poskočilo srdce.

„Hodně často?“

Nad tím zaváhám, snažím se potlačit rozpaky.

Pootevře jedno oko, koukne po mně a zamumlá: „Máš mi to povědět.“

„Jasně.“ Usměju se pro sebe. „Ano.“ Další poskočení.

Následuje pauza a pak zašeptá: „Nechtěl jsem tě rozplakat, Irčanko. To zlé bylo už dávno. Už mi nemůže takhle ubližovat. Má jiné způsoby, ale…“

S přerývaným povzdechem se na něj usměju. „Promiň. Často brečím. Sestra má ze mě legraci. A asi to byl prostě takový celkově emocionální den. Někdy je těžké přestat myslet na ošklivé věci.“

Pootevře rty, jako by se chystal odpovědět, ale pak je zavře. Ráda bych věděla, na co myslí, ale nezeptám se. Jen sleduju, jak se mu po tváři rozlévá klid a mír, zatímco srdce mu pořád prudce buší. „Chceš, abych ti pomohl na chvíli zapomenout?“

„Já…“ Sjedu pohledem k jeho ústům.

A najednou je v pohybu, otáčí se na sedadle a jemně mě tlačí do opěradla, říká mi, abych se uvolnila, ještě než vůbec zaznamenám, že mám celé tělo napjaté.

Ashton nezaváhá, jeho ústa se zmocní mých, jazyk se dere dovnitř. V hrudi cítím lehkost a tíhu zároveň a tělo mám jako v ohni, ale taky jako led. Rychle se přestanu starat o všechno a o všechny ostatní, záleží jenom na mně a na tom, že jsem s ním.

V duchu žasnu nad tím, jak je jeho jazyk jemný a prudký současně, jak obratně klouže a ovíjí se kolem mého. Ústa má stejně mátová a nebeská a lahodná, jak si pamatuju. Tak lahodná, že si skoro ani nevšimnu, jak se pode mnou sklápí sedadlo. Nastavil pohodlný sklon, ještě sedím, ale můžu se natáhnout. Přesune mi ústa k uchu, jazykem přejede lalůček a říká tlumeným, chraplavým hlasem, který mi vibruje v morku kostí: „Budu něco dělat a ty mi můžeš říct, abych přestal.“ Prudce se nadechnu, když se mi na stehně usadí ruka a zahájí stoupání. „Ale fakt doufám, že neřekneš.“

Asi vím, co chce dělat, a nemůžu uvěřit, že se to děje. Mám to dopustit? Vrozený instinkt mě přinutí zmáčknout na okamžik kolena k sobě, ale pak mě Ashton začne líbat s novou naléhavostí. Kolena se mi uvolní a tělo dychtí po jeho doteku, vítá jeho ruku, která mě zvolna začíná třít sem a tam přes nylonky.

Cítím, jak reaguju s každým pohybem, a v duchu se ptám, jestli to Ashton pozná. Ruka mi instinktivně sjede k jeho zátylku, kde visí sexy pramínky tmavých vlasů, chytnu je do hrsti a mírně zatahám. Jeho polibek se prohloubí ještě víc, ruka se pohybuje ještě rychleji, a když mi unikne drobný sten, jako by ho to shodilo přes okraj propasti.

Ashton se posune a sáhne druhou rukou dolů. Uchopí mezi prsty šev mých nylonek, zatáhne a autem zazní trhavý zvuk. Asi bych měla být trošku dotčená, ale nemám šanci, protože jeho ruka nemarní čas, vklouzne mi pod okraj kalhotek.

Zajíknu se a odtrhnu se od jeho úst, abych mu viděla do očí, tělo napjaté, třesu se. „Já jsem nikdy…“ Umlčí má slova polibkem.

„Já vím, Irčanko. Pamatuješ? Panáky želé jsou pro tvá tajemství zhouba.“

Zavřu oči, zasténám a přitisknu čelo k jeho čelu, tváře mi planou. „Já jsem ti opravdu řekla, že nikdy nikdo…?“ Ani se nedokážu přimět ta slova pronést nahlas.

Místo odpovědi zasune Ashton zvolna dovnitř jeden prst. „Nikdy nikdo co, Irčanko?“ zašeptá hravě a dovnitř vklouzne další prst. Sten, kterým odpovím, ho přiměje znovu přitisknout ústa na moje.

V koutku duše jsem si vědoma, že sedím na sedadle spolujezdce na parkovišti. Měla bych se té skutečnosti děsit. Ale rychle usoudím, že sklo v oknech je tmavé a kolem nikdo není. Zanedlouho – protože Ashton obratně pohybuje rukou a přesně zná správnou rychlost i tlak, aby se mi tělo uvolnilo a stehna rozestoupila – si uvědomím, že auto by klidně mohli obstoupit zombie, a mně by to bylo jedno.

Vůbec si nestěžuje, když ho zatahám za vlasy nebo náhodou kousnu do rtu. Podle toho, jak se mu zrychluje dech a jeho ústa jsou čím dál agresivnější, poznám, že si to užívá. A když mi v podbřišku začne sílit zvláštní pocit, Ashtonova ruka jaksi pochopí, že se má pohybovat rychleji, až se kroutím a svíjím a vyrážím jí vstříc.

„Ať to slyším, Irčanko,“ pronese napjatým šeptem, právě když se mi tělo začne otřásat vstříc jeho ruce. S jeho ústy přitisknutými k hrdlu odpovím výkřikem, nehty mu zarývám do bicepsu a pak už mě zasáhne vlna.

„To bylo kurva žhavý, Irčanko,“ šeptá mi do ucha, čelo přitisknuté k mé opěrce hlavy. Začervenám se a znovu stáhnu stehna k sobě. Ale on ještě neodtáhne ruku a já ji neodstrčím. „Pomohlo ti to zapomenout?“

Nedokážu mu odpovědět jinak než nervózním zahihňáním. Zapomenout? Mozek mám prázdný. Zapomněla jsem na své problémy, na jeho problémy i na potenciální apokalypsu zombíků. Jestli tohle udělá s člověkem orgasmus, tak nemůžu uvěřit, že lidi vůbec někdy vycházejí z domu. Nebo vystupují z auta.

„To bylo nejspíš další poprvé, cos se mnou zažila,“ zašeptá. A nikdy na to nezapomenu.

S lehkým polibkem na nos konečně odtáhne ruku a shrne mi sukni do počestných míst. Významně se po sobě podívá a slyším, jak pobaveným tónem pronáší: „A já taky.“ Když postřehne můj nechápavý výraz, tiše se rozesměje. „Tohle se ještě nikdy nestalo.“

Vyvalím oči zděšením a sjedu zrakem k jeho klínu. To ho jen rozesměje naplno.

Trvá to přesně tři hodiny.

Tři hodiny ležím v posteli, zírám do stropu, knihy vedle mě zůstávají zavřené, než orgasmická vlna pomine a nastoupí nevolnost, protože jsem si právě uvědomila, co jsem dopustila. Co jsem chtěla. Čeho nelituju.

A když vezmu Connorovi telefon a on se obšírně omlouvá, že mě neodvezl do New Yorku, a slibuje, že mi to vynahradí, jen se křečovitě usmívám a říkám mu, že to nevadí. Popřeju mu hodně štěstí s referátem. Říkám si, jaký je to milý, hodný kluk a jak by ho moji rodiče milovali. Myslím na to, jak bych s ním měla všechno ukončit – vzhledem k tomu, co jsem udělala.

Ukončím hovor.

A rozbrečím se.

Kapitola patnáct

PLNOKREVNÍCI

„Co sis myslela?“

„Očividně nic moc.“

Slyším z Kaceyina hlasu rozhořčení. „Já nevím, Livie… Někdy jsi jak jednonohý plameňák na pohyblivém písku.“

Obrátím oči v sloup. Některé sestřiny obraty… „Je to slabý výron. Je to skoro dobrý. Už ani nepotřebuju berle.“

„Kdy se to stalo?“

„Před třemi týdny, myslím? Možná před čtyřmi. Nevím jistě.“ Čas jako by se poslední dobou vlekl a letěl zároveň. Jediné, co vím jistě, je, že jsem Ashtona už dva týdny neviděla – od té doby, co mě tenkrát doprovodil na kolej, políbil mě na dobrou noc na tvář a odešel. A neozval se mi od chvíle, kdy jsem následující ráno dostala textovku:

Jednorázovka. Nic se nemění. Zůstaň s Connorem.

„Tři nebo čtyři týdny, a říkáš mi to až teď?“ Z Kaceyina tónu zní směs dotčenosti a ublíženosti, až mi do hrdla stoupá bublina provinilosti. Má pravdu. Nemůžu uvěřit, že jsem s ní naživo nemluvila už skoro měsíc. Nepověděla jsem jí o výronu. Nepověděla jsem jí o Connorovi. Rozhodně jsem jí nepověděla o Ashtonovi.

„Promiň. Dostihly mě půlsemestrální testy a tak.“

„Jak to šlo?“

„Nejspíš fajn.“ Se zkouškami jsem nikdy nebojovala, ani jsem na ně nechodila s pocitem, že jsem nepřipravená. Ale minulý týden jsem z každičké odcházela s rozhoupaným žaludkem. Nevím, jestli je to jen rozjitřenost ze zvýšeného tlaku. Vím, že trávím až moc času dumáním nad mimoškolními věcmi, jako třeba – jaké jsou moje pocity vůči Ashtonovi a co by udělal Connor, kdyby se dozvěděl, k čemu došlo. Dal by mi kopačky? Patrně. Uvažuju, jestli mu to nemám říct, aby to tedy udělal, protože jsem moc slabá, než abych to s ním ukončila. Ale to by mohlo způsobit problémy mezi Connorem a Ashtonem, a to nechci. Bydlí koneckonců spolu a já jsem ta holka uprostřed.

A pak jsem se soustředila na podrážděnost vůči Ashtonovi, že na mě vůbec kdy položil svou mistrovsky obratnou ruku. Nechala jsem to podráždění vykvasit v jednoznačný hněv. Pak mi v hlavě i v srdci vypluly ten kožený pásek, jizvy, tetování a všechno ostatní, co skrývá, uhasily můj vztek a nechaly po sobě lítost. Zoufalou touhu zase ho vidět.

A pak jsem zas byla naštvaná na sebe, že ho chci vidět, že jsem mu dovolila dělat to, co dělal, a za to, že jsem moc sobecká a bojím se s Connorem všechno ukončit. Že jsem se ztratila v odstínech správného a špatného, místo abych se držela černobílého dělení světa, ve kterém se vyznám.

Následuje dlouhá pauza a Kacey se zeptá: „Nejspíš?“

„Jo. Proč?“

„Já nevím. Prostě jsi ještě nikdy… nepochybovala.“ Další dlouhá pauza. „Co se děje, Livie?“

„Nic. Jsem unavená. Poslední dobou jsem toho moc nenaspala.“ Když ležím v posteli, myslím na Ashtona nejvíc. Bojím se o něj. Toužím po něm. V posteli ležím hodně často.

„Mluvilas poslední dobou s doktorem Staynerem?“

Těžce vzdychnu a přiznám: „Ne.“ Protože mu budu muset lhát, a to taky nechci. Uhýbání je základ. Reagan něco tuší. Kouknu na hodiny a zamumlám: „Za dvacet minut mám přednášku.“ Přednášku z anglické literatury. Nechce se mi tam. Zvládla jsem jen čtvrtinu četby, takže budu stejně v háji. Podívám se na postel. Teď si schrupnout, to by bylo úžasné…

„No… stýská se nám, Livie.“

Smutně se usměju při myšlence na Stormino rostoucí bříško a na Miiny vědecké experimenty a na večery se sestrou na zadní terase s vyhlídkou na oceán a hruď mi naplní dutá bolest. I když je princetonský kampus hezký, prostě se to nedá srovnat. „Mně se taky stýská.“

„Mám tě ráda, ségra.“

Lezu si na horní palandu zdřímnout, když mi na telefonu zapípá textovka:

Jsi ve svém pokoji? Tady Ash.

Projede mnou vzrušení a vyťukám:

Ano.

Odpověď přijde okamžitě:

Doprovodím tě na přednášku. Hned jsem tam.

Cože? Přijde sem? Teď? Vyvalenýma očima těkám po místnosti, na Reaganinu hromadu špinavého oblečení, na svoje tepláky, na svou bledou pleť a vrabčí hnízdo vlasů, které na mě koukají ze zrcadla. Honem si natáhnu džíny a tričko, které mi koupila Storm, ale ještě nikdy jsem ho neměla na sobě. Je bledě modré jako moje oči, přiléhavé a s hlubokým výstřihem do V. Protože zčistajasna cítím potřebu působit na Ashtona lákavě. Pak se pustím do práce na vlasech, pracně se snažím je rozčesat. Vážně, asi v nich opravdu hnízdili nějací ptáci.

Při hlasitém zaklepání na dveře mi poskočí srdce. Kouknu na sebe naposled do zrcadla, rychle si nanesu Reaganin transparentní lesk na rty, aby mi přidal trochu barvy do obličeje. Potom se zhluboka nadechnu, přistoupím ke dveřím, odemknu a otevřu je.

Ashton stojí zády ke mně a rozhlíží se po chodbě. Když se ke mně otočí čelem, žaludek mi udělá salto jako poprvé, když jsem tu opojnou snědou tvář uviděla. Jenomže ten pocit je teď mnohem intenzivnější, protože je spojený s nádherným svíráním v těle i u srdce.

„Myslel jsem, že tě odvedu na přednášku kvůli té chromé noze,“ zamumlá se sarkastickým úsměvem, pohledem mě nestoudně přejede odshora dolů a zase zpátky.

„Díky,“ zamumlám s plachým úsměvem a otočím se, abych sebrala z psacího stolu knihy a kabát. Abych řekla pravdu, noha už je skoro perfektní. Ale nenutím se říkat mu pravdu, pokud to znamená desetiminutovou procházku s Ashtonem.

Náš hovor je normální, bezpečný. Položí mi pár otázek ohledně zkoušek; sám taky na několik odpoví. Vyptává se na dvojčata. Když před námi uvidím dveře přednáškové síně, srdce mi poklesne. Nepotřebuju deset minut s Ashtonem. Potřebuju deset hodin. Deset dní. Víc.

Ale Ashton neodchází. Následuje mě do přednáškové síně, po schodech dolů, rovnou do první řady a sedne si vedle mě. Nevyptávám se. Neřeknu ani slovo. Jen sleduju, jak si natahuje dlouhé nohy, znovu přetéká do mého prostoru. Tentokrát se k němu mé tělo natáčí, vítá ho. Chce ho.

„Tak na jaképak moje dobré vlastnosti jsi přišla?“ zašeptá, když profesor kráčí k pultíku se svými poznámkami.

Přemýšlím nad odpovědí, kterou mu chci sdělit. Nakonec řeknu: „Dám ti vědět, až nějakou najdu.“

Profesor třikrát poklepe na pultík, na znamení, že přednáška začíná. Ashtonovi je to samozřejmě jedno. Rty se dotkne mého ucha, když se ke mně nakloní, aby zašeptal: „Nechceš, abych ti napověděl?“

Odstrčím jeho obličej dlaní, předstírám dotčenost, počátky pálení ve stehnech jsou dost nepříjemné, abych se začala na sedadle vrtět. Ashtonovo tlumené uchechtnutí mi sdělí, že si toho všiml a že má jasnou představu, co se mnou jeho blízkost dělá.

Celá dnešní přednáška je o Thomasu Hardym a já se nedokážu soustředit ani na jedno pitomé slovo, když mi v nose víří Ashtonova kolínská, když jeho koleno naráží do mého, když ty jeho šikovné prsty bubnují o desku stolku. Chvílemi ho přistihnu, jak si čmárá do zápisníku poznámky. Poznámky o čem? Ani nemá tenhle předmět zapsaný.

Jednu chvíli se od nás profesor odvrátí, aby se napil vody. Ashton vytrhne list ze zápisníku a beze slova ho přede mě strčí. Svraštím obočí a zadívám se na něj.

Mělo mě to napadnout. Měla jsem počkat až po přednášce.

1. Jsem geniální

2. Jsem okouzlující

3. Mám ho jako plnokrevník

4. Přestal jsem děvkařit

5. Jsem velice šikovný, jak jsi poznala tuhle večer

P. S. Přestaň mi koukat na ruce. Vím, co chceš, abych s nimi dělal.

Profesor pokračuje v přednášce ani ne půldruhého metru ode mě a mně se hrne krev do hlavy, do břicha, do stehen. Co to dělá? Proč tohle napsal a předal mi to uprostřed přednášky? To poslední, na co chci myslet, zatímco profesor brebentí o pitomém Thomasu Hardym, je Ashton a jeho ruce a tamten večer v autě…

Ruka mi sevře koleno, až na sedadle nadskočím. Můj loket se automaticky vymrští a dloubne Ashtona do žeber. To stačí, aby to upoutalo profesorovu pozornost. „Chtěli byste se s přítomnými o něco podělit?“ zeptá se klidně, přičemž nás pozoruje přes brýle.

Takřka nepostřehnutelně zavrtím hlavou a něco přes sedmdesát studentů se předkloní na sedadlech, jejich oči se mi zavrtávají do týla.

Nejspíš by to zabralo. Profesor by to asi nechal být. Ale já pak prostě musím zakrýt papír, který mi leží na zápisníku, jako bych se pokoušela ututlat přestupek tím, že ho vyřvu do éteru.

Vidím, jak na něj padne profesorův pohled.

Žaludek mi spadne až na podlahu přednáškové síně.

„V první řadě se při mé přednášce posílají psaníčka. Smím?“ Osmahlá ruka se natáhne ke mně a k důkazu mého skandálního chování s klukem, který sedí vedle mě.

Zírám vytřeštěnýma očima a zkoprněle na tu ruku, zatímco mi mozkem v panice letí možnosti. Není jich moc. Kvůli poraněné noze nemůžu utéct ze sálu, takže mi zbývá leda strčit psaníčko do pusy nebo probodnout Ashtonovu zručnou ruku propiskou, abych odvrátila pozornost. Obojí mi zaručí vyhazov z kurzu; jedna z možností zahrnuje i svěrací kazajku a prémiový nocleh u doktora Staynera.

A tak s pronikavým pohledem na Ashtona podám psaníčko profesorovi a modlím se, aby ho nezačal číst nahlas, protože pak by ještě mohla vstoupit do hry moje diverzní taktika. „Podívejme se, co to tu máme…“ Sál se začne houpat a rozmazávat, v uších mi zní šumění krve. Nepochybuju, že síň hučí vzrušeným šepotem, všichni čekají jako diváci v kulisách, ale já neslyším vůbec nic. A neodvažuju se podívat na Ashtona, protože jestli má na tváři ten svůj úšklebek, asi mu do něj dám pěstí.

„Pane Henley, doporučuju, abyste své dobyvatelské pokusy provozoval jinde než na mých přednáškách,“ řekne profesor nakonec, vrhne na Ashtona významný pohled, psaníčko zmačká do kuličky a hodí do odpadkového koše. Vzduch z plic mi prudce unikne. Samozřejmě, zná Ashtona. Ashtona zná každý…

Ashton si odkašle a za námi sílí tlumený šum. „Ano, pane.“ Nepoznám, jestli je v rozpacích, nebo ne. Nehodlám se na něj podívat.

Profesor se vrací k pultíku a sál naplní sborové projevy zklamání, protože studenti pochopili, že dnes nebudou svědky popravy. Ale ještě než se vrátí k přednášce, dodá: „A já na místě téhle mladé dámy bych vážně pochyboval o bodu jedna.“

„Uvědomuješ si, jak málo chybělo, abys měl ruku propíchnutou tímhle perem?“ Efektně zvednu propisku, když vycházíme z budovy.

„Nudil jsem se. Hardy byl na pytel už napoprvé.“

„No, nemusels mě ponižovat uprostřed přednáškové síně, ne?“

„Byla bys radši, kdybych nepřišel? Pravdu… ti tvůj doktor předepsal.“

Zaskřípu zuby. Navzdory všemu s úsměvem zamumlám: „Ne.“

„Ne co?“

„Ne, jsem ráda, žes to udělal.“

„Ještě kousek chybí.“

Plácnu ho knihou po rameni, zuřivě rudnu. „Ty jsi nemožný.“

„A ty jsi neuvěřitelná.“ Podle toho, jak se mu zadrhne dech a v tmavých očích zablýská, to asi Ashton neměl v úmyslu pronést nahlas.

Musím bojovat s nutkáním padnout mu do náručí. Slovům se ale nebráním. „Stýskalo se mi.“

„Mně se taky stýskalo.“ Následuje dlouhá pauza. „Irčanko…“ Zpomalí krok, až se zastaví a upře na mě svůj vášnivý, ashtonovský pohled. Žaludek se mi okamžitě sevře dychtivostí i strachem z toho, co z Ashtona vypadne. „Nevezmeš to?“

„Co?“

„Telefon.“ Sáhne mi na kapsu džínů, kde mám zastrčený telefon. „Zvoní.“

Jakmile to vysloví, zachytím sluchem Connorův osobní vyzváněcí tón. „No jo.“ Vytáhnu telefon, podívám se na displej a uvidím Connorův zářivý úsměv a zelené oči. Přijmu hovor. „Ahoj, Connore.“

„Ahoj. Utíkám na přednášku, ale chtěl jsem se ujistit, že přijdeš příští sobotu na závody, jo?“

„Jo, budu tam na dopoledne. Odpoledne mám dobrovolnickou směnu.“

Slyším z jeho hlasu úlevu. „Skvělé. Rodiče se nemůžou dočkat, až tě poznají.“

Žaludek mi udělá přemet. „Cože? Tys jim o mně pověděl?“ „Hezky zvolna“ znamená „seznámení s rodiči“?

„Samozřejmě. Už musím běžet. Tak zatím.“ V telefonu cvakne a já zůstanu civět na Ashtona, který nepřítomně odkopává z cesty spadané listí.

Vzhlédne ke mně a zamračí se. „Copak?“

Podívám se na telefon a zpátky na něj. Slyším ze svého hlasu obavy, když říkám: „Connor chce, abych se seznámila s jeho rodiči.“ Vím, proč to Ashtonovi říkám. Chci vědět, co si o tom myslí on.

Pokrčí rameny, rozptýlí ho blond holka, co jde kolem.

„Hej!“ vyštěknu a zamračím se. „Já stojím tady!“

Ashton skloní hlavu a vzdychne. „Co chceš ode mě slyšet, Irčanko?“ Vzhlédne ke mně s tím svým rezignovaným úsměvem a se slabě zastřenou bolestí, kterou před většinou ostatních skrývá, řekne: „Seznámit se s jeho rodiči. To patrně dává smysl.“ Zarazí se, pevně sevře rty. „Ty a Connor spolu chodíte.“ Slyším nevyřčená slova, jako by je křičel. Ty a já ne.

„Co kdybych s ním nechodila? Znamenalo by to pro tebe něco?“ Tutéž větu jsem od něj slyšela už několikrát. Teď je řada na mně.

Ashton zvedne ruku a položí si ji na zátylek. Zavře oči a zakloní hlavu k chladně modré podzimní obloze. A já čekám, tiše ho pozoruju, vrývám si do paměti křivky jeho hrdla a šíje, bojuju s nutkáním dotknout se jeho hrudi, zase s ním sdílet tu intimní chvilku.

Spustí paži a zadívá se na mě, čelist viditelně ztuhlou. „Nemůžu ti dát, co chceš, Irčanko.“ S dalším těžkým vzdechem dodá: „Myslíš, že zvládneš dojít domů sama?“

Kousnu se do dolního rtu, v krku mi roste dusivý knedlík, svěsím oči ke svým knihám. „Samozřejmě. Díky, Ashtone.“

Otevře ústa, aby něco řekl, ale pak se zarazí. Vidím nepostřehnutelné zavrtění hlavou, jako by varoval sám sebe. „Tak zatím.“ Otočí se a odchází.

Kapitola šestnáct

PRŮMĚRNÁ

C minus.

Několikrát mrknu, přidržím si to blíž, abych se ujistila, že nemám halucinace.

Nemám. Pořád to tam je, v horním rohu mé půlsemestrální písemky z chemie, v celé své hnusné červené kráse.

Moje první známka na vysoké, a je to skoro déčko. Nikdy jsem nedostala nic jiného než áčko.

Nikdy.

Polknu jednou, dvakrát, třikrát, jak se mi tělo plní nevolností a krev mi hučí v uších, srdce mi buší jako zběsilé. Možná na Princeton nemám. Vím, že jsem nestudovala tak pilně, jak jsem měla, rozptylování bylo moc. Tatínek měl pravdu. Kluci vysávají chytrým holkám mozek. Buď to, nebo jsem si všechny chytré mozkové buňky pozabíjela pitím. Zbyly jen ty blbé, co se chtějí hihňat a nechat ohmatávat v autech.

Vyřítím se ze dveří, předběhnu ostatní vycházející studenty, nohy se mi pohybují tak rychle, jak jen mohou, aniž by přímo utíkaly. Vyrazím ven, do studeného mrholení. Donutím se zpomalit, když mi kotníkem projede bolest. Obnovím si zranění, jestli nebudu opatrná.

Samozřejmě mi zvoní telefon, Connor mi vždycky po téhle přednášce volá, protože jemu taky skončila. Nechci to brát, ale stejně to vezmu.

„Ahoj. Co se děje?“

„Zvorala jsem půlsemestrálku z chemie!“ Bojuju se slzami, které se mi hrnou do očí. Nechci brečet tady, přede všemi.

„Vážně? Propadla jsi?“ O šoku v jeho tónu nemůže být pochyb.

„No… skoro!“ zajíkám se.

„Tak jo. Zpomal, Livie,“ říká Connor klidným hlasem. „Pověz mi, co se stalo.“

Zhluboka se nadechnu, než mu sdělím: „Dostala jsem C minus.“

Connor těžce vzdychne. „Tos mě dostala, Livie! Neboj! Já jsem v prvním ročníku taky dostal pár průměrných známek. Nic to není.“

Zatínám zuby. Ne že to nic není! Chce se mi řvát. Je to moje první špatná známka. První v životě. A z jednoho z mých nejlepších předmětů! Podle svírání na hrudi začínám tušit, že mě ve věku osmnácti let postihne mírný infarkt.

„Příště to zvládneš líp, Livie. Jsi chytrá.“

Vtáhnu dolní ret do úst, kývnu do telefonu. „Jo, jasně.“

„Je to lepší?“

Ne. „Jasně. Díky, Connore.“

„Tak jo, dobře.“ Telefon se ztlumí a já slyším, jak Connor na někoho křičí: „Nepotřebuješ svézt? Jo…“ Vrátí se ke mně se slovy: „Musím jít. Máme dneska trénink navíc. Trenér vyhrožoval každému, kdo přijde pozdě, patnáctikilometrovým během v dešti.“

„Tak jo.“

„Pak si ještě popovídáme, Liv.“ V telefonu cvakne.

Není mi líp. Ani trochu. Abych řekla pravdu, je mi nějak ještě hůř.

Zamířím zpátky do svého pokoje na koleji, hlavu sklopenou, bráním se slzám a knedlík v krku roste. Connor má ve mě takovou automatickou důvěru – jako všichni ostatní. Copak nechápe, že tohle skorodéčko je pro mě velká věc? Co jestli si to nedokážu zlepšit? Co jestli je to začátek konce?

Než se dostanu do svého pokoje, už je mi jedno, kdo uvidí můj uslzený obličej. Vím, že bych mohla zavolat doktoru Staynerovi, ale ten by zas začal o mých rodičích a dneska se mi jeho teorie o autopilotech nechce poslouchat. Mohla bych zavolat Kacey, jenže… to nejde. Po tom všem, co udělala, aby mi pomohla dostat se sem, ji nechci zklamat.

A tak spoléhám na to jediné, na co momentálně můžu – na Reaganinu čerstvou vaničku zmrzliny, čokoládová terapie značky Ben & Jerry’s v mrazicí přihrádce naší miniledničky. Oslava sebelítosti je dovršena, když se převléknu do pyžama, stáhnu si vlasy dozadu, zalezu pod přikrývku a civím na tu příšernou písemku, co leží na podlaze. Uvažuju, jestli bych ji neměla spálit, ale slyšela jsem, že požární hlásiče jsou tady supercitlivé.

Až dojím tuhle vaničku, čekají na mě ještě dvě. Nejspíš se ujím k smrti. Za pět minut už jsem v polovině první vaničky – Reagan mě zabije – když vtom mi někdo zaklepe na dveře.

Ignoruju to. Každý, s kým bych snad chtěla mluvit, je na veslařském tréninku. Málem zařvu: „Jdi pryč!“ ale to by pak dotyčný poznal, že tu jsem. Zůstanu tedy zticha a olizuju lžičku. Klepání však nepřestává. Trvá a trvá a trvá, až jsem si jistá, že za dveřmi stojí doktor Stayner, který se nějak předběhl se svěrací kazajkou.

Zasténám, vykutálím se z postele a potácím se ke dveřím, lžičku v puse a vaničku se zmrzlinou v ruce, abych otevřela dokořán.

Je to Ashton.

Spadne mi brada a lžička mi vyletí z pusy. Má však rychlé reflexy a stihne ji chytnout, než dopadne na zem.

„Co tady děláš?“ Zaznamenám jeho běžecké kalhoty a tričko. Má být na tréninku.

Obejde mě, vstoupí do pokoje a s významným pohledem na vaničku v mé ruce pronese: „Zachraňuju tě před obezitou.“

Zavřu za sebou dveře. „Ty nemáš trénink?“

„Jo. Co to děláš?“

Vleču se k posteli a huhlám: „Jím zmrzlinu, v pyžamu, v posteli. Potmě. Očividně.“

Ashton jde rozsvítit lampičku na psacím stole, která vrhá do místnosti tlumenou, útulnou záři. „Connor říkal, že vyvádíš kvůli půlsemestrálce.“

Jeho slova mě vrátí do reality a začne se mi třást dolní ret. Ani se nedokážu přinutit, abych to řekla. Tak jen ukážu na tu věc na podlaze, ať to hrůzné písmeno mluví samo za sebe.

Shýbne se, aby papír zvedl, a mně se zatají dech, protože mu nestydatě zírám na zadek. Je mi jedno, jestli mě přitom přistihne. Můžu si na seznam věcí, které mě definují, klidně pod „nezdar“ napsat ještě „perverze“.

„Do prdele, já myslel, že máš bejt něco jako supergénius, Irčanko.“

A je to. Slzy mi začnou stékat po tvářích doopravdy a já je nedokážu zvládnout.

„Panebože. Livie, dělám si legraci!“ Strčí si písemku pod paži, dvě velké ruce mě popadnou za bradu, oba palce horlivě a jemně stírají slzy. „Ty fakt hodně často brečíš.“

„Měl bys jít,“ vzlykám, protože vím, že budu šeredně uřvaná, a radši bych shořela zaživa, než aby to Ashton viděl.

„Hele!“ Dva svěráky mi sevřou ramena. „Moment. Nevypustil jsem trénink, jen abys mě mohla vyhodit. Pojď sem.“ Vypáčí mi z ruky vaničku se zmrzlinou a postaví ji na prádelník. Popadne mě v pase a vysadí na horní palandu. „Udělej si pohodlí,“ řekne, popadne vaničku a vyleze po žebříku.

„Asi nás to oba neunese,“ mumlám mezi vzlyky, když si zalézá vedle mě a strká mě blíž ke zdi.

„To bys byla překvapená, co tyhle palandy unesou.“ Tajnůstkářský úsměv mi sděluje, že se nemám ptát na detaily. Zůstanu tedy zticha, zatímco přes nás oba přetáhne přikrývku, upraví polštáře, aby byly pod ním, a pak mi strčí ruku pod hlavu, takže jsem přitulená k jeho boku s hlavou na hrudi.

Neřekne ani slovo. Jenom tam tiše sedí a prsty mi líně kreslí kroužky na záda, přičemž mi dává šanci uklidnit se. Zavřu oči a naslouchám rytmu jeho srdce – je pomalý a pravidelný a terapeutický.

„Ještě nikdy jsem nedostala C minus. Nikdy jsem nedostala nic jiného než áčko.“

„Nikdy?“

„Nikdy. Ani jednou.“

„Tvoje sestra měla pravdu. Jsi kurva moc dokonalá.“ Při těch slovech ztuhnu. „Utahuju si z tebe, Irčanko.“ Vzdychne. „Vím, že mi nevěříš, ale nemusíš být dokonalá. Nikdo není dokonalý.“

„Já nejsem, já se snažím být… pozoruhodná,“ slyším se šeptat.

„Cože?“

Vzdychnu. „Nic. Jenom…“ Tak to říkával táta. „Co když to tím nekončí? Co jestli budu dostávat jednu špatnou známku za druhou? Co jestli se nedostanu na medicínu? Co pak budu dělat? Co ze mě bude?“ Zase začínám panikařit.

„Pořád to budeš ty. A věř mi, pozoruhodná budeš vždycky. Uklidni se.“

„To nejde!“ Zabořím obličej do jeho hrudi. „Selhals někdy v něčem?“

„Ne, ale to proto, že jsem geniální, vzpomínáš si?“ Stiskne mě paží, abych pochopila, že mě jen tak zlobí. „Dostal jsem pár céček. Jedno déčko. Gaussova křivka je pěkná mrcha.“ Nabere lžičku tající zmrzliny a strčí si ji do pusy. „Už máš výsledky nějakých dalších testů?“

Zavrtím hlavou na jeho hrudi.

„Jaký z nich máš pocit?“

„Až do dneška jsem si jen dělala trochu starosti. Teď?“ Moje ruce si najdou cestu k jeho rameni, chci mu být blíž, nasávat ten pocit jistoty, který mi poskytuje, i když jen dočasně. „Strašný. Děsný. Jestli jsem tak špatná v předmětu, v němž jsem nejlepší, z angličtiny jsem určitě neuspěla.“

„No…“ Do pusy mu vjede další lžička. „Dělala jsi při přípravě na ně něco jiného než v minulosti? Učila ses?“

„Samozřejmě že jsem se učila,“ odseknu.

„Klídek.“ Slyším, jak těžce polkne. „Nebyla jsi… rozptýlená?“

Zavřu oči a zašeptám: „Jo, byla.“

Následuje dlouhá pauza, než se zeptá: „Čím?“

Tebou. To nemůžu říct. Není to Ashtonova vina, že mi hormony a srdce dělají v mozku paseku. „Spoustou věcí.“ Nepřítomně posunu dlaň po jeho hrudi, až se usadí tam, kde je tetování. Kde je jizva.

Ashtonovy svaly pod mou tváří se automaticky napnou. „Já ti říkal, abys na to zapomněla.“ Dlouho neslyším nic než jeho tep, přičemž moje prsty nejdřív přejíždějí, pak třou to místečko na jeho hrudi, učí se ten hrbol znát nazpaměť. Stačí to, aby mě to ukolébalo skoro do spánku.

„Danin táta je významný klient mého otce, a když bude spokojená ona, bude spokojený i její táta.“ Ruka se mi na okamžik zastaví při zvuku jejího jména, jak mě v útrobách zasáhne pocit viny. Ale přinutím ji znova k pohybu a zklidním i dech. „Jestli je její táta spokojený, pak je spokojený i on. A když je spokojený…“ Říká to, jako by to dávalo naprostý smysl. A mně to sděluje, že ten člověk – jeho otec – ho jako malé dítě týral a i v dospělosti ho má pořád pod kontrolou.

Dál zvolna pohybuju rukou a zašeptám: „Takže s ní pořád chodíš… ale ne z vlastního rozhodnutí.“

„Na domluvený vztah je perfektní. Je milá a hezká. A bydlí daleko.“ Je vůči tomu otupělý. Slyším to. Podvolil se a otupěl.

„Ví o tomhle uspořádání?“

Unikne mu opovržlivé zafrknutí. „Myslí si, že se vezmeme. A jestli…“ Sklapne pusu. Ale myslím, že vím, kam jeho myšlenky směřují. Jestli otec chce, aby si ji Ashton vzal… Od kostrče mi po zádech přejede mráz, kolem žeber, do hrdla, zahalí mě ledovým děsem. Bože, čím drží Ashtona v šachu?

Tělo se mi instinktivně přivine k němu, tisknu se na něj. Pootočím hlavu jen natolik, abych mu vtiskla na hruď soucitný polibek. Nebo je to spíš polibek úlevy? Úlevy, že neničím šťastný domov, protože je to všechno švindl?

„Nemůžeš od něj odejít?“

„Nakonec to půjde. Může to trvat měsíce, roky. Až to bude, tak to bude. Ale zvládal jsem to v pohodě.“ Odmlčí se. „A pak mě praští do brady nejkrásnější holka na planetě.“

Zahihňám se. „Zasloužil sis to, zloději želé.“

Zvuk jeho smíchu mi zavibruje celým tělem. „Takhle mě ještě nikdy žádná oblečená holka neroztřásla, Irčanko.“

„Sklapni a dej mi tu zmrzlinu.“ Nadzvednu se a sáhnu po lžičce, ale jeho dlouhá paže mi znemožní na ni dosáhnout.

„Myslím, že na jeden večer už bylo toho sebepoškozování dost.“

„To posoudím já. Proč jsi tady, a ne na tréninku?“

„Protože jsem věděl, že tu bude sexy kočka v senzačním tričku a s obličejem celým od čokolády.“

Ztuhnu. Zrak mi sjede na moje tričko. Obnošenému bílému bavlněnému vršku od pyžama se nijak nedaří skrýt fakt, že nemám podprsenku. A můj obličej? Soudě podle upatlanosti Ashtonova trička bych řekla, že mluví pravdu. „Je to moc špatné?“

„Víš, jak mají klauni rtěnku kolem pusy…“

Propáníčka! Vrazím mu dlaň do solar plexu a vstávám.

Chytne mě za paže. „Kam chceš jít?“

„Umýt si obličej!“

Ve zlomku vteřiny mě Ashton bez námahy položí naznak, zápěstí mi znehybní svýma rukama a vahou. „Já ti s tím pomůžu.“ Skloní se a zvolna přejíždí špičkou jazyka kolem obrysu mých úst, začne nahoře, postupuje zleva doprava a pak dolů, zleva doprava, přitom jemně slízává zmrzlinu.

Jestli existuje něco takového jako panenská coura, pak se to na mě určitě vztahuje.

Jak jsem se do toho už zase dostala? Zavřu oči, nutkání hihňat se a současně řvát z plných plic je takřka nepřekonatelné. Dneska ráno jsem se probudila jako každý den od chvíle, kdy jsem naposled viděla Ashtona, a říkala jsem si, ať toho nechám, ať na něj přestanu myslet a zůstanu na dráze, kterou jsem si vytyčila. Hezky pomalu. Po connorovsku.

Jak to tedy, že jsem s ním skončila v posteli a pracně se snažím prudce neoddechovat, zatímco mi Ashton líže z obličeje čokoládovou zmrzlinu a přitom zkouším myšlenkové triky rytířů Jedi, aby se neopakoval ten večer v autě? Neřekla jsem ani slovo, abych ho zarazila, a mohla bych. Mohla bych mu říct, aby toho nechal. Mohla bych ho nazvat děvkařem. Mohla bych mu povědět, že já se s ním cítím jako děvka.

Jenže nic z toho neudělám, protože nechci, aby přestal.

Slabounce zakňourám, když se mírně odtáhne. „Už je to skoro lepší,“ zašeptá, dýchá mělce. Přejde k mým rtům, přejíždí mi jazykem po horním rtu zleva doprava, pak po dolním rtu, zleva doprava. Nemůžu se ubránit, aby se mi nepootevřela ústa. Nemůžu zabránit svému jazyku, aby automaticky nevyklouzl a nenatáhl se po něm.

Tehdy se odtáhne a zadívá se na mě těma svýma očima.

Asi znám odpověď, ale chci ji slyšet od něj, takže se zeptám: „Proč jsi přišel? Pravdu.“

Polkne. „Protože jsem nemohl snést, že jsi rozčilená. Ale…“ Sleduju, jak zavírá oči a kývne hlavou. „Nemůžu s tebou hrát tuhle hru, Irčanko. Ublížím ti.“

Slabé strniště mě škrábne do dlaně, když mu zvedám bradu, abych mu zase viděla do očí.

Ale nedbám na to.

Nedbám na jeho slova. Nedbám na vinu ve svém nitru a na křik v hlavě. Nedbám na vnitřní boje, které v něm, jak vidím, pokračují. Chci zapomenout na všechny sílící nejistoty ve svém životě a přimět ho zapomenout na temné skříně a izolepu a řemeny a němé vězení.

Na nic z toho nedbám a sklouznu mu rukou za hlavu a přitáhnu si ho k polibku a pak mu přejíždím jazykem po dolním rtu. Ashtonovi se zadrhne dech a cítím, jak se mu pod mými prsty napínají provazce svalů, váhá, v pěsti svírá polštář vedle mé hlavy a bojuje s tím.

Nechci už, aby bojoval. Zoufale toužím znovu spatřit jeho zranitelnost. Potřebuju zas cítit jeho blízkost. Chci, aby mu bylo dobře. Chci, aby mně bylo dobře. Chci se prostě zbavit… všeho.

Takové to je, když jsem s Ashtonem.

Jako že se všeho zbavuju.

A právě proto se na něj upřeně zadívám a požádám: „Pomoz mi na chvíli zapomenout.“

Přestane váhat.

Vrhne se na má ústa divoce a bez zábran. Odpovím mu, líbám ho, jako bych potřebovala k přežití vzduch z jeho plic. Napůl se bojím. Mám pocit, že v hloubi duše nevím, kam to povede, a nevím, jestli jsem na to připravená.

Ale asi to nezastavím.

Je to, jako by mi uměl číst myšlenky. Odtrhne se, shlédne na mě a zašeptá: „Nebudeme… Dneska tě o nic nepřipravím, Irčanko. Nechci to udělat, dokud nebudu… volný.“ Neunikne mi skutečnost, že nepoužil typicky ashtonovská slova jako „šukat“ nebo „píchat“. Ale na druhé straně, už tady u sebe nemám typického Ashtona. Mám toho, kterého před všemi ostatními skrývá.

Zavřu oči a jeho rty najdou mé hrdlo a já žasnu nad tím, jak jsou měkké a důrazné současně. Než se dostanou ke klíční kosti, už se mi zvedá hruď. Ashton mi snadno vyhrne tričko a stáhne ho přes hlavu. Hodí ho na podlahu a nadzvedne se jen tolik, aby se mohl zadívat na moje nahá prsa, až mě všude po těle brní. „Tenkrát ráno, když jsem se tady probudil…“ Mrkne očima vzhůru a přistihne mě, jak ho pozoruju, pak je zase sklopí. „Měl jsem sto chutí padnout na kolena a prosit tě, aby sis je odkryla.“ Unikne mi zasyknutí, jak uchopí do dlaně a laská nejdřív jedno a pak druhé ňadro, jako by se učil nazpaměť jejich tvar a velikost a strukturu. Palcem přejede po ztuhlé bradavce a mnou projede třas. Se slabým zasténáním se zajíknu, když se k ní přitisknou Ashtonova ústa, jeho jazyk se obratně pohybuje. Nemůžu si pomoct, ovinu mu paže kolem hlavy a přitáhnu ho blíž, vykřiknu, když mi jeho zuby způsobí prudký záchvěv až v lůně.

Všimla jsem si, že když vydávám takové zvuky, i neúmyslně, Ashton reaguje. Tentokrát se odtrhne na tak dlouho a tak daleko, aby si strhl tričko přes hlavu. Jen co je tričko dole, jeho ruka už se sune pode mě, aby mě chytla vzadu za pyžamové kalhoty. Stahuje mi je z boků, včetně kalhotek. Během pár vteřin jsem úplně svlečená a jeho ústa se vrátí k mé bradavce.

Zase mu ovinu paže kolem krku a zakloním hlavu do polštáře, kochám se dotekem jeho horké kůže a erekce, která se mi zarývá do stehna. Mám nutkání sáhnout dolů a vzít ji do dlaně, ale to bych se musela pohnout a momentálně je mi příliš příjemně. Tak zůstanu, kde jsem, a přitom se snažím představit si, jaké by to bylo mít Ashtona v sobě. Už jen při té představě se mi stehna uvolňují a napínají současně a začínám vlhnout.

A to zjistí Ashtonova ruka, když sklouzne dolů. „Do prčic, Irčanko…“ uslyším ho zašeptat a přitisknu k sobě jeho hlavu těsněji, zatímco mně klesne hlava dozadu a zasténám, přičemž v duchu děkuju profesorovi za tu hnusnou známku z chemie.

„Tohle nepůjde…“ Ashton se znenadání skulí z postele.

Zachvacuje mě panika. Asi jsem udělala něco špatně. To mě tu chce nechat takhle?

„Posaď se, Irčanko.“

Poslechnu a on zasténá, otočí mě a stáhne mi nohy přes okraj postele, zarazí se a přejede očima celou mou postavu. „Opři se dozadu o lokty.“

Slabě se zajíknu, ale poslechnu. Asi vím, co dělá. Ashton udělá krok dopředu, pořád se mi dívá do očí a ruce se mu usadí na mých stehnech. „Problém u tady těch zatracenejch postelí…“ Cítím tlak na stehenních svalech, jak mi Ashtonovy ruce začnou roztahovat nohy. Zatajím dech, najednou jsem úplně zkoprnělá.

Vím, co dělá, a magořím.

Ale Ashtonovy oči se pořád upírají do mých, takže se nebráním. „… je, že vůbec nejsou dobrý…“ Rychlým škubnutím mi přitáhne boky na okraj postele. Prsty mu sjedou po mých nohou, až si je přehodí přes ramena. Poprvé přeruší oční kontakt a začne mě líbat na vnitřní stranu stehna, zvolna postupuje, jeho dech vysílá vzhůru záchvěvy nedočkavosti. „… na takovýhle věci.“

Zalapám po vzduchu, když se mě dotkne jazykem. Nejdřív je mi strašně nepříjemné být takhle odhalená. Chci říct, mít Ashtonův obličej tak intimně právě tam, no, je to brnkačka na nervy. Ale pocit je to… úžasný. A když se pustí jeho zručný jazyk do práce společně se šikovnými prsty, začnu mít brzy pocit toho známého hromadění, toho, při němž chci vypnout celý svět. Nechám hlavu klesnout dozadu, zavřu oči a ze rtů mi unikne chvějivý vzdech, jak se snažím zapamatovat si, jak neuvěřitelný je to pocit. To je asi pro Ashtona znamení, protože jeho ústa jsou čím dál horečnější a vzrušenější a ruce mi tisknou stehna a přitahují mě k němu blíž.

Když se mě užuž chystá znovu zasáhnout ta vlna, nemůžu se ubránit, musím zase zvednout hlavu a shlédnout na něj. Oči upírá do mých a je v nich zase ten prapodivný klid.

A to mě přinutí vykřiknout jeho jméno.

Jsem jako hadrová panna, když mě Ashton přesouvá zpátky na postel. Přikryje mě a pak zvedne paže a opře si je o okraj. „Nechceš, abych…?“ Kousnu se do rtu a na tvářích mě hřeje ruměnec.

S tajnůstkářským úsměvem mi uhladí vlasy z čela. „Posledních pár večerů jsem nestíhal a jsem pozadu s referátem. Měl bych na tom dělat.“ Zavřu oči a užívám si dotek jeho palce, který mě hladí po tváři, kochám se tou hlubokou intimitou, která se mezi Ashtonem a mnou vytváří. Usnu.

Reagan vklouzne do pokoje kolem jedenácté večer. Někdy jsem se stihla zase obléct, ale pořád ležím v posteli, obličej zabořený do polštáře, který voní jako Ashtonova kolínská, a v duchu si opakuju naše společné odpoledne. Držím se toho euforického dohasínání oběma rukama, zoufale se snažím zabránit pocitu viny a pochybnostem a zmatkům, aby mi znovu vířivě vnikly do plic jako dusivý černý kouř.

„Ahoj, Reagan. Jak to jde?“

Žuchne na postel. „Vyhodili mě z knihovny, že jsem moc hlasitá.“

Zafuním. „Hlasitá – při čem přesně?“ Koneckonců není zaručeno, že se Reagan bude v knihovně zabývat jen školními pracemi.

„Při samostudiu. To dá rozum, ne?“ Zahihňám se a přesně vím proč. Reagan mluvívá nahlas, když se učí. Mně to připadá roztomilé, ale většině lidí je to protivné. „Kdyby tak věděli…“ Následuje pauza a pak jakoby nic prohodí: „Dneska večer jsem tam viděla Connora.“

„Jo?“ Snažím se, aby to znělo lehce a bezstarostně, ačkoliv se mi hruď svírá úzkostí. Panenská coura.

Rám postele zavrže, jak se pode mnou Reagan zavrtí. „Ptal se, jak jsi na tom. Víš, kvůli té špatné známce z půlsemestrálky.“

Vzdychnu. „Zlepšuje… se to.“

„To je dobře.“

Odmlčím se, abych se zhluboka nadechla. A pak prostě vyhrknu: „Asi to s Connorem skončím.“

„Jo? Možná bys měla počkat až po víkendu.“ Následuje další pohyb a zvuk popotahovaných prostěradel, jako by se Reagan nemohla uvelebit.

Připadá mi divné, že se neptá proč, že vůbec není šokovaná mým prohlášením. Proč ne? Já sama jsem v šoku. Kdybych sepsala na kus papíru všechno, co by podle mého názoru mělo tvořit ideálního muže, a pak nakreslila jeho obrázek, vyšel by mi Connor. „Chce, abych se seznámila s jeho rodiči.“ Jak to teď můžu udělat? Jeho matka to pozná! Matky mají na tyhle věci radar. Veřejně mě odhalí. Bude to první kamenování v dějinách princetonského veslaření.

„Tak se seznam s jeho rodiči a pak to ukonči. Neslibuješ mu manželství. Jinak to bude pro Connora i pro tebe v den závodů fakt trapné. Už tak to bude trapné.“

„Proč?“

„Protože tam bude Dana.“

To jméno… je jako rána pěstí do hrudi. „No a co, tak tam bude. Mezi mnou a Ashtonem se nic neděje.“ Lhářko! Lhářko! Lhářko!

Nastane pauza. „No, to je dobře, protože Ashton bude zítra stejně mrtvej.“

„Cože?“ Panika vybuchuje.

„Dneska večer se ulil z tréninku. Táta ho vystopoval. Nejspíš ještě pořád běhá kolečka a venku je zima.“

Nevím, jaký z toho mám mít pocit. Rozhodně provinilost, protože je trestaný za to, že byl se mnou. Ale… dlaně se mi přitisknou na břicho a srdce puká emocemi. Věděl, že k tomu dojde, a stejně to udělal.

Reagan pořád mluví. „A nezapomínej, že večer bude halloweenský mejdan. Přece nechceš, aby to byl supertrapas. S Connorem spolu ještě nespíte… je to tak?“

„Je to tak… Bude tam Dana?“

„Ne, zaslechla jsem, jak Ashton říkal, že pojede navštívit příbuzné do Queens.“

Vydechnu úlevou.

„Každopádně, to je můj názor. Počkej do příštího týdne, než dáš tomu svýmu pěknýmu klukovi kopačky.“

Vzdychnu. „Jo, asi jo.“ Co znamená dalších pár dní sílícího pocitu viny? Vlastně je to dobrý nápad. Potrestat se. Zasloužím si to. Převalím se na bok, mozek udřený do vyčerpání. „Dobrou, Reagan.“

„Dobrou, Livie.“

Chvilku je ticho. „Hele, Livie?“ Reagan si párkrát odkašle způsobem, který mi sděluje, že má co dělat, aby nevybuchla smíchy. „Mohla bys příště prosím tě pověsit na dveře červenou ponožku, abys mě varovala?“

„Jsou krásné,“ zašeptám. Jsem stočená do klubíčka na posteli s kyticí fialových kosatců v ruce a s Connorem na telefonu. A nezasloužím si je. Ani tebe.

„Vzpomněl jsem si, jak jsi říkala, že miluješ kosatce. Na podzim už se skoro nedají sehnat, věděla jsi to?“

Usměju se skrz slzy, které mi stékají po tváři. Táta překvapoval mámu kyticemi tmavě fialových kosatců vždycky na jaře. Jenomže to vlastně nebylo žádné překvapení, protože to dělal každý pátek večer nějakých pět týdnů po sobě – dokud kosatce kvetly. Pokaždé se ale mámě rozlil po tváři široký úsměv a vzrušeně se ovívala dlaní, jako by ji žádal o ruku. Kacey a já jsme vždycky obracely oči v sloup a napodobovaly máminu přehnanou reakci.

Teď se mi vzpomínka na fialové kosatce bude spojovat s mou zradou.

„Vím to.“ To znamená, že Connor utratil astronomickou sumu peněz buď za kytky z dovozu, nebo za skleníkové. „Za co jsou?“

„No…“ Connor se odmlčí a já si umím představit, jak se opírá o linku v kuchyni. „Jen abys věděla, že na tebe myslím, a aby sis nedělala starosti kvůli té známce.“

Polknu. „Díky.“ Té známce. Od toho C minus z písemky jsem už dostala zpátky všechny ostatní půlsemestrálky. Céčka. Všechno až na anglickou literaturu, ze které jsem si vysloužila béčko. Profesor dokonce poznamenal, že se mu zamlouvá, jak jsem složité téma pojednala. Od něj to znělo, jako by béčko bylo dobrá známka. Můj přístup k morálním dilematům postav z Větrné hůrky a k jejich rozhodování ho zřejmě fascinoval. Možná je to tím, že už nějak nechápu vlastní morálku o nic líp, než umím dělat zajímavá pozorování o soužení druhých. Je mi, jako bych vstoupila do nějaké divné zóny soumraku, kde se všechno, co znám, obrátilo vzhůru nohama. Uvažovala jsem o tom, jestli nemám poslat Ashtonovi textovku se sdělením, že potřebuju ještě rozveselit, ale nutkání jsem odolala.

„Rodiče se těší, až tě zítra poznají.“

Pevně zavřu oči a zalžu: „Já taky.“

Kapitola sedmnáct

31. ŘÍJNA

Doktor Stayner jednou nadhodil, že každého člověka potká v životě den, který ho určuje, který formuje to, čím se stane, který ho nasměruje na cestu. Říkal, že ten jeden den bude člověka vést nebo strašit až do posledního vydechnutí. Odpověděla jsem mu, že je melodramatický. Prohlásila jsem, že mu nevěřím. To pak vypadá, jako by byl člověk až do té chvíle tvárná hrouda hlíny – jen sedí a čeká na vypálení v peci, na zpevnění křivek a záhybů, které si uchovají svou totožnost a stabilitu. Nebo nestabilitu.

Vysoce nevěrohodná teorie. A navíc od lékaře!

Jenže má možná pravdu.

Když se teď na to dívám zpětně, nejspíš bych mohla souhlasit, že den mého vypálení v peci byl den, kdy mi zemřeli rodiče.

A 31. října se ten vypálený tvar rozbil.

„Dneska se náramně opiju!“ hlásí Reagan s vysoko zdviženými pažemi a zakloněnou hlavou, koupe se v dopoledním slunci. Je jí jedno, že stojíme ve frontě diváků a čekáme, až kluci vylezou z vítězné lodi. Reagan mě upozornila, že tenhle zápas je velká věc, ale stejně i ji překvapilo zjištění, že dnes bude závodit čtyři sta lodí.

„A čím se to liší od všech ostatních víkendů?“ zlobím ji a přitahuju si lehkou bundu těsně k tělu. Tři roky tepla v Miami mě rozmazlily, odvykla jsem si od svěžího severního vzduchu, na kterém jsem vyrůstala. Skutečnost, že je dopoledne a my jsme u řeky, k mrazivému chladu ještě přispívá.

„Jak to myslíš? Je to něco úplně jiného. Máme týden volno ze školy a dnešní mejdan bude epickej.“ Vzrušeně poskakuje, pod očima se jí objevují ty rozkošné dolíčky, medově plavý ohon vlasů se kýve. „A navíc mám roztomiloučkej kostým nemravné ošetřovatelky.“ Mohu nad ní jen vrtět hlavou. Už jsem ten kostým viděla. Je roztomilý a rozhodně je nemravný. A velice nerealistický. Grant bude úplně vedle. „Ty se převlíkneš za nemravnou školačku, viď?“

Téma všech ženských kostýmů očividně musí začínat slovem „nemravná“ – vymysleli to Grant a Ty. Smůla je, že určitě budu jako pěst na oko, pokud neposlechnu. „Školačku zvládnu. Tu nemravnou ne.“ Reagan viděla mou plisovanou sukni – tu, co jsem měla na sobě tenkrát, když mě Ashton vezl do nemocnice – a rozhodla se doplnit mi kostým: přišla s podvazky, punčochami po stehna a červenými lodičkami na jehlách. Vzdychnu. Abych řekla pravdu, asi se mi tam ani nechce. Čím dřív bude po víkendu, tím dřív se můžu zbavit pocitu viny, který mě dusí. Jenže Reagan o tom nechce ani slyšet.

Upře na mě psí oči, za normálních okolností vyhrazené pro Granta. „Opovaž se ulejt, Livie. Je Halloween!“

„Já… já nevím. Teď mám tohle a pak dobrovolnictví v nemocnici…“ Nemluvě o tom, že jsem už čtyři noci skoro nespala, mozek mi odmítal vypnout, žaludek ne a ne přestat se vzdouvat. Děs – ten mě drásá. Děs ze setkání s Connorovými rodiči, děs z toho, až uvidím Ashtona s jeho milou a nic netušící přítelkyní.

Děs ze spatření Ashtonova otce.

Ani nevím, jestli tu bude; vůbec jsem se nezeptala. Ale už jen při té představě je mi špatně. Existuje jen málo věcí, které ve mně budí násilnické choutky. Ubližování těm, jež mám ráda, je jedna z nich. Ubližování dítěti druhá. On spáchal obojí. Kdybych napadla Ashtonova otce, možná bych se úplně vyhnula setkání s Connorovými rodiči?

„Klid!“ řekne Reagan a vrazí do mě celým tělem. „Řekni: ‚Ahoj, těšilo mě, pá-pá.‘ Konec příběhu.“

„A co pak, Reagan? Jak se s ním mám rozejít? Neudělal nic špatného, co bych proti němu mohla použít.“ To se mi nepodobá. Ústa mi naplní kyselá pachuť. Budu se mu muset dívat do očí a ublížit mu. Nemohla bych se tomu nějak vyhnout? Trvá to teprve asi dva měsíce. Co říká etiketa? Snad kdyby to šlo přes e-mail… Kacey je ta pravá, které bych se mohla zeptat, ale protože jsem udržovala sestru v nevědomosti až do nynějška, znamenalo by to celé odpoledne otázek, kterým nejsem ochotná čelit, a věcí, ke kterým se nehodlám přiznat, i když jsem je udělala.

„Livie!“ Otočím se a uvidím Connora v přiléhavém oranžovobílém tílku bez rukávů a černých šortkách – týmová uniforma – jak se prodírá davem se širokým úsměvem na tváři. Ručníkem si stírá pot z lesklého těla.

Zhluboka se nadechnu pro uklidnění. Dokážeš to. Jen k němu buď pořád milá. Už jen pár dní, než mu vyrvu srdce z těla a dupnu na něj.

„Nechceš mě obejmout?“

Usměju se s nakrčeným nosem a uhnu ramenem. Vlastně to ani nepředstírám. Upocený Connor zdaleka nepůsobí lákavě. Zasměje se a místo toho mi vtiskne polibek na čelo. „Tak jo, možná později. Co říkáš závodu?“

„Bylo to úžasné.“ Sledovala jsem kluky se zaťatými pěstmi, když si veslovali pro vítězství – jejich pohyby byly synchronizované, mocné, elegantní.

„To bylo.“ Přelétne zrakem moře hlav a dodá: „Za chvíli se vrátím. Zůstaň tady. Jo?“ Mírně zvrásní čelo. „Není ti nic? Poslední dobou vypadáš trošku rozhozeně.“

Okamžitě se přinutím k úsměvu. „Je to dobrý. Jsem jen… nervózní.“ Zvednu se na špičky a lehce ho políbím na rty.

Hezké zelené oči se pobaveně zalesknou. „Nebuď. Budou z tebe nadšení. Zůstaň tady.“ V mnoha směrech se toho bojím víc, než že na mě jeho matka namíří vyčítavě prstem a zařve před tisíci lidmi „děvko“.

Dívám se za jeho štíhlou postavou, jak se proplétá davem.

A pak se otočím a hledám svého vysokého krasavce. Uvidím ho skoro hned. Nedá se přehlédnout. Vlasy má vlhké a shrnuté dozadu, padají mu v různých úhlech kolem obličeje. Svaly má napjaté z nedávné námahy. Tělo mu pokrývá lesklý film stejně jako Connorovi. Uvědomím si, že na Ashtona bych se však klidně vrhla bez sebemenšího zaváhání.

Přichází od vody s ručníkem kolem krku a stírá si pot. Když zvedne hlavu, zachytí můj pohled a mně se okamžitě zatají dech. Několik dní jsem ho neviděla a moje tělo to k němu instinktivně táhne.

Široce se na něj usměju a ústy naznačím: „Gratuluju.“

Kývne hlavou.

A pak se odvrátí a kráčí k hezké blondýnce, která čeká se skupinou lidí u postranní čáry. Sleduju, jak se k němu Dana vrhne, usmívá se od ucha k uchu. Bez zaváhání ji obejme kolem ramen a usměje se na ni, jako by pro něj na světě žádná jiná neexistovala. Jako bych tu nestála, šest metrů od něj, a všechno to nepozorovala.

Ať už jde o skutečný vztah, nebo ne, připomene mi to, že Ashton není můj. Nikdy nebyl můj.

Patrně nikdy můj nebude.

Na chvíli mi to vyrazí dech.

Bráním se palčivosti, zadržuju slzy – slzy, které nemám právo ronit – polknu a zaměřím se na dva starší páry, které jsou tam s nimi. U jednoho rychle vydedukuju, že jde o Daniny rodiče – sdílí s nimi příliš mnoho rysů v obličeji, než aby to bylo jinak. Zaměřím se na druhou dvojici, elegantní blondýnu, asi třicetiletou. Hledá něco v telefonu, tváří se znuděně na znamení, že je tady z donucení a už se nemůže dočkat, až bude pryč. Vedle ní stojí dobře oblečený a atraktivní starší muž s šedými pramínky ve vlasech.

„To je Ashtonův táta,“ pošeptá mi Reagan, když sleduju, jak podává poněkud škrobeně Ashtonovi ruku. Ashton ji okamžitě přijme a přitom skloní hlavu, všimnu si. Na znamení úcty nebo podřízenosti, nejsem si jistá.

Prohlížím si toho muže, hledám stopy ďábla ukrytého v jeho nitru, stopy okovů, jimiž svého syna svírá. Nevidím nic. Ale vím, že to nemá žádný význam, protože důkaz jsem už viděla. Viděla jsem jizvy, opasek, rezignaci a bolest v Ashtonově hlase, když jim dal několikrát průchod. A úsměv toho muže se nezračí v očích. Toho si všimnu.

Těkám pohledem mezi ním a Daniným otcem a zajímalo by mě, jak ty rozhovory probíhaly. Ví Danin otec, že jeho dcera slouží jako obojek na Ashtonově krku?

Reagan mě pohladí po zádech. „Je to cvok, Livie. Absurdně sexy, zasmušilej cvok, kterýmu bych sama těžko říkala ne, kdyby mě tak rajcoval, až bych křičela jako…“ Musím od Ashtona odvrátit oči, protože mi tváře při té připomínce planou. Ze štiplavých a škádlivých poznámek jsem rychle vydedukovala, že Reagan vstoupila přesně ve vrcholném okamžiku. Vzdychne. „Pod tím vším není nic, co by stálo za řeč. Je prostě takový. Má rád hru.“

Má pravdu? Tuhle hru s tebou hrát nemůžu, Irčanko.

Skočila jsem Ashtonovi na tu jeho komedii? Všechno v mém srdci říká, že odpověď zní ne. Ale hlava… Všechno je to strašně zmatené, i když nemusí být. Mám báječného kluka, který sem pozve rodiče, aby je se mnou seznámil, zatímco potlačuju slzy kvůli jinému klukovi, s nímž ztrácím veškerý rozum, veškerou vnímavost. Kvůli němuž trpím.

„Škvrně!“ Grantovo hlasité zavolání na Reagan mě na vteřinu odtrhne od vnitřních zmatků, takže vidím, jak ji popadne zezadu a ovine ji dlouhými, šlachovitými pažemi v divokém objetí.

Vykvikne, otočí se a zaklesne mu krátké ručky kolem krku. „Nech toho! Někde je tu taťka.“ Vtiskne mu polibek na tvář.

Jako na povel zaburácí zezadu Reaganin táta: „Grante!“

Reagan se od Granta rychle odtrhne, na zlomek vteřiny vyvalí oči. „Do prdele,“ zamumlá a odtáhne se od něj dřív, než se po jeho boku objeví Robertova mohutná postava.

Plácne Granta po rameni a řekne: „Dobrej závod, synku.“

„Díky, trenére.“ Grant předvede svůj typický přitroublý úsměv, ale všimnu si, že se nedokáže podívat Robertovi do očí, rychle zaostří do davu.

Jestli si Robert všimne Grantovy nervozity, nedá to na sobě znát. „Hledá tě Ty.“ Ukáže k vodě a dodá: „Tam dole.“ Daleko od jeho dcery.

Grant zasalutuje, udělá čelem vzad a zmizí v davu.

„Slečno…“ začne Robert, obočí svraštělé, a pozoruje přitom svou droboučkou dceru.

Obejme ho kolem rozměrného břicha. „Skvělý závod, tati! Půjdu najít mámu.“ Jako malé dítě uprostřed davu se lehce provlékne mezi lidmi a zmizí dřív, než otec stihne pronést slovo; jen za ní potřásá hlavou. „Jakpak dlouho to potrvá, než mi přizná, že spolu chodí?“

Spadne mi brada, oči mám nepochybně vyvalené leknutím. Testuje mě? Chce zjistit, jestli potvrdím jeho podezření?

„No, neříkejte jí, že o tom vím,“ pokýve Robert ledabyle hlavou. „Dokud si bude myslet, že Granta neschvaluju, zůstane s ním.“

Musím pevně sevřít rty, abych nevybuchla smíchy. Už chápu, kde přišla Reagan ke svým dovednostem v oblasti klamání tělem.

„Jakpak se vám líbily závody, Livie?“

„Zajímavé, pane.“

Usměje se. „Viďte? Teď musím ty kluky přes zimu honit, div nepadnou, aby byli připravení na jarní sezonu.“ Zaslechnu z davu hulákání: „Trenére!“ Zvedne ruku, aby dal dotyčnému na vědomí, že slyšel, a unikne mu vzdech. „O závodech se člověk ani chvilku nenudí…“ Obrátí se zpátky ke mně, úsměv vystřídala vážnost. „Než zapomenu…“ Sáhne do kapsy saka a vytáhne malou, obyčejnou obálku. „Doufal jsem, že tady na vás narazím.“

Svraštím čelo, opatrně ji otevřu a vyklouzne z ní obrázek. Je to očividně stará fotka, podle kvality vyvolání. Mladý pár se opírá o strom, kluk má paži přehozenou přes rameno dívky. Dívka si opírá hlavu s havraními vlasy o jeho hruď a oba se usmívají do objektivu.

Zatají se mi dech.

Jsou to moji rodiče.

Okamžik nemůžu promluvit, volná ruka mi vyletí k ústům, zírám na dva obličeje, které si pamatuju, a přesto jsou pro mě úplně nové. „Kde jste…“ Hlas mi selže.

„Mám na půdě hromadu krabic starých školních fotek. Už léta se je chystám probrat.“

Nemůžu mluvit.

„Napadlo mě, že bych tam mohl mít starou fotografii vašich rodičů, ale nebyl jsem si jistý. Probrat je trvalo dobře týden.“

„To jste udělal?“ Vzhlédnu k Reaganinu tátovi. „Chci říct…“ Slzy nejenom hrozí. Právě začaly téct. „Děkuju vám. Nemám žádné jejich fotky z vysoké školy.“

Otevře ústa. Postřehnu okamžik zaváhání. „Já vím, Livie.“

Nechápavě vraštím čelo jen vteřinu, než mi to docvakne.

To věděl jen jeden člověk.

Pověděl mu to Ashton.

„A já se těmi krabicemi neprobíral.“ Hlas je klidný, obočí vyklenuté s vědoucím výrazem.

Přerývaně se nadechnu. „Ashton?“

Za okamžik Robert přikývne. „Hned je poznal. Podoba mezi vámi a vaší maminkou se nedá přehlédnout.“ Znovu se na obrázek podívám. Jako bych tam seděla já. Tohle udělal Ashton? Ashton se týden probíral v něčích uprášených fotografiích a hledal tuhle, i když ani nevěděl, jestli existuje. Kvůli mně?

„Skoro nic o tom klukovi nevím, ani po třech letech. Moc toho nenamluví. Ale něco mi říká, že u něj není nic takové, jak to vypadá.“ Sevře ústa do pevné, vodorovné čáry. „Vím to, co se dá vidět. Že mu velice záleží na klucích z týmu, tlačí je k výsledkům a udělal by pro ně všechno. Všichni to vědí a váží si ho za to. Když je na vodě, je to rozený vůdce. Proto je kapitán. Asi by z něj jednoho krásného dne mohl být skvělý trenér. Kdyby o to stál.“ Oči mu zastře zamyšlený výraz. „Jako by… nechával všechno, co ho drží, na pevnině. Každopádně,“ Robert se ke mně vrátí pohledem, „mě žádal, abych vám o tom neříkal. Prý si mám vymyslet nějakou báchorku, jak jsem o tu fotku zakopnul.“ Obdaří mě teskným úsměvem. „Ale mně připadalo důležité, abyste to věděla.“

Rukama si hrubě setřu slzy, které mi stékají po tvářích, dřív než některá ukápne a potřísní fotku. Zašeptám: „Děkuju.“

Robert mrkne. „Kdybyste mě teď laskavě omluvila, musím najít svou zatoulanou dceru a pořídit pár fotek.“ Odkráčí, dav se před ním rozestupuje.

Řeka, obecenstvo, všechno kolem mě zmizelo, jak zírám na snímek pohlednicového formátu ve svých rukou, jak přejíždím prsty po okrajích a dotýkám se lidí na obrázku. Jsem do fotografie tak zabraná, že takřka ani nepostřehnu, když mi kolem pasu vklouzne Connorova paže.

„Je to dobrý?“ Musím odtrhnout oči od jejich obličejů, abych vzhlédla a všimla si, že Connorův permanentní úsměv ochabuje. „Jsi nějak bledá.“

„Jo, já jen…“ Zhluboka se nadechnu, snažím se zpracovat intenzitu emocí, kterými moje srdce přetéká. Co já jen?

„To jsou tvoji rodiče?“ Nakloní se, aby viděl na fotku v mé ruce. „Páni, koukni na svou mámu! Kdes to vzala?“

Odkašlu si. „Od Reaganina táty.“

„To je od něj hezké.“

„Jo, hezké,“ papouškuju. Ne, hezké ne, Connore. Báječné, neuvěřitelné, pozoruhodné. Takové to je, Connore. Světoborné. Rozbilo mi to svět. Ten svět, který jsem znala, nebo jsem myslela, že ho znám, je úplně na kusy.

Strávil by Connor týden v kuse prohrabováním krabic? Odložil by učení, ohrozil své známky, jenom kvůli mně? Ta poznámka, kterou Ashton prohodil, že je pozadu s učením… že ho večer něco zdrželo. Dělal tohle.

Jediné, po čem momentálně toužím, je rozběhnout se k Ashtonovi, dotknout se ho, být mu nablízku, poděkovat mu. Dát mu na vědomí, jak moc pro mě znamená.

„Pojď,“ Connor mě vezme za ruku, moc rychle celé téma přejde. Jako by šlo o něco triviálního. „Pojď se seznámit s mými rodiči.“

Už mě setkání s Connorovými rodiči jen neděsí; teď se z toho stala ta poslední věc na planetě, do které by se mi chtělo. Ale jsem v pasti. Polknu, abych potlačila náhlé nutkání na zvracení, nechám se od něj vést davem, nasadím ten nejlepší falešný úsměv, který dokážu vyprodukovat, a modlím se, aby se veškerá rozmrzelost dala přičíst na vrub nervozitě ze setkání s nimi.

Zastaví se před starším manželským párem. „Mami, tati. Tohle,“ – jemně mi položí ruku na bedra – „je Livie.“

„Nazdar, Livie. Já jsem Jocelyn,“ řekne Connorova máma se širokým úsměvem. Všimnu si, že Connor po ní zdědil oči a barvu vlasů. Nemá akcent, ale pamatuju si, jak říkal, že je Američanka. Rychle mě hodnotí očima, když mi podává ruku. Je to neškodné a nijak nepřívětivé hodnocení, a přesto i tak bojuju s nutkáním ucuknout.

Vedle ní stojí Connorův otec. „Nazdar, Livie.“ Mluví stejně jako Connor a můj otec, jenomže má silnější přízvuk. Kdybych neměla sto chutí vystřelit odtud, jako by mi hořela koudel u zadku, patrně bych z něj byla nadšená. „Já jsem Connor senior. Oba nás moc těší seznámení se slečnou, která konečně dobyla srdce našeho syna.“

Dobyla srdce našeho syna? Kam se podělo „hezky zvolna“? Mrknu po Connorovi a vidím, jak rudne.

„Promiň, že tě přivádím do rozpaků,“ Connorův táta položí synovi na rameno těžkou ruku. „Ale je to pravda.“

Connorův palec mi hravě přejede po zádech, zatímco mně se v břiše hromadí úzkost a stoupá do hrudi, ochromuje mi dýchání. Tohle je špatné, špatné, špatné. Mám z toho úplně špatný pocit.

Nasadím svůj nejlepší úsměv. „Váš syn je hodný. Určitě jste na něj pyšní.“

„No, ani neumím popsat, jak jsme na něj pyšní.“ Jocelyn na něj rozzářeně pohlédne. „Čeká ho skvělá budoucnost. Teď ještě skvělejší, když jsi v ní ty.“

Zbláznili se? Znám ho teprve dva měsíce! Sjedu pohledem k dokonalému kardiganu a perlovému náhrdelníku pod Jocelyniným dokonalým dvouřadovým flaušovým kabátem a hlavou mi bleskne představa upravených trávníků a pokojových psíčků – všech těch prvků, z nichž si moje podvědomí sestavilo ideální život, který bych mohla sdílet s hvězdou dne stojící teď po mém boku. Jedinou hvězdou, jak jsem až do nynějška věřila. Která neskrývá jizvy pod tetováním, která nenosí na zápěstí symbol svého temného dětství, která není pohřbená v tajemstvích včetně toho, kdy a jak jí zemřela vlastní matka. Která by taky nestrávila týden hledáním kousku papíru, který možná ani neexistuje, protože chce, abych ho měla, ne protože by chtěla, abych věděla, že ho týden hledala.

Přímo tady, přede mnou, stojí život, jaký jsem se domnívala, že by pro mě chtěli moji rodiče. Jediný život, který jsem si pro sebe uměla představit. Našla jsem ho.

A potřebuju od něj sakra utéct. „Moc mě to mrzí, ale mám dobrovolnickou službu v nemocnici. Už musím odejít, jestli chci stihnout vlak.“

„Ale samozřejmě, má milá. Connor nám vyprávěl, že máš v plánu jít na medicínu, že ano?“ Jocelyn pochvalně pokyvuje hlavou. „Vynikající studentka.“ Ano, céčka odshora až dolů!

„Tak jo, lidi,“ řekne Connor. „Už jste mě ztrapnili dost.“ Nakloní se, aby mě políbil na tvář, a zašeptá: „Díky, že ses přišla podívat na závody, Livie. Jsi nejlepší.“

S úsměvem, který je určitě nucený, přikývnu, otočím se a odcházím tak rychle, jak to jde, abych neutíkala. Očima šmejdím v davu, hledám svou krásnou rozbitou hvězdu.

Ale je pryč.

„Myslela jsem, kluci, že budete z Halloweenu nadšení. Víte… přestrojení a tak vůbec.“ Zatahám Dereka za kovbojskou vestu. Odpoví pokrčením ramen, postrkuje angličáka lenivými pohyby sem a tam, hlavu svěšenou. Bojím se zeptat, jak mu je.

„Nedovolí nám jíst moc sladkostí,“ špulí pusu Eric, který sedí se zkříženýma nohama a hraje si s pirátskou páskou přes oko. „A sestra Gale řekla, že mi seberou meč, jestli budu ještě někoho honit.“

„Hmm. To je nejspíš dobré pravidlo.“

„Za co se přestrojíš ty, Livie?“

„Za čarodějnici.“ Ani náhodou nebudu pětiletému klukovi vysvětlovat, proč by se kostým školačky mohl hodit na Halloween. Umím si představit, jaké otázky by to nastartovalo. „Dneska večer jdu na mejdan,“ přiznám neochotně.

„Jé.“ Eric si konečně sundá pásku z oka, aby si ji prohlédl. „My jsme dneska taky měli mít mejdan, ale zrušili to.“

„Pročpak?“

„Kvůli Lole.“

Lola. Ledové prstíky děsu mi sjedou po zádech. Napadá mě jen jediný důvod, který je přiměl zrušit oslavu partě dětí, kteří ji potřebují ze všeho nejvíc. Nechci se ptát. Přesto nedokážu potlačit chvění v hlase. „Co je s Lolou?“

Postřehnu, jak Derek mírně pootočí hlavu a vymění si s bratrem pohled. Když se na mě Eric znovu podívá, má smutné oči. „Nemůžu ti to povědět, protože máme tu dohodu.“

„Lola…“ Odkašlu si, protože se mi okamžitě sevře hrdlo a zaplaví mě podivná otupělost.

„Livie, proč o tom nemůžeme mluvit? Protože jsi z toho moc smutná?“

Protože jsi z toho moc smutná? Jeho hlásek, tak nevinný a zvědavý. Tak poučný. Dobrá otázka, Eriku. Vzniklo to pravidlo kvůli nim nebo kvůli mně? Zavřu oči před hrozícím návalem slz. Nemůžu se před nimi sesypat. Nesmím.

A pak se mi na obou ramenou usadí malé ručičky.

Rozmazaným zrakem vidím, jak dvojčata stojí vedle mě, každé z jedné strany, Derek už mě pozoruje se svraštělým čelem. „To nic, Livie,“ říká tím chraplavým hlasem. „Dobře to dopadne.“ Dva pětiletí kluci, oba nemocní rakovinou, kteří právě přišli o kamarádku, tady konejší mě.

„Jo. Neboj. Na to si zvykneš,“ dodá Eric.

Na to si zvykneš. Slova, která mi vyrazí dech a při nichž mi krev stydne v žilách. Vím, že je to jen pocit, protože jsem pořád naživu; srdce mi ještě bije.

Ale stejně – těmi čtyřmi slovy ve mně v jediné vteřině právě něco důležitého umřelo.

Polknu a obě ty ručičky stisknu a políbím. Nasadím svůj nejvřelejší úsměv, když říkám: „Omluvte mě, kluci.“

Vidím svůj odraz ve skle, když vstávám a kráčím ke dveřím herny. Moje pohyby jsou pomalé a klidné, skoro mechanické, jako pohyby robota. Zahnu doleva a zamířím chodbou k toaletám.

Nezastavuju se.

Nastoupím do výtahu, vystoupím z výtahu, projdu kolem hlavní recepce a hlavním vchodem ven.

Ven z nemocnice.

Pryč od své budoucnosti řízené autopilotem.

Protože si na to nikdy nechci zvyknout.

Proč tu sakra jsem?

Tuhle otázku si kladu, když moje pitomé červené lodičky na jehlách cvakají po schodech k domu. Kladu si ji, když se sunu kolem skupiny už opilých účastníků večírku, z nichž jeden se mi pokusí sáhnout pod sukni, když ho míjím. Kladu si ji, když vstupuju do kuchyně, kde najdu Reagan hřadující na okraji linky s plátkem citronu v jedné ruce, slánkou v druhé a Grantovým obličejem zabořeným do hlubokého výstřihu.

Tequila. Proto tu sakra jsem.

Abych se utopila v tequile, takže se myšlenky zastaví a pochybnosti vymizí a provinilé kručení v žaludku na jednu zatracenou noc utichne.

A abych mohla poděkovat Ashtonovi za tu fotku a najít kuráž sdělit mu, že ho asi miluju. Protože hluboko v srdci se mi skrývá malinkatá naděje, že když to řeknu, něco se tím změní.

Vyškubnu Grantovi z ruky panáka dřív, než zvedne obličej z Reaganiných ňader, a hodím ho do sebe. Pálí to skoro nesnesitelně. Ukradnu Reagan citron, abych přebila tu hnusnou chuť, než se pozvracím. Ze všech věcí, co člověk může pít… Ble!

„Livie!“ vykřikne Reagan, divoce máchá rukama, sype sůl na všechny strany. „Hele! Livie je tady!“ Kuchyň naplní hlasitý pochvalný jásot a já se automaticky začervenám. Nemám zdání, kdo jsou všichni ti lidé tady, a silně pochybuju, že by je zajímalo, kdo jsem já.

„Já věděla, že ti to bude slušet.“ Sugestivně zacuká obočím, prstem mě píchne přímo do levého prsa. Patrně neúmyslně. Možná ne.

„Kolik toho vypila?“ zeptám se Granta. Dost, aby si nevšimla, že mám ještě napuchlé a červené oči, jak jsem hodinu brečela, díkybohu.

„Dost, aby mi řekla, že kdyby se z ní někdy stala lesba, dobře by se s tebou experimentovalo,“ podá mi Grant dalšího panáka. Okamžitě ho do sebe hodím, přestože vím, že bude hnusný. Ještě hnusnější je ta hniloba provinilosti, která ve mně kvasí.

„To je pravda. Řekla jsem to! Vím, co máš ráda…“ Přehnaně mrkne.

„Reagan!“ Spadne mi brada a sjedu pohledem z ní na Granta.

Jen obrátí oči v sloup, ruce zvednuté jako ke kapitulaci. Poprvé si všimnu, že Grant je v chirurgickém úboru a na jmenovce má napsáno Dr. Grant Kozomil Cleaver. „Nevysvětlila mi to. Neptal jsem se.“ Mumlavě dodá: „Nechci vědět, co se kurva pod touhle střechou děje.“

„Tumáš! Zkus tohle. Jsou výborný!“ Jako obvykle Reagan rychle změní téma, tentokrát jde o mísu gumových medvídků. Někdy si představuju hejno veverek, které se jí v hlavě honí za myšlenkami, jako by to byly oříšky. Doufám, že ti chlupatí hlodavci zůstanou se svými žaludy co nejdál od Ashtona i od jejího sklonu k blábolení, když je v tomhle stavu.

S povzdechem a tichým poděkováním sáhnu do mísy a přitom přejíždím očima kuchyni a všechny ostatní místnosti, které mám na dohled, hledám jeho tmavé vlasy a přitom tajím dech.

„Chutnají ti?“ švitoří Reagan, když se mi pusa stáhne chladnou, šťavnatou strukturou. Divné. „Jsou samý rum! Jsou jako panáky želé!“

Další zrádná past. Fantazie. Ale na druhé straně, jestli jich sním dost, určitě řeknu Ashtonovi všechno a cokoli, a to bez zábran.

„Škvrně! Soustřeď se!“ štěkne Grant a lije do sebe dalšího panáka. Je to pro ni právě dostatečné varování, aby si vložila mezi zuby citron dřív, než se Grant vrhne svými ústy na její a saje, přičemž jí ještě navrch vjede rukou pod krátkou sukni.

Odvrátím se od té nestydaté předehry. Reagan vyhrožovala odplatou…

„Páni, Livie!“ Uskočím, když se deset centimetrů přede mnou objeví skelné zelené oči.

Srdce mi poklesne zklamáním. Doufala jsem, že se mu dneska večer vyhnu. „Ahoj, Connore.“

„Dneska jsem Batman, maličká,“ oznámí a pažemi roztáhne pláštěnku do obou stran, přičemž někomu nechtěně vyrazí pití z ruky. Ale nevnímá to, je plně zaměstnaný tím, jak mi přejíždí pohledem po těle od hlavy k patě. „Vypadáš skvěle.“ Ovine mi paže kolem pasu a přitáhne mě k sobě. Dech mu páchne směsicí piva a tvrdého alkoholu a mluví silně nezřetelně. „Chci říct…“ Ruce mi přistanou na obou půlkách a zmáčknou mě tak, až sebou škubnu. „Fakt skvěle.“

Nemůžu mu to mít za zlé. Je opilý a já jsem oblečená tak, jak o tom většina kluků jen fantazíruje, takže se to nejspíš dá čekat. Přesto se mu vykroutím, je mi to nepříjemné, nepochybně se mračím. Nějak se mi podaří vyprostit z jeho sevření a zvolna se odsunout, abych mezi námi vytvořila nějaký odstup.

„Skvělej mejdan, co?“ Máchne rukou nazdařbůh směrem k davu a já ji sleduju, přičemž o další krůček couvnu.

Leknu se, když mě zatahá za jeden copánek. Poskytne mi to příležitost hravě ho odstrčit a obejít ho. „Měla jsem těžký den v nemocnici.“ Budoucnost se mi v podstatě zhroutila před očima.

„Zítra ti určitě bude líp.“ Znovu si lokne piva a nakloní hlavu ke straně, aby mi líp viděl na nohy. Jen zavrtím hlavou. Vím, že momentálně bych neměla brát vážně nic, co Connor říká nebo dělá, protože je opilý, ale tohle byla typicky connorovská odpověď, alkohol nealkohol. Bude to dobré. Jsi chytrá. Jsi silná. Jsi bla bla bla. Takové všeobecné a ledabylé odpovědi.

Nevím, jestli je to tím, že jsem při setkání s jeho rodiči uviděla svůj budoucí život, nebo kvůli Ashtonovi nebo protože jsem probrečela celou cestu z nemocnice domů, jak se mé sny vypařily, ale je mi, jako by se zvedla nějaká mlha, a já poprvé uvažuju jasně. Connor mi připadá každou vteřinou horší. Zvenčí vypadá dokonale – chytrý, milý, hezký, šarmantní. Dělá roztomilé věci, jako že mi posílá květiny a během dne volá, jen aby mě pozdravil. Nikdy mě nenutil k sexu ani k ničemu kromě líbání, což je, když tak o tom teď uvažuju, prostě a jednoduše u vysokoškoláka divné. Možná je gay a já jsem pro něj ideální zástěrka před rodiči? Ať tak nebo tak, fungovalo to dobře, protože jsem nikdy necítila nutkání zajít s ním dál. To samo o sobě mohl být pro mě výstražný červený praporek.

Ne… Ten kluk, kterého jsem si odmalička představovala, je rozhodně Connor. Jenom už vím, že k němu nepatřím.

Vtom vrazí do kuchyně Ty v kiltu, způsobí rozruch a já jsem ráda, protože Connor přestane civět na má stehna. „Sun!“ burácí, tváře zardělé. „Kde jsi, moje Sun!“ Když zahlédne štíhlou Asiatku, oblečenou v čemsi, co má být asi úbor knihovnice – doplněný bičíkem v ruce – padne na kolena a začne s přehnaným skotským přízvukem bučet: „You Are My Sunshine.“

Vypukne jásavý řev a Sun se červená. Navzdory své náladě se nemůžu ubránit smíchu, protože je to takovým trapným způsobem roztomilé. Pak mě Connor popadne kolem pasu, huhňá mi do ucha a mě smích přejde.

„Věřila bys, že spolu chodí? To je teda divnej pár.“ Odtáhnu se, ale on si toho nevšimne. „Ale říkal, že v posteli je mrška.“ Cože? Kdo je tenhle kluk? Opilý Connor se mi vůbec nezamlouvá.

Začínám litovat, že jsem sem vůbec přišla. Plán na utopení smutku v alkoholu je rychle vystřídaný plánem jednoduše utéct od Connora. Ale ne dřív, než se setkám s Ashtonem. Jen jednou. „Kde je Ashton?“ Připadá mi, že je to celkem neškodná otázka.

„Nevím… někde.“ Connorovi vyšplíchne z kelímku pivo a pobryndá mu kostým, když pije. „Nebo někoho šuká nahoře.“

Snažím se netrhnout sebou při jeho slovech, ale nedokážu se tomu ubránit. Už jen představa, že Ashton dělá s nějakou jinou to, co dělal se mnou, mi šíří v nitru chlad. Doufám, že si toho Connor nevšimne. „Aha, samozřejmě.“ Odpověď vyzněla rozechvěle. Podezřele. Do prdele.

Ukáže se, že si nemusím dělat starosti s tím, aby si Connor nevšiml něčeho jiného než různých částí mého těla, protože teď má oči přilepené na mou hruď. Lituju, že si nemůžu trochu zapnout košili, ale Reagan mi ráno potají odpárala horní knoflíky. „Ty jsi tak sexy, Livie. Kde jsem našel tak úžasnou holku?“ Cítím, jak na mě přenáší váhu, napůl se ke mně naklání, napůl na mě padá, tiskne mě ke zdi. „Jsi sladká a čistá a dokonalá. A jsi jen moje.“ Jeho ústa mi sjedou k hrdlu. „Někdy se mi chce…“ Naklání se dál, tiskne se mi rozkrokem ke stehnu, čímž rozdrtí mou teorii o gayovi jako zralé rajče. Ruka, která mi šátrá ve vlasech, sjede k ňadru a začne ho mačkat jako protistresový míček – hrubě a vůbec ne příjemně.

Myslím, že tohle by nebylo příjemné, ani kdybych té tequily vypila sebevíc.

„Musím na záchod,“ zamumlám, vykroutím se z prostoru mezi ním a zdí a vyrazím z kuchyně. Už tady nevydržím. Nemůžu být v Connorově blízkosti. Chce se mi utíkat domů, do sprchy, a zapomenout, že se to stalo.

Potřebuju Ashtona.

Vytáhnu telefon a pošlu mu rychlou textovku. Nečekám na odpověď, začnu šmejdit z místnosti do místnosti, přitom se dvakrát šikovně vyhnu Connorovi. Ashtona však nikde nemůžu najít, nikdo ho prý ani neviděl. Při rychlé kontrole garáže najdu jeho černé auto.

Ashton tu je.

To znamená, že musí být ve svém pokoji.

A neodpovídá na textovky.

Tím končí přesvědčení, že dnes večer nic necítím. Děs se vrací a desateronásobí, mele se mi v břiše jako smrtící vířivka žárlivosti a bolesti a zoufalství.

Mám jen dvě možnosti – odejít a předpokládat, že je s někým nahoře, nebo jít nahoru a přesvědčit se o tom na vlastní oči.

Pevně si pažemi objímám hruď a stoupám do schodů, každým krokem jsem blíž buď k vyvrcholení katastrofálního dne, nebo k oceánu úlevy. Říkám si, že jestli ho najdu s jinou, umřu.

Proč si tohleto dělám? Protože jsi masochistka.

Vidím před sebou jeho dveře, zavřené. Není na nich červená ponožka ani nic jiného, co by nasvědčovalo tomu, že by tam mohl někdo být.

Ale přesto…

Ani nemusím vědomě zatajit dech, protože jsem úplně přestala dýchat, když jsem přiložila ucho ke dveřím. Vevnitř hraje tichounká hudba, takže tam je, ale jinak… ticho. Žádné steny, ani hekání, ani ženské hlasy.

Než ztratím kuráž, lehce zaklepu.

Žádná odpověď.

Polknu, zaklepu znovu.

Žádná odpověď.

Jemně zkusím kliku a zjistím, že není zamčeno.

Prapodivnější pocit jsem nikdy neměla – krev se mi hrne do uší, srdce zuřivě buší, a přesto mi plíce vypovídají službu. Vím, že to nemůže trvat věčně. Vím, že se mi brzy zatočí hlava a omdlím, jestli se nerozhodnu.

Musím se rozhodnout. Teď se můžu otočit a odejít – opustit tenhle dům, protože s Connorem to nezvládnu – a neuvidět Ashtona. Nedotknout se ho, nenechat si od něj pomoct zapomenout na tenhle příšerný den tak, jak to umí jen on.

Nebo můžu otevřít dveře a riskovat, že ho uvidím s nějakou jinou.

Otevřu dveře.

Čerstvě osprchovaný Ashton sedí na okraji postele jen v ručníku, zírá do země a přitom si jednou rukou pohrává s koženou manžetou. Drží sklenici s jantarovou tekutinou.

Kdyby se mi mělo ulevit ještě víc, roztekla bych se na podlahu. „Ahoj.“ Řeknu to tiše a táhne mě to k němu jako gravitace.

„Zavři dveře. A zamkni. Prosím. Nechci dneska nikoho vidět.“ Hlas mu zní tlumeně a dutě. Ani nevzhlédl. Nevím, co je to za náladu. Ještě nikdy jsem ji neviděla.

Splním jeho pokyn, zamknu před domem plným lidí, před mejdanem, před Connorem. Před vším. Zůstaneme jen my.

A pak přistoupím blíž, pomalu, opatrně. Teprve až když jsem metr od něj, tmavé oči se zvednou a přejedou mě zvolna od červených lodiček s jehlami až nahoru. Zastaví se u hrudníku. „Neměla bys tu být,“ zamumlá a pak upije ze sklenice.

„Proč nejsi dole?“

Krouží tekutinou ve sklenici. „Měl jsem všivej den.“

„Já taky.“

Ashton dopije a postaví sklenici na noční stolek. „Chceš, abych ti pomohl zapomenout?“ Šimrání ve stehnech okamžitě potvrdí, že moje tělo by to rozhodně ocenilo. Hnědé oči si konečně najdou cestu k mému obličeji, nejsou ani trochu pobavené. Jsou jen rezignované, smutné a maličko skelné. „To umím dobře, ne.“ Za těmi slovy se skrývá význam, který nedokážu plně pochopit.

„Vím, že ta fotka je od tebe.“

Skloní hlavu.

Když tu teď před Ashtonem stojím, zmatky, s nimiž jsem týdny bojovala, se rozplývají. Poprvé, kam až moje paměť sahá, přesně vím, co chci. A nepochybuju ani trochu o tom, že je to správné. „Dneska ti taky něco dám.“ Potlačím vír motýlů v břiše a plně se zaměřím na to, co se chystám udělat, co se mu chystám dát, pokud to přijme. Vyklouznu z lodiček. Nevím, jestli je to snazší, nebo těžší, když se na mě nedívá, ale rozepnu ty čtyři knoflíky, které mi Reagan neodpárala, a nechám přiléhavou blůzu spadnout na podlahu. Prsty mi rychle rozepínají knoflíky sukně a nechají spadnout i ji.

Jako by bojoval s nutkáním odolat a prohrával, zvedne ke mně Ashton oči, pak odvrátí obličej a zadívá se do kouta místnosti. „Ježíši, Irčanko,“ procedí skrz zaťaté zuby, rukama tiskne okraj matrace, snaží se ovládnout. „Nedokážu se ubránit.“

Sáhnu za sebe, abych si rozepnula podprsenku, a místo odpovědi ji upustím na zem. Okamžitě následují ty pitomé podvazky. Zanedlouho jsem svlečená z toho absurdního kostýmu úplně a Ashton se na mě pořád nedívá. Po pravdě řečeno, má zavřené oči.

Polknu a natáhnu ruku, abych přejela špičkou prstu po ptákovi na jeho paži, úmyslně se vyhnu jizvě. Skloním se a něžně ho políbím. „Pověz mi, co to znamená.“ Není to otázka. Nedávám mu na vybranou.

Následuje dlouhá pauza, kdy nic neříká. „Svobodu.“

Vyjedu prstem k tomu, co má na rameni, a zeptám se znovu. „A tohle? Řekni, co to znamená.“

O trochu hlasitěji. „Svobodu.“

Místo odpovědi tetování políbím.

Sáhnu dolů, uvolním mu ručník a rozhrnu oba cípy. Tiše mu vylezu obkročmo na klín. Ashton se mě ještě nedotkl, ale oči už má otevřené a hltají moje tělo s podivným výrazem, ve kterém se nevyznám. Je to skoro jako šok nebo úžas, jako by nemohl uvěřit, že se to skutečně děje.

Položím ruku na symbol na jeho hrudi, ucítím, jak pod ním buší srdce. „Svoboda?“

Okamžitě zvedne oči k mým, hlas má klidnější, vzdorovitější než předtím. „Ano.“

Nenechám se tím však rozptylovat a sjedu rukou tam, kde vím, že je vytetovaná moje přezdívka. Nemusím se ho ptát, co to znamená, protože už to vím. Už mi to mnoha způsoby pověděl.

Řekne to bez pobízení. „Svoboda.“

Nemám všechno potřebné, abych uzdravila tohohle krásného, uvězněného, zlomeného muže, ale jednu věc mám a tu mu dát můžu. Na jednu noc, na všechny noci. Jak dlouho o ni bude stát.

Sebe. Celou.

Vím, co musím udělat teď. Nevím, jak bude reagovat. Ať už je to dobrý nápad, nebo ne, musím to udělat. Upřeně se mu dívám do očí, snažím se mu pohledem sdělit, že všechno dobře dopadne, a sáhnu po jeho zápěstí, po koženém pásku, po drucích, kterými je sepnutý. Obličejem mu projede záchvěv paniky a svaly na krku se mu napnou. Okamžik si říkám, že je to možná špatný nápad. Ale zatnu zuby, využiju všechen hněv, který chovám vůči jeho otci za to, co mu udělal, co mu ještě dělá a co dělá nevědomky i mně, a servu ten zatracený pásek a odhodím ho přes celý pokoj. „Dneska ti dávám svobodu, Ashtone. Tak si ji kurva vezmi.“

Nelituju ani vteřinu.

Ani když mě položí na záda.

Ani když bez zaváhání vnikne do mého těla.

Ani když vykřiknu vteřinovou bolestí.

A rozhodně ne, když si bere svobodu.

A dává ji částečně i mně.

Potmě, s tupými zvuky odumírajícího mejdanu v pozadí, pootevře Ashton svůj vnitřní trezor jen natolik, aby z něj bez pobízení vyklouzla vzpomínka. „Tuhle písničku mi vždycky zpívala španělsky.“ Jeho prsty mi krouží po zádech, hlavu mám položenou na jeho hrudi, poslouchám, jak mu bije srdce, a pořád žasnu nad tím, že jsme spolu. Bylo to… neuvěřitelné. Připadá mi to tak správné, jak ještě nikdy nic nebylo. „Nepamatuju si slova a dodneška nevím, co to znamenalo. Pamatuju si jen nápěv.“ Tvář mi vibruje pod tlumeným melodickým hřměním, když začne pobrukovat.

„Je krásná,“ zašeptám a obrátím obličej, abych mohla políbit tu dokonalou hruď.

„Jo,“ zašeptá souhlasně. Ruka zpomalí. „Když mi zalepil pusu izolační páskou, mohl jsem si jen broukat. Tak jsem si broukal celé hodiny. Pomáhalo to.“

Hodiny.

„To je moje nejmilejší vzpomínka na matku.“

Zvednu se na lokty, abych mu viděla do obličeje, a spatřím, jak mu z koutků očí stékají slzy. Moc se chci zeptat, co se jí stalo, ale zrovna teď se k tomu nedokážu přimět. Chci mu jen slíbat slzy.

A pomoct mu zapomenout.

Zjistili jsme, že když budeme ignorovat klepání, za pár minut přestane. Vyšlo to už třikrát. Když teď v poledne ležím s Ashtonem ve zmuchlané hromadě našich těl a měkkých bílých prostěradel, rozbolavělá tak, jak jsem ještě nikdy rozbolavělá nebyla, doufám, že to vyjde i počtvrté. Protože se mi nechce opustit tyhle čtyři stěny. Mezi těmihle čtyřmi stěnami jsme on a já odhodili všechny obavy, všechny závazky, všechny lži. Mezi těmihle čtyřmi stěnami jsme oba našli svobodu.

„Jak je ti?“ zašeptá mi Ashton do ucha. „Jak moc jsi rozbolavělá?“

„Trošičku,“ lžu.

„Nelži, Irčanko. To by ti neprospělo.“ Jakoby na důkaz svých slov mi přitiskne k zádům svou erekci.

Zachichotám se. „Tak jo, na tomhle místě jsem asi trošičku moc rozbolavělá.“

Posadí se a úplně ze mě strhne přikrývku. Narovná mi nohy a beze spěchu zírá nestoudně na moje tělo, žár v očích mu každou vteřinou sílí. „Chci se tě naučit nazpaměť do posledního centimetru a vypálit si ten obrázek do mozku, aby tam hořel nonstop.“

„Nebude tě to rozptylovat?“ škádlím ho, ale neuhnu před jeho pohledem. Myslím, že moje tělo po něm začíná toužit. Rozhodně už v jeho přítomnosti není tak plaché, když si pobylo s nahým Ashtonem dvanáct hodin v jednom kuse.

Přejíždí mi velkýma rukama nahoru a dolů po stranách stehen a ševelí: „To je účel, Irčanko.“

„I nohy?“ Vesele se zachichotám, zvednu nohu a cvrnknu ho palcem do brady.

Popadne mě za nohu. S poťouchlým úsměvem ji pevně sevře a přejede jazykem po chodidle. Připlácnu si ruce na pusu, abych nevyla smíchem, snažím se osvobodit, ale nemá to smysl. Je moc silný.

Díkybohu mě přestane mučit, zase si lehne vedle mě, jeho ruka mi shrne pramínky vlasů z obličeje a já přejíždím prstem po místě, o kterém vím, že tam natrvalo stojí moje jméno.

„Pověz mi, proč mi říkáš Irčanko.“

„Jasně, ale jedno po druhém.“ Významně zvedne obočí.

„Bože, ty jsi tvrdohlavý!“ těžce vzdychnu. Vzhledem k tomu, že tu s tímhle mužským ležím nahá, usoudím, že mu vyhovím, abych se dozvěděla pravdu. Sevřu rty, aby nebylo vidět, jak se culím, a zamumlám: „Fajn. Možná tě chci.“

„Možná?“ Zašklebí se na mě. „Přišla jsi a prakticky jsi ze mě servala tógu, jak jsi mě k sobě tahala a křičela: ‚Polib mě, já jsem Irčanka!‘“

Zajíknu se, ruka mi vyletí k ústům, protože ta slova nastartují vzpomínku na Ashtonův šokovaný výraz ve zmíněném okamžiku a následující polibek, který mi přistál na rtech. Můj první skutečný polibek. „Propáníčka, ty nelžeš.“ Tváře mi hoří, což Ashtona jenom rozesměje.

„A pak ses prostě otočila a vyrazila tancovat.“ V očích mu hrají jiskřičky. „Chtěl jsem ti dát pokoj, ale když jsi to udělala…“ Láskyplně mi tře palcem dolní ret. „Ta pusa se sakra ani omylem nesměla dotknout nikoho jiného.“

Přejedu prstem po jeho výrazné klíční kosti a smířím se s tím, že tohle všechno jsem začala já. Bestie, která ve mně procitla, jaksi přesně věděla, co chce, a to od samého začátku, dávno předtím, než jsem se s tím vypořádala.

Vezme moje prsty do svých a líbá jeden po druhém, pohled mu plane soustředěním, upřený na můj obličej. „Víš, proč jsem se týden hrabal všemi těmi věcmi na trenérově zaprášený půdě, viď?“

Srdce mi puká, když se o tom zmíní. O tom, co pro mě tenhle kouzelný kluk udělal. Nevím přesně, proč to udělal, leda aby mi udělal radost. Ale vím, co to pro mě znamenalo. Pomohlo mi to pochopit jednu věc, o které vím, že ji chci já, pohřbenou mezi hromadou nejistot.

„Protože jsi do mě šíleně zamilovaný?“ opakuju to, co mi řekl tenkrát na přednášce, a uličnicky přitom mrknu, aby věděl, že jen vtipkuju.

Jenže Ashton nereaguje grimasou ani smíchem ani ničím, co by se podobalo humoru. Jeho výraz je ztělesněná vážnost, když se naklání, aby mi vtiskl maličký polibek na dolní ret. „Co se známe.“ A pak mě znovu líbá, tentokrát zhluboka.

A já okamžitě upadnu zpátky do zapomnění.

„Možná nejsem tak moc rozbolavělá,“ vypravím ze sebe přes jeho dychtivé, a přesto něžné rty. Zasténá a sune mi ústa dolů po hrdle, po hrudi, po břiše, probouzí mou touhu už po desáté, po sté, po tisící od chvíle, kdy jsme přistáli v téhle posteli.

A tehdy začne klepání nanovo.

„Jedničko, otevři! Vím, že tam jsi.“ Následuje odmlka. „Nemůžu najít Livii. Nebere telefon.“

Do prdele.

Connor.

Ani jednou jsem si na něj nevzpomněla. Ani jednou od chvíle, kdy jsem včera večer vstoupila do téhle místnosti.

„Jestli neotevřeš ty dveře do dvou minut, použiju klíč, sakra.“

Ashton a já se na sebe podíváme, oheň mezi námi uhasne, jako když vychrstnete kbelík studené vody do ohniště.

„Kurva,“ zamumlá Ashton polohlasem, rozhlíží se. Všude je rozházené moje oblečení.

Skulíme se z postele a začneme ho sbírat. Connor je sice opilý, ale ten převlek by asi poznal.

„Tumáš.“ Ashton mi podává kabát. Děkuju nebesům, že jsem se včera večer rozhodla pro dlouhý černý plášť. Skryje mi cestou zpátky na kolej všechno až na lodičky a černé punčochy. „Schovej se do koupelny. Zkusím se ho zbavit,“ šeptá a něžně mě líbá.

Vklouznu tam, právě když uslyšíme, jak Connor štrachá klíčem v zámku.

„Už jdu!“ zahuláká Ashton.

Rychle zavřu a zamknu dveře koupelny, zadržím dech a tiše se začnu oblékat. Dokonale je zvenku slyším.

„Proboha, Ashtone, zakrej si pinďoura. Už tak je mi na blití,“ slyším bručet Connora a obrátím oči v sloup. Chodí nahý jen Ashton, nebo všichni muži? „Kam ses včera večer poděl, chlape?“

Slyším bouchnout dvířka prádelníku a předpokládám, že si Ashton navléká aspoň boxerky. I v současné stresující situaci to probouzí představu – v níž je z něj strhnu, jen co Connor zmizí. „Neměl jsem náladu,“ slyším mumlat Ashtona.

„Ty… jsi tu sám?“

„Bohužel.“

„No, přišel jsi o dobrej mejdan, pokud se pamatuju. Toho, co si vybavuju, ale moc není.“ Následuje pauza. „Asi jsem to s Livií podělal.“

Zavřu oči, zhluboka se nadechnu a úzkost mi vniká až do morku kostí. Tohle nechci poslouchat.

„Jo? To je blbý.“ Ashton umí fenomenálně předstírat nezájem.

„Jo, asi jsem na to šel kapku zostra. Brzo z mejdanu odešla a nebere mi telefon, ani neodpovídá na textovky.“

„Jen jí dej čas, ať vychladne.“

„Jo, nejspíš. Ale dneska za ní půjdu. Musím vědět, že je všechno dobrý.“

Není, Connore. Vlastně nikdy nebylo. S povzdechem se smířím s tím, že se nemůžu skrývat v Ashtonově pokoji až do smrti, i když mi ta představa nejednou bleskla hlavou. Musím se doobléct a vrátit na kolej, abych to mohla s Connorem ukončit.

A on mi poskytl ideální záminku.

Můžu z rozchodu obvinit Connora. Moc na mě tlačil. Věděl, že chci postupovat pomalu, a šmátral po mně jako třináctiletý kluk při hře na sardinky. Tohle je ideální. Pak to nebude moje vina. Bude si myslet, že je to jeho vina. Bude…

Zhluboka se nadechnu, otočím se a podívám se na odraz v zrcadle – na ženu v černých punčochách, s vlasy, které hlásají právě-jsem-ztratila-panenství-a-pak-ještě-ledacos, co se schovává v koupelně, zatímco za dveřmi je její přítel a dělá si o ni starosti se svým nejlepším kamarádem, temným a zlomeným mužem, do něhož se šíleně zamilovala. A tahle osoba nedokáže myslet na nic jiného než jak se nepřiznat ke všem svým pochybením.

Vůbec ji nepoznávám.

Uslyším Connorův těžký vzdech a vím, že se drbe na temeni. To je celý Connor. Předvídatelný. „Já jen… Asi ji miluju.“

Tělo se mi samo od sebe schoulí, jako bych dostala ránu pěstí do břicha. Proboha. Právě to řekl. Řekl to nahlas. Někde hluboko v podvědomí jsem se toho bála. Teď je to skutečné. Asi budu zvracet. Vážně, chybí jen dvě vteřiny, abych se vrhla k porcelánové míse.

Tohle. Ho. Zničí.

A Connor si nezaslouží být zničený. Není pro mě sice ten pravý, ale tohle si nezaslouží. A přesto – bez ohledu na to, jaký důvod uvedu, jestli svedu vinu na něj, nebo na sebe, jestli mu povím pravdu, nebo ne – ublížím mu. Musím se s tím faktem smířit, protože ať je to jak chce, on a já jsme skončili.

Ashtonův podrážděný tón mě překvapí. „Nemiluješ ji, Connore. To si jen myslíš. Sotva ji znáš.“

Můj odraz na mě kýve hlavou. Souhlasí s Ashtonem. To je pravda. Connor mě vůbec nezná. Ne tak, jak mě zná Ashton.

„O čem to mluvíš? Je to Livie. Chci říct, jak by se dala nemilovat. Je dokonalá, do prdele.“

Pevně zavřu oči. Až moc dokonalá, do prdele, Connore. Tiše si navléknu kabát, přitáhnu ho těsně k tělu, toužím po Ashtonově teple.

Následuje dlouhá pauza a pak uslyším vrznutí postele a Ashtonův těžký vzdech. „Jo. Určitě je fajn. Měl by ses teda podívat po kampusu. Možná je v knihovně.“

„Jo. Máš pravdu. Díky, brácho.“

Unikne mi lehoučký vzdech úlevy a opřu se zády o zeď.

„Zkusím jí ještě jednou zavolat.“

Můj telefon.

Kurva.

Sleduju v zrcadle, jak odraz té holky – té cizí ženské – přechází od mírné pobledlosti k dokonalé bělobě, protože Connorův vyzváněcí tón slabě zní z telefonu v mé kabelce. V mé kabelce, která leží na Ashtonově nočním stolku.

Zvoní a zvoní a zvoní. A pak přestane.

Mrtvé ticho.

Mrtvější než mrtvé. Tak mrtvé, že bych klidně mohla být poslední člověk, co na tomhle světě zbyl.

A pak uslyším, jak se Connor zvolna ptá: „Proč je tady Liviina kabelka?“ Connorův hlas má teď tón, který jsem ještě nikdy neslyšela. Nevím, jak to popsat, ale najednou mi tělo stydne děsem.

„Zaskočila sem na kus řeči a nejspíš ji tu zapomněla.“ Ashton je fantastický lhář, jenže tohle nemůže projít ani jemu.

Zvuk blížících se kroků mě přiměje odšourat se od dveří.

„Livie?“

Pevně sevřu rty, přitisknu si na ně ruce, zavřu oči a přestanu dýchat. A pak počítám do deseti.

„Livie. Už odtamtud můžeš vyjít.“

Vrtím hlavou a ten pohyb ze mě vyloudí tlumený sten.

„Slyším tě, Livie.“ Po další dlouhé odmlce začne bušit na dveře, až se třese celá zeď. „Otevři ty zatracený dveře!“

„Dej jí pokoj, Connore!“ zařve Ashton za ním.

Zastaví tím bušení, ale ne řev. Řev je jen tím zuřivější. „Proč se tam schovává? Cos jí kurva udělal? Ty jsi…“ Z místnosti zní podivný zvuk strkání. „Jak byla opilá, když sem přišla, Ashi? Jak moc byla opilá?“

„Hodně opilá.“

Zamračím se na dveře. Cože? Ne, to jsem nebyla! Proč to říká?

Následuje další dlouhá pauza. „Nutil jsi ji k něčemu?“

Slyším, jak Ashton s rezignovaným vzdechem říká: „Ano. Nutil.“

Je mi, jako by někdo právě škrtl sirkou a strčil mi ji do ucha, slyším slova, která mění mou krásnou, pozoruhodnou, nezapomenutelnou noc s Ashtonem v příběh znásilnění v opilosti. Okamžitě pochopím, co Ashton dělá. Vytváří mi výmluvu. Sám ze sebe dělá lumpa. Bere na sebe vinu za to, co jsem iniciovala. Co jsem chtěla.

Rozrazím dveře a vyrazím ven. „Nebyla jsem opilá a do ničeho mě nenutil!“ Slova ze mě vyjedou jako hněvivé zajíknutí. „Vůbec mě nenutil. Ani jednou.“

Oba muži se ke mně otočí, ten nalevo má na sobě jen tepláky a vrtí hlavou, jako by říkal „proč-jsi-odtamtud-lezla“, ten napravo je ztělesněný šok a špatně skrývaný vztek.

„Ani jednou.“ Connorův tón už je zase vyrovnaný, ale asi to není známka, že by se zklidnil. Spíš to znamená, že se chystá udeřit. „Kolikrát to bylo, Livie? A jak dlouho to trvá?“

Když jsem teď uvedla věci na pravou míru – že pokoj, kde jsme s Ashtonem byli, není dějiště zločinu – hněv mě opustil, třesu se a zase už nejsem schopná slova.

„Jak dlouho!“ opakuje úsečně.

„Vždycky!“ vybuchnu a leknu se, když ze mě ta pravda vyletí. „Od první vteřiny, co jsem ho poznala. Ještě než jsem potkala tebe.“

Connor se otočí ke svému spolubydlícímu, ke svému nejlepšímu příteli, který ze mě nespouští oči, v nichž je nevyzpytatelný výraz. „To je kurva neuvěřitelný. Ta noc s tetováním… Od tý doby ji pícháš?“

„Ne!“ To slovo vyhrkneme oba jednohlasně.

Connor ledabyle vrtí hlavou. „Nemůžu uvěřit, žes mi to udělal. Při všech těch kurvách, co si sem vodíš… musels udělat děvku i z ní.“

„Tak bacha.“ Ashtonovo tělo viditelně ztuhne a já vidím, jak zatíná pěst, ale zůstává nehybný.

Ovšem Connorovi je to zřejmě jedno. Skřípe zuby, okamžik pozoruje parkety, vrtí hlavou. Když se na mě konečně podívá, vidím, co to udělalo s jeho obličejem: za normálních okolností zářivě zelené oči jsou prázdné, jako by navigační světlo konečně zhaslo.

A zhasla jsem ho já.

„Copak se stalo s tím ,hezky zvolna‘, Livie? Co? Představovala sis, že si trošku zablbneš se mnou, a přitom budeš taky šukat s mým nejlepším kamarádem?“ Otočí se a se zvýšeným důrazem zařve: „S mým nejlepším kamarádem!“

Zběsile vrtím hlavou. „Tak to nebylo. To jen… Věci se změnily.“

„Ale jdi?“ Postoupí dopředu. „Co ještě se změnilo?“

„Všechno!“ vykřiknu a setřu nenadálou slzu. „Moje budoucnost. Nemocnice. Možná i Princeton?“ Uvědomila jsem si to až teď, ale tahle škola… má všechno, co slibovaly katalogy, webové stránky, reklama, a přesto to není to, co chci. Není to domov. Nikdy nebude. Chci zpátky do Miami, ke své rodině. Ještě nejsem připravená ji opustit. To jediné, co v Princetonu chci, stojí mlčky s pažemi založenými na nahé hrudi, zatímco já ze sebe chrlím: „Ty a já… my k sobě nepatříme.“ Connor sebou trhne, jako bych do něj dloubla, ale já nepřestávám. „Miluju Ashtona. On mi rozumí. Já rozumím jemu.“ Letmý pohled na Ashtona mi sdělí, že má teď pevně zavřené oči, jako by trpěl nějakou bolestí.

Connorova tvář se naplní čímsi, co vypadá jako soucit. „Ty si myslíš, že mu rozumíš, Livie? Fakt? Ty si myslíš, že ho znáš?“

Polknu, abych zachovala klidný hlas. „Nemyslím si to. Vím to.“

„Víš, kolik holek měl v tomhle pokoji? V téhle posteli?“ Zvedne ruku a pro větší efekt na ni ukáže. Násilím zvednu bradu, snažím se být silná. Nechci to vědět. Nezáleží na tom. Teď je se mnou. „Doufám, že jste aspoň používali kondomy.“

Kondomy.

Úplně jsem na ochranu zapomněla. Bylo to prostě moc intenzivní.

Barva, která mi mizí z obličeje, mluví za všechno.

Connor svěsí hlavu, zklamaně jí vrtí. „Proboha, Livie. Myslel jsem, že jsi chytřejší.“

Ashton neřekne ani slovo. Ani slovo na svou nebo naši obranu. Tiše stojí a pozoruje celou tuhle katastrofu smutnýma, rezignovanýma očima.

Všichni tři stojíme proti sobě v ujetém trojúhelníku, vzduch mezi námi je hustý a toxický, lži víří viditelně na povrchu, zatímco pravda o tom, co je mezi Ashtonem a mnou, mizí v nicotě.

Tak nás najde Dana. „Co se děje?“

Ashtonovu tvář na okamžik zkřiví upřímný strach, pak zmizí a zanechá po sobě pokožku o tři odstíny bledší. „Co tu děláš?“

„Napadlo mě, že bych tě překvapila,“ vstoupí do místnosti tak opatrně, až byste řekli, že podlaha je plná nášlapných min.

Connor si založí paže na hrudi. „Co kdybys jí to řekla, Livie? Jen do toho… Pověz jí, cos právě pověděla mně.“ Connor na mě zírá. Ashton na mě zírá. A když do té směsice vstoupí hezká, milá Dana, oči vykulené zmatkem a strachem, zírá na mě taky a přitom se chytne Ashtonovy paže.

Zahlédnu jiskru.

Diamant, solitér na Danině levé ruce. Na prsteníčku.

Dech se mi zadrhne v hrdle.

Kdy ji požádal o ruku?

Ashton ví, že jsem to uviděla, protože zavře oči a začne si nepřítomně pohrávat s koženým páskem kolem svého zápěstí.

Už ho zase má.

Ashton si to pouto sám vrátil na zápěstí. Což znamená, že se vzdal svobody, kterou jsem mu včera v noci dala.

Podle výrazu nelibosti v Connorově tváři soudím, že ten prsten viděl taky a už doopravdy chápe rozsah téhle zrady. „Pověz jí to, Livie. Řekni jí, co se děje mezi tebou a jejím budoucím manželem, jestli si myslíš, že ho tak dobře znáš.“

Nemusím nic říkat. Dana zbledne. Sleduju, jak si mě prohlíží od hlavy k patě, pak se ohlédne na postel, pak zpátky na mě. Skoro odletí od Ashtonovy paže, klopýtavě o tři kroky couvne. „Ashi?“ Hlas se jí třese, když se k němu obrací.

Skloní hlavu a téměř nesrozumitelně zamumlá: „Udělal jsem chybu. Jen si to nech vysvětlit.“

Vytrysknou jí slzy, otočí se a vyběhne z místnosti. Ashton nezaváhá ani vteřinu. Rozběhne se za ní, zatímco se domem nese její křik.

Obrátil se zády ke mně. K nám. Ke všemu, co jsme sakra byli. Chyba.

Connorova slova zní tiše, ale pronikavě, jemně, ale smrtonosně, upřímně, ale jsou na hony vzdálená pravdě. „Dneska jsi pomohla zlomit dvě srdce. Musíš být na sebe hrdá. Sbohem, Livie.“ Dveře ložnice se za ním zabouchnou.

A já vím, že už neexistuje důvod, proč tu zůstávat. Ani v tomhle domě, ani na téhle škole. Ani v tomhle životě, který není můj.

Musím všeho nechat.

A tak odejdu.

Odejdu od hlasů, výkřiků, zklamání.

Odejdu od svých přetvářek, chyb, lítostí.

Odejdu od všeho, čím mám být, a od všeho, čím být nemůžu.

Protože je to všechno lež.

Kapitola osmnáct

ODCHÁZENÍ

Najdu je sedět u kuchyňského stolu. Kacey je stočená do klubíčka na Trentově klíně, prsty zapletené do jeho vlasů a směje se, jak Dan šťouchá Storm do naběhlého bříška a snaží se přimět mimino reagovat. Termín má už za dva měsíce a je krásná jako vždycky.

„Livie?“ Sestřiny uslzené modré oči na mě zírají se směsicí překvapení a obav. „Já myslela, že na prázdniny nepřijedeš.“

Polknu. „Já taky, ale… věci se změnily.“

„To vidím.“ Významně zírá na můj úbor. Vůbec jsem se nevrátila na kolej převléct. Jednoduše jsem skočila do taxíku do Newarku a nastoupila jsem do prvního letadla směr Miami, kde bylo volné místo. Trvalo to deset hodin, ale jsem tady.

Doma.

Odkud jsem vůbec neměla odejít.

Nikdo neřekne ani slovo, ale cítím v zádech jejich oči, když kráčím ke spižírně. Vytáhnu láhev tequily, kterou má Storm na horní polici. Pro naléhavé případy, říká. „Mělas pravdu, Kacey.“ Popadnu dvě skleničky. „Od začátku jsi měla pravdu.“

„Stýskalo se mi po křiku racků,“ zašeptám.

„Páni, tobě fakt hráblo.“

Zafuním, oženu se po Kacey a nakonec ji plácnu po tváři. Včera večer jsem s láhví tequily a dvěma skleničkami v ruce mlčky vyšla skleněnými dveřmi na terasu. Kacey mě následovala, přitáhla si lehátko vedle mého. Beze slova začala nalévat panáky.

A já si začala vylévat srdce.

Pověděla jsem sestře všechno.

Přiznala jsem do všech podrobností, co se dělo poslední dva měsíce, až po to nejintimnější a nejtrapnější. Jakmile jsem otevřela pravdě stavidla, tryskala ze mě jako nezadržitelný příval. Určitě pomohl alkohol, ale víc pomohla sestřina přítomnost. Kacey jen poslouchala. Držela mě za ruku a pevně ji tiskla. Nesoudila, nekřičela, nevyrážela zklamané vzdechy a nevrhala pohledy, ani ve mně nebudila rozpaky. Vynadala mi, že jsme nepoužili kondom, ale pak rychle připustila, že nemá co házet kamenem.

Plakala se mnou.

Někdy během večera vyšel ven Trent, aby přes nás přehodil deku. Neřekl ani slovo, nechal nás opilecky vzlykat. A když se nad obzorem objevily první paprsky slunce, usnula jsem, úplně zbavená všech emocí, všech tajemství, všech lží.

„Můžu ještě vidět tu fotku?“ zeptá se Kacey tiše.

Podám jí ten obrázek pohlednicového formátu z kabelky, moc ráda, že jsem ho měla u sebe, když jsem odcházela. „Nemůžu uvěřit, jak jsou tady mladí,“ zašeptá a přejíždí prsty po obrysech obrázku jako předtím já. V duchu se usměju. Před třemi roky se Kacey nedokázala na fotku našich rodičů ani podívat.

Mávne s ní na mě, pak ji vrátí a zamumlá: „Důkaz, že mu na tobě hodně záleží, Livie. I když je v hajzlu.“

Zavřu oči a těžce vzdychnu. „Nevím, co mám dělat, Kacey. Zpátky nemůžu. Chci říct… je zasnoubený. Nebo byl.“ Ještě je? Předtím mi přišla od Reagan textovka „kde-sakra-jsi“. Když jsem vysvětlila, že jsem zpátky v Miami, vyměnily jsme si pár zpráv, ale neměla pro mě žádné informace. Nebo mi je nechtěla sdělit, napsala jen, že se celý den schovávala v Grantově pokoji, protože v domě byla spousta řevu a nářku.

To ve mně probudí ještě větší obavy o Ashtona. Co jestli už s Danou není? Co mu otec udělá? Použije to, čím ho drží v šachu?

„A v hajzlu rozhodně je,“ opakuje Kacey. „Potřebuje si v sobě udělat pořádek, než bude moct jít o dům dál, a ty taky.“

Už jen při té představě mi procitne v hrudi bolest. Má pravdu. Ať bylo mezi mnou a Ashtonem, co chtělo, musela jsem to nechat být. I když jsem se moc chtěla snažit, zůstat mu nablízku, dokud bojuje s těmi démony, které potřebuje porazit, nemůžu to dělat pořád. Takhle ne.

Ne s Connorem a Danou a… fuj. S tím prstenem. Žaludek se mi sevře. Tahle věc mezi námi – láska neláska – mě proměnila v sobeckou, manipulativní blbku, která si vezme, co chce, i když tím může jiným ublížit. Která pořád přesvědčuje sama sebe, že všechno, co udělá, je v pořádku, protože ona ví, že muž, kterého chce, o ni stojí.

Která by nejspíš spadla do té pasti znovu, protože jí to připadá tak správné, přestože je to moc špatné.

„Nemusíš se vracet.“

Pootevřu jedno oko, abych se na ni podívala, a ucuknu přitom před pronikavým denním světlem. „Cože… jen tak se všeho vzdát?“

Pokrčí rameny. „Já bych neřekla vzdát. Spíš žít metodou pokusů a omylů. Nebo si dát oddechový čas. Možná se ti všechno srovná v hlavě, když budeš daleko od Ashtona a od školy. Nebo už to možná srovnané máš a potřebuješ jen trochu času, než se usadí prach.“

„Jo. Možná.“ Zavřu oči a vděčně vstřebávám pohodlí domova.

„Určitě nechceš, abych zůstal doma?“ ptá se táta a shrnuje mi slepené vlasy z čela.

Odpovím kýchnutím a zasténáním.

S těžkým vzdechem řekne: „Tak jo, tím je to dané. Zůstávám.“

„Ne, tati.“ Vrtím hlavou, i když by mi nic neudělalo větší radost, než kdyby tu zůstal a ošetřoval mě. „Musíš jet. Jestli tu zůstaneš, jenom tě nakazím, a dneska večer má Kacey velký zápas. Byla by naštvaná, kdybys to vynechal.“ Škrtám. Sestra by byla zdrcená, kdyby táta zápas vynechal. „Mně bude…“ Má slova přeruší další zuřivé kýchnutí.

Táta mi podá papírový kapesník a ustoupí. „No, nebudu ti lhát, děvenko. Momentálně mě dost odpuzuješ.“

To, jak říká se slabým irským přízvukem „děvenko“, mě rozesměje.

„Neboj. Momentálně odpuzuju i sama sebe, a jak,“ řeknu mezi smrkáním.

Odpoví smíchem a poplácá mě po koleni. „Jen tě zlobím. Vždycky budeš můj krásný andělíček, i s tím soplem u nosu.“ Pilně mi urovnává léky a kapky na nočním stolku, zatímco já si zase lehám. „Paní Dugganová je v obýváku…“

„Fuj! Tati! Nepotřebuju chůvu!“

Uvidím posun ještě dřív, než pronese: „Ale potřebuješ, Livie. Chováš se sice někdy jako třicetiletá, ale biologicky je ti teprve jedenáct a orgánům ochrany dětí by se vůbec nelíbilo, že necháváme jedenáctiletou holku doma samotnou. Žádné diskuse,“ řekne rázně a skloní se, aby mi vlepil pusu na temeno.

Svraštím obočí a šátrám po dálkovém ovladači. Tři po sobě jdoucí díly seriálu o tom, jak lvi žerou v divočině gazely, to už je moc.

S povzdechem a polohlasnou poznámkou o tvrdohlavých holkách vstane a zamíří ke dveřím. Ale zastaví se, otočí se zpátky, čeká, bledě modré duhovky mu jiskří úsměvem. Vydržím se mračit ještě celé dvě vteřiny, než zvítězí úsměv. Není možné se mračit, když se na mě táta takhle usmívá. Prostě to umí.

Táta se tiše uchechtne. „To je moje malá Livinka. Ať jsem na tebe hrdý.“

Totéž říká každý večer.

A dnes, stejně jako každý večer, mu ukážu zuby v úsměvu a odpovím: „Vždycky na mě budeš hrdý, tati.“ Dívám se za ním, jak odchází a tiše za sebou zavírá dveře.

Probudím se pod odpolední oblohou a v hlavě se mi přehrávají poslední slova, která jsem tatínkovi řekla. Náramně jednoduchá slova. Drobná rutinní fráze. Ale ve skutečnosti to zaručeně byla lež. Chci říct, jak může někdo něco takového slíbit? Ne každé rozhodnutí, které uděláte, bude dobré. Některá budou dokonce katastrofální.

Otočím se a uvidím, že člověk, který sedí na lehátku vedle mě, není ta zrzavá ženská, co tam byla, když jsem usínala.

„Nazdar, Livie.“ Doktor Stayner si upraví svoje příšerné dvoubarevné bowlingové tričko. Skoro se hodí k havajským šortkám, které by žádný muž jeho věku nikdy neměl nosit. „Jak se ti líbí můj plážový úbor?“

„Nazdar, doktore. Proč máte vždycky pravdu?“

„Mívám ji, že?“

„Díkybohu. Už jsem myslela, že budu muset to křeslo spálit, jestli se brzo neosprchuješ.“

Z legrace do sestry strčím, když kráčíme chodbou ke kuchyni. „Takže… Stayner?“

Pokrčí rameny. „Včera večer jsem mu poslala textovku, aby věděl, že ti konečně jeblo. Nečekala jsem ale, že se tu ukáže s kufrem.“

Doktor Stayner se očividně rozhodl užít si pár dní ve slunném Miami na Floridě, v hotelu Chez Ryder. No, a Storm trvala na tom, aby bydlel u nás, i když to znamená, že obsadí pokoj Kacey a ona musí spát buď se mnou, nebo u Trenta. Připomněla jsem jí, že je divné a neprofesionální, aby u nás bydlel rodinný psychiatr. Pak připomněla ona mně, že na doktoru Staynerovi je všechno divné a neprofesionální, takže to vlastně dává smysl.

Tím moje argumentace skončila.

A teď stojí doktor Stayner v naší kuchyni u dřezu, na sobě má Storminu puntíkovou zástěru a s Miinou pomocí čistí mrkev.

„Myslíte, že když jíte mrkev, budete fakt líp vidět, nebo to jen mámy říkají, aby děti jedly zeleninu?“ Mia je v tom roztomilém věku, kdy je ještě docela tvárná, ale učí se o ledasčem pochybovat.

Opřu se o rám dveří se založenými pažemi a zvědavě přihlížím.

„Co si myslíš ty, Mio?“ opáčí doktor Stayner.

Přimhouří na něj oči. „Já se ptala první.“

Zavrtím hlavou a zasměju se. „Nenamáhejte se. Na vás je moc chytrá, Staynere.“

Mia vykvikne, pustí mrkev a utíká se mi vrhnout do náruče. „Livie! Máma říkala, že jsi tady. Vidělas, jak se X hýbe?“

Směju se. Mia nejspíš přešla od láskyplné přezdívky „Mimozemšťánek X“ k pouhému „X“. Funguje to. „Ne, ale viděla jsem včera večer, jak Dan šťouchá mámu do bříška,“ mrknu na ni.

Udělá obličej. „Doufám, že nebude tak blbnout, až se X narodí.“ Téma se rychle změní. „Zůstaneš tady?“ Ve tváři má naději.

„Nevím, Mio.“ A to je pravda. Prostě už nic nevím.

„Co myslíte, že to je?“

Doktor Stayner loká z velikánského hrnku latté, přičemž sedíme vedle sebe na lehátkách na zadní terase a sledujeme, jak nás míjejí ranní běžci. Tolik kávy mu nemůže prospívat. „To si vůbec netroufám hádat, Livie. Očividně má nějaké problémy k řešení. Zdá se, že využívá fyzické kontakty se ženami jako formu zvládání. Zdá se, že matčina smrt je pro něj příliš těžká, než aby o ní mluvil. Zdá se, že mu na tobě velice záleží.“ Doktor Stayner se v lehátku opře dozadu. „A jestli vyrůstal s otcem tyranem, pak je docela možné, že má ještě pocit, jako by měl nedostatečnou kontrolu nad svým životem. Možná to tak i je. Ale můžu ti říct, že nikdy nedostaneš odpověď, ze které bys pochopila, proč ho to všechno potkalo. A dokud o tom nezačne mluvit, je těžké mu pomoct. A právě proto, má milá Livinko…“ Obrátím oči v sloup, ale pak se usměju. Kdovíproč si tu zdrobnělinu oblíbil. „Musíš se vymotat z jeho spletence, dokud si neuspořádáš ten svůj. Nezapomínej, tvá sestra a Trent potřebovali totéž. Trvalo pět měsíců, než se dali znovu dohromady. Tyhle věci vždycky potřebují čas.“

Zvolna přikývnu. Pět měsíců. Kde bude Ashton za pět měsíců? S kolika holkami bude do té doby „zapomínat“? A zvládnu být v Princetonu, než si všechno utřídí? Jestli se vůbec snaží něco řešit. Zase mi začíná kručet v žaludku.

„Livie…“

„Pardon.“

„Vím, že je to těžké, ale musíš se chvíli soustředit na sebe. Pusť z hlavy ten nesmysl, že jsi,“ – zvedne prsty do vzduchu a naznačí jimi uvozovky – „,lhala‘ tatínkovi.“

„Ale…“ Odvrátím pohled k čerstvě nalakovaným prstům na nohou, dílu Storm. „Vím, co pro mě chtěl, a jdu proti tomu. Jak by potom měl být na mě, pro všechno na světě, hrdý?“

Doktor Stayner mě poplácá po rameni. „Za nic neručím, Livie. Nikdy. Ale ručím ti za to, že tvoji rodiče by byli hrdí na tebe i na tvou sestru. Víc než hrdí. Obě jste prostě… pozoruhodné.“

Pozoruhodné.

„I když mi nakonec jeblo?“ usměju se smutně, když opakuju Kaceyina slova.

Začne se smát. „Nejeblo, Livie. S oblibou říkám, že jsi konečně došla na křižovatku a jen jsi potřebovala trochu nasměrovat. Jsi chytrá holka, která umí přijít věcem na kloub. To je jediné, co občas potřebuješ – trošičku nasměrovat. Na rozdíl od tvé sestry. Té tedy opravdu jeblo.“ Otočí se, ústy naznačí udivené „jejda“ a já se nemohu ubránit zachrochtání smíchu, které ze mě vyjde.

„Myslím, že časem budeš přímo skvělá. Teď přijde ta zábavná část.“

Tázavě zvednu obočí.

„Přijít na to, kým chceš být.“

Jsem zvyklá na doktora Staynera v malých dávkách – hodinu týdně po telefonu, maximálně. Takže když odjíždí poté, co jsme spolu prožili několik dní, mozek se mi dočasně vypne jako přehřátý motor. Většinu té doby jsme strávili na zadní terase, kde jsme probírali všechny možnosti. Měla jsem před sebou své vzdělání, představy o budoucím zaměstnání a o svém společenském životě. Nikdy mi nesvěřil svoje názory. Říkal, že mi nechce zkreslovat proces výběru. Jediné, na čem trval, je, abych se na čas smířila s nejednoznačností, abych se nevrhala do žádného rozhodnutí, jen abych nějaké udělala. Nadhodil, že chodit na přednášky, aniž bych se zaměřovala na jeden hlavní obor – a la Reagan – momentálně není špatný nápad. Samozřejmě, musel uznat, že čím déle budu klábosit, tím méně se pravděpodobně zadaří možnost „zůstat v Princetonu“, protože bych ztratila semestr.

Myslím, že největší strach z návratu do Princetonu ve mně nebudí sám Princeton – smířila jsem se s tím, že ta škola pro mě prostě není. A už jsem volala do nemocnice, abych jim sdělila, že ze své dobrovolnické funkce odcházím.

Největší strach mám z toho, že se znovu setkám s Ashtonem, a ze své slabosti vůči němu. Už jen pohled nebo dotek by mě k němu dokázaly znovu přitáhnout, a to není dobré ani pro jednoho z nás. Jednou jsem odešla. Bude to podruhé těžší nebo snazší? Nebo úplně nemožné…

Můj život je plný těžkých rozhodnutí a jednoho snadného – ohledně Ashtona.

A on je ta jediná volba, kterou nemůžu mít.

Kapitola devatenáct

ROZHODOVÁNÍ

Reagan na sto procent čekala u dveří jako dychtivý pejsek, až uslyší odemykání, protože jen co v pátek večer vstoupím do pokoje, vrhne se na mě. „Mně se tak stýskalo!“

„Byly to jen dva týdny, Reagan,“ směju se a házím kabelku na psací stůl. Rozhodla jsem se nakonec přece jen vrátit do Princetonu. Ne proto, že bych měla nějaký extra pocit, že tohle místo je pro mě jako stvořené, ale protože vím, že potřebuju vzdělání, a dokud mě buď nevyhodí, nebo nepřestoupím na univerzitu do Miami – čímž jsem se ještě doma zabývala – můžu být klidně tady.

Zastrčím si vlasy za ucho a ledabyle se zeptám: „Tak jak to všechno vypadá?“

Nakrčí nos. „Pořád stejně. Nevím. Ashton momentálně bydlí u našich a z táty nemůžu nic dostat. Grant pobývá hodně tady, protože v domě není zrovna moc legrace. Connor trpí. Ale bude to dobrý, Livie. Vážně. Jen si potřebuje zašukat.“ Žuchne na postel typicky po reaganovsku – dramaticky. „Jo, a Ty si udělal výron v kotníku. Blbec.“

Směju se, ale vnitřní úzkost se tím neuvolní.

„Jaké máš plány na víkend?“ Zaváhá. „Uvidíš se s ním?“

Vím, kdo je ten „s ním“ a že to není Connor. Zavrtím hlavou. Ne… Potřebujeme víc než dva týdny, abychom tenhle spletenec vyřešili. Ještě je to moc nové. Moc čerstvé. Moc bolestné, než abychom se tím zabývali. „Budu se snažit dohnat učení, pokud je nějaká naděje.“ Přišla jsem o týden výuky, včetně jedné písemky. Zvolna šplhám po žebříčku na svou postel, potlačuju všechny vzpomínky. „A půjdu za klukama do nemocnice.“ Musím se jaksepatří rozloučit, abych to v sobě mohla uzavřít.

Cestou vlakem do nemocnice dostanu textovku od doktora Staynera. Je v ní adresa a slova:

Už jen jeden úkol, protože mi to dlužíš, když jsi ten poslední nesplnila. Buď tam ve 14.00.

Už o něm vůbec nepochybuju. Ten člověk je génius. Odpovím jen:

Dobře.

„Ahoj, Livie.“ Na recepci mě vítá zářivý úsměv sestry Gale. Jakmile Kacey sdělila doktoru Staynerovi, že jsem zpátky v Miami, kontaktoval nemocnici a mlhavě tam sdělil, co se děje. Když jsem dospěla ke konečnému rozhodnutí, že nebudu pokračovat v dobrovolnickém programu, seděl vedle mě, zatímco jsem jim to telefonicky dávala na vědomí. Přijali to neuvěřitelně dobře.

„Kluci budou mít moc velkou radost, až vás uvidí.“

„Jak se mají?“

Mrkne. „Jděte se podívat sama.“

Chůze chodbami ve mně nebudí takovou nevolnost jako dřív, všimnu si. Vím, že to není proto, že bych si na to nějak zvykla. Je to tím, že jsem opustila představu, že tohle musí být nutně moje budoucnost.

Dvojčata ke mně běží s energií, kterou už jsem nějakou dobu nepozorovala, objímají mi nohy a rozesmějí mě.

„Pojď sem!“ Každý mě popadne za jednu ruku. Táhnou mě ke stolu. Jestli je rozladilo, že jsem před čtrnácti dny tak zčistajasna odešla, není to na nich poznat.

„Sestra Gale říkala, že jsi pryč, že děláš něco… já nevím, jak to říkala. Něco o… duši? Ztratilas ji? A muselas ji hledat?“ Eric končí s tázavě svraštělým čelem.

Pátrání v duši. Zasměju se. „Ano. Tak to bylo.“

„Hele.“ Derek mi přistrčí stoh pokreslených papírů. „Říkala, že ti máme pomoct vymyslet všechno možné, čím bys mohla být, až vyrosteš.“

„Já jí říkal, že chceš být doktorka,“ skočí mu Eric do řeči a obrátí oči v sloup. „Ale ona si myslí, že by bylo dobrý vymyslet ti pár rezervních nápadů.“

Podívám se z jednoho na druhého, na jejich horlivé obličejíčky, listuju v papírech a vyhodnocuju všechny své možnosti.

A směju se tak, jak jsem se už dlouho nesmála.

Přesně úderem druhé vystoupím z taxíku před velkým bílým viktoriánským domem v Newarku. Podle nápisu na fasádě je to zřejmě jakýsi ošetřovatelský domov. Navíc moc hezký, jak si všimnu, když vejdu domovními dveřmi do skromné, ale elegantní haly s tmavou mahagonovou podlahou, pastelově pruhovanými stěnami a květinovým aranžmá na odkládacím stolku. Naproti mně je recepční pult bez obsluhy, jen s nápisem odkazujícím návštěvníky na registrační knihu. Vzdychnu a rozhlédnu se, hledám náznak, co mám dělat dál. Doktor Stayner mi nedal žádné jiné pokyny, než abych se odebrala na tuhle adresu. Obvykle bývá ve svých požadavcích dost explicitní.

Vytáhnu z kapsy telefon, abych mu poslala textovku s dotazem, když vtom kráčí kolem mladá blond žena v bledě modré sesterské uniformě.

S úsměvem místo pozdravu řekne: „Vy jste určitě Livie.“

Přikývnu.

„Čeká na vás v pokoji 305. Dveře jsou za rohem vlevo. Druhé patro, jděte podle nápisů.“

„Díky.“ Takže doktor Stayner je tady. Proč mě to nepřekvapuje? Otevřu pusu, abych se sestry zeptala, co ví o pokoji 305, ale zmizí dřív, než stihnu pronést slovo.

Podle jejích pokynů vystoupám po schodech do druhého patra, celou cestu se kolem mě vznáší pach silného čisticího prostředku. Nemůžu si cestou nevšimnout prazvláštního klidu. Ten jenom násobí zvuk vrzajících schodů. Kromě občasného zakašlání nic neslyším. Nic nevidím. Jako by byl dům prázdný. Vnitřní hlas mi však sděluje, že to tak zdaleka není.

Sleduju čísla pokojů na dveřích, až se ocitnu u cíle. Dveře jsou pootevřené. Tak jo, pane doktore. Copak pro mě máte teď? Zhluboka se nadechnu, zdráhavě vstoupím dovnitř a čekám, že tu najdu svého prošedivělého psychiatra.

Krátká a úzká chodbička vede do pokoje, který není od dveří celý vidět. Spatřím jen roh před sebou a tmavovlasého, opáleného, krásného muže, shrbeného v křesle – lokty na kolenou, ruce sepjaté a přitisknuté k ústům, jako by tu čekal s obavou.

Dech se mi zatají.

Ashton je okamžitě na nohou. Pootevře rty a zírá na mě, jako by chtěl mluvit, ale neví, kde začít. „Livie,“ vypraví ze sebe nakonec a pak si odkašle. Ještě nikdy mi neřekl Livie. Nikdy. Nevím, jaký z toho mám pocit.

Jsem tak šokovaná, že nedokážu reagovat. Nečekala jsem, že ho dnes uvidím. Nepřipravila jsem se na to.

Sleduju vytřeštěnýma očima Ashtona, který je pěti rychlými kroky u mě a popadne mě za ruku, ustarané hnědé oči upírá do mých, v jeho stisku je slabý třas. „Prosím tě, neutíkej,“ šeptá a dodává klidněji, zasmušileji, „a prosím tě, nechtěj mě nenávidět.“

To mě probere z počátečního šoku, ale způsobí mi to další. Opravdu si myslel, že bych před ním utekla, hned jak ho uvidím? A jak by si pro všechno na světě mohl Ashton vůbec pomyslet, že bych ho nenáviděla?

Ať se děje, co chce, Ashton očividně nechápe hloubku mých citů vůči němu. Ano, před dvěma týdny jsem odjela. Musela jsem. Kvůli sobě. Ale teď jsem tady a už nikdy nechci od Ashtona utéct nebo odejít nebo cokoliv.

Jen se modlím k Bohu, abych nemusela.

Co to sakra ten můj zatracený psychiatr zase spískal?

Ashton udělá krok dozadu a mlčky mě vede dál do místnosti, až vidím celý prostor. Pokoj je zvláštní, jednoduchý – stěny zdobí bledě žluté tapety, u stropu lemované lištou, a před arkýřovým oknem, kudy vniká dovnitř odpolední slunce, se pne několik popínavých rostlin. Všechny ty detaily však zmizí, když spočinu zrakem na ženě ležící na nemocničním lůžku.

Na ženě s prošedivělými vlasy a mírně vrásčitou tváří, která byla určitě svého času krásná, zvlášť s těmi plnými rty. Stejnými, jako má Ashton.

A všechno mi to prostě… dojde.

„Tohle je tvoje matka,“ zašeptám. Není to otázka, protože odpovědí jsem si jistá. Jen neznám odpověď na celou horu „proč“, která se za ní skrývá.

Ashtonova ruka nepouští mou, jeho stisk neslábne. „Ano.“

„Není mrtvá.“

„Ne, není.“ Následuje dlouhá pauza. „Ale není tady.“

Okamžik pozoruju Ashtonův vážný výraz, pak se obrátím zpátky k ženě. Nechci na ni zírat, ale stejně zírám.

Přejede očima z mého obličeje na Ashtona. „Kdo…“ začne říkat a já poznám, že jí dá neskutečnou práci formulovat slova, její ústa vytvářejí obrysy, ale nedokážou vydat zvuk. A v jejích očích… nevidím nic než zmatek.

„Já jsem Ashton, mami. Tohle je Livie. Povídal jsem ti o ní. Říkáme jí Irčanka.“

Pohled ženy přejíždí po Ashtonově tváři a pak klesne, jako by pátral v paměti.

„Kdo…“ zkusí to znovu. Udělám dva kroky dopředu, tak daleko, jak mi Ashtonův smrtící stisk ruky dovolí. Je to dost blízko, abych zachytila slabý pach moči, který znám z domovů seniorů od pacientů, kteří přestali ovládat svůj močový měchýř.

Jako by vzdala snahu někoho z nás poznat, překulí žena hlavu do strany a jednoduše zírá z okna.

„Půjdeme trochu na vzduch,“ zašeptá Ashton a táhne mě s sebou k malému rádiu na odkládacím stolku. Pustí cédéčko Etty James a trochu přidá na hlasitosti. Nic neříkám, když mě vede z místnosti a tiše za sebou zavírá dveře. Mlčky jdeme chodbou a po jiném schodišti dolů do zahrady, což je velký pozemek s holými duby a pěšinkami, které se klikatí mezi květinovými záhony, dávno připravenými na zimu. Tuším, že za teplejšího počasí se tu zdejším obyvatelům krásně odpočívá. Teď se však pod slabým listopadovým sluncem v mrazivém vzduchu otřesu zimou.

Sedneme si na lavičku a Ashton si mě bez zaváhání přitáhne na klín a ovine mi paže kolem těla, jako by mě chránil před chladem. A já mu to bez zaváhání dovolím, protože z nejednoho důvodu toužím po jeho teple. I když bych neměla.

Přesně tohohle jsem se bála.

Nevím už, co je správné. Vím jen, že Ashtonova matka je naživu a doktor Stayner mě sem poslal, nepochybně proto, abych se dozvěděla pravdu. Jak mohl doktor Stayner vědět… Na to přijdu později.

Zavřu oči a dýchám, vstřebávám Ashtonovu nebeskou vůni. Být tak těsně u něj po společné noci je ještě těžší, než jsem si představovala. Je mi, jako bych stála na okraji útesu a bouře emocí mě hrozí srazit dolů – bolest a zmatek a láska a touha. Cítím, jak mě to k němu táhne, nutkání přivinout se k jeho tělu, přejíždět mu dlaní po hrudi, líbat ho, uvěřit, že je můj. Jenže není můj. Ještě není ani svůj.

„Proč, Ashtone? Proč jsi lhal o její smrti?“ Proč… to všechno?

„Nelhal jsem. Jen jsem tě neopravil, když ses dohadovala, že je mrtvá.“

Zase mám na jazyku slovo „proč“, ale on promluví dřív, než ho stihnu vyslovit. „Bylo to snazší než přiznat, že si moje matka nepamatuje, kdo jsem. Že každý den, když se probouzím, doufám, že dneska už umře, abych se mohl osvobodit od svýho podělanýho života. Abych měl klid.“

Zavřu oči, abych potlačila slzy. Klid. Už chápu, co znamenal ten divný pohled tenkrát večer, když se Ashton dozvěděl o smrti mých rodičů. Přál si totéž pro sebe. Zhluboka se nadechnu a zašeptám: „Musíš mi to povědět. Všechno.“

„Povím, Irčanko. Všechno.“ Ashton zakloní hlavu a odmlčí se, aby si poskládal myšlenky. Jeho hruď se přitlačí na mou, jak se zhluboka nadechne. Skoro vidím tíhu, která se mu zvedá z ramen, když si poprvé dopřeje mluvit svobodně. „Matka má pozdní stadium Alzheimera. Začalo jí to hodně brzo – dřív než většině pacientů.“

Okamžitě se mi v krku udělá knedlík.

„Měla mě krátce po čtyřicítce. Neplánovaně a velice nečekaně. A otec mě nechtěl. On… není z těch, co se dělí. Zřejmě ani o matčinu náklonnost.“ Odmlčí se a smutně se na mě usměje. „Matka dělala léta modelku v Evropě, než poznala tátu a přestěhovala se do Ameriky. Mám nějaké její fotky z obálek časopisů. Jednou ti je ukážu. Byla nádherná. Jako že fakt úplně zabijácky krásná.“

Zvednu ruku a dotknu se obrysu jeho čelisti. „Pročpak mě to nepřekvapuje?“

Zavře oči a na okamžik se opře do mých prstů, pak pokračuje. „Když poznala tátu, taky nestála o děti, takže jim to klapalo. Byli manželé patnáct let, než jsem se narodil. Patnáct let blaha, než jsem podle otce všechno zničil.“ To poslední pronese s lhostejným pokrčením ramen, ale já vím, že mu to zdaleka lhostejné není. Vidím bolest jako tenký závoj přes hnědé duhovky.

I když vím, že bych neměla, přitisknu mu ruku k hrudi.

Ashtonova ruka se položí na ni. Pevně zavře oči. „Už jsem myslel, že se tě nikdy takhle nedotknu,“ zašeptá.

Dopřeju mu chvilku, než ho jemně postrčím. „Mluv dál.“ Ale ruku nechám, kde je, položenou na jeho srdci, které teď uhání jako zběsilé.

Ashtonovy rty se zvlní v drobné grimase. Když otevře oči, zamrká, aby potlačil skelný lesk. Už jen při představě, že Ashton pláče, se mi uvnitř všechno svírá. Pracně se snažím zachovat sebeovládání. „Pořád si pamatuju ten den, kdy jsme s mámou seděli u kuchyňského stolu s porcí sušenek, které jsem jí pomáhal upéct. Bylo mi sedm. Štípala mě do tváří a říkala, že jsem přestrojené boží požehnání, že nechápala, co jí chybí, až do toho dne, kdy se dozvěděla, že mě bude mít. Říkala, že v ní konečně něco cvaklo. Nějaký mateřský spínač, který způsobil, že mě chtěla ze všeho na světě nejvíc. Povídala mi, že z té zprávy byli s tátou moc a moc šťastní.“ Tehdy mu po tváři konečně skane slza. „Neměla představu, Irčanko. Neměla zdání, co mi dělal,“ zašeptá, znovu zavře oči a zhluboka se nadechne pro uklidnění.

Setřu mu slzu z tváře, ale ještě předtím mi vytryskne tucet vlastních slz, které rychle setřu, protože nechci rušit hovor. „Kdy to začalo?“

Ashton si odkašle a pokračuje, otevírá dveře dokořán, aby mi bez zábran ukázal všechny kostlivce, kteří se za nimi skrývají. Konečně. „Bylo mi skoro šest, když mě poprvé zamknul do skříně. Předtím jsem se s ním moc nevídal. Dlouho pracoval a jinak se mi vyhýbal. Vlastně to bylo jedno. Máma mě ustavičně rozmazlovala. Byla expresivní. Nekonečné objímání a pusinky. Pamatuju si, jak si její kamarádky dělaly legraci, že mě udusí láskou.“ Svraští čelo. „Když se teď na to dívám zpětně, tátovi to určitě vadilo. Hodně. Předtím měl její celou pozornost, a…“ Do Ashtonova hlasu vstoupí trpkost. „Jednoho dne se něco změnilo. Začal zůstávat doma, když měla máma nějaké plány – křtiny nebo mejdan s kamarádkami. Využíval ty dny k tomu, aby mě strkal do skříně s lepicí páskou přes pusu. Nechával mě tam brečet celé hodiny o hladu. Říkal, že mě nechce slyšet ani vidět. Že bych neměl žít. Že jsem jim zničil život.“

Nechápu, jak to, že je Ashton tak klidný, že si jeho srdce zachovává pravidelný rytmus, protože já – navzdory všem úmyslům zachovat klid – jsem se proměnila v ubrečenou trosku při představě malého tmavookého kluka – o málo většího než Eric nebo Derek – schouleného ve skříni. Pracně se snažím promluvit přes ostrou bolest v sevřeném hrdle. „A tys nic neřekl?“

Ashtonovy dlaně mi stírají slzy. „Pár měsíců předtím jsem náhodou pustil z domu našeho pudla. Přejelo ho auto… Máma kvůli tomu pejskovi plakala kolik týdnů. Táta řekl, že jí poví, že jsem ho nechal vyběhnout ze dveří naschvál, že jsem zlý kluk, který dělá zvířatům ošklivé věci. Děsilo mě, že by mu uvěřila…“ Pokrčí rameny. „Co jsem sakra mohl vědět? Bylo mi teprve šest.“ Odmlčí se. „Asi měsíc před mými osmými narozeninami začala máma zapomínat data a jména a schůzky. Občas to dělala už předtím, ale začalo se to fakt zhoršovat.“ Ohryzek mu poskočí, jak mocně polkne. „Do roka ji diagnostikovali. To byl ten den…“ Zhluboka vdechne nosem, tře si pásek na zápěstí. Ten, který tam pořád je, pořád ho omezuje. Jeho stálá připomínka. „Předtím na mě nikdy řemen nevzal. Asi nevěděl, jak moc může praštit, než praskne kůže. A byl naštvaný. Byl na mě moc naštvaný. Vinil mě ze všeho. Řekl, že to s ní udělalo těhotenství, že jí hormony začaly ničit mozek od toho dne, co jsem se narodil.“ Ashton se nepřítomně škrábe na předloktí, kde se skrývá jedna z jeho jizev. „Nařídil mi, že jí nesmím povědět, co se stalo, jinak by se jí stresem přitížilo, zrychlilo by se to. Tak jsem lhal. Řekl jsem jí, že jsem si to udělal na kole. Potom jsem jí lhal o všem. Modřiny na žebrech, když mě praštil pěstí, jelita, když mě zase ztloukl páskem, boule na čele, když se mnou jednou večer praštil o rám dveří. Zvykl jsem si lhát a maminčino zdraví se zhoršovalo tak rychle, že to, co mi dělal… ztratilo význam. Zvykl jsem si na to.

Přestal mě mlátit od toho dne, co jsme přestěhovali mámu do nóbl výzkumného a léčebného zařízení. Bylo mi čtrnáct. Tenkrát jsem ještě měl naději, že se třeba uzdraví, že léčba tu nemoc zvrátí nebo zastaví. Ještě se smála mým vtipům a zpívala tu španělskou písničku… Ještě existovala, někde. Měl jsem naději, že získáme dost času, dokud se nenajde lék.“ Ashton skloní hlavu. „Tenkrát se mě máma poprvé zeptala, kdo jsem. A když za mnou pak večer přišel… srazil jsem ho na zem. Byl jsem velký kluk. Řekl jsem mu, jen ať to zkusí a praští mě, jak nejvíc dovede. Už mi to bylo jedno. Ale on to neudělal. Už na mě nikdy ani nesáhl.“

S rezignovaným povzdechem se mi Ashton zadívá do obličeje a palci mi přitom stírá nekonečný proud slz z tváří. „Našel si lepší způsob, jak mě trestat za to, že dýchám. Tenkrát jsem to jen přesně nechápal. Prodal náš dům a přestěhoval nás potom na druhý konec města, jen aby mě zbavil života, který jsem znal, nutil mě měnit školy, opouštět kamarády. Mohl mě poslat někam do internátní školy a umýt si ruce nad odpovědností za mě, ale neudělal to. Místo toho mi začal diktovat, s kým se můžu bavit, s kým mám chodit, jaké sporty budu dělat.“ Ashton se ušklíbne a zamumlá: „Dokonce to byl on, kdo požadoval, abych nastoupil do týmu. Je to docela ironie, ale to veslování je jediná věc, kterou dělám rád… Každopádně, jednou večer, když mi bylo patnáct, přišel nečekaně domů z práce a našel mě s neschválenou přítelkyní, jak zrovna šu…“ Tmavé oči zaletí k mé tváři, protože mi ztuhnou záda. „Pardon… jak se muchlujeme. Řekl jí, že je kurva, a vyhodil ji z domu. Ruply mi nervy. Praštil jsem s ním o zem, málem jsem z něj vymlátil duši.“ Ashtonovy paže kolem mého těla se napnou, jak mě k sobě tiskne. „Tenkrát proti mně začal využívat matku.“

Cítím, jak se mi nechápavě vraští čelo.

„Házel čísly – cenou za pobyt v tom drahém zařízení, kolik to bude stát, jestli zůstane naživu ještě deset let. Říkal, že začíná pochybovat, jestli to má smysl. Neuzdraví se, tak proč plýtvat penězi.“ Ashton si přejede jazykem po zubech. „Plýtvání penězi. Tím se pro něj stala jeho životní láska. Nebyl za ní od toho dne, kdy ji tam dal. Snubní prsten odložil už dávno předtím.

Nechtěl jsem tomu věřit. Nedokázal jsem to s ní jen tak vzdát. Neměl jsem nic než ji, a on to věděl. Takže mi dal velmi jednoduše na vybranou – buď můžu žít tak, jak mi on dovolí, nebo ona stráví posledních pár let života v nějaké žumpě, kde bude čekat na smrt. Dokonce sehnal i výstřižky z novin, ukázky hororů z takových míst – zanedbávání, týrání… Tenkrát jsem pochopil, jak moc tátovi vadí, že jsem se narodil. A věděl jsem, že svoje výhružky splní.“

Vypustím vzduch, který jsem zadržovala v plicích. Tak tohle je to, co celou dobu viselo Ashtonovi nad hlavou jako Damoklův meč.

Maminka.

„Tak jsem to vzdal. Léta jsem v tichosti plnil jeho požadavky.“ Ashton se ušklíbne a zamumlá: „Co bylo nejhorší? Vlastně jsem si nikdy nemohl stěžovat. Chci říct, podívej se, jak si žiju! Chodím na Princeton, mám peníze, auto, zaručenou práci v jedné z nejprominentnějších advokátních kanceláří v zemi. Ne že by mě mučil. On jen…“ Ashton těžce vzdychne. „Jen mi vzal svobodu rozhodovat o tom, jak budu žít.“

„No, když tě nutí, aby sis někoho vzal, tak to už důvod ke stížnostem je,“ poznamenám trpce.

Ashton skloní hlavu, jeho hlas zní rozmrzele. „To byl nejhorší den mého života. Moc mě mrzí, žes tím musela projít. A promiň, že jsem ti neřekl o tom zasnoubení.“

„Podívej se na mě,“ požádám a zvednu Ashtonův obličej prstem vloženým pod bradu. Moc se mi chce právě teď ho políbit, ale tuhle hranici nemůžu překročit. Dokud nebudu vědět… „Co se stalo s Danou? Jak se věci mají?“ Pořád je svatba na pořadu dne? Je to, jak tu teď spolu sedíme, špatné?

Ty nádherné hnědé oči chviličku pozorují mou tvář, pak pokračuje. „Před třemi lety jsem byl na letním golfovém turnaji firmy, hrál jsem s tátou, když se mu představil nový klient se svou dcerou. Byla tam, hrála s ním. Tak jsme se s Danou seznámili. Nejspíš se Danin táta zmínil o něčem v tom smyslu, jak by byl rád, kdyby jeho dcera chodila s klukem jako já…“ Ashtonovi se napnou svaly na šíji. „Táta v tom viděl příležitost. Danin otec přenechal firmě jen část svého podnikání, kdežto zbytek zastupovaly tři jiné advokátní kanceláře. Spojit se s Daniným tátou, to byl pro firmu obrovský finanční zisk. Šlo o desítky milionů, možná i víc. Takže jsem dostal pokyn, že se do mě Dana musí zamilovat.“ Ashtonovy paže mě přitáhnou těsně k jeho hrudi, obličej mi zaboří pod klíční kost, až se mi zrychlí tep. Ale pořád mluví. „Byla hezká a blond a fakt milá. Nikdy jsem k ní necítil nic opravdového, ale nemohl jsem si stěžovat, že mám takovou přítelkyni. A navíc většinu roku žila na druhém konci Států, chodila do školy, takže mě nijak neomezovala. Dokud jsi nepřišla ty.“ Odolávám nutkání sklonit se. Bylo by to tak snadné… jen kousek a přitiskla bych své rty na jeho.

„Před třemi týdny mi táta zavolal a řekl, abych ji požádal o ruku. Chození s Danou mu zajistilo podíl na větší části zakázek jejího otce. Představoval si, že když se s ní ožením, zajistí mu to i zbytek. Odmítl jsem. Druhý den mi volali z ústavu a ptali se, jak to tedy bude s matčiným převozem do pečovatelského domu ve Filadelfii. Sotva jsem zavěsil, přišel mi od otce e-mail s nejmíň deseti zprávami o tom, jak tam pacienty zanedbávají. Dokonce šlo i o případ sexuálního násilí, který soud zamítl kvůli nějakým formálním nedostatkům. Ten hnusnej hajzl to měl v záloze, čekal to.“ Ashtonova hruď se zvedne a klesne v rezignovaném povzdechu. „Neměl jsem na vybranou. Když mi před čtrnácti dny po závodu podal prsten, požádal jsem Danu, aby si mě vzala. Řekl jsem jí, že je moje životní láska. Nemohl jsem riskovat, že by řekla ne. Chtěl jsem ji přesvědčit k dlouhému zasnoubení, dokud nedokončím práva. Potřeboval jsem jen vydržet, dokud matka neumře, a pak bych to mohl zrušit.“ Opovržení sebou samým se v jeho hlase nedá přeslechnout. Nenávidí se za to.

Pracně se snažím celou tu situaci vecpat do hlavy, ale nejde to. Nedokážu to pochopit. Jak může člověk tolik nenávidět vlastní dítě? Jak může hledat uspokojení v tom, že tak kompletně ovládá život někoho jiného? Ashtonův táta je psychicky nemocný. Už jen při představě, že se taková krutost může skrývat pod elegantním oblekem a úspěšnou kariérou, se mi svírá žaludek. Je mi jedno, jací temní démoni spí v minulosti Ashtonova otce, že z něj tohle udělali. Já osobně nikdy nenajdu přijatelné zdůvodnění všeho, co ten člověk napáchal.

Jemně zatlačím na Ashtonovo rameno, abych mu zas viděla do tváře a na několik slz, které po ní stékají. Pátrám v jeho obličeji, zatímco on se dlouze zahledí na moje rty. „Když jsi tenkrát večer přišla do mého pokoje a…“ Polkne, na čele mu naskočí vráska. „Chtěl jsem ti to povědět. Měl jsem ti to říct, než jsme…“ Ashtonův výraz se zkřiví bolestí. „Moc mě to mrzí. Věděl jsem, že ti nakonec ublížím, a stejně jsem to dopustil.“

Nedovolím, aby se ještě i jen vteřinu trestal za tu noc. „Nelituju toho, Ashtone,“ odpovím po pravdě a konejšivě se na něj usměju. Pokud existuje jediná chyba, které do konce svého života nezalituju, pak je to Ashton Henley. „Tak co dál?“ zaváhám s otázkou. „Co se stalo s Danou?“

„Ječela a hodně plakala. A pak řekla, že pokud slíbím, že už se to nikdy nestane, odpustí mi.“

Žaludek se mi sevře. Ashton je stále zasnoubený. Otec ho pořád ještě ovládá. A já bych tu neměla být, takhle blízko u něj. Zavřu oči před drsnou realitou, vzdychnu a zašeptám: „Tak jo.“

Chraplavým hlasem, pracně se snažícím zadržet emoce, Ashton zašeptá: „Podívej se na mě, Irčanko.“

Skrz opar slz uvidím jeho mírný úsměv a nechápavě svraštím čelo. Ashton zvedne ruku, vezme mě za bradu a přitáhne si mě k něžnému polibku. Nechá při něm zavřená ústa a netrvá dlouho, ale stejně mi bere dech. A jsem tím zmatenější.

Ashton zašeptá: „Řekl jsem ‚ne‘.“

„Ale…“ otočím se s pohledem na domov jeho matky. „Převeze ji odtud do toho strašného ústavu…“

„Tohle je nový ústav, Irčanko. Přestěhoval jsem sem mámu před týdnem.“ Ashtonova tvář promění zvláštní úsměv – směs nadšení a úlevy a omámení. Jen tím vyniknou jeho náhle uslzené oči.

„Já… tomu nerozumím.“ Srdce, které mi předtím pukalo na kusy, teď buší a poskakuje nedočkavostí. Vím, že naznačuje něco převratného, ale nevím, co to je, a potřebuju to vědět, a hned. „Pověz mi, co se děje, Ashtone.“

Zvážní. „S Danou jsem všechno ukončil. Pochopil jsem, že tohle svinstvo už neničí život jenom mně.“ Se vzpomínkou mu prolétne očima záblesk bolesti. „Viděl jsem ten prázdný výraz, cos tenkrát měla, když jsi odcházela po schodech a z domu. Ničilo mě to. Potom jsem udělal to jediné, co se dalo. Šel jsem za trenérem. On je… Vždycky jsem záviděl Reagan, že má takového tátu. No, trenér otevřel flašku koňaku Hennessy a já mu pověděl všechno.“ Jeho slova mě zanesou zpátky do mé zpovědní noci s Kacey a tequilou. Je to docela legrace, že jsme dělali přesně totéž v přesně stejnou dobu… „Trenér požadoval, abych zůstal pár dní u něj, dokud to nevyřešíme. Jasně, telefon mi v pondělí zvonil v jednom kuse, táta nařizoval, ať to dám s Danou do pořádku, nebo uvidím. Získal jsem trochu času, řekl jsem mu, že se snažím. Mezitím jsme s trenérem začali kontaktovat jeho přátele – právníky, doktory, absolventy Princetonu – a hledat možnosti, jak obejít tátovu pravomoc nad matkou, jak ji dostat někam do bezpečí. Vypadalo to, že to nikam nepovede. Byl jsem si jistý, že jsem v pasti.“ Na rtech mu vytane sarkastický úsměv. „A pak se za čtyři dny objevil u trenérových dveří doktor Stayner.“

Vytřeštím oči leknutím. „Cože? Jak?“ Za čtyři dny… to znamená, že doslova rovnou ode mě z Miami odletěl do New Jersey.

„Zřejmě trenéra vystopoval a usoudil, že přes něj najde i mě.“

Samozřejmě. „Já…“ Těžce vzdychnu, cítím se provinile, že jsem toho tolik prozradila z Ashtonova osobního života. „Promiň. Ledacos jsem mu o tobě povídala, když jsem byla v Miami. Potřebovala jsem to ze sebe dostat. Vůbec mě nenapadlo, že by přijel sem.“ Proč mě to nenapadlo?

Ashton mě umlčí prstem na rtech. „To je dobrý. Fakt. Je to… víc než dobrý. Po pravdě řečeno, díky tomu je všechno dobrý.“ Ashton vrtí hlavou a směje se. „Ten chlap je fakt číslo. Umí z tebe dostat informace – víš, že tě vyslýchá, ale tak nějak přátelsky. Nikdy jsem neviděl, že by trenér někomu tak podlézal jako Staynerovi.“

Obrátím oči v sloup a nemůžu se ubránit smíchu. „Přesně vím, co myslíš.“

„Za čtyři hodiny – nelžu, Irčanko, za čtyři hodiny – měl ten chlap kompletní přehled o mé minulosti a o současné situaci. Zavolal partě kolegů.“ Ashton ukáže hlavou na dům a vysvětluje: „Ředitel tohohle ústavu je jeho moc dobrý kamarád. Obstaral pokoj.“ Smutně se usměje. „Čekají, že máma už moc dlouho nevydrží. Snad ještě rok nebo dva. Ten starý ústav byl sice hezčí, ale stejně nemělo smysl, aby tam byla, s tou drahou léčbou a terapií. Nic už ji nevrátí zpátky. Smířil jsem se s tím. Potřebuje jen místo, kde má bezpečí a pohodlí. Teď potřebuje klid.“

„Omráčená“ je slabý výraz pro to, jak mi momentálně je. Překypuju emocemi – sopečná směs štěstí a smutku a obdivu – obdivu k tomu mému šílenému doktorovi, který mi bůhvíjak dokázal vrátit dalšího člověka, kterého miluju. Nenamáhám se už stírat slzy, vraštím čelo a pořád ještě se snažím všechno to pochopit.

„Ale jak jsi ji přestěhoval? Jak to, že tvůj táta…“

Ashtonův výbuch smíchu mě přeruší. „No, Irčanko, to je na tom to nejlepší.“ Setře si slzu, která mu stéká po nose, pohledem se kamsi zatoulá, na chviličku se zamyslí. „Je to šokující, co jsou někteří lidi schopní udělat, když vědí, že jim to projde. Ještě větší šok je, co udělají, když zjistí, že jim to neprojde. Táta mě týral šestnáct let a procházelo mu to. A den potom, co Stayner přijel, jsme on, já a trenér jeli rovnou do tátovy kanceláře, že to ukončíme. Nikdy v životě jsem se víc nebál. Ale skutečnost, že už jsem na to nebyl sám…“ Ashtonovi se láme hlas a moje srdce puká spolu s ním.

Přitáhnu ho k sobě, sevřu ho v náručí, jak nejpevněji to jde. Chci to slyšet celé. Potřebuju to. Ale jen na chviličku k sobě musím Ashtona tisknout, než se s tím vším vypořádám. Sice jsem ztratila rodiče už před léty, ale v boji s tou ztrátou mi pomáhaly vzpomínky na dětství plné lásky. Ashton si neodnesl nic než temnotu a nenávist. A břímě nutnosti ochraňovat ženu, která si ani nepamatuje chlapečka, jehož kdysi zahrnovala láskou.

„Táta je mocný muž. Není zvyklý, aby mu někdo něco nakazoval. Takže když Stayner vkráčel do jeho kanceláře – bez pozvání – a posadil se do tátova křesla…“ Ashton se tiše zasměje. „Bylo to jako ve filmu. Stayner klidně přednesl fakta – týrání, manipulace, přímo skandální vydírání. Nerozváděl to, nenadával, neřval, nic takového. Dbal na to, aby bylo otci jasné, co ví on, co ví trenér. A pak mu Stayner položil na stůl dopis s touhle adresou a sdělil tátovi, že je tam zajištěný pokoj, že tam maminku převezeme, že účty povede on a že ona neopustí tenhle ústav až do toho dne, kdy opustí své tělo.“

Brada mi spadla, jak se snažím představit si tu scénu. „Co se dělo? Co řekl?“

Ashtonovy rty se mírně zvlní úsměvem. „Zkusil to na Staynera s nějakými právnickými kecy, vyhrožoval žalobou, že mu nechá sebrat licenci. Stayner se na něj usmíval. Usmíval se a velmi jasnými barvami namaloval obraz toho, co by se stalo, kdyby se Danin táta dozvěděl, proč má jeho dcera zlomené srdce, jak by to nejspíš bylo o moc horší než v něm jenom ztratit mocného klienta. Navrch k tomu jsem ještě měl ty maily o tom ústavu – důkaz, že chce manželce úmyslně škodit – no, stačilo by to, aby přišel o tu neposkvrněnou image, co se na ní tolik nadřel. Možná by to jednoho dobrého právníka, Staynerova kamaráda, zaměstnalo na pár let. Kamaráda, který se s oblibou pouští do případů pro bono a je o něm známo, že je vyhrává. Stayner řekl nějaké jméno a táta zbělel jak prostěradlo. Nejspíš jsou v New Yorku ještě strašidelnější právníci než David Henley.“

Odmlčí se. „Potom jsme odešli. Otočil jsem se k otci zády a vyšel jsem z místnosti. Od té doby jsem ho neviděl.“

„Takže…“ V úžasu ukážu na dům. „Udělal, co mu Stayner nařídil? Jen tak?“

Po Ashtonově tváři přeletí zvláštní mrak. „Ne tak docela… K převozu došlo. O dva dny později vyzvedli mámu a odstěhovali ji sem. A potom mi před čtyřmi dny kurýr doručil hromadu papírů k podpisu s průvodním dopisem. Otec přepisuje opatrovnictví na mě. Budu mít pod kontrolou matčino blaho i majetek. Je tam celé její účetnictví. Pamatuješ, jak jsem ti říkal, že byla modelka, viď?“

Přikývnu a on pokračuje. „Měla spoustu vlastních peněz. Když se dozvěděla, že je nemocná, postarala se, aby šly na její zdravotní péči. Od počátku se starala, aby byly peníze na pokrytí všeho. Vůbec nemusely jít z jeho kapsy.“

„Takže tě prostě… nechal jít?“

Ashton přikývne a řekne: „Jediná podmínka je, abych podepsal slib mlčenlivosti o svém… vztahu s ním. O naší minulosti, o Daně. O všem. Podepíšu to a on se mi zaručí, že už o něm nikdy neuslyším, ani ho neuvidím.“

Výraz v mém obličeji je asi tázavý, protože odpoví: „Podepíšu to. Je mi to jedno. Je to minulost. Záleží mi jedině na tom, co teď zrovna sedí přede mnou.“ Ashtonova ruka mi sjede ke stehnu, aby si mě přitáhl blíž, hlas má zjitřený emocemi. „Nikdy nemůžu napravit všechny chyby, které jsem s tebou udělal, všechny ty lži, co jsem ti napovídal, všechno, čím jsem ti ublížil. Ale… nemohli bychom, prosím…“ zatne zuby… „nějak na to všechno zapomenout a začít znovu?“

Opravdu se to děje. Skutečně tu sedím s Ashtonem – s tím jediným člověkem, o němž s jistotou vím, že ho chci – a konečně to může být správné.

Skoro.

„Ne,“ vyjede ze mě.

Vidím, jak se Ashton toho jediného slova lekl a bojuje se slzami, které se mu hrnou do očí. „Udělám všechno, co chceš, Irčanko. Všechno.“

Sjedu prsty k jeho zápěstí, k té příšerné věci, o které vím, že tam pořád je.

Nemusím říct ani slovo a on pochopí, vyhrne si rukáv kabátu a odkryje křiklavou připomínku svého utrpení. Dlouze se na ni zadívá. „Táta po tom večeru tenhle pásek vyhodil. Nejspíš se snažil zbavit usvědčujícího důkazu,“ řekne tiše. „Ale já ho našel v odpadcích a léta jsem ho schovával ve svém pokoji. Ten den, co jsem si zakryl jizvy tetováním, jsem si taky nechal udělat tuhle manžetu z kusu toho řemene. Věčnou připomínku, že matka potřebuje, abych vydržel.“ Podívá se k oknu ve druhém patře – nepochybně maminčinu – a teskně se usměje. Srdce mi taje, když sleduju, jak jeho prsty obratně rozepínají kožený pásek. Sesune mě z klína, stoupne si, udělá pár kroků a pak vší silou, co v sobě má, odhodí poslední kousek otcovy nadvlády do spleti stromů.

Otočí se k němu zády, v těch nádherných hnědých očích má prosebný výraz smíšený s žárem, který mi podlomí kolena.

Udělám krok k němu, položím mu dlaň na prudce bušící srdce a zavřu oči, abych si ten okamžik vepsala do paměti.

Okamžik, kdy jsem udělala rozhodnutí za sebe a jen za sebe.

Rozhodnutí, které je správné, protože je správné pro mě.

Unikne mi úsměv, než stihnu pronést poslední podmínku…

Ashton nikdy nebyl trpělivý. Nejspíš ten úsměv uvidí a bere ho jako souhlas. Okamžitě se vrhne na má ústa spalujícím polibkem, při kterém zeslábnu v kolenou, a srdce mi div nevybuchne.

Podaří se mi odtrhnout se od jeho rtů. „Počkej! Ještě dvě věci.“

Ztěžka dýchá, vraští čelo a nechápavě upírá pohled na mou tvář. „Co ještě? Chceš moje oblečení?“ Se zdviženým obočím dodá: „Rád ti ho dám, až budeme někde, kde je o trošku tepleji, Irčanko. Po pravdě řečeno na tom trvám.“

Zavrtím hlavou a zašeptám: „Chci, aby sis našel pomoc. Musíš o tom všem s někým mluvit. Vypořádat se s tím.“

Ashton se ušklíbne. „Neboj, už mám za zadkem Staynera. Mám pocit, že tě vystřídám každou sobotu v deset ráno.“

Úlevou vydechnu. Jestli někomu věřím, že udělá všechno pro Ashtonovo dobro, je to doktor Stayner. „To je dobře.“

Lehce mě políbí na rty a zašeptá: „A ta druhá věc?“

Polknu. „Říkal jsi, že chceš na všechno zapomenout. Ale… já chci, abys nikdy nezapomněl na nic z toho, co se stalo mezi námi. Nikdy.“

Po Ashtonově tváři přejede ten nejněžnější úsměv. „Irčanko, pokud existuje něco, na co nikdy nedokážu zapomenout, je to každá vteřina s tebou.“

EPILOG

„Víš, nejedla jsem tvarohový koláč už skoro rok,“ mumlám a jezdím vidličkou po talíři, přičemž pozoruju červnový západ slunce nad Miami Beach z pohodlí lehátka na terase. „Asi už mi nechutná.“

„Tak já ho sním,“ nabídne se Kacey; chybí jen málo, aby vylízala svůj talíř. „Nebo Storm. Na mou duši, pálí padesát tisíc kalorií denně, jak krmí toho pašíka.“ Jako by malá Emily uslyšela ze své židličky v kuchyni kouzelné slůvko, spustí hladový nářek. Už zase. Emily se narodila začátkem ledna, okamžitě se přisála ke Storminým bradavkám a od té doby dělá, co může, aby se tam udržela. Storm to nemá lehké, ale zvládá to s veškerou trpělivostí a láskou, která se od ní dá čekat.

Po mém návratu domů si trochu odpočine. Emily už ode mě dokonce přijímá i láhev. Storm tvrdí, že jsem její amulet pro štěstí.

Nakonec jsem zůstala v Princetonu do konce ročníku, dokonce se mi podařilo zvednout si celkový průměr na solidní béčko. Je to ironie, že nakonec patřila známka z anglické literatury za ten první semestr k mým nejlepším, vzhledem k tomu, že to byl současně pro mě nejtěžší předmět.

Ashton byl při rozhodnutí zůstat nejdůležitějším motivujícím faktorem. Jakmile všechny zmatky, tlaky a lži pominuly, nezbylo mi nic než řada rozhodnutí. Malých, velkých, snadných, těžkých – a všechna byla jen na mně. Pro mě.

Začala jsem těmi snadnými. Jako třeba rozhodnutím být tam, kde se můžu vídat s Ashtonem, kdykoli se mi zachce. To nebylo nic těžkého. K získání diplomu z Princetonu mu chyběl necelý rok a rozhodl se, že ho chce absolvovat bez ohledu na důvod, proč se tam původně ocitl. Navíc ho vázala role kapitána týmu v jarní sezoně.

Nakonec jsme se Connor, Ashton a já usmířili. Netrvalo dlouho, než Connor pochopil, že jsem pro jeho nejlepšího kamaráda nebyla jen rychlovka na jednu noc. Connor začal chodit s tou blondýnkou – Julií – co ho oslovila tenkrát večer v jídelním klubu. Dokonce jsme šli i na společné rande. Bylo to divné, ale nakonec to asi našemu přátelství pomohlo. Podle toho, jaké pohledy po mně Connor tu a tam vrhá, vím, že jeho city vůči mně úplně nevymizely. Doufám, že časem pochopí, že jsme se k sobě nehodili.

Ashton se začátkem jarního semestru nastěhoval zpátky do domu. Hodně často jsem tam pobývala. To bylo zpočátku taky divné, ale Ashton mi rychle pomohl zapomenout na nervozitu… a na všechno ostatní, v čem nefiguroval on.

Jedno z těžších rozhodnutí pro mě bylo, zda zůstat, nebo nezůstat na Princetonu i po ukončení prvního ročníku. Požádala jsem o přestup do Miami a nebylo nijak překvapivé, že to vyšlo. V New Jersey už mě nedrželo nic kromě Ashtona. Toho roku by skončil, ale jeho matka byla pořád ještě v New Jersey a Reaganin táta mu nabídl místo asistenta trenéra, než si všechno vyřeší. Trápila jsem se s rozhodováním týdny, nevěděla jsem, co by nejvíc vyhovovalo mně.

Potom mi jednou v noci, když jsem ležela v posteli a přejížděla prstem obrysy jeho keltského symbolu, Ashton řekl, že za mnou půjde do Miami, jestli se rozhodnu tam odjet. Dokonce se začal se Staynerovou pomocí rozhlížet po tamních hospicích. Robert potvrdil, že místo asistenta trenéra najde vždycky a kdekoliv.

Tím se moje těžké rozhodnutí najednou fakt usnadnilo. Takže jsem pochopila, že bylo správné.

Chtěla jsem jet domů.

A chtěla jsem s sebou vzít Ashtona.

Posuvné dveře se za námi otevřou a na ramena mi dopadnou dvě silné ruce. „Nikdy jsi mi neřekla, že je v Miami tak zatracený horko,“ bručí můj nádherný chlap, skloní se, ukradne mi z vidličky sousto koláče a následně mě políbí na rty. Zakvičím, protože mi na obličeji přistanou kapičky potu.

Sjedu očima k lesklé vrstvičce na jeho nahé hrudi. Ashton si zvykl chodit navečer běhat bez trička, co se sem přestěhoval, a mně to noc co noc pořádně cvičí s hormony.

„Kluk si zvykne,“ slyším za zády poznamenat Trenta, jak vychází z domu, taky zpocený a bez trička, s ručníkem kolem krku. Mezi Ashtonem a Trentem je asi osmiletý věkový rozdíl, ale zdá se, že zralostí jsou si rovní, protože spolu dokonale vycházejí. Ještě nevím, co to o nich vypovídá.

„Co to tu je – slet zpocených chlapů?“ S plenou přes ramena, aby diskrétně skryla mimino přisáté k prsu, se k nám přidá Storm a v patách za ní třetí zpocený chlap bez trička – Ben. A zčistajasna je terasa plná lidí.

„Jsi moc rychlej, Princetone,“ poznamená opálený blonďák a plácne si s Ashtonem do dlaní.

Usměju se té přezdívce. Všichni si Ashtona okamžitě zamilovali. Včetně skupinky žen, které procházejí kolem nás po pláži. Je to každý večer stejná skupina. Zjistily, že když v tuhle podvečerní dobu půjdou kolem našeho domu, nejspíš uvidí na zadní terase vypracované polonahé chlapy. Že tam obvykle sedíme taky Kacey, Storm a já, to už je jen drobná nepříjemnost…

„Ahoj!“ Kacey na ně dramaticky mává jako každý večer, očividně si užívá toho, jak slintají nad jejím chlapem. Ukáže na Trenta. „Bere pět stovek za dvě hodiny!“ Máchne rukou k Ashtonovi a dodá: „On sedm set padesát, protože je mladej. Měly byste slyšet, jak moje sestra křičí!“

„Kacey!“ vyštěknu, ale už je pozdě. Všichni se smějí a mně hoří tváře. Ashton se skloní, aby mi vtiskl polibek na šíji, jako by mě to mohlo rozptýlit od té ostudy. I když jsem vyšla ze své sexuálně utlumené ulity, stejně mám radši, když moje soukromí… zůstane v soukromí. Ashton to respektuje a nezlobí mě tolik jako oni. Ale nemůže odolat, když se do toho ostatní pustí. Zřejmě teď na mě mají mnohem víc materiálu, díky uvítacímu domácímu večírku včetně přemíry panáků želé a tenkých zdí.

„A co já? Já nemám žádnou cenu, madame Kacey?“ Ben tázavě rozpřáhne ruce, v hezké tváři předstíraný výraz uraženosti.

„Já zaplatím pět stovek jim, když mě tě na jeden večer zbaví,“ úpí Kacey. Ale hned potom mrkne.

„Chápu jemný náznak. Stejně jdu do Penny’s na pivo. Hele, Princetone, určitě nechceš dohodit práci? Dobrý peníze, spousta…“

„Ne, děkujeme!“ předběhnu s odpovědí Ashtona. Nepřipadá sakra vůbec v úvahu, že by můj krásný středomořský model na spodní prádlo pracoval ve striptýzovém klubu. Nejsem tak sebevědomá jako moje sestra.

Ashton pokrčí rameny, vrhne na mě oplzlý úsměv a pronese: „Mně to stačí tady. Mám plné ruce práce s touhle jednou.“

„Možná je nakonec horší než její sestra,“ dodá Trent sarkasticky.

Další kolo smíchu mi žene horko do tváří. „Co kdyby sis šel ukrátit čas dlouhou sprchou a sám?“ odseknu a pro zdůraznění ho plácnu po plochém břiše. A pak si uvědomím, jak by se to dalo vykládat, zabořím obličej do dlaní a oni všichni vybuchnou smíchy. Už zase.

Po pravdě řečeno, Ashton nemá s hledáním práce nijak naspěch. Nakonec jsme jeho matku do Miami nepřestěhovali. V tichosti zemřela koncem dubna, těsně před zkouškami. Byla jsem s Ashtonem to ráno, kdy mu to zavolali. Tiskla jsem ho v objetí, když tiše plakal – slzami smutku i úlevy, myslím.

Zbylo mu dost peněz, aby měl trochu času, než všechno vyřešíme. Rozhodně není bohatý, ale z krátkodobého hlediska to stačí. Storm trvala na tom, aby se nastěhoval k nám, takže ho netíží nájemné. Už se zapsal na lekce létání a poprvé se rozhoduje, co chce v životě dělat. Myslím, že si vychutnává každou vteřinu toho procesu.

Při zpětném pohledu na uplynulý rok nemůžu uvěřit, jak to, že jsme s Ashtonem vyšli z tak rozdílných rodinných poměrů – můj domov byl plný lásky, jeho byl místem bolesti – a přesto jsme skončili přesně ve stejném bodě v přesně stejnou dobu: učíme se sami rozhodovat.

Jediné, na čem se oba zřejmě shodneme, je to, že chceme absolvovat každičký krok cesty spolu.

V hloubi duše vím, že medicína pro mě není to pravé, bez ohledu na mé studijní schopnosti. Zůstala jsem v kontaktu s dětskou nemocnicí, dokud jsem neměla jistotu, že Eric a Derek ukončili chemoterapii a byli propuštěni. A pak jsem tuhle část svého života uložila ke spánku. Vážně uvažuju o sociální práci, i když to nebude snadné – některé děti jsou v ještě horší situaci, než býval Ashton – ale vím, že chci pomáhat smysluplně dětem. A tak mi doktor Stayner zajistil dobrovolnickou práci v centru pěstounské péče, aby se zjistilo, jestli na to moje křehká povaha stačí. A pokud ne? No…

Život jsou samé pokusy a omyly.

Často si povídám s doktorem Staynerem. Ashton si s doktorem Staynerem povídá ještě častěji. Stayner žertuje, že je náš domácí cvokař. Řekla jsem mu, že by se k nám měl jednoduše nastěhovat. Ještě pořád hledám správný způsob, jak vyjádřit obdiv, který chovám k němu a ke všemu, co pro nás udělal. Co pro nás ustavičně dělá.

Dát mu své prvorozené dítě mi začíná připadat jako rozumná možnost.

„Kdy přijedou vaši kamarádi, Livie?“ ptá se Storm a upravuje si tričko. Emilyiny buclaté tvářičky se konečně vynořily zpoza flanelové opony se spokojeným krknutím.

„Zítra odpoledne.“ Kluci a Reagan přiletí na pár dní.

Byli v šoku, když se dozvěděli, že Ashtonova máma byla celou dobu naživu, ale jednoduše stáli kamarádovi toho dubnového dne po boku a pak s ním oslavovali její život v Tiger Inn až do časných ranních hodin. Ashton sice nikdy nemůže prozradit všechny podrobnosti kvůli dohodě, kterou uzavřel s otcem, ale myslím, že kluci pochopili, že život jejich kapitána byl na hony vzdálený ideálnímu vnějšímu zdání.

A Reagan? No, kromě tří týdnů trucování, které jsem musela vydržet, když jsem jí sdělila, že se na podzim nevrátím, je Reagan ta nejlepší spolubydlící a kamarádka, jakou bych si kdy mohla přát. Pořád je šíleně zamilovaná do Granta. Asi dost na to, aby ji to zkrotilo.

„Paráda! Takže to zítra večer roztočíme,“ zvolá Ben a tleskne rukama. Skloní se a políbí Emily na tvářičku.

„Smrdíš!“ Storm ho se smíchem odstrkuje a krčí nos.

„Mimochodem…“ Ben vtiskne slintavý polibek Storm na čelo a pak cestou do domu zahuláká: „Sbohem!“

Trent si protáhne dlouhé, svalnaté paže nad hlavu. „Dneska večer v Grillu?“

„Ano! Potřebuju vypadnout z domu!“ zvolá Storm, v očích má najednou úplně zběsilý výraz. Jako zvíře v kleci. Tak trochu jím je. „Dan bude za hodinu doma a pak tam s touhle mlíkárnou přifrčím. Půjdu se podojit.“ Ve zlomku vteřiny je s Emily pryč, jde odsávat.

Kluci ji následují, hádají se, kdo se osprchuje první, Kacey a já zůstaneme zase samy na terase.

Dlouhou chvíli sedíme mlčky, poslouchám racky a pozoruju uklidňující pohyb vln. „Víš, že už je to skoro rok od toho večera?“ Panebože, všechno je úplně jinak! Já jsem pořád já. A přesto jsem se tak moc změnila.

„Hm.“ Kacey se odmlčí a vezme mi z ruky talíř. „Myslíš od toho večera, co jsem ti řekla, že jsi úplně v hajzlu?“ Vidím, jak se jí rty pobaveně zvlní, když dojídá poslední sousto mého koláče.

„Jo, od toho.“ Natáhnu ruce a sepnu je za hlavou.

A usmívám se.