Cathy Williams

ŘECKÝ MAGNÁT

PRVNÍ KAPITOLA

Theo si právě četl finanční zprávu, když uslyšel tu ránu. V prázdných chodbách se pronikavě rozléhala. Kohokoli jiného by se zmocnil šok a pravděpodobně i strach. Bylo koneckonců pozdě a i navzdory ochrance se žádná budova v Londýně nedala považovat za zcela zabezpečenou před člověkem odhodlaným násilím proniknout dovnitř. Theo Miquel však byl z jiného těsta. Netrpělivě se zamračil nad tímto vyrušením a aniž se obtěžoval vyzbrojit se nějakým tím nezbytným těžkým předmětem, vyšel ze své přepychové, architektem navržené kanceláře a stiskl vypínač, jenž zaplavil tmu za dveřmi jasným světlem zářivek.

Theo Miquel se nenechal ničím zastrašit a nejméně ze všeho nějakým rádoby vetřelcem, který je tak nešikovný, že do něčeho vrazí a tím ohlásí svůj příchod.

Netrvalo mu to dlouho, než odhalil původce: na mramorové podlaze totiž ležel převržený vozík, jehož obsah se povaloval kolem. Čisticí prostředky, smeták, mop a kbelík vody, která se pomalu rozlévala po mramorových dlaždicích směrem ke kancelářím vyloženým koberci, jež se nacházely po obou stranách chodby.

Sotva stačil zaznamenat chaotickou scénu před sebou, uslyšel dusot na schodech a už tu byl pracovník ochranky a celý udýchaný ze sebe začal sypat omluvy. Sešli se na místě činu zhruba ve stejnou dobu, nicméně tím, kdo poklekl k nehybné dívce zhroucené na podlaze, byl Theo.

„Moc se omlouvám, pane,“ koktal Sid a sledoval, jak se Theo snaží nahmatat dívčin pulz. „Přišel jsem co nejrychleji - jakmile jsem uslyšel ten hluk. Teď už se o ni můžu postarat sám.“

„Ukliďte ten binec.“

„Samozřejmě, pane. Je mi to moc líto… Připadala mi trochu bledá, když dneska večer přišla, ale netušil jsem…“

„Přestaňte blekotat a dejte to tu do pořádku,“ přikázal mu Theo ostře a nervózní hlídač začal rychle vytírat rozlitou vodu, aby se nedostala do drahých kanceláří a nenapáchala další škody.

Ještě, že ta holka nebyla natolik bezohledná, aby mu tu umřela. Cítil pulz, a přestože byla smrtelně bledá, dýchala. Omdlela - nejspíš bude těhotná. Theo ovládl podráždění a vzal ji do náruče; zoufalých obav na tváři hlídače si nevšímal. Byl si sice matně vědom, že se k němu jeho zaměstnanci bez ohledu na postavení chovají s určitou dávkou podlézavosti, ale netušil, že tato servilnost má nebezpečně blízko k vyloženému strachu, takže ho to dost podráždilo, když pohlédl na Sida a zjistil, že prakticky lomí rukama.

„Já se už o ni postarám, pane… Nemusíte se obtěžovat… Není to žádný problém…“

„Jenom zařiďte, ať je tu uklizeno, a pak se můžete vrátit do služby. Pokud vás budu potřebovat, zavolám.“

Bez tohohle vyrušení by se rozhodně obešel. Byl pátek, devět večer a jemu dosud zbývalo dočíst druhou půlku té zprávy, aby mohl poslat její opravenou kopii e-mailem svému protějšku na opačném konci světa, ještě než příští pondělí dojde k jejich schůzce na vysoké úrovni.

Kopnutím otevřel dveře a položil tělo, které se již začínalo hýbat, na dlouhou vínově červenou pohovku táhnoucí se podél celé jedné zdi jeho prostorné kanceláře. Kdyby se byl podílel na jejím zařizování, nejspíš by si vybral jen to nejzákladnější vybavení - kancelář je koneckonců místo k práci, nikoli obývák k pohodlnému lenošení -, během let však k vlastnímu překvapení zjistil, že mu velkolepý, solidní přepych této místnosti jakýmsi podivným způsobem pomáhá při soustředění. Stěny s dubovým táflováním by se hodily spíš do nějakého pánského klubu, přesto nepostrádaly určitou hřejivost; byly obložené knihami o financích, ekonomice a přirozeně i účty velkého přepravního impéria, jež tvořilo základ obrovského jmění, které zdědil. Stůl vyrobený před nástupem počítačů sice nepočítal s umístěním všech vymožeností jedenadvacátého století, jako jsou modemy či faxy, ale byl hezký a sloužil svému účelu. Okna od podlahy ke stropu nebyla z kouřového skla jako u vyšších, modernějších budov všude kolem, působila však okouzlujícím dojmem. Theovy kanceláře sídlící v impozantním viktoriánském domě představovaly v šíleném ruchu velkoměsta cosi jako závan starosvětského zdravého rozumu.

Ten mu v dané chvíli při pohledu na tu dívku poněkud chyběl. Začínala se jí chvět oční víčka, jak se pomalu probírala. Pod modrobílou proužkovanou kombinézou byla pevně stavěná a měla na sobě oblečení, jež by uráželo Theův vkus u kterékoli ženy. Tlustý propínací svetr neurčité hnědé barvy a džínsy s roztřepenými nohavicemi, jejichž jediným plusem bylo to, že částečně skrývaly těžké boty, které by se hodily spíš pro stavebního dělníka.

Se založenýma rukama nad ní postával a s rostoucí netrpělivostí čekal. Očima při tom přejížděl po její tváři; zaregistroval krátký, rovný nos, široká ústa a překvapivě výrazné obočí, jež nešlo dohromady s pramínky světlých vlnitých vlasů, které se jí uvolnily z účesu.

Pak trhnutím rozevřela víčka a Theovi projela tělem vlna překvapení. Měla úžasné oči. Byla to ta nejčistší a nejhlubší modř. Dívka dezorientované zamrkala a na Thea opět dolehla realita ve formě přerušené práce.

„Zřejmě jste omdlela,“ informoval ji, když se s námahou posadila.

Heather vzhlédla k muži, jenž se na ni díval, a cítila, jak se jí stáhlo hrdlo. Už šest měsíců pracovala v jeho kancelářích; přicházela uklízet v půl sedmé, po odchodu většiny zaměstnanců. Nenápadně ho z dálky pozorovala, jak pracuje u svého psacího stolu, dveře dokořán - ač si z útržků rozhovorů, které během té doby zaslechla, domyslela, že by se jen málokdo odvážil zaskočit k němu na kus řeči. Když náhodou promluvil na některého z podřízených, cítila, jak ji vzrušuje jeho temný, hluboký hlas. Všichni z něj měli hrůzu, ale pokud šlo o ni, byl to ten nejkrásnější muž, jakého kdy spatřila.

Linie jeho obličeje byly výrazné - dokonce drsné -, vyznačoval se však klasickou krásou, agresivně a hrubě mužnou. Vlasy černé jako havraní křídlo měl sčesané dozadu a vzadu na krku se mu kroutily. I když nikdy nesebrala dost odvahy, aby se mu podívala do tváře, díky kradmým pohledům věděla, že má tmavé, bezedné oči lemované řasami, za něž by většina žen dala život. Předpokládala, že kdyby pracovala přímo pro něj, nejspíš by jí naháněl hrůzu stejně jako všem ostatním, ale protože neměl vliv na její život, mohla si uvědomovat jeho přítomnost beze strachu.

Navíc byla od přírody optimistka a věřila, že se rovná komukoli jinému, bez ohledu na své dočasné společenské postavení a prázdné kapsy. Záleží přece na tom, co je uvnitř, nikoli na obalu.

Theo mezitím zašel k barové skříňce a vrátil se s malou sklenkou, ve které byla jakási hnědá tekutina.

„Napijte se.“

Heather zamrkala a snažila se příliš na něj nezírat. „Co je to?“ zeptala se. „Brandy.“ „Já nemůžu.“ „Prosím?“

„Nemůžu. Je to proti pravidlům úklidové firmy - v práci se pít nesmí. Mohli by mě vyhodit a já ty peníze potřebuju.“

Na Thea to bylo příliš mnoho informací. Chtěl jenom, aby do sebe hodila trochu brandy a šla si zase po svých, jinak nedokončí rozdělanou práci dostatečně včas a bude mít na krku hádku s nejnovější přítelkyní, jejíž trpělivost je už napnutá až k prasknutí vzhledem k tomu, jak často Theo ruší dohodnuté schůzky.

„Pijte,“ nařídil jí a přidržel jí sklenku u úst. Heather ho nervózně poslechla, maličko si lízla a provinile zčervenala.

„Panebože!“ zvolal Theo. „Vždyť jste omdlela! Zajeden doušek brandy přece nepřijdete do pekla!“

„V životě se mi to nestalo,“ poznamenala Heather. „Máma říkávala, že nejsem ten typ. Omdlívají podvyživené holky, ne baculky jako já. Zato Claire to potkávalo často, když jsme byly malé. No, často zrovna ne, ale párkrát ano…“

Theo měl pocit, jako by se ocitl uprostřed bombardování. Na pár vteřin dočista ztratil řeč.

„Možná na mě něco leze,“ prohodila Heather a zamračila se. Upřímně doufala, že tomu tak není. Její noční práce u úklidové firmy byla pouze dočasná, takže si nemohla vzít nemocenskou, a denní zaměstnání pomocné učitelky ve škole nedaleko místa jejího bydliště jí jako jediný zdroj příjmů zkrátka nestačilo.

Theo fascinovaně sledoval, jak se jí po tváři míhají emoce, a když si všiml, že náhle zbledla, rychle jí přitiskl skleničku zpátky ke rtům. To poslední, co potřeboval, byly další mdloby.

„Musíte se napít pořádně. Dodá vám to trochu energie.“

Heather si poslušně lokla a ucítila, jak ji alkohol příjemně hřeje v žaludku.

„Vy si mě nepamatujete, že?“

„Proč bych si vás měl pro všechno na světě pamatovat? Podívejte,“ prohlásil Theo rozhodně. „Než dneska odejdu, musím toho ještě hodně udělat. Můžete si tady posedět na pohovce, dokud si dostatečně neodpočinete, ale pokud mě omluvíte, vrátím se k práci.“ Najednou dostal nápad. „Jestli chcete, můžu zavolat toho chlapíka z ochranky, ať pro vás přijde a odvede vás dolů.“

„Sida.“

„Prosím?“

„Jmenuje se Sid. Ten ,chlapík z ochranky’. Neměl byste to vědět?“ zeptala se Heather zvědavě. „Vždyť pro vás pracuje už tři roky!“

Theovi se obviňující tón jejího hlasu vůbec nelíbil, a tak na okamžik zapomněl na nedočtenou finanční zprávu na svém stole.

„Nechápu, proč bych měl znát jméno každého hlídače, co tu kdy dělal…“

„Jste přece jeho zaměstnavatel!“

„Zaměstnávám spoustu lidí. A vůbec, tenhle rozhovor je absurdní. Musím pracovat a…“

„A já jsem vás vyrušila. Je mi to líto.“ Heather si povzdechla a cítila, jak se jí derou slzy do očí při pomyšlení, že by v případě nemoci přišla o tohle místo.

„Nechystáte se brečet, že ne?“ otázal se jí Theo. Zalovil v kapse kalhot a vytáhl kapesník. V duchu se proklínal, že byl tak laskavý a odnesl tu dívku k sobě do kanceláře. Vůbec ji nezná, a ona tu s ním zřejmě hodlá klábosit, jako by nebyl důležitý člověk - muž, jehož drahocenný čas představuje peníze!

„Promiňte.“ Heather si od něj vzala kapesník a nešťastně se vysmrkala. Opět se jí udělalo slabo. „Možná je to jenom z hladu,“ vyřkla nahlas svou myšlenku.

Theo si prohrábl vlasy a vrhl zoufalý pohled po zprávě na stole. „Vy máte hlad?“

„Člověk může omdlít z hladu, nebo ne?“ zeptala se ho Heather a tázavě se na něj zadívala.

„V kurzu o výživě, na který chodím, jsme tohle téma zatím neprobírali,“ podotkl Theo sarkasticky a dívčina tvář se rozzářila úsměvem. Udělalo mu to nesmírnou radost. Potlačil rezignovaný povzdech a rozhodl se, že čtení zprávy ještě o chvíli odloží.

„Musím si vyřídit jeden telefon,“ prohlásil a sáhl do kapsy pro mobil. „Podám vám pevnou linku. Objednejte si něco k jídlu.“

„Kdepak! Nemohla bych si jenom tak objednat jídlo po telefonu!“ Otřásla se při pomyšlení, kolik by to stálo.

„Ale mohla - a taky to uděláte. Pokud máte hlad, tak musíte něco sníst, a já tu nemám zásobenou ledničku. Takže si prostě objednejte, na cokoli máte chuť. Zavolejte do Savoye. Řekněte jim moje jméno. Dovezou vám, co budete chtít.“

„Do Savoye?“ vypískla Heather ohromeně.

„Na účet podniku, slečno… slečno… Nevím, jak se jmenujete…“

„Heather. Heather Rossová.“ Plaše se na něj usmála. Žasla, jak je trpělivý a ohleduplný, zvlášť když se uváží, že většině lidí zřejmě nahání hrůzu.

Theo se jí neobtěžoval představit, jak si všimla; zřejmě usoudil, že jeho jméno určitě zná - což byla pravda. Vídala ho každý večer na zlaté cedulce na dveřích jeho kanceláře. Povzbuzená brandy a vědomím, že za její mdloby patrně může hlad, zavolala do Savoye, i když ji praktická část její povahy napomínala, že to je nesmysl, protože by jí nejspíš stačil sýrový sendvič a láhev vody. Nejasně si uvědomovala naléhavý a tlumený rozhovor v pozadí, jehož očividně neměla být svědkem, a jakmile Theo domluvil, obrátila k němu sklíčený pohled.

„Já jsem vám pokazila něco, co jste měl domluvené na dnešní večer, viďte?“

Poznala, že by byl radši, kdyby se o tom nezmiňovala, měla však ve zvyku bez rozmyslu vyhrknout, co jí přišlo na mysl. Byl ochotný objednat jí něco k jídlu, nebo spíš nechat ji, ať si to objedná sama - a ona se rozumně omezila na sendviče, ohromená tím, jaký účinek mělo jeho jméno na personál v Savoyi -, ale o nějaké prázdné tlachání nestál.

„To je jedno.“ Pokrčil rameny. „Stejně bych to nestihl.“ Claudia to však viděla trochu jinak. Ještě teď mu zvonilo v uších, jak práskla telefonem, a těžko jí to mohl vyčítat. Utěšoval se tím, že jakmile si nějaká žena začne činit nárok na jeho čas, je potřeba se jí zbavit. V tomhle případě se o to dotyčná postarala sama.

„Bylo to něco důležitého?“ otázala se Heather s úzkostí.

„Důležité je to, co mám na stole, abych si to přečetl, takže pokud vám to nevadí…“ Napůl čekal, že se s ním pustí do dalšího rozhovoru, k jeho ulehčení však zůstala poslušně zticha. Přesto se nedokázal ubránit a každou chvíli zvedl oči od práce a zaletěl k ní pohledem.

Než dorazilo jídlo, vzdal se už veškerých nadějí, že tu zprávu dokončí - tedy alespoň dokud ji nevyprovodí z budovy.

„Proč pořádně nejíte?“ zeptal se jí a sledoval, jak se pouští do sendviče s chutí člověka, který zničehonic zanechal drastické diety.

„Nemusíte se mnou vést zdvořilou konverzaci,“ poznamenala Heather a vrhla se na sendvič číslo dvě. „Vím, že máte spoustu práce. Mimochodem - ty sendviče jsou fantastické.“

„Dám se do toho, jen co odejdete.“

„Už je mi dobře, takže bych klidně mohla dokončit, kvůli čemu jsem sem přišla.“

„A znovu omdlít? To mi nepřipadá jako dobrý nápad.“

„Myslíte, abych tu nenadělala další zmatky?“

Theo jí neodpověděl hned. Pohled na to, jak usilovně se krmí, jej fascinoval. Kdyby měl soudit podle žen, jež znal, řekl by, že se z jedení stává rychle vymírající druh umění. Většinou jen oždibovaly salátové listy nebo postrkovaly pokrm po talíři, jako by jim jedna kalorie navíc mohla způsobit náhlou obezitu.

„Mám hlad,“ pravila Heather na svou obranu. „Normálně moc nejím. Ve skutečnosti bych měla být hubená jak lunt. Mám ale hrozně zatvrzelý metabolismus. Odmítá dělat svoji práci.“

„Jak se jmenuje ta firma, pro kterou pracujete? Zavolám jim, že vám dneska není dobře, takže nemůžete pokračovat.“ Natáhl se po telefonu, ale zarazil ho její nečekaný zděšený výkřik.

„To nemůžete!“

„Proč ne? Jste u nich přece legálně zaregistrovaná, nebo snad pracujete načerno?“

„Samozřejmě, že nepracuju načerno!“ zvolala Heather zapáleně.

„Tak v čem je problém?“

„Problém je v tom, že to tady potřebuju dodělat, protože potřebuju, aby mi dole podepsali pracovní výkaz! Nemůžu si dovolit jít domů jenom proto, že mi bylo trošku špatně!“ Náhle jí došlo, v jaké je situaci a jak nepřitažlivě musí vypadat. Vlasy rozcuchané, robustní tělo navlečené do toho nejméně lichotivého oblečení, jaké si člověk dovede představit. Rozpačitě si prohrábla vlasy, nahmatala gumičku, která jí sklouzla na stranu, a posunula si ohon na správné místo společně se všemi vzpurnými kudrnami, jimž se podařilo vymanit se z účesu.

„Dejte mi minutku,“ řekla a několikrát se zhluboka nadechla, „hned půjdu.“ Vstala - a opět se posadila. Nešťastně na něj pohlédla. „Možná potřebuju trochu víc času. Můžu počkat venku. Nevadí mi sedět na zemi - jenom než se dám dohromady. Vážně nechápu, co to se mnou je…“

„Nejste těhotná?“ vyhrkl Theo.

Heather k němu zvedla zděšené oči. „Těhotná? Samozřejmě, že nejsem těhotná! Jak vás to probůh napadlo? Ach tak… Už vím. Jsem mladá, omdlela jsem a dělám fyzickou práci… proto musím být pitomá káča, co se nechala přivést do jiného stavu…“

„To nebyl důvod, proč mě to nenapadlo…“ zalhal Theo vyvedený z míry tím, jak přesně odhadla jeho myšlenkové pochody.

„V tom případě…“ Vtom ji napadla další věc. Rozpačitě se začervenala. „Je to kvůli tomu, že jsem tlustá, viďte?“

Theo nemínil pokračovat v tomhle rozhovoru, a tak obratně změnil téma.

„Nemůžu dovolit, abyste se mi tady zhroutila.“ Přistoupil k ní a podíval se na diskrétní jmenovku připíchnutou ke kombinéze. Vzdáleně zaregistroval, že je vážně trochu při těle. Ňadra napínající nepoddajnou látku se zdála dosti mohutná. Ta dívka byla v každém ohledu pravým opakem žen, s nimiž Theo chodil - vždycky se jednalo o neuvěřitelně krásné brunetky s dlouhýma nohama a plochým hrudníkem. „Úklidové služby Hills,“ zamumlal si potichu. „Jaké mají telefonní číslo?“

Heather mu ho zdráhavě sdělila a se strachem vyčkávala, zatímco Theo zavolal jejímu zaměstnavateli a vysvětlil mu situaci.

„Mám padáka, co?“ zeptala se neradostně, jakmile položil sluchátko.

„V poslední době patrně došlo ke dvěma podobným případům…?“

„Ale ne, o omdlévání nešlo,“ vysvětlovala mu Heather rychle, aby si nemyslel, že patří k těm politováníhodným ženám, co o sebe nedokážou pečovat. „Neřekl jste mi, co jste se dozvěděl…“

„Myslel jsem, že řekl. Nepřímo.“ Sdělovat něco nepřímo pro něj bylo nezvyklé, ale ač nechtěl, začínalo mu být té ženy líto. Má nadváhu, je nejistá a na jinou práci očividně nestačí. A díky němu si teď bude muset najít nějaké náhradní zaměstnání. „Zřejmě jim připadáte jako přítěž…“

„To je hloupost,“ namítla Heather zničeně. „Žádná přítěž nejsem. Přiznávám, že jsem dvakrát přišla domů z práce a usnula. Jenom jsem si chtěla dát na pět minut pohov u šálku čaje, ale víte, jak to je. Prostě se mi zavřely oči, a když jsem se vzbudila, bylo už pozdě jít uklízet…“

„Vy máte dvě zaměstnání?“ otázal se Theo ohromeně.

„Je mi to líto. Vím, že jste si myslel, že děláte správnou věc, a je mi jasné, že jste se mě možná chtěl zbavit, abych vám tu znovu neomdlela - což by se mi mimochodem už nestalo -, ale díky vám jsem teď bez peněz. Nejspíš mi nezaplatí ani tu hodinu a půl, co jsem už odpracovala.“ Sklesle se zahleděla do propasti chudoby, jež se před ní rozevřela. Samozřejmě, že tu byly i jiné možnosti, třeba dělat za barem v místní hospodě. To však obnášelo vyčerpávající dřinu. Uklízet mohla zcela automaticky a v duchu se při tom nechat unášet příjemnými představami, jak dokončila kurz pro ilustrátory a stala se slavnou návrhářkou obalů knih pro děti.

„Co děláte přes den?“ zeptal se jí Theo zvědavě. Byla už natolik fit, že se dokázala posadit. Ruce měla volně položené v klíně a hleděla do dálky; nepochybně zvažovala svou hrozivou situaci, kdy si nebude moci vydělat ani tu minimální mzdu, kterou jí poskytuje práce, jež z ní vysává veškerou energii. Zatím pouze dvě z Theových přítelkyň chodily do práce - a obě ji braly jen jako zábavné rozptýlení v každodenním kolotoči nakupování, péče o tělo a obědů s přítelkyněmi.

„Přes den?“ Heather zaletěla očima zpátky k muži, který se na ni díval, a došlo jí, že to je nejspíš naposledy, co si může vychutnat pohled na něj. „Pracuju jako pomocná učitelka ve škole kousek od místa, kde bydlím,“ pravila mdle.

„Vy jste pomocná učitelka?“

Řekl to tak překvapeně, až se usmála. Byla by se mohla snadno urazit, ale věděla, že tenhle muž pohybující se v olympských výšinách patrně předpokládal, že jako uklízečka není schopná dosáhnout ničeho lepšího - stejně jako měl za to, že omdlela, protože je těhotná.

„Já vím. Je to neuvěřitelné, že?“ zazubila se a získala zpátky trochu ztracené sebedůvěry.

„Proč uklízíte kanceláře, když máte zcela postačující denní zaměstnání?“

„Protože to moje ,zcela postačující denní zaměstnání’ mi zaplatí tak akorát nájem a účty a já si potřebuju něco našetřit, abych si mohla dovolit pokračovat ve studiu. Víte, odešla jsem ze školy dost mladá. V šestnácti. Nevím proč, ale dělali to tak všichni moji kamarádi - nechali školy, aby mohli jít pracovat. Ne že by na nás v naší vesnici v Yorkshiru čekala spousta pracovních příležitostí, ale tenkrát mi to zkrátka připadalo jako dobrý nápad a navíc jsem tím vypomohla mámě. Claire totiž chtěla odjet do Londýna a začít hrát…“

„Claire…?“

„Moje sestra. Ta hubená a pěkná, o níž jsem se zmiňovala!“ Heather se zamžily oči pýchou. „Dlouhé blond vlasy… velké zelené oči… Potřebovala všechny peníze, které se mámě podařilo naškudlit, aby si mohla začít budovat kariéru…“

Tahle žena je jako otevřená kniha, pomyslel si Theo. Copak jí dosud nikdo neřekl, že kouzlo ženského pohlaví tkví ve schopnosti být tajemná? Je tak neuvěřitelně upřímná. Teď mu začala vyprávět o své sestře a její pohádkové kariéře, jež ji odvedla za Atlantik, kde se věnuje modelingu a dostává drobné role v romantických seriálech.

Theo zvedl ruku, aby zarazil ten příval osobních detailů, a obrnil se proti okamžitému úleku, který jí zalil tváře ruměncem.

„Zdá se mi, že už jste v pořádku,“ informoval ji. „Je mi líto, že jste přišla o tu práci u úklidové firmy, ale pokud na ni fyzicky nestačíte, je to možná pro dobro věci…“ Rozhodně vstal, aby ukončil její přítomnost ve své kanceláři, a počkal, až se zvedla i ona. Její vlasy se dosud vzpíraly sponkám i gumičce a teď, když stála, viděl, že je menší, než si myslel - měřila maximálně metr šedesát. Uhladila si nelichotivou kombinézu a Theo odolal nutkání dát jí dobrou radu: že by pravděpodobně získala slušnou, dobře placenou práci, kdyby věnovala trochu větší pozornost svému zevnějšku. Zaměstnavatelé si totiž všímají celkového vzhledu svých zaměstnanců, a ač to je nespravedlivé, často se jím nechají ovlivnit.

„Možná máte pravdu. Asi prostě budu muset začít pracovat pro Toma. Nebude mu vadit, když si tu a tam přispím. Má mě rád, a pokud udělám, co bude chtít, zaplatí mi…“

Theo se zarazil a podržel jí otevřené dveře, zatímco kolem něj Heather prošla, aniž si povšimla zděšeného výrazu v jeho obličeji. Jelikož byla od přírody optimistka, zvažovala už klady dosud zavrhovaného zaměstnání. Za prvé, je to blízko, takže nebude muset používat městskou dopravu, což jí vzhledem ke zprávám v novinách dělá odjakživa starosti. Tom také bude mnohem shovívavější než úklidová firma, pokud náhodou vynechá některý večer. A taky by při tomhle rozhovoru mohla nenápadně utrousit jméno Tomovy hospody s tím, že se tam Theo někdy může zastavit.

Otevřela ústa, aby vyslovila ten svůdný návrh, když vtom zjistila, že kráčí sama. Theo dosud stál u dveří své kanceláře a zíral na ni, jako by zmutovala v nějakou neznámou formu života.

Heather překvapeně zamrkala, zklamaná, že s ní nešel aspoň k výtahu, ale pak se v duchu pokárala. Vždyť do dnešního večera nejspíš vůbec nevěděl o její existenci! Byl tak hodný, že přerušil svůj nabitý pracovní program, aby na ni dohlédl, což nemusel. Jak mohla být taková husa a myslet si, že ji doprovodí dolů! Krátce mu zamávala. „Díky za to, že jste se o mě postaral,“ řekla zvýšeným hlasem, aby překlenula vzdálenost, jež je dělila. „Už půjdu.“

Theo netušil, jak k tomu vlastně došlo, že se tak bezděčně zapletl do záležitostí úplně cizího člověka, ale jelikož měl prsty v tom, že Heather dostala vyhazov, cítil morální povinnost zpochybnit její rozhodnutí přijmout práci, která mu připadala rozhodně velice nezdravá. Co je to vůbec zač, ten Tom? Nejspíš nějaký ubohý starý páprda, co si myslí, že může platit za služby naivní dívky, jež zoufale potřebuje peníze. A ona je vážně naivní. Theo si nevzpomínal, kdy se naposledy setkal s někým tak nezkušeným.

„Počkejte chvilku.“ Vrátil se do kanceláře, pár vteřin váhal před počítačem, ale pak ho vypnul, popadl kabát, laptop a tašku, zhasnul za sebou a vyšel ven, načež za sebou zavřel a zamknul dveře.

Heather dosud stála u výtahu a ve tváři měla naprosto zmatený výraz. Theo si hořce pomyslel, že si připadá úplně stejně. Na to, aby splnil své závazky vůči Claudii, čas nemá, zato cítí jakési zvrácené nutkání doprovodit domů tuto neznámou ženu, protože se jí podařilo vzbudit v něm smysl pro povinnost. Přirovnal to k pocitu, jaký se vás zmocní při pohledu na bezbranné zvíře, náhodou zachycené pod koly automobilu, které potřebuje dopravit k veterináři.

„Vy už jdete domů?“ zeptala se ho Heather překvapeně. Vzhlédla k němu a zalitovala, že je tak malá. Malá a tlustá a pitomě vzrušená pouhou vyhlídkou na to, že s ním pojede výtahem. „Já jen, že obvykle neodcházíte takhle brzy.“

Theo se na ni ohromeně zahleděl. „Vy máte přehled o tom, v kolik hodin chodívám domů…?“ Zmáčkl tlačítko a dveře výtahu se hladce otevřely.

Heather se zarděla. „Ne! Tedy - já prostě vím, že obvykle odcházíte až poté, co už mám uklizené skoro celé ředitelské poschodí.“ Afektovaně se zasmála; dveře výtahu se za nimi zavřely a v ní to vyvolalo podivný pocit vnucené důvěrnosti. „Když vykonáváte tak monotónní činnost, jako je uklízení, začnete si všímat těch nejpošetilejších detailů. Podle mě to je proto, že tak člověku rychleji ubíhá čas! Vím, že večer většinou odcházíte mezi posledními, společně s Jimmym a dvěma dalšími, co pracují o poschodí níž.“ Pomyslela si, že by raději měla změnit téma. „Víte,“ svěřila se mu, „že mi ten sendvič od vás udělal náramně dobře? Cítím se fantasticky. Necháváte si často posílat jídlo ze Savoye?“ Nenápadně po něm vrhla kradmý pohled a zjistila, že se na ni dívá velice zvláštním způsobem. „Promiňte. Moc mi to mluví. Máte na dnešní večer něco v plánu?“

„Jenom vás odvézt zpátky tam, kde bydlíte…“

Heather samým překvapením otevřela ústa.

„Ztratila jste řeč?“ zeptal se Theo suše. „To se vám zřejmě ještě nestalo.“

„Vy mě chcete odvézt domů?“ vyjekla Heather. Teď už se vážně cítila provinile. „Nedělejte to, prosím. To opravdu není třeba.“ Dveře výtahu se otevřely a oni vykročili ven; drobnou rukou se zkusmo dotkla Theovy paže. I přes látku košile cítila jeho kůži, až ji začala pálit dlaň, takže ji zase rychle odtáhla. „Nejsem taková křehotinka, za jakou mě zřejmě máte. Jen se podívejte na moje břicho - copak nepoznáte, že jsem pořádný kus ženské?“ Posměšně se zasmála, nicméně Theo její smích neopětoval. Na tváři se mu neobjevil ani náznak úsměvu.

Nepatřil k mužům zvyklým pátrat v ženské duši. Odjakživa se pyšnil tím, že docela dobře ví, jak ženy fungují. Zájem dávaly najevo určitým způsobem - sklopenýma očima, upejpavým úsměvem, mírně nakloněnou hlavou - a pak přišla na řadu hra na schovávanou, již si důkladně vychutnával. Teprve poté věci nabraly opačný směr - k horšímu: když nevyhnutelně začaly zpochybňovat množství času, které Theo trávil prací, a naznačovat, že by se mnohem lépe bavil, kdyby věnoval víc pozornosti jim samotným. Koneckonců, nejde ve vztazích právě o tohle? Pokoušely se vybudovat si s ním vztah, snažily se ho k sobě připoutat. Nikdy se u nich neobjevil ani náznak nějaké nejistoty, i když po pravdě řečeno žádná z nich neměla důvod cítit se nejistá.

Nyní ho napadlo, že tato dívka má zřejmě potíže se svou váhou a bůhvíčím ještě. Potíže, jež z ní činí důvěřivou ženu, kterou by muž mohl svést ze zcela nesprávných důvodů.

„Vezměte si kabát,“ vybídl ji, „a já vás pak někam vezmu, abyste se pořádně najedla…“

DRUHÁ KAPITOLA

Kanceláře neměly žádné výhodné podzemní garáže, a proto si zaměstnanci, kteří se rozhodli jezdit do práce autem a byli ochotní platit za vjezd do města, aby se mohli kdykoli vypravit na pracovní schůzku mimo Londýn, většinou nechávali vůz v nejbližším víceposchoďovém parkovišti.

Theo však měl neustále k dispozici vlastního šoféra. Zavolal mu z mobilu a o několik minut později už před budovou zastavil dlouhý, elegantní mercedes.

Heather přešla od protestů proti nutnosti odvozu domů k protestům proti jeho pozvání na večeři, jež se jí vzhledem k tomu, že právě snědla sendviče ze Savoye, zdálo zbytečné.

Ocitla se však usazená na zadním sedadle, kde se posunula, aby udělala místo Theovi.

„Je to od vás moc hezké, pane Miqueli…“

„Jelikož jste mi omdlela přímo na prahu, dá-li se to tak říct, myslím, že mě můžete klidně oslovovat křestním jménem - Theo.“

„No dobře. Ale stejně nepotřebuju, abyste mě někam bral. Nemusíte se za mě cítit zodpovědný, i když jsem vám velice vděčná za to, jak jste mi pomohl…“

Theo se otočil, aby se na ni mohl podívat; mohutným tělem se líně opřel o dveře vozu. „Nevzpomínám si, kdy se mi naposledy stalo, že nějaká žena tak důkladně odmítla moje pozvání na večeři.“

Heather se zavrtěla. Přemítala, jak by mohla zmírnit své protesty, aby se necítil uražený a nebral to od ni jako nevděčnost - po tom všem, co pro ni udělal. A musela si přiznat, že vyhlídky na společnou večeři s tímto mužem jsou nejen znepokojivé, ale i vzrušující.

„Nejsem oblečená zrovna tak, abych v tom mohla někam jít,“ pravila a zahleděla se na své pracovní boty a silný černý kabát, který byl sice hřejivý, nicméně v něm vypadala trochu jako koráb s napnutými plachtami.

„Ne, to nejste,“ souhlasil s ní Theo, „ale Henrimu to určitě nebude vadit.“

„Henrimu?“ Takže i on si myslí, že vypadá hrozně. No, její úspěchy u opačného pohlaví nebyly nikdy zrovna oslnivé. Rozhodně ne tehdy, když došlo na sexuální stránku věci. Vyrostla ve stínu své krásné sestry a už jako malá se smířila s nevyhnutelným faktem, že bude vždycky až na druhém místě. Chlapci byli jejími nejlepšími kamarády, okouzlovala je však Claire. Takový je zkrátka život a Heather se tím nikdy nenechala deprimovat.

V této chvíli ji to však deprimovalo.

„Majiteli jednoho malého francouzského bistra, kam docela často chodívám,“ vysvětlil jí Theo. „Známe se už hodně dlouho.“

„Ano? Jak to?“ Uvažovala, zda se jí v tom „malém francouzském bistru“ podaří nenápadně vyklouznout na toalety a udělat si něco s vlasy, aby ji konečně začaly poslouchat.

„Kdysi dávno jsem mu vypomohl - chtěl si otevřít restauraci a já jsem mu na ni poskytl finance.“

„Věděla jsem, že v sobě máte i trochu citlivosti!“ zvolala Heather impulzivně a usmála se na něj.

Panebože, pomyslel si Theo, ta ženská potřebuje chránit před vlastní dobrosrdečností!

„Byla to rozumná obchodní dohoda,“ opravil ji, neboť se mu příliš nezamlouvala představa, že je citlivý. Rozhodně se dosud nesetkal s ničím, co by to dokazovalo, stejně jako nikdo z finančnických králů, kteří se mu podrobovali, jakmile otevřel ústa. „Nerad vás připravuju o iluze - vydělal jsem na tom.“

„Ale já jsem přesvědčená, že byste do něj investoval, i kdybyste v to nevěřil. Přátelství je přece právě o tomhle, nemyslíte?“

„O tom jsem vážně nikdy moc neuvažoval,“ usadil ji Theo. „Už jsme tady,“ kývl hlavou, když auto zpomalilo, a Heather spatřila, že to údajné malé bistro je spíš stylová restaurace, kde se scházejí lidé, kteří drží krok s módou, a se skleničkami bílého vína v rukou si prohlížejí ostatní.

Nahlas zasténala a zoufale na něj pohlédla.

„Nemůžu tam jít.“

„Proč ne?“ zeptal se jí Theo s náznakem podráždění. Začínal uvažovat, jaké ďábelské pohnutky ho dohnaly k tomu, aby si vyšel s touhle potřeštěnou osobou. Jistě, dělaly mu starost její zlověstné poznámky ohledně budoucího zaměstnání - ale co s tím má on ve skutečnosti společného? Dospělí přece rozhodují o svém životě sami. Řekl si, že tohle bude jeho jediný opravdu dobrý skutek v tomto roce.

„Koukněte na mě!“ vyjekla Heather, tvář uzardělou zděšením.

Theo to udělal. „Nikdo vám nebude věnovat sebemenší pozornost.“ To byla ta nejlepší útěcha, na jakou se zmohl, aniž by se musel uchýlit k vyložené lži.

„Všichni na mě budou zírat!“ zvolala Heather nesouhlasně. „Jen si je pořádně prohlédněte.“

Restaurace připomínající obrovské akvárium se zlatými rybičkami ochotně nabízela pohled na množství elegantně oblečených lidí relaxujících v atmosféře sebeuspokojení.

Auto zastavilo a Theův šofér vystoupil, aby Heather otevřel dveře.

Po Theově boku cítila ještě větší rozpaky. Zvedla k němu prosebný pohled, ale on jen netrpělivě zavrtěl hlavou.

„Jste příliš nesvá z toho, jak vypadáte.“

„Od vás to vážně sedí,“ podotkla, „když jste sám obdařený tak úžasným vzhledem.“

„Copak vždycky řeknete, co vás napadne?“ zeptal se Theo, poněkud vyvedený z míry jejím upřímným prohlášením.

Heather jeho slova ignorovala, protože věnovala veškerou energii tomu, aby ho pozdržela. Theo ji musel postrčit do dveří; možná, že si ničeho nevšiml, zato ona ano. Všechny ty obličeje se otočily směrem k nim. Ženy se pobaveně ušklíbly - tím si byla Heather jistá -, načež se začaly pást pohledem na jejím společníkovi.

Muži se na ni krátce, opovržlivě podívali, načež se i oni zahleděli na Thea a uvažovali, zda by ho neměli odněkud znát. Heather si připadala hůř, než kdyby byla neviditelná. To by pro ni ve skutečnosti bylo mnohem přijatelnější. Takhle upřela pohled na naleštěnou dřevěnou podlahu, na níž maximálně vynikl praktický ráz jejích bot.

„Náš stůl je tamhle,“ zamumlal Theo. „Mám vás vést, nebo jste ochotná zvednout oči a dojít tam bez pomoci?“ „Moc vtipné,“ opáčila Heather šeptem. „Copak nevidíte, jak na mě všichni zírají a uvažují, co tu proboha pohledávám?“

„Nikdo na vás nezírá.“

„No, tak teda zírali,“ informovala ho Heather a s úlevou klesla na židli.

„Vaše matka si má co vyčítat, že dopustila, aby se všechny ty komplexy, které máte ze své sestry, vymkly z ruky.“ Uchopil jídelní lístek položený na stole, nicméně do něj jen letmo nahlédl, neboť patrně věděl předem, co si chce objednat.

Heather se k němu naklonila. „Maminka za to přece nemohla, že se jí narodila jedna labuť a jedno ošklivé káčátko.“

„Vidíte to? Uvědomuje si vaše matka, že se neustále srovnáváte se svou sestrou?“

„Maminka před sedmi lety umřela.“ Čekala, že se mu ve tváři objeví bezvýznamná lítost, ale nestalo se. Místo toho na ni dál upíral zamyšlený pohled, načež rychle pokývl. „Byla přibližně dva roky nemocná, než konečně odešla. Proto jsem nedostudovala. Potřebovala jsem jít do práce.“

„A co v té době dělala vaše sestra?“

„Claire byla v Londýně; chodila na kurzy herectví a po večerech občas pracovala jako servírka.“

„A vám nezůstal žádný majetek, díky němuž byste se mohla věnovat vlastním ambicím?“ zeptal se Theo, proti své vůli zvědavý na chod její rodiny. Aniž by z ní spustil oči, objednal láhev vína a rybu, kterou měli ten den na jídelníčku, což učinila i Heather.

Zčervenala.

„Claire v té době potřebovala to málo, co jsme měly, mnohem víc než já. Slíbila, že mi to jednoho dne vrátí, až se prosadí. Maminka byla pryč a já jsem vážně neměla zájem dělit se o to, co nám zanechala. Stejně toho nebylo moc.“

„A prosadila se?“ otázal se Theo nenuceně, ač věděl, jakou odpověď dostane. Nebylo pro něj žádným překvapením, že sny o herecké kariéře na opačné straně Atlantiku zchřadly, stejně jako ho nijak nepřekvapilo zjištění, že se oněm penězům jaksi nepodařilo dostat se zpátky k původní majitelce, jež mu připadala omračujícím způsobem spokojená s danou situací.

„Takže vám nijak nevadí srovnávat se s někým, jehož jediný nárok na slávu očividně spočívá ve vzhledu, a to tak, že to vyznívá ve váš neprospěch?“ přemítal Theo nad sklenkou vína.

„Claire je náhodou taky velice laskavý člověk,“ hájila ji Heather zapáleně. Musela si však přiznat, že většinou jen tehdy, když je po jejím. Sestřino sobectví jí odjakživa připadalo roztomilé, a zároveň ji dohánělo k zuřivosti. Rozčilit se na Claire bylo těžké, a když to Heather párkrát přece jen udělala, narazila na neprostupnou zeď žalostného nepochopení. „V žádném případě se s Claire nesrovnávám. Jenom obdivuju, jak vypadá. Copak vy nemáte bratry, s nimiž se občas poměřujete?“ Bylo to tak absurdní, že se neubránila pousmání. „Zřejmě ne. Nedokážu si vás představit, jak se s kýmkoli srovnáváte ve svůj neprospěch. Na to jste příliš sebejistý. Podle mě byste spíš čekal, že se lidé budou měřit s vámi.“

„Nemám žádné sourozence,“ informoval ji Theo věcně a tón jeho hlasu ji varoval, ať se už nepouští do dalšího zkoumání jeho osobního života.

„To je ale smutné. Claire tu sice nežije, ale je dobré vědět, že je se mnou alespoň v duchu, jestli se to tak dá říct. Co vaši rodiče? Kde bydlí? Někde tady? Určitě jsou na vás pyšní, když máte takové úspěchy v práci…“

Ženy si nenavykly zabývat se Theovým osobním životem - právě naopak: věděly, kdy se stáhnout, aniž jim to musel říkat. Cosi v jeho výrazu je vždycky dokázalo dostatečně upozornit na hranice, jež stanovil. Zval je do restaurací, napájel vínem a zahrnoval extravagantními gesty, která se zcela vymykala možnostem většiny lidí. Na oplátku od nich chtěl pouze nekomplikované vztahy. Jeho život byl dost hektický i bez toho, aby se musel zabývat nároky opačného pohlaví.

Heather patrně chyběly náležité instinkty, jež by ji varovaly, ať to téma nechá být. Ve skutečnosti na něj hleděla s horlivým nadšením štěněte, které čeká, až dostane pamlsek.

Ještě, že ho sexuálně nepřitahuje. Theo byl přesvědčený, že pokud ženám poskytnete příliš mnoho osobních informací, vyvolá to v nich iluzi stálosti. Začnou si myslet, že se jim podařilo dostat se vám pod kůži a jsou tudíž v té správné pozici, aby vás mohly zcela ovládnout.

Jelikož tato žena nespadala do kategorie těch, jež doufají, že jim uvízne v síti tučná ryba, Theo nepodlehl automatické instinktivní potřebě se před ní uzavřít. Místo toho jen opětoval její pohled a pokrčil rameny.

„Otec zemřel, když jsem byl ještě malý, a matka nežije tady, ale v Řecku.“

„Což je samozřejmě místo, odkud pocházíte…“

Theo se slabě usmál. „Proč to samozřejmě…?“

„Znáte přece ty stereotypní představy, že všichni Řekové jsou vysocí, tmaví a hezcí.“ Heather se pousmála, když spatřila jeho zmatený výraz. Jenom si z něj utahovala, ale netušila, kolikrát v životě si to k němu někdo dovolil. „Jezdí vás maminka často navštěvovat?“

„Kladete mi spoustu otázek.“

Přinesli jim jídlo a dolili víno, jež teď Heather bez zábran popíjela, jelikož se už nemusela ohlížet na to, že je v práci.

„Lidé mají zajímavé příběhy. Jak se jinak dozvíte, jací jsou, pokud se jich na nic nezeptáte?“ Její chuť k jídlu, která měla být ukojená snědenými sendviči, se znovu probouzela k životu.

„Tak co?“ nenechala se Heather odbýt.

„O čem to mluvíte?“

„O vaší matce. Jezdí za vámi?“

Theo podrážděně zavrtěl hlavou. „Jednou za čas,“ připustil nakonec. „Navštěvuje mě v mém domě na venkově, a když je tady, dojíždím každý den do Londýna. Nesnáší tohle město. Vlastně tu ještě nikdy nebyla, tak co - už jste spokojená?“

Heather přikývla. Prozatím ano, chtělo se jí říct, ale pak si vzpomněla, že žádné další příště nebude, neboť tu je ve skutečnosti jenom proto, že ji Theo prakticky připravil o místo uklízečky, a tak považoval za svou povinnost projevit o ni trochu větší zájem, než by byl učinil za jiných okolností. To ji náhle přivedlo zpět do reality. Přišla o příjem, jenž byl sice malý, ale přesto jej potřebovala. Odložila příbor na talíř s nedojedeným jídlem a opřela si bradu do dlaně.

„Už jste skončila?“ zeptal se jí Theo ohromeně.

Heather ucítila kdesi hluboko v sobě drobné bodnutí bolesti. Pancířem její obvykle optimistické povahy zničehonic probleskla ponurá vize jiné reality. Ta chladně poukazovala na to, že zatímco se ona sama oddávala příjemnému snění o tomto vysokém, agresivně hezkém muži a zajistila si, aby myla podlahu v jeho kanceláři vždycky, když věděla, že bude poblíž, on se nikdy nepodíval jejím směrem - nepoznal by ji, ani kdyby spolu zůstali sami dva na opuštěném ostrově. A přestože si teď vychutnává vzrušení z jeho společnosti, toto vzrušení není vzájemné. Pro něho představuje pouze ženu s nadváhou, které by se nejspíš rád konečně zbavil.

„Myslel jste si, že budu jíst, dokud neprasknu?“ podotkla ostřeji, než měla v úmyslu. Pak zmírnila svou netypicky sarkastickou odpověď smutným úsměvem. „Promiňte, jenom jsem uvažovala, co si teď počnu, když už nemám žádnou večerní práci.“

„Nemůžu uvěřit, že skutečně potřebujete dvě zaměstnání, abyste přežila. Určitě se přece můžete omezit v jedné nebo dvou luxusních položkách…?“

Heather se zasmála. Byl to sytý, vřelý smích, jenž přiměl pár lidí, aby se po ní otočili.

„Vy nežijete v opravdovém světě, pane Miqueli…“

„Theo…“

„Tak dobře - ale nežijete. Já nemám žádné luxusní položky, které bych mohla omezit. V sobotu večer se ke mně někdy přijdou najíst přátelé, díváme se na televizi a třeba k tomu vypijeme trochu vína - a v létě zase pořádáme pikniky v parku. Do divadla, restaurace a dokonce ani do kina moc často nechodím. Vlastně nemám zas tolik volného času, což je nejspíš jen dobře, pokud jde o můj rozpočet…“ Výraz zděšení na Theově tváři se každou vteřinou zhoršoval, nicméně Heather se tím nenechala vyvést z míry. Samozřejmě, že tenhle člověk nechápe její svět. Proč by taky měl? „Raději si šetřím na ten kurz, než abych vyhazovala peníze za šaty a zábavu.“

„A já si myslel, že být mladý je jen o nezodpovědnosti,“ poznamenal Theo. S překvapením si uvědomil, že se dobře baví. Ne stejně, jako jindy ve společnosti nějaké ženy, ale cítí se osvěžený. Možná, že ve své přesycenosti potřebuje častěji něco nového.

Heather lhostejně pohodila rameny. „Možná tomu tak je, pokud si můžete dovolit být nezodpovědný. Já ovšem nezodpovědná nejsem.“

„Pak byste snad měla znovu uvážit, zda pracovat pro toho člověka…“

„Myslíte Toma?“ Překvapeně na něj pohlédla. „Co je na tom nezodpovědného, pracovat pár večerů v týdnu za barem?“

Theo sklopil oči a rychle přehodnotil svou původní domněnku, jež mu nyní připadala absurdní. „Je tam dlouhá pracovní doba?“ zeptal se jen a Heather přikývla.

„Dlouhá a velice únavná, proto jsem taky před několika měsíci Tomovu nabídku odmítla. Teď mi už ale nic jiného nezbývá. Není zas tolik práce, kterou může dívka dělat v noci, a přes den už nic jiného nestíhám.“ Povzdechla si. Jak by jí to pomohlo, kdyby Claire dodržela slovo a poslala jí zpátky něco z těch peněz, jež si tehdy dávno vypůjčila. Byly to však už dva měsíce, co s ní naposledy mluvila, a od jejich setkání uběhla ještě delší doba. Žádat ji o vrácení půjčky, když jsou spolu v tak omezeném a vzácném kontaktu, by bylo bláznivé.

„No, nemá smysl kvůli tomu naříkat.“ Usmála se. „To jídlo bylo vynikající. Díky. Jsem ráda, že jsem s vámi šla.“

„I když jste nemohla snést pomyšlení, že na vás budou všichni hledět?“ Nalil jí do sklenky zbytek vína z lahve a přemítal, zda má objednat další. Jestliže mu jde o to, objevit něco nového, pak to rozhodně našel v téhle ženě, která je připravená jíst a pít bez obav z následků. Také si uvědomil, že by to pro něj neznamenalo žádné utrpení, kdyby se tenhle večer trochu protáhl. Jeho současná přítelkyně je koneckonců stejně věcí minulosti a práce může počkat do rána.

„Dáte si ještě víno?“ zeptal se a mávl na číšníka.

Heather cítila horkost v obličeji. Sundala by si svetr, ale tričko, jež měla pod ním, bylo ještě ohyzdnější.

„Nezdržuju vás od něčeho?“ zahleděla se na něj s upřímným zájmem.

„Od čeho třeba?“

„No, já nevím. Nemáte někam jít? Na rande, nebo tak něco?“

„Moje přítelkyně zrušila schůzku, když jsem jí řekl, že přijdu pozdě.“

Tak to byl ten naléhavý telefonát, který koutkem oka zahlédla. Heather zaplavil pocit viny. Zrudla.

„To je strašné!“ zvolala a vstala, avšak Theo ji mávnutím ruky usadil zpátky, přičemž pokývl číšníkovi na znamení, že jim může nalít objednané víno. „Nemůžu být příčinou hádky mezi vámi a vaší přítelkyní. Je mi to líto.“

„Sedněte si,“ přikázal jí Theo. Její výčitky svědomí ho pobavily. „Jestli vás to utěší, tak jste jen napomohla nevyhnutelnému. Seďte! Jinak na vás budou lidé zírat. To přece nechcete, nebo snad ano?“

Heather se neochotně posadila. „Jak to myslíte?“

„Vidím za vámi skupinku lidí, kteří jenom čekají, jestli spácháte společenskou sebevraždu tím, že tu uděláte scénu…“

„Na tohle jsem se vás neptala!“

„Já vím.“

„Vážně? Tak jak jste to teda myslel? S tím, že jsem napomohla nevyhnutelnému? Copak jste se s ní snad chystal skončit?“

„Dříve či později ano.“ Pohodlně se opřel, založil si ruce a zadíval se do její očividně rozrušené tváře. Koho by napadlo, že se z uklízečky vyklube tak osvěžující společnice?

„Ach tak. Proč by se s vámi ale rozcházela jenom kvůli malému zpoždění?“ Celá zmatená se zamračila. Ano, vztahy mohou být pomíjivé, ale není tohle přece jen trochu moc? Heather sama zažila pouze jeden dlouhodobý vztah, a i když nakonec oba dospěli do bodu, kdy uznali, že to mezi nimi nikam nevede, stejně jim to zabralo mnoho dlouhých večerů, než definitivně přeťali vzájemné pouto. „A proč byste s ní dříve či později skoncoval? Copak jste to s ní nemyslel vážně?“

Pokud šlo o Thea, touhle otázkou už zašla příliš daleko. Požádal o účet a s lokty opřenými o stůl se k ní naklonil.

„Řekl bych, že jsme se dostali do situace, kdy se mě ptáte na věci, do kterých vám vůbec nic není.“

Heather na okamžik zahlédla toho muže, kolem nějž chodí všichni po špičkách. Muže s ocelovou rukou v sametové rukavici. Pokrčila rameny. „Tak jo. Omlouvám se. Občas moc mluvím.“

„To máte pravdu,“ souhlasil Theo bez úsměvu a zaplatil.

„Nabídla bych se, že uhradím svou část, ale moje finance…“ začala Heather.

„Sotva stačí na lístek do kina. Já vím.“ Theo vstal a znovu se podivil, proč tak nehezká dívka nosí oblečení, které ještě zdůrazňuje její proporce.

Heather se rychle zvedla - až příliš rychle. Velké množství velmi studeného a velmi chutného bílého vína si náhle vybralo svou daň, takže se mírně zakymácela. A teď ještě musí přejít místnost plnou lidí.

„To je problém s dobrým vínem,“ poznamenal Theo líně. „Příliš snadno se pije.“ Přistoupil k ní a lehce ji chytil kolem pasu.

Jako by do ní vjel elektrický proud. Heather si uvědomila, že se jí zrychlil tep, a kdesi hluboko uvnitř ucítila pravidelné pulzování, jež ji zbavovalo posledních zbytků zdravého rozumu.

Hlava se jí točila jako ženě, která je zamilovaná. Theo ji vedl směrem k východu a ona sotva vnímala, co jí říká. Cestou se zastavil na pár slov s Henrim, jenž se odkudsi vynořil, aby si s ním popovídal, i když měl očividně napilno.

Panebože, jak ráda by se k Theovi přitiskla! Cítila se tak někdy s Johnnym? Nemohla si vzpomenout, ale zdálo se jí, že nikoli.

Venku ji okamžitě pustil a ona o dva kroky ustoupila, jen aby se zbavila té závratě. Studený vzduch jí udělal dobře.

Theův šofér na ně čekal s vozem o pár metrů dál. Heather s chabým úsměvem vzhlédla k Theovi. „Odtud to už klidně dojdu pěšky,“ vyslovovala pečlivě. Vrazila ruce do hlubokých kapes kabátu a sevřela je v pěst.

„Nebuďte směšná. Kde bydlíte?“

„Vážně. Je mi dobře. Už jste toho pro mě udělal ažaž.“ Uvědomovala si, že se jí docela maloučko plete jazyk. Když se Theo dotkl rukou jejího lokte, věděla, že kapituluje.

„Nějak jste ztichla…“

„Cítím se slabá… unavená…“ Jakmile se ocitla v autě, položila si hlavu na opěradlo a zavřela oči. Když je znovu otevřela, zjistila, že už dojeli k domu, jehož adresu Theovi zřejmě udala a v němž bydlela se třemi dalšími dívkami. Všechny byly pryč. Vždyť byl pátek večer!

Theo ji dovedl ke dveřím a poté, co se jí nepodařilo najít klíče, jí vzal z ruky objemný pytel a vytáhl z něj haldu věcí, až je objevil. Vkročil do domu, a Heather neprotestovala. Nechtěla, aby odešel. Ještě ne - vždyť ho už víckrát neuvidí…

„Nedal byste si trochu kávy?“ zeptala se rozpačitě.

„Kolik vás tu bydlí?“

„Čtyři.“ Škytla a zakryla si ústa dlaní.

„Řekl bych, že potřebujete kávu víc než já. Jděte si sednout a já vám ji udělám.“

Theo si pomyslel, že se jeho večer ubírá opravdu špatným směrem už od chvíle, kdy uslyšel za dveřmi kanceláře tu ránu. Tak co kdyby ho zakončil zcela netypickým způsobem a obsloužil tu ošuntělou osobu, která se pravděpodobně sesunula na pohovce v beztvarou chrápající hromadu?

Theo nebyl žádný hrubý mužský šovinista. Zkazila ho však pozornost, jíž ho zahrnovaly příslušnice opačného pohlaví. Jeho vzhled, charisma a obrovský majetek odjakživa představovaly mocný magnet pro ženy, které ochotně vyhověly jeho sebemenšímu rozmaru. Nedokázal si vybavit, kdy se naposledy postaral o některou z nich tak jako o tu, jež vedle něj usnula v autě, zrovna když byl v půli věty.

Vydal se do zadní části domu a vnímal chaos, v němž patrně žijí čtyři lidé, kteří nemají žádnou naléhavou touhu po sobě uklízet. Kuchyně vystavovala na odiv zbytky ve spěchu snědené snídaně. Na místech, kde by je člověk nečekal, byly pověšené svetříky a na podlaze se povalovaly boty. Řada blahopřání na polici prozrazovala, že tu někdo měl narozeniny.

Když se vrátil s kávou zpátky do obývacího pokoje, zjistil, že Heather usnula. Ležela rozvalená na pohovce; sundala si svetr a skopla boty, jež odhalily tlusté šedé ponožky.

Theo se prudce nadechl, protože ta postava nebyla tak beztvará, jak předpokládal. Měla velká, štědrá ňadra, která ovšem byla úměrná zbytku jejího těla, a proužek kůže vykukující zpod povytaženého trička vypadal překvapivě pevně.

Protřel si oči, aby se zbavil tísnivého pocitu, že ji okukuje, a ještě tísnivějšího podezření, že by rád přistoupil blíž, aby mohl ty křivky více ocenit.

Potichu, aby ji neprobudil, položil kávu na stolek a po chvilce váhání si vytáhl pero a rozhlédl se, zda neobjeví kus papíru. Zmizet bez rozloučení mu připadalo jaksi nesprávné. Rychle jí proto načmáral pár řádek, že jí přeje hodně štěstí při hledání nové práce, a pak odešel, přičemž musel odolávat strašlivé touze ohlédnout se po jejím zlehka oddychujícím těle.

Jakmile se ocitl venku, musel se sám sobě zasmát, co ho to popadlo - vždyť se při pohledu na ni vzrušil! Málem zavolal Claudii, ale pak si raději vypnul mobil a přinutil se soustředit na práci, již musel odložit na následující ráno.

Heather na druhý den probudily zvuky, jak jedna z jejích spolubydlících řinčela nádobím v kuchyni, a pár blažených vteřin si myslela, že to je Theo, který jí připravuje kávu.

Kávu, již našla studenou na stolku vedle sebe společně se vzkazem, několika zdvořilými slovy, která zřejmě ve spěchu napsal, ještě než odešel, bezpochyby rád, že ji už nemusí dál bavit.

Heather se posadila a skryla obličej v dlaních. Nevzbudil ji! Usnula, a tak ztratila příležitost strávit ještě alespoň pár minut v jeho společnosti.

Jako by se z jejího života vytratilo slunce. Teprve po týdnu, když o tom jedna z kamarádek v domě utrousila jakousi poznámku, si Heather pořádně vyčinila. „Copak ses zbláznila?“ pohrozila svému odrazu v zrcadle. „Jenom úplná husa by nespala kvůli muži, jako je Theo!“

Dala se dohromady a přijala místo v Tomově hospodě. Jak předvídala, byla to tvrdá práce, nicméně se tak dostala mezi lidi a vyhovovalo to jejímu založení. Možná, že tam trávila víc času, a taky ji to víc unavovalo, ale aspoň pravidelně jedla a v pátek mívala volno.

Ani po šesti týdnech se však žádný ze zábavných večerů s přáteli nemohl srovnávat s oním zcela nečekaným zážitkem s Theem.

A taky jí v mysli neustále vyvstávala jeho podoba. Nemohla si pomoct. V jednu chvíli se něčemu smála, a v příští si ho už zase představovala. V noci si ho brala s sebou do postele a ráno se s ním probouzela, aniž tomu dokázala zabránit. Nedalo se s tím nic dělat.

Samozřejmě, že to jednou skončí. Čas je skvělý lékař a ona se s radostí odevzdala hojivému procesu. Byla s tím dokonce natolik smířená, že když dva měsíce poté, co ho naposledy viděla, zvedla telefon a na druhém konci uslyšela jeho hlas, málem ho nepoznala.

Posadila se a začala zuřivě mávat rukou na Beth, ať ztlumí televizi. Cítila, jak se jí rozbušilo srdce. Zjevně se mu podařilo získat její jméno od úklidové firmy, pro kterou předtím pracovala. Usoudila, že musel využít svého vlivu, protože jinak byly osobní údaje zaměstnanců důvěrné. Ne že by jí na tom záleželo. Přála si jen, aby jí sdělil, proč volá.

„Mám pro vás návrh,“ pravil nakonec.

„Vážně?“ Snažila se nedat na sobě znát, jak je zvědavá.

„Přišel jsem totiž o hospodyni. Odjela do Skotska za sestrou, jež onemocněla a potřebuje, aby se o ni někdo staral. Takže se to místo uvolnilo a já jsem si vzpomněl na vás.“ Stručně jí vysvětlil, co všechno by to obnášelo. Dokonce by u něj mohla i bydlet. Jeho byt má samostatné křídlo a on tam tak jako tak pobývá jen zřídka. Rád tráví co možná nejvíc volných víkendů na venkově. Sdělil jí plat, a když Heather uslyšela tu cifru, zalapala po dechu. Bylo to mnohem víc, než vydělávala teď v obou zaměstnáních dohromady. Mohla by si dávat peníze stranou, a kdyby se k němu rozhodla nastěhovat, mohla by si svůj kurz dovolit už za několik měsíců, nikoli let, jak očekávala.

Ne že by finanční stránka věci hrála v jejím rozhodnutí nějakou podstatnou roli.

„Beru to,“ pravila bez meškání. Theo se na druhém konci telefonní linky usmál. „Jenom mi řekněte, kdy mám nastoupit…“

TŘETÍ KAPITOLA

„Takže,“ začala Beth přísně, „co se bude dít dál?“

Uběhlo osmnáct měsíců; seděly jako obvykle v jedné francouzské vinárně a restauraci, kde měli otevřeno celý den a kde jim nevadilo podávat cappuccino lidem, kteří očividně neměli zájem jíst, ale přesto dokázali celé hodiny zabírat cenná místa.

Heather si nervózně skousla dolní ret, protože jí bylo jasné, co přijde. Napila se kávy, aby získala trochu času, nicméně když se setkala se zkoumavým pohledem své přítelkyně, ta otázka byla stále tady.

„Jak to myslíš?“ učinila marný pokus vyhnout se odpovědi.

Beth měla zpočátku nesmírnou radost, jaké štěstí potkalo její přítelkyni. Dělat něco tak nenáročného, jako starat se o dům, kde bude po většinu času stejně uklizeno, protože tam jeho majitel nebývá moc často, a navíc za plat, jenž značně převyšuje běžné sazby, bylo zatraceně lepší než dřít se až do rána v Tomově hospodě plné hulvátů. Vzdát se práce pomocné učitelky pro Heather nebude lehké, ale kčertu s tím - takhle si aspoň bude moct dokončit kurz a pak si začít budovat kariéru.

Kariéra totiž podle Beth určovala, kým žena je. Sama chtěla být už od pěti let právničkou - pokud se tomu tedy dalo věřit - a neochvějně se ubírala po cestě k naplnění svého snu.

Heather chovala k ctižádostivosti své přítelkyně hluboký obdiv; až do té míry, že se zprvu usilovně snažila neprozradit jí, že skutečným důvodem, proč přijala Theovu velkorysou nabídku, byla její vlastní nevyslovená potřeba být v jeho blízkosti. Nebyla však od přírody tajnůstkářka, a tak se Beth zanedlouho začala svěřovat a od té doby musela snášet její příležitostné zničující poznámky v tom smyslu, že se nechává využívat.

„Myslím to tak,“ naklonila se k ní Beth, „jestli se teď, když sis už dokončila kurz, odstěhuješ a přijmeš místo v tom nakladatelství? V tom, kam jsi poslala žádost o přijetí. Poslalas ji tam, nebo ne?“

Tváří v tvář tomuto přímému výslechu Heather ztrácela odvahu. Zamumlala cosi v tom smyslu, že ji potřebuje ještě trochu vylepšit. Ve skutečnosti nosila tu obálku v tašce už čtrnáct dní, zatímco bojovala s nepříjemnou vyhlídkou na to, že by měla opustit zaměstnání, jež sice nikam nevede, ale náramně jí vyhovuje.

Zatímco ona dál rozdmýchávala plameny své zamilovanosti, Theo byl sexuálnímu zájmu o její osobu na hony vzdálený. Jejich situace se neustále vyvíjela. U Heather se vyvinula citová závislost na Theovi a Theo se vyvinul v zaměstnavatele dokonalé hospodyně. Její povinnosti v tomto směru však již v podstatě neexistovaly. Občas trochu uklízela, většinou jen ve svém křídle, a ještě řidčeji vařila, aby mu vyhověla, když byl náhodou na večeři doma, nicméně především se z ní stala prazvláštní kombinace sekretářky bez pevné pracovní doby a děvčete pro všechno.

Mluvil s ní o pracovních záležitostech, přičemž jí už přestal připomínat, že vše, co jí řekne, je vždycky naprosto důvěrné. Smávala se totiž jeho zamračenému tajnůstkářství a jemně ho informovala, že osobně nezná jediného člověka, který by měl sebenepatrnější zájem o dohody mezi společnostmi, o nichž v životě neslyšela.

Připadala mu nenucená, zábavná a - co je ještě důležitější - nenáročná. Na rozdíl od žen, jež nadále krmil a napájel vínem, nevykazovala žádné známky toho, že by na něm lpěla, a nikdy nechovala přehnané ambice. Z jeho pohledu byl jejich vztah dokonalý. Theo ji dobře platil a každé tři měsíce jí už beztak štědrou mzdu zvyšoval přímo úměrně množství povinností, které si na sebe brala. Heather mu na oplátku pomáhala způsobem, jenž zdaleka překračoval to, co by očekával od své sekretářky v práci.

Vůbec jí nevadilo procházet s ním emaily nebo mu pozdě v noci naklepat na stroji nějaký ten dopis. Bez zdráhání mu koupila drahý šperk pro přítelkyni či objednala obvyklou kytici rudých růží, kterou pak Theo nechal doručit, když se takový vztah blížil ke konci.

Ve dvou případech, když byl v zahraničí a měl příliš práce, mu dokonce pořídila dárky pro matku a nechala je dopravit kurýrní službou do Řecka. Mohl se na ni spolehnout, že vždycky vybere tu správnou věc.

Beth nemohla říct nic, co by Heather už nevěděla. Skončila kurz pro ilustrátory jako první ve třídě. Nemusí už šetřit jako blázen. Velkorysý plat od Thea a skutečnost, že u něj bydlela zadarmo - na jeho naléhání -, se postaraly o to, že zvládla uhradit kurzovně, pořídit si mohla veškeré potřebné materiály a dokonce si zajet na různé zajímavé výstavy, a ještě jí zbyly nějaké peníze v bance. Na koupi vlastního bytu nestačí, ale může si za ně nějaký pronajmout.

„Vlastně bych věděla o jednom bytě pro tebe…“ oznámila jí Beth s pohledem upřeným na hodinky, protože už přetáhla hodinu vyhrazenou na oběd. „Je přímo v našem bloku. Není tak velký jako můj, jenom jedna ložnice, ale zamiluješ si ho. Rozhodně ti tam nikdo nepřijde klepat uprostřed noci na dveře s očekáváním, že na sebe hodíš župan a přepíšeš mu nějaký dopis, což by na druhý den mohl klidně zadat své sekretářce…“

Ale já to dělám ráda, chtělo se Heather říct. Věděla však, že to není to, co by Beth chtěla slyšet, takže se snažila tvářit se nadšeně: „Mohla bych se na něj podívat…“

Beth to vzala jako definitivní ano. Vstala a chopila se aktovky. „Tak dobře. Dej mi vědět, kdy budeš mít čas, a já ti zařídím schůzku. Ale říkám ti rovnou - žádné dlouhé rozmýšlení, jinak ti ho někdo vyfoukne před nosem.“ Uvědomila si, že to zní, jako by dělala Heather kázání, a tak ji přátelsky objala a pravila: „Záleží mi na tobě.“

„Já vím.“

„Prostě se mi strašně nelíbí představa, jak se trápíš v domě toho chlapa, zoufale čekáš, až si tě konečně všimne, a při tom mu vyřizuješ jeho špinavé záležitosti.“

„Já přece ne -“

„Ale samozřejmě, že ano!“ uťala ji Beth rázně. Už dávno dospěla k závěru, že Heather má úžasnou schopnost ospravedlňovat Theovo špatné chování a své vlastní reakce na ně. Bylo jí naprosto jasné, že on na Heather pohlíží pouze jako na zaměstnankyni, která je mu neustále k dispozici. Ženy, jež se mu líbí, musejí být vysoké, hubené a hloupé. Heather nesplňuje ani jeden z těchto požadavků.

„A teď už musím letět, zlato. Opatruj se - a zavolej mi. Platí?“

„Platí,“ odvětila Heather pohotově. Představu, že by se od Thea odstěhovala, sice úplně nezavrhla, ale také jí nepřikládala příliš velký význam. Kázání, které jí Beth uštědřila, se však přece jen neminulo účinkem, a tak na zpáteční cestě trochu přemýšlela o své situaci.

Zastavila se v lahůdkářství na rohu a nakoupila pár věcí, o nichž věděla, že budou Theovi chutnat. Na víkend sice odjíždí pryč, ale tento večer bude ještě doma, a proto mu připraví boloňské špagety, ty má moc rád.

Snažila se nemyslet na to, jak Theo stráví sobotu a neděli. Chodil teď s další nemožně krásnou brunetkou. Tahle se jmenovala Venetia a to jméno k ní sedělo. V botách na podpatku byla téměř stejně vysoká jako on, nosila jen značkové oblečení, a když se jedinkrát setkala s Heather, chovala se k ní s lehce opovržlivou nadřazeností nesmírně půvabného stvoření v přítomnosti trolla.

Heather se zmocnila žárlivost, což by před Theem nikdy nepřiznala.

Nedokázala se už dál obelhávat, že jí ke spokojenosti stačí možnost užívat si jeho společnosti. Ano, připadá jí nekonečně úchvatný s tou svou roztomilou arogancí, ostrovtipem a okamžiky skutečné hloubavosti. Ale není to přece jen málo?

Kurz dokončila již před dvěma týdny; čas běžel neúprosně dál a připomínal jí, že by měla pokračovat ve svém vlastním životě - ne v životě, jenž se točí kolem jednoho muže, který jí nevěnuje ani zlomek opravdové pozornosti, i když jakýmsi nevysvětlitelným způsobem věděla, že je pro něj v podstatě nepostradatelná.

Vážně? ozval se jakýsi protivný hlas v její hlavě. Tahle představa se ti líbí, vid? Ale copak všichni nevěříme věcem, jimž věřit chceme?

Heather s těžkým srdcem vyšla nahoru k Theovu bytu. V minulých týdnech přestala jezdit výtahem a místo toho chodila do schodů pěšky, aby tím vykompenzovala svou lásku k čokoládě a všem sladkostem.

Theo bydlel v nejvyšším poschodí obytného bloku se střešními nástavbami v samém srdci luxusní londýnské čtvrti Knightsbridge. Jeho byt byl pochopitelně největší - zabíral celé horní podlaží budovy - a zařízený podle současné módy. Když ji Theo prvního dne prováděl po jednotlivých místnostech, vysvětlil jí, že se o zařizování vůbec nestaral a jednoduše si na to najal toho nejlepšího londýnského návrháře. Stanovil mu pouze dvě omezení - chtěl mít v bytě co nejméně barev a žádné rostliny, aby se o ně nemusel nikdo starat.

S barvami Heather během uplynulých měsíců nic neudělala, přinesla však do bytu pokojové květiny a svědomitě o ně pečovala. Také rozjasnila stěny několika svými ilustracemi, přičemž se nenechala vyvést z míry Theovým počátečním brbláním a později byla vděčná za jeho občasné uznalé poznámky.

Nyní si odemkla, uložila jídlo do ledničky a zamířila do sprchy. Báječně ji to osvěžilo. Přestože se léto - i na anglické poměry mimořádně poklidné - už chýlilo ke konci, byl nezvykle teplý a vlhký den a Heather se při chůzi do schodů s dost těžkou nákupní taškou pořádně zapotila.

Šuměním tekoucí vody a proudem jejích myšlenek náhle pronikl naléhavý zvuk zvonku.

Samozřejmě, že to nebude Theo. Theo se nikdy, opravdu nikdy nevracel před sedmou večer. Také měl vlastní klíč a nebyl by takový blázen, aby ho někam založil. Ale stejně… kdo jiný by to mohl být? Vrátný v přízemí by rozhodně nepustil do výtahu žádného prodejce. Velmi zámožní lidé lpí na svém soukromí a zděsili by se při pomyšlení, že by jim někdo mohl zaklepat na dveře a dožadovat se jejich pozornosti. Heather jen málokdy zahlédla někoho ze sousedů. Byla přesvědčená, že superbohatí lidé mají nějaký speciální radar, jenž je informuje, kdy se mají odvážit ven z bytu, a kdy ne.

Ucítila, jak se jí rozbušilo srdce při pomyšlení, že otevře dveře a možná za nimi uvidí Thea.

Ale Theo to nebyl. Nebyl to ani žádný prodejce. Za dveřmi stála drobná tmavovlasá šedesátnice s vyčerpaným výrazem v obličeji.

Heather nevěděla, která z nich je více překvapená. Obě najednou prolomily ticho: jedna spustila plynulou řečtinou, druhá zmateně vykoktala pár slov, aby zjistila totožnost návštěvnice. Nakonec obě znovu ztichly, až od přírody přátelská Heather opět promluvila: „Promiňte, ale mohla byste mi prosím říct, kdo jste? Jde jen o to, že… no… že nahoru nepustí moc lidí, pokud nejsou očekáváni…“ Usmála se, aby ta žena nevzala její slova jako urážku. Pevně si utáhla pásek županu, protože neměla čas se převléknout, a nervózně si uvědomovala, jak ji ta paní hodnotí.

„Kdo jste vy?“ Žena se natáhla do strany, aby viděla dovnitř. „Kde je můj syn? Je tady? Ten muž na recepci říkal, že mi nahoře někdo otevře. Myslela jsem, že mluví o Theovi. Kde je? Kdo jste vy?“

Heather na ni překvapeně hleděla. Theo se tu a tam zmínil o své matce - matce, k níž choval ten nejhlubší respekt a obdiv, matce, jež se neodvažovala přijet do Londýna, protože ji mátly zdejší davy lidí.

„Paní Miquelová - pojďte dál, prosím.“ Heather se plaše usmála. „Moc ráda vás poznávám. Jsem Heather…“

„Heather? Jaká Heather? Theo se přede mnou o žádné Heather nikdy nezmiňoval, ale můj syn se mnou o svých dívkách nemluví nikdy. Už jsem si začínala myslet, že žádnou nemá! Nebo že jich možná má až moc…?“ Paní Miquelová spěšně vešla dovnitř a okamžitě zamířila k pohovce, na niž se s úlevným povzdechem posadila. „Pojďte sem, dítě, ať si vás můžu prohlédnout.“ „Ach, ale vy si -“

„Ššš!“ Theova matka si položila prst na ústa. „Vyhovte staré ženě, která se už dlouho modlí, aby si její syn našel nějakou milou dívku a usadil se. A nemohlo to přijít v příhodnější dobu. Jak vidím, jste hezky buclatá a dobře živená.“

„Držím dietu…“ zamumlala Heather, zděšená mylnými závěry, k nimž došla paní Miquelová, a odhodlaná uvést je na pravou míru. „No… vlastně teprve budu… zelí… polévky… Shodím pár kilo… Ale víte - myslím, že… No… je mi líto, že vás zklamu, ale…“

„Zklamete? Já nejsem ani trochu zklamaná, dítě moje…!“ Stará tvář se zničehonic rozzářila úsměvem. „Theo si rád myslí, že jsem staromódní… možná proto mi o vás nic neřekl… abych neměla námitky proti tomu, že spolu bydlíte…“

„Ne, paní Miquelová… Víte, technicky vzato spolu sice bydlíme…“

„A i když mi už není dvacet, nejsem zase tak stará, abych si neuvědomovala, že se časy změnily. Kdysi jsme - no… zkrátka jsme to dělali jinak. Tím ale nechci říct, že dnešním mladým nerozumím…“ Zničehonic natáhla ruku a dotkla se Heatheřiny tváře. „Jsem šťastná, že si můj milovaný Theo někoho našel, a vidím, že jste laskavý člověk. Máte to v očích.“

Heather uvažovala, jak je možné si tak snadno splést laskavost se zděšením.

„A nesmíte mi říkat paní Miquelová, dítě. Jmenuju se Litsa.“

„Theo mi vůbec neprozradil, že přijedete…“

„Doufala jsem, že…“ Stará tvář se náhle zbrázdila úzkostnými vráskami. „Nejlepší bude, když mu to vysvětlím osobně… A teď - jsem unavená… třeba byste mohla Theovi zavolat… vysvětlit mu, že jsem tady…?“

„Ale ovšem!“ Litsa vypadala vyčerpaně, a proto Heather nepřipadalo vhodné pouštět se do sáhodlouhého vysvětlování, jak došlo k tomu, že obývá Theův byt, proč se tu promenáduje v županu a jaká je její skutečná role. Místo toho hodlala doprovodit Litsu do jednoho z pokojů pro hosty, uložit ji do postele a přinést jí něco k jídlu.

Rozlehlý byt měl díkybohu několik volných místností, dvě dokonce s koupelnou, a Heather ji zavedla do jedné z nich. Bylo jí záhadou, jak paní Miquelová zvládla cestu do Londýna, protože jí najednou připadala velice křehká, jako kousek porcelánu, který se snadno rozbije. Okamžitě usnula. Heather potichoučku zatáhla závěsy a přikryla ji.

Roztřesenými prsty vytočila číslo Theova mobilu. Zvedl ho okamžitě a z tónu jeho hlasu poznala, že ho vyrušila uprostřed něčeho důležitého. Zhluboka se nadechla a začala rychle mluvit, aby nezavěsil dřív, než mu vše vysvětlí.

„Co říkáš?“ utrhl se na ni. „Nerozumím ti ani slovo.“

„Říkám ti, že tu je tvoje matka, Theo.“

„Vydrž.“ Na chvilku bylo ticho a pak ho znovu uslyšela. „Povídej.“

Heather si uvědomovala, že mluví příliš překotně. Theo ji musel několikrát požádat, ať zpomalí. Ne, neví, proč Litsa přijela… ale teď zrovna spí a Theo musí hned všeho nechat a okamžitě přijet domů.

Neexistovalo nic, co by Theo nesnášel víc než jakékoli vyrušení od práce, a právě v této chvíli měl nesmírně důležitou poradu; poprvé však ucítil něco silnějšího než magnetickou přitažlivost svého povolání. Zmocnil se ho strach. Vyřítil se z kanceláře a rychle zavolal svému šoférovi, ať na něj čeká s autem před budovou.

Jeho matka přece nikdy nejezdí do Londýna a už vůbec ne bez ohlášení. Aby sem přicestovala, aniž by ho o tom předem informovala, bylo něco nemyslitelného.

Ještě ani pořádně nezastavili před domem, a už se vyřítil z vozu. Rozrazil dveře bytu, za nimiž našel Heather, jež na něj úzkostně čekala, oblečená v obvyklých legínách a volném tričku s širokými pruhy.

„Tvá matka tvrdě spí,“ informovala ho a chytila ho za paži, než stačil vtrhnout do ložnice a začít s vyptáváním.

„Pojď, udělám ti trochu kávy. Musíme si promluvit.“

Chvíli si myslela, že její ruku setřese a neposlechne ji, ale on si místo toho jen prohrábl vlasy a přikývl.

Pozoroval ji, jak pečlivě připravuje kávu. Mezi dalšími úžasnými a téměř nepoužívanými technickými vymoženostmi v jeho kuchyni byl i přístroj na cappuccino, který se Theo nikdy nenaučil ovládat. Heather mu však navzdory své roztržitosti vbrzku přišla na kloub; nyní podala Theovi šálek napěněné kávy a posadila se naproti němu ke chromovanému kuchyňskému stolu se skleněnou deskou.

„Co se stalo?“ chtěl vědět Theo. „Moje matka nikdy nepřijíždí do téhle země bez ohlášení, takže mám za to, že se asi něco děje. Co přesně ti říkala?“

„Myslíš, jestli mi sdělila, proč přijela?“

„Přesně tak. Řekla ti to?“

Heather zvolna zavrtěla hlavou a uvažovala, jak mu oznámit, že jeho matka jakýmsi hrozným omylem dospěla k nesprávným závěrům. Zkoušela to, už když mu volala, ale pletla páté přes deváté a Theo ji stejně neposlouchal, to poznala i po telefonu.

„Theo - je v pořádku? Myslím, fyzicky? Vypadala trochu… křehce…“

Theovi potemněly oči. Naklonil se k ní: „To mi vysvětli.“

„Prostě se mi zdála nějaká slabá…“

„A tys jí stanovila diagnózu za pouhou půlhodinku? Protože ve skutečnosti neděláš kurz pro výtvarníky, ale studuješ medicínu?“ Posměšně se zasmál; Heather vycítila jeho strach a účastně se na něj zadívala.

Theo prudce vstal, odstrčil židli a pak se opřel oběma rukama o stůl a vrhl po ní tvrdý, chladný pohled. „A ušetři mě svého soucitu. Nemám na něj náladu.“

„Dobře.“

Cítila, jak se jí do očí tlačí slzy, a skousla si ret.

Theo viděl její sklopenou hlavu a věděl, že byl zbytečně krutý, nicméně ze sebe nějak nedokázal vypravit žádnou omluvu. Má Heather tušení, jak její letmá, ukvapená poznámka posílila všechny mlhavé strachy, jež se mu honily hlavou? Bouchl pěstí do stolu, až Heather nadskočila.

„Je mi to líto,“ špitla.

„Co?“ zavrčel Theo. „To, že ses vytasila se svým názorem, když se tě o to nikdo neprosil?“

„Je mi líto, že se bojíš.“ Statečně se mu podívala do očí a ulevilo se jí, když se alespoň uráčil znovu se posadit. Ještě nikdy ho neviděla v situaci, kdy by byl vyděšený nebo k tomu měl třeba jen blízko. Jestli si to chce ventilovat na ní, tak ať. Není snad láska právě o tomhle? A ona ho přece miluje…

Instinktivně však věděla, že by nebylo moudré se u toho příliš dlouho zdržovat, a tak se na něj slabě usmála a povzdechla si.

„Je tu ještě něco jiného,“ začala opatrně. „Snažila jsem se ti to vysvětlit už v telefonu, ale nejsem si jistá, jestli jsi mě pochopil. Víš, jak někdy něco říkám, a vyzní to trochu jinak, než jak to myslím…“

Theo se neochotně usmál. „Všiml jsem si.“

„Takže… když tvá matka zazvonila, byla jsem zrovna ve sprše…“

Zamračil se a snažil se z toho něco vyvodit. Nešlo to, a tak trpělivě čekal, až bude Heather pokračovat. Když jí člověk dopřál dost času, její nesouvislé blábolení nakonec obvykle dávalo smysl.

„Nejspíš si myslíš, že to je dost divné, sprchovat se v tuhle dobu - uprostřed odpoledne -, ale rozhodla jsem se jít s nákupem do schodů pěšky… Takže… Ano, byla jsem ve sprše a šla jsem otevřít v županu…“

„Dostaneš se ještě letos k jádru věci?“

„Zapomeň na ten župan… na tom nezáleží. Jde o to, že… a vím, že kvůli tomu budeš naštvaný, ale vážně to nebyla moje chyba… zkrátka - tvoje matka netušila, že mě tu uvidí.“

„Proč nepožádala Hala, ať ji pustí nahoru, když nečekala, že tu někoho najde?“

„Protože jí Hal řekl, že tu někdo bude… prostě se domnívala, že ten někdo budeš ty…“

„V půl páté odpoledne?“

Heather přešla tuto řečnickou otázku bez povšimnutí a upřela na něj prosebný pohled, takže se mu v hlavě okamžitě rozeznělo poplašné zvonění.

„Obávám se, že si utvořila nesprávný dojem…“

„Nesprávný dojem? Jaký?“

„Že s tebou mám… že s tebou mám něco společného…“

„Ale ty se mnou přece máš něco společného. Kromě jiného jsi moje hospodyně.“

„Takhle to nemyslím, Theo. Myslím - v romantickém smyslu. Že spolu chodíme.“

Theova reakce byla zcela nečekaná. Vybuchl smíchy.

„Vím, že to je k nevíře,“ pravila Heather upjatě. „Vím, že nejsem žena, za kterou by ses ohlédl…“

Když Theo uslyšel tón jejího hlasu, přestal se smát. Heather se však konečně dostala k jádru svého vyprávění, takže začínal chápat, co se doopravdy stalo.

Před matkou se o svých častých poměrech nezmiňoval - zčásti proto, aby ji chránil, zčásti aby ušetřil sám sebe pohledu na nevyhnutelné zklamání v jejím obličeji - a ona teď přijela k němu do bytu, kde našla cizí ženu v županu, a dospěla ke zcela mylným závěrům.

„Ale řekla jsi jí pravdu, nebo ne?“ přerušil Heather.

„Nemohla jsem.“

„Nemohla jsi? No to mi teda vysvětli, Heather. Moje matka ti začne povídat, jak je ráda, že si její syn konečné našel hodnou ženu a tobě připadá nemožné naznačit ji, jak se věci doopravdy mají?“

„Ona mě vůbec nepustila ke slovu, Theo, a pak prostě… úplně ztratila páru - jako by z ní něco vysálo veškerou energii - a já jsem zkrátka neměla to srdce s ní zatřást a říct jí, že se zmýlila…“

„No, já to už vyřeším.“ Napil se kávy a zahleděl se přes okraj šálku na Heather. Heather coby jeho přítelkyně? Absurdní představa. Přelétl očima po její tváři s jemnými rysy a výraznýma očima a pak sklouzl dolů k pruhovanému tričku, jež ji nijak nezkrášlovalo a vypadalo, že tvoří součást šatníku vybraného právě za tímto účelem.

No jistě, možná má charakter - postupem času se o tom čím dál víc přesvědčoval -, ale charakter nezaujímá v Theově seznamu žádoucích ženských vlastností příliš důležité místo.

„To by neměl být problém,“ dodal.

„Myslíš proto, že by mě nikdo, kdo to má v hlavě v pořádku, nemohl pokládat za přitažlivou?“ vyhrkla Heather bez přemýšlení, až ji to samotnou překvapilo, a proto rychle pokračovala, aby mu nedošel význam jejích slov. „Možná bys ji měl zajít zkontrolovat… připadá mi, že už spí docela dlouho…“

„Odkud jsi vzala tohle?“ zeptal se jí Theo zamračeně. Heather možná není kandidátka na post modelky, ale na druhou stranu ji nikdy neviděl, že by podléhala jakékoli nejistotě ohledně svého vzhledu. Tu a tam utrousila vtip na adresu své postavy a v jednom kuse držela nějakou dietu, ale to bylo asi tak všechno. „Urazil tě snad nějaký chlap?“ Zničehonic ho popadl vztek.

„Neblázni, Theo. Jenom mám… takovou divnou náladu. Asi to bude tím, že se tu tak nečekaně ukázala tvoje matka…“

To jej přivedlo zpátky k otázce, co tu jeho máti vlastně pohledává, takže přikývl a vstal. „Zajdu se na ni podívat.“

„Pokud bude ještě spát, tak ji nebuď,“ naléhala na něj Heather. „Připadalo mi, že si vážně potřebuje odpočinout. Třeba si sem přijela jen trochu oddychnout.“ To nedávalo pražádný smysl, avšak Heather nesnesla pohled na to, jak se v Theově krásné, snědé tváři zničehonic objevily napjaté vrásky. Vidět ho zranitelného ji neuvěřitelně bolelo. A se svými pocity se mu nemohla svěřit, protože by její soucit odmítl, jako kdyby mu nabídla lahvičku arseniku.

„Nemusíš mě chránit,“ poznamenal Theo suše. Heather si pomyslela, že se na ni aspoň nezlobí, a usmála se.

„Budu, jestli se pak přestaneš tolik trápit.“ „Proč?“

„Protože… protože bych to udělala pro každého. Nesnesu pohled na to, jak někdo trpí.“

„Milosrdná samaritánka?“ prohodil Theo, jenž z ní dosud nespustil upřený pohled. „No, já se teď půjdu podívat na svou matku a skončím jako nemilosrdný samaritán, až jí sdělím, že její představy o nás dvou jsou snůška nesmyslů.“ Zasmál se a potřásl hlavou, jako by stále nemohl uvěřit, že se někdo mohl dopustit takové chyby v úsudku.

Heather osaměla s myšlenkami na to, jak je důležité, aby odtud odešla. Nemůže mít Theovi za zlé, že mu představa romantického spojení mezi nimi dvěma připadá jako dobrý vtip. To ona je do něj přece absurdně a zcela nepodloženě zblázněná prakticky od chvíle, kdy ho poprvé spatřila; seděl tehdy za stolem, mračil se soustředěním a téměř ji nevnímal, zatímco kolem něj uklízela. A ten cit ji dovedl sem, do jeho bytu, kde vězí zahrabaná až po krk v pocitech, které Theo nebude nikdy opětovat. Beth měla od začátku pravdu. Musí se ujmout vlády nad svým životem a nasměrovat ho tak, jak si přeje - a ne pasivně dovolovat, aby jí její emoce diktovali jiní.

V těch pětačtyřiceti minutách, jež strávila v kuchyni čekáním na Thea, jí to všechno dávalo dokonalý smysl, až uvažovala, zda je vhodné, aby tu vůbec ještě otálela.

Když se konečně objevil, Heather z výrazu jeho tváře poznala, že nepřináší dobré zprávy.

„Potřebuju něco silnějšího než kafe,“ pravil, posadil ke kuchyňskému stolu a unaveně si přitiskl palce k zavřeným víčkům. „A navrhuju,“ dodal, „aby ses něčeho napila i ty.“

Heather si s Theem občas dala víno, když náhodou vařila, ale teď zrovna držela dietu bez konzumace alkoholu, která zaručovala zhubnutí několika kilogramů - v kombinaci s tvrdým cvičením, do nějž se hodlala velice brzy pustit. Theův výraz však učinil konec jejímu odhodlání. Nalila jim oběma sklenku a posadila se naproti němu.

„Nechtěla mi přidělávat starosti,“ promluvil Theo konečně. „Ty bolesti na hrudi jí začaly už před nějakým časem, ale ona je přikládala na vrub stáří a opotřebování organismu. Nakonec si zašla k doktorovi a ten ji poslal ke svému kolegovi v Londýně, kardiochirurgovi.“

Heather zalapala po dechu. „A tys o tom neměl nejmenší tušení…?“

„Myslíš si snad, že bych ji jinak nechal, aby to břímě nesla sama?“ utrhl se na ni Theo podrážděně. Dotkla se jeho temného pocitu viny - výčitek svědomí za to, že byl tak zaujatý svým vlastním rychlým životem, že se téměř neobtěžoval rozhlédnout, co se děje kolem něj. „Přiletěla soukromým letadlem do Londýna, navštívila toho lékaře, který jí udělal pár testů a vyjádřil se, že nepřipadá v úvahu, aby se vrátila zpátky do Řecka. V té chvíli se rozhodla přijít sem, do mého bytu. A tehdy se setkala s tebou…“

ČTVRTÁ KAPITOLA

Heather čekala, že k tomu Theo ještě něco dodá, ale nestalo se.

„Podívej,“ řekla a zhluboka se nadechla, „přemýšlela jsem… a…“ Vyhlídka na to, že mu dá sbohem, se před ní hrozivě rýsovala jako černá díra, přesto statečně pokračovala. „A teď, když je tu tvoje matka… a, no… zvlášť vzhledem k tomu, že si o mně zřejmě udělala nesprávný dojem… by nebylo vhodné… abych tu dál zůstávala…“ Cítila, jak se jí pod jeho ostražitým pohledem hrne krev do tváří a jak se jí svírají útroby, neboť jí pomalu docházelo, co se vlastně chystá udělat.

„Už jsem dokončila kurz a je načase, abych se pohnula dál… našla si pořádnou práci. Ne, že by to tady nebylo skvělé… Beth pro mě má dokonce vyhlídnutý byt… je ve stejném bloku jako ten její. Je samozřejmě maličký, protože si pro začátek nebudu moct dovolit nic velkého…“

Theo pokrčil rameny. „Je to přirozeně na tobě, pokud máš chuť se odstěhovat…“

Heather bojovala s pokušením vzít své ukvapené prohlášení zpátky a získat ještě trochu času, aspoň pár měsíců. „Myslím, že to tak bude nejlepší,“ zamumlala.

„Budiž. Ale ne hned.“

Heather poskočilo srdce, neboť si ta tři slova přeložila v ta, jež chtěla slyšet. Potřebuju, miluju, chci! Pak na ni ale znovu dolehla realita. Zmateně na něj pohlédla.

„Rád bych ti to objasnil,“ pravil, dopil víno a nalil si další sklenku. „Jak jsem ti říkal, máti má problémy se srdcem. Vysvětlila mi to, jak nejlépe dovedla, a podle všeho ji neohrožují na životě. Samozřejmě to do hloubky proberu s tím specialistou.“ Zamračil se a Heather mu dokázala číst myšlenky, jako by je měl napsané na čele velkými neonovými písmeny. Bylo jí toho lékaře předem líto. „V každém případě je ale nezbytně nutné, aby byla ušetřena jakéhokoli stresu.“

„Přirozeně,“ přikývla Heather s úlevou. Mohlo to být mnohem horší.

„Čímž se dostáváme zpátky k tobě,“ pokračoval Theo hladce. „Jak jsi sama podotkla, máti získala mylný dojem, že spolu něco máme, že jsem konečně našel ženu, se kterou se chci usadit. Vzhledem k jejímu způsobu uvažování je náš vztah vážný, když žiješ v mém bytě…“

„Chceš mi tím naznačit, že jsi jí neřekl pravdu?“

„Nešlo to,“ informoval ji Theo suše a Heather na něj jen překvapeně hleděla. „V dané chvíli je ve velice choulostivém zdravotním stavu. Nelze předvídat, jaký by to na ni mohlo mít účinek, kdybych ji vyvedl z omylu.“

„Ale ty to musíš udělat!“ zvolala Heather. „Není to nutné.“

„Že to není nutné? Vždyť mám v plánu se odstěhovat, Theo! Nemyslíš, že třeba začne něco tušit, když si tvoje tak zvaná vážná známost pronajme byt na opačném konci města? A obelhávat starou paní by tak jako tak nebylo správné…“

„Jestli by něco nebylo správné, tak naložit jí břemeno stresu, jejž nemůže zvládnout…“

„Podle čeho soudíš, že by se tvoje matka nedokázala vyrovnat s pravdou, Theo? Teď neuvažuješ příliš logicky.“

„Já vím, že ne,“ odtušil Theo prostě. „Ale bojím se to riskovat.“

Takhle snadno se mu podařilo odbýt všechny její protesty a zapůsobit na její nezákladnější instinkty. Přestože se tvářil naprosto upřímně, nijak by ji nepřekvapilo, kdyby tuto záminku použil schválně, protože ji zná natolik dobře, aby věděl, že emoce představují její Achillovu patu. Ona je přece dívka, která vzlyká u smutných pasáží ve filmech, která dá pouličnímu zpěvákovi v metru poslední drobné a která nepřestává věřit sestře, jež si od ní vzala peníze a utekla za moře.

Theo spatřil náhlou nerozhodnost v jejích očích a v duchu vydechl úlevou.

„Nebude to na dlouho,“ sliboval jí. „Na pár týdnů - víc ne. Jenom než bude dost silná, aby mohla odcestovat zpátky do Řecka…“

„A pak jí to řekneš…?“

„Sdělím jí to nějak šetrně, časem. Ber to tak, že tvoje role už brzy skončí. Pak si budeš moct sehnat pořádnou práci a pořádné bydlení a začít s tím svým pořádným životem.“

Nevěděl, proč, ale ta představa v něm vyvolávala mírnou zlost. Jelikož neměl v úmyslu to rozebírat, pustil to z hlavy. Teď má k přemýšlení mnohem naléhavější věci.

Jak snadno to řekl, pomyslela si Heather smutně a vzpomněla si na časy, kdy mu jako blázen kupovala dárky pro jeho přítelkyně a tiše trpěla. Pokud si tenkrát myslela, že s ní osud ještě nemá zcela vyřízené účty, pak se opravdu nemýlila!

„Myslím, že teď půjdu do svého pokoje,“ pravila a zvedla se od stolu. „Jestli se tvá matka vzbudí, tak se později ještě ukážu, ale nemám moc velký hlad.“

„Další bláznivá dieta?“ zeptal se jí Theo a Heather mu na to odpověděla neutrálním úsměvem. Než však stačila odejít z místnosti, Theo znovu spustil a jakoby nic jí sdělil, že od nich jeho matka očekává, že spolu sdílejí ložnici.

Heather se na místě otočila a zděšeně na něj pohlédla. „Tutéž ložnici!“ vyjekla a došla k němu. „My dva!“

„Je to hodně velký pokoj,“ uklidňoval ji Theo. „S pohovkou.“

„To nepřichází v úvahu!“

„Pročpak?“ Pozvedl obočí a poprvé od chvíle, kdy před pár hodinami vkročil do bytu, vypadal trochu pobaveně. „Co si myslíš, že udělám?“

„Nemyslím si nic.“

„Tak proč ten náhlý výbuch?“ zeptal se zvědavě. „Ledaže tě napadlo, že bych mohl být v pokušení si sáhnout…?“ Hlavou mu nečekaně probleskla vzpomínka, jak Heather před mnoha měsíci ležela na gauči, poté co ji odvezl zpátky do domu, kde tehdy bydlela… jak tam ležela a její plná, těžká ňadra se jí při dýchání jemně zvedala a zase klesala.

„Prostě mi to nepřipadá správné,“ zamumlala a prudce se zarděla. Poznala, že se jí Theo směje, a byla dotčená a rozzlobená.

Theo promluvil příkřeji, než měl v úmyslu. „Vím, že to není ideální, ale nebude to na dlouho. A teď si budeš muset přenést věci ke mně do ložnice - aspoň některé. Dost na to, aby…“

„Aby ta naše šaráda působila věrohodně?“ slyšela se Heather. Nedokázala si vzpomenout, že by s ním někdy mluvila takovýmhle způsobem, s opravdovou zlobou v hlase. Jako by se na sebe poprvé podívala a uviděla někoho jiného - někoho, kdo je připravený splnit každé Theovo přání, protože čiré potěšení z toho, že mu je tu tam nablízku, převáží všechno ostatní. I poslední jiskřičku zdravého rozumu.

„Proč si sem nevezmeš Venetii, aby tu s tebou bydlela?“ zeptala se ho už normálnějším tónem. „Tak bys aspoň nemusel lhát.“ A ji samotnou by to donutilo konečně se rozhodnout a odstěhovat se, protože vědomí, že Theo sdílí pokoj se svou současnou přítelkyní, by pro ni bylo příliš.

Theo si do svého bytu nikdy nepřivedl na noc žádnou ženu. Heather správně odhadla, že to je jeho způsob, jak si zajistit, že se žádná z jeho známostí nezačne živit nesplnitelnými představami o trvalém vztahu. To, že s ním pod jednou střechou bydlí ona, mu nevadí, protože z jeho pohledu nepředstavuje hrozbu pro jeho vzácnou nezávislost. Přemítala, co by asi udělal, kdyby tušil, že pro ni představuje něco jako drogu. Usoudila, že by ji nejspíš vyhodil a ani by se za ní neohlédl.

„Venetia není zrovna typ ženy, který by má matka schvalovala,“ poznamenal Theo pobaveně. „A kromě toho… Nerad bych, aby si Venetia myslela, že to třeba povede k něčemu konkrétnějšímu, když tu bude chvíli bydlet. S tebou to je něco úplně jiného. Ty poznáš, kde jsou hranice, a nebyla bys taková husa, aby ses je pokoušela překročit. A navíc -“ pohodil rameny „- si tě máti oblíbila. Zdáš se jí moc milá a zábavná.“

Heather nedokázala přijít na žádná přídavná jména, jež by jí připadala urážlivější, i když věděla, že ji Theo určitě nechtěl urazit.

„Samozřejmě ti to finančně vynahradím. I já si uvědomuju, že tahle laskavost rozhodně nespadá do rámce běžných povinností.“

O hodinu později byla Heather dosud omráčená vývojem událostí. Přestěhovala si k Theovi do pokoje pečlivě vybrané věci a nyní tam stála a rozhlížela se kolem sebe. Už jen z toho pohledu jí bylo trochu úzko. Jeho ložnice jí odjakživa připadala obrovská - měla prostor k posezení a koupelnu, kam by šlo ubytovat malou rodinu. S vyhlídkou na to, že ji s ním bude sdílet, se jí však zničehonic zdála bolestně malá. Je to jen výplod její představivosti, nebo se skutečně scvrkla do velikosti domečku pro panenky?

Rozhodla se, že se tím nebude zabývat. To, jak ji Theo bezděčně urazil nabídkou peněz i předpokladem, že bude vědět, kde je její místo, protože je koneckonců jenom dobrá hospodyně, která se ocitla ve špatnou dobu na špatném místě, ji jakýmsi podivným způsobem posílilo. Uvědomila si, kam patří; hned po odjezdu jeho matky sebere odvahu a odstěhuje se.

Jelikož Heather vždycky pevně věřila banálnímu rčení, že všechno zlé je pro něco dobré, držela se této teorie jako tonoucí záchranného kruhu.

Theova matka byla moc milá. Během lehké večeře jim ve stručnosti vysvětlila, co jí poradil lékař v Řecku, nicméně bylo jasné, že má mnohem větší zájem dozvědět se něco o novém přírůstku v životě svého syna.

„Dělala jsem si o něj starosti,“ svěřila se Heather důvěrně. „Když má chlapec už od útlého věku příliš velký úspěch u děvčat, nemusí to pro něj být vždycky dobré! Může se z něj stát plejboj, jestli to je ten správný výraz!“

Heather spatřila skvělou příležitost, jak si to s Theem trochu vyřídit. Usmála se na něj a pravila: „Z Thea? Ale, kdepak, Theo by v ženách nikdy neviděl pouhé hračky - viď, Theo?“

Zpod přivřených víček po ní vrhl pohled, jenž stál opravdu za to, a s neartikulovaným zamručením začal sklízet ze stolu.

„Pro muže je velice důležité, aby se usadil,“ pokračovala Litsa a souhlasně pozorovala svého syna, který nyní vyvolával zcela nesprávný dojem, že pomoc v kuchyni patří k jeho běžným činnostem. „Potřebuje dobrou zenu, aby z něho udělala civilizovaného člověka!“ Zasmála se a láskyplně se na něj podívala, zatímco Heather se pokoušela strávit absurdní představu, že by nějaká žena dokázala „vycvičit“ Thea Miquela.

„Připadáš mi unavená, mami,“ pravil Theo a vrhl na Heather varovný pohled, ale ona ho ignorovala. „Možná, že by sis už měla jít lehnout. Zítra tě čeká velký den. Pojedu za tím specialistou s tebou, takže si nemusíš dělat žádné starosti.“

Podařilo se mu odvést konverzaci jiným směrem, ale jen na chvilku. Litsa Miquelová strávila následujících pětačtyřicet minut příjemnými úvahami o synově vyřešeném milostném životě. Očividně se jí ulevilo, že nyní může sdílet své dřívější obavy o něj s někým, kdo ji chápe, a Heather se s ní dala s chutí do řeči.

Theo se z toho jejich ženského tlachání v duchu celý kroutil, až nakonec vyskočil na nohy a trval na tom, že odvede matku do jejího pokoje.

Když odešli, Heather ucítila, jak se její dobrá nálada postupně rozplývá pod tíhou skutečnosti. Skutečnosti, že ji Theo v duchu odmítá, což je o to horší, že si to zřejmě vůbec neuvědomuje. S trpkostí si přiznala, jak hluboko klesla ve vlastních očích - že je připravená horečně sbírat drobky, jež Theo nedbale utrousí jejím směrem. Vzpomněla si na ložnici, která na ni čeká, a to ji vybudilo k okamžité akci. Nevěděla, jak dlouho mu to bude trvat, než přijde, a proto si musí pospíšit, aby se stihla převléct do pyžama, schovat pod deku a zhasnout.

Heather, jež nikdy nechápala, v čem spočívá kouzlo usilovného cvičení, nyní zjistila, že se dokáže pohybovat rychlostí blesku.

Přeběhla do Theovy ložnice a za pouhých pět vteřin byla umytá. Pak se za bezpečně zamčenými dveřmi koupelny spěšně převlékla do pyžama, které sestávalo z tílka a šortek. Jelikož neslyšela, že by se otevřely a zavřely dveře, usoudila, že je vzduch čistý, sprintem dorazila k posteli a zhasla lampičku na nočním stolku.

Zalitovala, že nepomyslela na to, aby mu nachystala na pohovku čisté ložní prádlo, nyní už ale rozhodně nemínila riskovat výpravu do skříně s lůžkovinami - a vůbec, může si ho přece donést sám.

Po hodině bolestného napětí, kdy celá ve střehu čekala, až ho uslyší otevírat dveře, si spánek začal vybírat svou daň, a když Theo skutečně vstoupil do ložnice, Heather už tvrdě spala.

Pracoval. Rozhovor s matkou se podle jeho názoru nadměrně protáhl, ač se marně snažil přesvědčit ji, že je vyčerpaná a potřebuje si jít okamžitě lehnout. Nikdy si neuvědomil, jak moc se o něj strachuje - kvůli pracovnímu tlaku, jemuž je vystaven, kvůli jeho nezadanosti. Teď, když se na scéně objevil fiktivní vztah, se konečně mohla vypovídat z mateřských obav.

Pak následoval trapný rozhovor s Venetií, které musel sdělit, že ruší vše, co měli naplánováno.

Jakmile to vyřídil, zdálo se mu, že jediné, na co se v dané chvíli zmůže, je práce. Zůstal tedy déle než hodinu v pracovně, kde odpovídal na emaily, jež mohly klidně počkat na nějakou slušnější hodinu.

Pohled na Heather v jeho vlastní posteli jej na chvíli vyvedl z rovnováhy. Ležela navlas stejně jako tenkrát na tom gauči, jednu paži rozhozenou do strany.

Když se zmiňoval o pohovce ve své ložnici, chtěl tím naznačit, že si na ní ustele Heather. Teď nad ní stál a pozoroval ji, jak spí; ústa se mu zvlnila úsměvem. Takhle to bude aspoň fér, pomyslel si. Vždyť ji fakticky donutil, aby mu pomohla. On se přece klidně vyspí na pohovce.

Rychle se osprchoval, a když vešel nahý zpátky do pokoje, Heather se ve spaní zavrtěla. Zpod deky vykouklo hezky tvarované lýtko. Jak to vypadá, zřejmě toho na sobě moc nemá. Patří snad k tomu typu žen, co se přes den zahalují jako jeptišky, a v noci nosí miniaturní sexy výbavičku? Ta představa v něm vyvolala jakousi prudkou reakci; měl pocit, že v něm už dlouho dřímala a čekala jen na to, až se naskytne ta pravá chvíle. Ostře se nadechl a odvrátil na druhou stranu. Sexuální odpověď jeho těla byla stejně mocná, jako nečekaná.

Pohovka by všechny nežádoucí myšlenky pochopitelně zničila, ale jakmile na ni pohlédl, okamžitě ji zavrhl.

Heather přece tvrdě spí a jeho postel je nekonečně pohodlnější než nějaký gauč, zvlášť když by si musel nejdřív ustlat, a tím pádem sehnat nějaké povlečení, což by mu trvalo celou věčnost, jelikož nemá nejmenší tušení, kde je uložené.

Nehlasně vklouzl pod přikrývky. Ležel úplně bez hnutí a snažil se silou vůle potlačit vzrušení.

Neklidně se obrátila, takže teď ležela otočená směrem k němu. Theo téměř zasténal. Tílko, jež měla na sobě, ponechávalo jen malý prostor představivosti - odhalovalo štědrý výstřih, který dosud nikdy nezahlédl, protože Heather přes den nosila neforemná trika, jež představovala cosi jako její uniformu. S přerývaným dechem přelétl pohledem její uzardělou tvář, lehce pootevřené rty a změť jemných blond vlasů, které jí rámovaly obličej.

Níž se podívat neodvážil, aby nad sebou neztratil kontrolu.

Bůhví, jak dlouho by tam tak zůstal a vychutnával si tu příjemně novou situaci - toužit po ženě, aniž by ji mohl mít -, kdyby se Heather neprotáhla a nedotkla se jeho hrudi.

Celý ztuhl, když prudce otevřela oči, načež začala ječet a zděšeně se od něj odtáhla. „Buď zticha!“ utrhl se na ni. „Co tady děláš?“

„Tohle je moje ložnice, vzpomínáš si? Ta, ve které teď spolu máme bydlet, jak jsi souhlasila.“

„Ale nesouhlasila jsem, že s tebou budu spát v jedné posteli!“ Heather se mu podívala do očí a kdesi vzadu v hlavě jí pomalu docházelo, že Theo je od pasu nahoru nahý. To, s čím přišla do kontaktu její ruka, nebyl uklidňující dotek rozumného flanelového pyžama. Má na sobě něco aspoň dole?

„Pohovka není ustlaná,“ namítl Theo. Křivky a prohlubně jejího zneklidněného obličeje rozhodně nepotlačily jeho vzrušení, naopak se mu postaraly o ještě větší erekci.

„Tak jdi a ustel si ji! Nemůžeš zůstat se mnou v téhle posteli! Slíbil jsi mi přece…“

„Nikdy jsem ti nic neslíbil. A přestaň vyvádět. Vždyť je to velká postel.“ Což ovšem nevysvětlovalo, proč leží tak blízko sebe. On sám se tu vzdálenost nijak nesnažil zvětšit. Heather to rozhodně zkusila, ale kdyby couvla ještě o kousek dozadu, spadla by na zem. Theo cítil, jak se vedle něj chvěje napětím.

„Máš na sobě něco?“ vykoktala Heather a odpovědí jí bylo jeho mlčení. „Nemáš, viď?“

„Nevlastním pyžamo. Tenhle kus oděvu odjakživa pokládám za zbytečnost.“

„Jak jsi mohl být tak… tak… neuctivý?“ zašeptala Heather se slzami na krajíčku.

„Neuctivý?“ vyhrkl Theo ohromeně. „Netuším, o čem to mluvíš.“

„Neříkej!“ pravila Heather trpce. „Ty mnou tak opovrhuješ, že ti je úplně jedno, jestli jsem v téhle posteli, nebo ne! Ani se nestaráš, jestli máš něco na sobě! Protože, pokud jde o tebe, mohla bych být klidně třeba… třeba pytel brambor!“

Rozhostilo se napjaté ticho. Pak se Theo natáhl a chytil ji za ruku.

„Až na to,“ zašeptal zhrublým hlasem, „že pytel brambor by se mnou těžko udělal tohle!“

Heather ucítila tvrdost jeho pulzující erekce. Jako by se na chvíli zastavil čas. Sexuální přitažlivost, kterou tak dlouho potlačovala, ji náhle zaplavila jako příboj. Slyšela svůj přerývaný dech; každý sval jejího těla se chvěl. Theo jí ještě pořád držel ruku na přesvědčivém důkazu toho, jaký účinek na něj má její blízkost.

„No?“ řekl. „Neřekl bych, že se to, co máš v ruce, může stát muži, který tebou pohrdá…“

„Musíš… musíš si jít lehnout někam jinam…“

„A ráno pak předstírat, že se nic nestalo? Proč bych to dělal?“ Theo ji pustil, ale jen proto, aby se mohl dotknout jejího pasu a vklouznout pod krátké tílko k jejímu bujnému poprsí.

Zasténal. Stačilo, aby ze sebe sundala to beztvaré oblečení a rázem z ní byla vzrušující, nádherně tvarovaná žena s ňadry, mezi nimiž by se muž dokázal dočista ztratit.

Jediným mrštným pohybem se nad ni nadzdvihl, aby si ji mohl prohlédnout.

V panujícím přítmí Theo vypadal až ďábelsky sexy. Paže měl svalnaté a jeho krásná ústa… jeho krásná ústa se k ní čím dál víc přibližovala.

Heather s tlumeným, hladovým zajíknutím zavřela oči a ztratila se v jeho naléhavém, stravujícím polibku. Její paže ho samy od sebe objaly kolem krku a přitáhly si ho blíž.

Nakonec se od ní odtrhl - ale jen proto, aby se mohl věnovat jejímu krku.

Přál si snad celou dobu právě tohle? Pozoroval ji, aniž si toho byl vědom? Spřádal o ní fantazie? Připadalo mu, že ne, ale proč se teď jeho tělo chová, jako by se mu podařilo uspokojit nějakou soukromou touhu?

Prudkým trhnutím jí vyhrnul tílko a pak se posadil na paty, aby mohl lépe ocenit to, co věděl od samého začátku. Heather nebyla stavěná jako ty hubené tyčky, se kterými chodil. Coby znalec ženských těl by klidně odpřísáhl, že ještě nikdy nespatřil tak nádherně bujná ňadra. Potěžkal je v dlaních a pak přejel bříšky palců po výrazných bradavkách, velice pomalu, aby si vychutnal každičkou vteřinu toho zážitku. Měla je ztvrdlé a Theo - fascinovaný a neuvěřitelně vzrušený - sledoval, jak se Heather při jeho doteku zavrtěla, oči stále zavřené a ruce sevřené v pěst.

„Máš úžasná prsa,“ vydechl roztřeseně.

„Zřejmě chceš říct velká!“ Heather si nikdy nespojovala slovo velký s něčím pochvalným, tedy alespoň pokud šlo o její tělo, nicméně Theo se na ni teď díval takovým způsobem, že se cítila velice sexy a byla nesmírně pyšná na prsa, jež si navykla schovávat.

„Ne, úžasná,“ opravil ji. Sklonil se a začal něžně olizovat a sát jednu plnou bradavku, až Heather zasténala rozkoší.

Horečně si přetáhla tílko přes hlavu, zatímco Theo pokračoval v útoku na její ňadra, mezi něž spravedlivě rozděloval pozornost. Heather měla dojem, že snad omdlí. Když během mnoha dlouhých nocí uvažovala, jaké by to asi bylo, kdyby se s ní Theo miloval, kdyby v ní viděl ženu, a ne nějakou věc, na jejíž přítomnost si člověk zvykne - třeba kytku v květináči -, netušila, že by skutečnost mohla být tak neuvěřitelně uspokojující.

Každičkým vláknem svého těla reagovala na jeho laskání.

Natáhla ruku, aby si na něj sáhla, a otřásla se opojným vědomím vlastní moci, když při jejím dotyku zasténal.

Takové to tedy je, přimět tohohle nádherného, báječného, chytrého chlapa ke kapitulaci! Vidět ho, jak ze sebe setřásá tu hrozivou sebekontrolu! Vzepjala se a on jí rozpálenýma, naléhavýma rukama stáhl šortky.

Pohnula se a ucítila, že ji tam dole přikryl prsty, a pak začal zkoumat její výmluvně vlhké hlubiny; třel a tiskl to pulzující citlivé poupě, od nějž se jí šířily vlny rozkoše po celém těle.

S roztouženým očekáváním vnímala, jak Theovy rty putují po jejím plochém břiše - břiše, které vždy tak smutně srovnávala se sestřiným, ale které ho podle všeho neodpuzovalo -, až ji začal laskat v hebkém chmýří zakrývajícím její ženství.

„To přece nemůžeš!“ zalapala po dechu. Theo vzhlédl a s pobaveným úsměvem se jí zadíval do očí.

„Tebe se tam ještě nikdy nikdo nedotýkal?“ „Ne takhle!“

„Jak?“ Její pohled byl směsicí nevinnosti a vzrušení. Theovi samou touhou vřela krev v žilách. Na kratičký okamžik zauvažoval, odkud se bere všechno tohle dusivé sexuální napětí. Ačkoli se vždycky pyšnil tím, že je zkušený milenec, jenž si dává načas a zná všechny drobné finesy, najednou měl pocit, že se proměnil v pouhé divoké zvíře, které myslí jen na jedno - podrobit si ji.

Vyžádalo si to od něj nadlidskou sílu vůle, aby se nezvedl a nevnikl do ní. Její zvlhlost jej doháněla k šílenství, stejně jako to, jak smyslně se kroutila, když ji zkoumal svými rty. Její hebké ženství bylo kluzké a Theo v životě neochutnal nic sladšího. Poznal, že se Heather blíží k vrcholu, a proto podnikl nezbytná opatření, aby tomu zabránil.

Když se jí konečně zmocnil, stačilo jen pár prudkých výpadů a Heather zakusila naprosto jedinečný smyslový zážitek. Celá se roztřásla a poddala se vlnám rozkoše, jež ji zaplavily, až nakonec utichly v hřejivém pocitu uspokojení.

Před chvílí ještě neklidně dřímala, a nyní byla úplně vzhůru. Připadala si nabitá energií jako ještě nikdy v životě. Pomyšlení, že ji tenhle krásný muž vynesl do takových výšin a sám v ní našel ukojení, ji naplňovalo čirou radostí.

S povzdechem se k němu otočila. „To bylo nádherné.“ Na čele jí naskočila drobná vráska. „Líbilo se ti to taky? Víš, nejsem zrovna moc zkušená…“

„Vzrušuješ mě přesně taková, jaká jsi,“ zabručel Theo, přitáhl si ji blíž a majetnicky si přes ni položil nohu.

„Měl jsi to v úmyslu?“ zeptala se ho. „Ne, samozřejmě, že neměl. Tak proč ses se mnou vlastně miloval?“

Tváří v tvář této přímé otázce se Theovi nedostávalo odpovědi.

„Chci říct - došlo k tomu jednoduše proto, že jsi mě našel ve své posteli? Asi si myslíš, že jsem blázen, já vím,“ pokračovala Heather, která si náhle uvědomila, že tohle zřejmě není ta pravá postkoitální konverzace, „ale já to vážně potřebuju vědět, Theo.“

„Proč? Ty sis to neužila?“

„Považuju to za nejkrásnější zážitek ve svém životě,“ odpověděla mu po pravdě a Theo ucítil, jak se ho zmocňuje mužná pýcha.

„Ten nejkrásnější…!“ poškádlil ji a usmál se, když přikývla. „Tak to teď budu pod velkým tlakem,“ pravil vážně.

Heather si ve zlomku vteřiny uvědomila svou chybu. Vždyť mu podlehla prakticky bez boje. Je jasné, že Theo teď bude pohlížet na celou situaci s rostoucím znepokojením.

Nemá rád ženy, jež se na něj věší. A určitě by ho nenadchla ani taková, která by se chovala jako nezkušená, poblázněná puberťačka. Chce někoho vyrovnaného, kdo se umí dokonale ovládat. Uvažovala, jak zapůsobit právě takovým dojmem, i když k tomu má na hony daleko.

„Je mi to líto,“ omluvila se mu odměřeně.

„Proč by ti to mělo být líto? Vždyť jsme spolu právě zažili něco úžasného,“ namítl Theo.

A zcela nečekaně, dodal si pro sebe v duchu. Což jen potvrzovalo fakt, že na člověka čeká za každým rohem nějaké překvapení.

„A právě proto,“ pokračoval líně, „si připadám pod takovým tlakem. Jestlipak dokážu překonat svůj první výkon?“

Heather cítila, jak se jí zmocňuje úleva. Proč by to říkal, kdyby měl v úmyslu proklínat se za svou slabost a zbavit se jí?

Myšlenky na to, že by měla pokračovat v nezávislém životě, se jí v mžiku vypařily z hlavy. Zbožňuje ho. Milovali se spolu a bylo to něco úžasného, jak sám řekl. Heather se najednou vznášela vysoko v oblacích. Opojená radostí se k němu přitulila.

„Tvoje tělo je hrozně sexy,“ zamumlal Theo a uchopil do dlaně jedno její plné ňadro. „Proč trávíš tolik času tím, že ho schováváš?“

„To bys snad mohl vědět, Theo,“ namítla plaše Heather, jež nevěřila vlastním uším. „Copak nejsi velký znalec žen? Nejsem přece stavěná… no - zrovna jako modelka, nemyslíš?“

Theo jí na to nic neřekl. Najednou mu přišlo zatěžko vzpomenout si, proč ho všechny ty dřívější modelky vlastně přitahovaly. Zálibně přejel Heather rukou po ženské prohlubni v pase a hladce vyklenutém boku.

„Neumíš si představit, jaké to je, dospívat a nebýt hubený.“ Zvlášť, když máš sestru, která vypadá jako ta moje, pomyslela si Heather ještě. „Kluci o mně ve škole trousili jedovaté poznámky a kamarádky mě litovaly. Mít takovouhle postavu prostě nebylo to pravé, takže jsem se ji naučila zakrývat.“

Poprvé v životě byla opravdu hrdá na své křivky, zejména když přinášely tak očividnou radost Theovi. Jemně ji postrčil na záda, aby se mohl pokochat jejími ňadry.

Rozkošnicky si povzdechla a malátně se zavrtěla pod jeho zkoumajícími ústy. Vášeň, jež opadla, začala opět narůstat, a tak Heather s tichým zasténáním roztáhla nohy, aby se jí Theo mohl dotknout.

Potřeba, touha, láska a dokonalé naplnění ji zalévaly hřejivou radostí. Vpletla mu prsty do vlasů a zcela se oddala svým prožitkům.

PÁTÁ KAPITOLA

Když Theo zhodnotil svou situaci objektivníma očima - v čemž byl mimořádně dobrý -, věděl, že by se měl cítit neklidný a jako v pasti. Koneckonců právě prožíval svou soukromou představu pekla. Doba, kterou trávil v práci, se závažně zkrátila. Uplynulých čtrnáct dní odtud odcházel nejprve do nemocnice, kde se jeho matka zotavovala po operaci srdce, a později domů, neboť trval na tom, ať u něj zůstane přinejmenším ještě další dva týdny, než bude dost silná na to, aby se mohla vydat zpátky do Řecka.

Trochu brblala, ale vyhověla mu, aniž by ji musel nějak zvlášť přemlouvat.

Theo svou matku podezříval, že si tajně užívá, jak ji tu rozmazlují. Heather věnovala každý den trochu času svému portfoliu, ale zbytek s radostí obětovala na krátké procházky s Litsou a experimentování s řeckou kuchyní pod jejím ostřížím dohledem.

„Pomáhá mi to,“ ohradila se jeho máti nevrle, když se ji snažil přesvědčit, že musí odpočívat. „A já přece nevařím, Theo. Jenom Heather radím. Co mám podle tebe dělat? Ležet celý den v posteli jako nějaký invalida?“

Litsa nikdy nedovedla jen tak sedět a lelkovat a ani teď nehodlala měnit své celoživotní návyky. Navíc byla ve svém živlu, neboť si vytvořila pouto k ženě, již v duchu viděla jako svou budoucí snachu - a Theo jí to nemohl mít za zlé. Koneckonců na to čekala dost dlouho.

Skutečnost, že jeho matka podléhá falešné iluzi, se Theova svědomí příliš nedotýkala. Výhody dané situace ve vztahu k jejímu zdraví byly totiž nepopiratelné. Kardiolog mu před pár dny sdělil, že dělá ohromné pokroky. Theo si říkal, že kdyby seděla v jeho bytě od rána do večer sama a společnost jí dělaly jen starosti a pochyby, nejspíš by to s ní vypadalo úplně jinak.

Kdepak, Heather jí prospívá - stejně jako příjemně hřejivé vědomí, že má co do činění s přítelkyní svého syna.

V dané chvíli to vyhovovalo i Theovi. Zaklapl laptop a zamířil ke skříni, aby si z ní vyndal sako.

Zpoza dveří k němu nakoukla jeho osobní asistentka Jackie a pokradmu pohlédla na hodinky. Věděla, že k šéfovi přijela na návštěvu jeho matka, která měla nějaký drobný zdravotní problém, jenž se už vyřešil, ale přesto se ocitla v šoku pokaždé, když vešla v půl šesté do jeho kanceláře a našla ho, jak se připravuje k odchodu.

„Ať už je to cokoli, Jackie,“ pravil Theo, aniž se ohlédl, „budete to muset zrušit. Odcházím.“

„Ano, ale…“

„Žádné ale.“ Vklouzl do saka a obrátil se k ní. „Dokud má matka nebude opět fit a zpátky v Řecku, mám v půl šesté padla.“ Začal si balit laptop do kožené brašny. Používal matku jako výmluvu pro dočasné zkrácení své pracovní doby a věděl, že jí musí být k dispozici, že by skutečně nešlo, aby se objevil doma až v nějakou absurdní hodinu, kdy by už dávno spala, nicméně tím, co jej lákalo zpátky do bytu, byla představa, že tam na něj čeká Heather.

A proč by si vlastně neměl užít trochu volna? Podrážděně si uvědomil, že se Jackie dosud nevzdálila.

„Co kdybyste šla domů i vy, Jackie?“ navrhl jí laskavě. „Ty zprávy přece můžou počkat do zítřka.“

Jackie se na něj zazubila. To, že vydržela na místě jeho osobní asistentky celé tři roky, nebylo jen tak pro nic za nic - měla totiž smysl pro humor a schopnost říct svůj názor i tváří v tvář blížící se bouřce.

„Myslím, že dneska večer vyhradím téhle poznámce zvláštní místo ve svém deníku,“ podotkla kousavě. „Když vezmu v úvahu, že to je - aspoň pokud vím - poprvé, co jste připustil, že něco skutečně může počkat až do dalšího dne.“

„Psát si deník je velice smutný koníček pro čtyřicetiletou ženu,“ poznamenal Theo vážně.

„To je možné, ale snad jste si vy sám zapsal do diáře, že máte na zítra večer naplánovanou jistou akci.“

Theo se zamračil a už otevíral ústa, aby vydal instrukce, že žádné schůzky nepřipadají v úvahu, dokud jí nedá vědět, nicméně Jackie pevným hlasem pokračovala: „Jde o každoroční firemní večírek.“ Podala mu obvyklou pozvánku, kterou znal pochopitelně nazpaměť. „Všichni očekávají, že přijdete.“

Theo moc dobře věděl, jak to bude vypadat. Jeho zaměstnanci budou zvědaví, jakou sexbombu si s sebou přivede, vypije se spousta alkoholu, ale jídlo bude dobré a večírek rozhodně pozvedne morálku ve firmě. On sám přednese krátký úvodní proslov o ziscích společnosti a chystaných bonusech pro zaměstnance a postará se, aby tam zůstal, dokud zábava neskončí, přestože se jeho přítelkyně pokaždé začnou už v půlce nudit.

„Za nic na světě bych si to nenechal ujít,“ zamumlal Theo a strčil si pozvánku do kapsy.

„Přivedete s sebou některou ze svých úžasných přítelkyň?“

„Však uvidíte, Jackie. A teď utíkejte domů. Musíte si přece udělat zápis do deníku, nakrmit manžela a vyhubovat dětem.“

„Já vím! To mám ale divoce vzrušující život, co?“

Cestou domů Theo přemítal o svém vlastním ne zrovna divoce vzrušujícím životě. Za normálních okolností by odešel z kanceláře nejdřív v osm a nejspíš by se těšil na večeři s nějakou výstředně omračující bytostí, po níž by následovalo tolik sexu, kolik by jeho hrdlo ráčilo.

Normální okolnosti se nacházely hned za rohem, ale prozatím…

Než dorazil domů, měl už hlavu plnou představ, ve kterých figurovala Heather; nejspíš něco uvařila a spolu s jeho matkou na něj teď čekají, bezpochyby zabrané do některé z těch nesmírně protivných reality show, jež zřejmě překračují všechny jazykové bariéry.

Při otevírání dveří si hvízdal.

Heather se zvedla ze židle, aby ho přivítala, tvář samý úsměv.

„Tvé matce je dneska mnohem líp, Theo.“ Natáhla se k němu a políbila ho. „Šly jsme se projít a pak jsme se zastavily v obchodě na rohu a nakoupily tam pár věcí. Ukazuju jí, jak vypadá typické anglické jídlo.“ Ohlédla se po Litse, která se na ně usmívala ze svého pohodlného místa na pohovce. „Chceš něco k pití?“

„Řeknu ti, co chci, ale trochu později, až budeme sami.“ Nenápadně se jí otřel rukou o ňadro a pozoroval, jak zčervenala.

Heather šťastně přemítala o noci, jež na ni čeká. Život byl v dané chvíli tak báječný! Stačilo pár týdnů a tu drobnou jiskřičku vzpoury, kterou v sobě měla, uhasilo Theovo noční laskání, to, jak kouzelně, citlivě, úžasně se s ní miloval. Zbožňovala i jeho matku - a to už je co říct, nebo ne? Kolik žen má doopravdy rádo matky mužů, s nimiž chodí?

A přesně to Theo je - muž, se kterým chodí. Ano, začalo to jen na oko, ale to bylo tenkrát. Teď je situace úplně jiná. Teď mu každou noc padá do náruče a připadá mu neodolatelná. Vždyť jí to sám řekl.

Život už nemůže být lepší!

Myšlenky na kariéru odložila alespoň dočasně stranou a také se jí dařilo odbývat Beth, jež se rozčilovala nad jejím nedostatkem ambic. Onen byt byl patrně ještě stále volný, ale Heather už o něj nejevila pražádný zájem.

Když ji Theo později pozval na firemní večírek, Heather samým štěstím zavřela oči a přikývla.

Theo, pobavený jejím uchváceným výrazem, cítil povinnost vysvětlit jí, že má očekávat velice prozaickou záležitost. Spousty jídla a pití a obvyklé žertíky mezi mladšími zaměstnanci.

Heather ho poslouchala jen na půl ucha. „Co si mám vzít na sebe?“

„Zajdi si něco koupit,“ vybídl ji Theo. Celý večer se těšil na to, až ji dostane do postele, a nemínil ztrácet čas nesmyslnými ženskými řečmi o oblečení.

Nadzvedl se, aby na ni dobře viděl - toho pohledu se opravdu nemohl nabažit.

Pomaloučku ji líbal, dával si na čas. Zlehýnka se dotýkal rty jejího krku a zrovna se chystal ztratit v jejích úžasných ňadrech, když ho zatahala za vlasy.

„Mohl bys jít nakupovat se mnou…“

„Mhm. Proč ne?“ zamumlal. Heather vzdychla a s čirým potěšením se oddala požitkům noci.

Theo se probudil a zjistil, že na něj Heather upřeně hledí z opačné strany postele. Zazubil se. Dosud nepoznal ženu, jež by byla tak otevřeně sexuálně přitažlivá, a těšilo ho to.

„Kolik je hodin?“ Odhrnul přikrývky a Heather ho pozorovala, jako vždy fascinovaná šlachovitou silou jeho těla. Přehodil nohy přes bok postele, ale pak si zase lehl zpátky a přitáhl si ji k sobě.

„Ještě není moc pozdě,“ zavrčel při pohledu na růžové bradavky, které ho přímo zvaly, aby se k nim přisál.

„Kdepak.“ Heather - napůl v pokušení zapomenout na plánovanou nákupní výpravu a raději strávit další hodinu v posteli s mužem svých snů - se upjatě zakryla. „Jdeme nakupovat. Pamatuješ?“

„Co si mám pamatovat?“

„Říkal jsi, že se mnou dneska půjdeš na nákupy. Nemám nic, co bych si mohla vzít na sebe na ten váš firemní večírek, a když nakupuju sama, vždycky si pořídím něco nemožného.“

„To jsem ti slíbil?“ Theo se zmateně zamračil. „Vážně si to nepamatuju.“ Nenáviděl se za to, ale věděl, že vzít si den volna, aby mohl jít s nějakou ženou na nákupy, byť by byla sebevíc sexy, je pro něj příliš velké sousto. „Je mi to líto, Heather. Tohle fakticky nemůžu.“

Heather se usmála - nebo se přinejmenším snažila, aby to tak vypadalo. On si to vůbec nepamatuje! Tolik ji chtěl, že úplně zapomněl, co jí řekl, co jí slíbil. Usínala s hřejivým vědomím, že spolu nazítří půjdou do města a budou se chovat jako normální dvojice, možná se spolu dokonce někde naobědvají, zatímco on usnul sexuálně ukojený, a nevěnoval jí jedinou myšlenku.

„Tak jo. Nic se neděje.“

Vstala, otočila se k němu zády a se slzami v očích nejistě kráčela do koupelny.

Když se o dvacet minut později vrátila, našla ho už oblečeného, jak na ni čeká.

Na zlomek vteřiny zadoufala, že změnil názor. Theo jí však podal kreditku a řekl jí, ať si zajde do Harrods, koupí si, co bude chtít, a nechá to napsat na jeho účet. Zatelefonuje tam předem a dá jim vědět, že se u nich Heather zastaví.

„Dobrá.“ Vzala si od něj kartu, i když ji nemínila použít. Copak díky němu nemá v bance dost vlastních peněz?

„Třeba bychom se někde mohli sejít na oběd,“ napadl Thea kompromis. Pro jednou bojoval se svým svědomím; ještě před chvílí měl nepříjemný pocit, že se Heather chystá rozbrečet, ale naštěstí se mýlil. Slzy - to nebylo nic pro něj.

„Kdepak,“ usmála se zvesela. „Zjistím, jestli se mnou nepůjde Beth. Ráda bych vzala tvou matku, abychom nakoupily pár věcí, než v neděli odletí zpátky do Řecka, ale myslím, že by jí ty davy lidí asi neudělaly dobře.“

Uvažovala, co se asi bude dít, až Litsa odjede. Očekává od ní Theo, že se vrátí ke své roli děvčete pro všechno, když už nebudou muset nic předstírat? Ještě před hodinou by takovou možnost popřela, ale nyní se nerealistickým růžovým oparem jejích snů začínaly prodírat pochybnosti.

Tři hodiny nato odešla z bytu a vrazila přímo do Beth plné neblahých předtuch.

„Tohle neskončí dobře,“ varovala ji Beth, což bylo přesně to, co Heather nechtěla slyšet. „Kdybys měla aspoň trochu rozumu, nepřistoupila bys na žádný absurdní předstíraný vztah s tímhle chlapem.“

„Teď už to není předstíraný vztah“ bránila se Heather nesměle. „Miluju ho a vím, že i on ke mně něco cítí…“

„Protože jsi byla tak hloupá, že ses s ním vyspala?“ Beth se zasmála, ale ne nelaskavě. „Podívej, Heather, musíš sestoupit zpátky na zem a uvědomit si, že to, co je mezi vámi dvěma, se nijak neliší od kteréhokoli z jeho dřívějších vztahů se všemi těmi atraktivními ženami, kvůli kterým jsi celé noci nespala. Pamatuješ si je? Ty ženské s žirafíma nohama a zhruba stejně velkým IQ? Vzpomínáš si na ně? Měla bys. Vždyť jsi pro většinu z nich kupovala kytice růží na rozloučenou.“

„Ano, já vím, ale…“ Ale ona je jiný případ - nebo ne? Tráví s ním přece noci v jeho posteli, v jeho bytě… seznámila se s jeho matkou… copak to nemá žádnou váhu? Vzpomněla si však, jak ji před pár hodinami odmítl, a pochybnosti se znovu přihlásily ke slovu.

„Já jenom říkám, že se na to musíš podívat realisticky,“ namítla Beth, odhodlaná přivést svou přítelkyni zpátky k rozumu, i když se tomu sama brání.

Heather se podle ní měla zbavit všech pitomých představ o šťastném životě s Theem v jeho velkém domě na venkově - do nějž ji, jak jí připomněla, nikdy nepozval -, jehož pokoji se rozléhá veselé capání dětských nožiček. Měla přestat spřádat fantazie a začít myslet dopředu - včetně dosti pravděpodobné možnosti, že po Litsině odjezdu bude její role v Theově životě prakticky u konce.

„Ty o něm mluvíš jako o nějakém netvorovi,“ vykřikla Heather zhrožené, protože věděla, že muž, do kterého se zamilovala, dovede být nesmírně zábavný a ohleduplný, když chce. Zalitovala, že poprosila Beth o pomoc s výběrem vhodného oblečení. Doufala, že jí přítelkyně poskytne pár rozumných rad ohledně barev a stylu a možná se s ní podělí i o vzrušení nad tím, že jde s Theem mezi jeho spolupracovníky. Doufala v podporu pro svou teorii, že to něco znamená. Místo toho se Beth hned na začátku svěřila, že se Theo odmítl znát ke svému slibu doprovodit ji na nákupy, a od té doby to šlo jenom z kopce.

Beth si navzdory horečnému životnímu stylu vzala na odpoledne volno, aby jí pomohla, a proto byla odhodlaná mít co možná největší kontrolu nad vyhrazeným časem.

Heather se na ni nezlobila, protože to neměla v povaze a navíc věděla, že to s ní Beth myslí dobře. Jakmile si tedy odbyly oběd a kázání, s rezignovaným povzdechem přivítala odpolední nákupní výpravu.

„Tak,“ pravila Beth, když zaplatila účet, na čemž trvala, „nejdřív mi řekneš, jaké šaty máš na mysli ty, a pak ti povím to samé já.“

Heather se nad tím důkladně zamyslela. Usoudila, že k její postavě se bude nejlépe hodit tmavá barva. Něco elegantního a normálního, aby nevyčnívala z davu. Setká se s lidmi, jež vůbec nezná, a ráda by se nenuceně vmísila do pozadí, kde si obvykle připadala nejbezpečněji. Váhavě vyslovila své návrhy a snažila se každý z nich co nejlépe zdůvodnit.

„Špatně, špatně - úplně špatně,“ prohlásila Beth s uspokojením a Heather měla pocit, jako by se nevědomky nechala vlákat do pasti.

Když pak spatřila nápadité oblečení, k němuž patřila slova správně, správně - úplně správně, zachvěla se při pomyšlení, že by si ho měla vyzkoušet, natož pak si ho doopravdy vzít na sebe. Boty se koupily proto, aby měly šmrnc a oslnily, nikoli aby byly pohodlné. Pak jí také budou muset zkrotit, možná dokonce zkrátit vlasy a výrazně ji nalíčit. Jinými slovy, čeká ji totální proměna, dozvěděla se Heather a pomalu ztrácela odvahu.

„A navíc,“ pravila Beth, pohlédla přes rameno na přítelkyni a pánovitě natáhla ruku, aby přivolala taxi, „toho parchanta tímhle vším překvapíš, což znamená, že se s ním sejdeš až na místě. Převléct se můžeš u mě a já tě tam pak hodím.“

„Theo není žádný parchant,“ ohradila se Heather.

Beth byla v ráži; jakmile se ocitly v taxíku, začala vypočítávat všechny důvody, proč by Heather měla uposlechnout jejích rad. Potřebuje se do toho obout, ukázat Theovi, že není žádná rohožka, za niž ji zřejmě pokládá, ale že je svou vlastní paní. Musí se zbavit toho svého celoživotního návyku, že se vždycky - vždycky - obléká příliš nenápadně. Moře se ve skutečnosti přece přímo hemží rybami, takže není potřeba uvázat se k tomu největšímu žralokovi ve městě. Jednou přijde den, varovala ji Beth, kdy se ocitne v tom velkém světě úplně sama, kdy se už nebude moci dál skrývat a pohádkové snění jí přestane stačit. Kam by se dostala, kdyby utekla před realitou, krčila se uvnitř svého bytu a vycházela ven pouze v šatech, ve kterých je neviditelná? Dokázala by si někdy najít partnera?

Ta představa Heather náležitě znepokojila. „V jasných barvách nevypadám dobře,“ odvážila se namítnout. „A nemůžu u tebe přece trčet až do toho večírku.“

„Pročpak ne?“

„Protože…“ Pomyšlení, že by měla sebejistě vejít do místnosti plné neznámých lidí, nahánělo Heather hrůzu. Kdyby tam dorazila s Theem, tak by se za něj aspoň mohla schovat.

„Ty to zvládneš,“ ujistila ji Beth povzbudivě. „V pohodě, věř mi. Tak do toho. Zavolej Theovi hned teď, než ztratíš odvahu.“

Její slova - všechno, co řekla - dávala smysl. Heather to už dávno tušila, ale odmítala si to přiznat. Jejich předstíraný vztah s Theem se nikdy neproměnil ve skutečný. Protože Theo se do ní bláznivě nezamiloval. Jejich předstíraný vztah se zkrátka pouze proměnil v sexuální poměr. Z důvodů, jež nedokáže pochopit, Thea zřejmě fyzicky přitahuje. To však vůbec nic neznamená. Beth byla tak velice laskavá a upozornila ji, že Thea přece přitahuje spousta různých žen a že nevidí zhola nic špatného na sexuálních vztazích zcela postrádajících jakýkoli význam.

Telefonát s Theem jen posílil její odhodlání. Dovolala se mu v očividně velice nevhodnou chvíli. Když se ozval, jeho hlas zněl úsečně. Heather se zmocnil pocit, že kdyby nasedla do rakety a odletěla na Měsíc, bylo by mu to úplně jedno. Seděl na nějaké schůzi a neměl čas s ní mluvit.

„Nejspíš se nestihnu vrátit do bytu, abychom mohli vyjet společně…“ Toužila uslyšet, jak Theo takovou možnost rázně odmítá, ale nic takového se nestalo. Řekl jen: „Prima, můžeme se sejít přímo na místě. Vždyť už jsi velká holka.“

Cítila na ramenech olověnou tíhu porážky, ačkoli se v duchu snažila ospravedlnit jeho jednání. Má moc práce. Skutečně mu nezbývá čas na to, aby ji uklidňoval nebo si s ní dokonce povídal. A nemůže za to. Heather se pohybuje v jeho blízkosti už dost dlouho, aby věděla, že práce je v jeho životě vždy na prvním místě. Ukončila hovor a rychle zamrkala, aby potlačila slzy, jež se jí draly do očí.

„No?“

„Máš mě ve svých rukou!“

Beth roztáhla ústa do úsměvu. „Výborně. A nečekej žádné přestávky.“ Na žádné nebyl čas.

Nejdřív přišlo na řadu oblečení. Pochopitelně se musely ohlížet na cenu, protože Heather rozhodně nemínila použít tu kartu do Harrods, která jí spočívala v peněžence jako zlé znamení. Beth však peníze netrápily; sebejistě prohlásila, že mládí může nosit levné věci, protože mu to projde.

Když se Heather pokusila uvést nějaké námitky ohledně své bujné postavy, Beth je mávnutím ruky odbyla a zatáhla ji do obchodů, kde pak zkoušely oděvy nejrůznějších odstínů a střihů.

Jakmile měla Heather za sebou šaty číslo tři, přestala ječet hrůzou při pohledu na množství odhalené kůže a oddala se zážitkům ze své proměny. Po šatech číslo šest si už začínala myslet, že vážně nevypadá zle, když toho má na sobě míň. Prsa, jež od třinácti let stydlivě schovávala, se báječně hodila do hlubokých výstřihů moderních kreací a ani nohy nebyly úplně k zahození. Jistě, má postavu jako přesýpací hodiny, ale to přece nemusí být jen nevýhoda.

Ztratila přehled o tom, kolik různých věcí si vyzkoušela, než konečně našly ty pravé šaty. Byly z jemné, přiléhavé látky a měly provokativně odvážný výstřih, za jehož obsah by většina žen položila život, jak ji ujistila Beth.

Navíc byly sytě tyrkysové barvy, proti níž její pleť vypadala zářivě zdravě a její vlasy působily ještě světlejším dojmem.

Boty objevily mnohem rychleji.

„V tomhle rozhodně nebudu schopná chodit,“ poznamenala Heather a skepticky si změřila krémové střevíčky na vysokém podpatku.

„Ty nepotřebuješ chodit. Ty potřebuješ plout vpřed.“

Heather dospěla k závěru, že plavba vpřed bude maximum, které zvládne. Zbývá jen doufat, že nedojde na požární poplach.

Začínala si už připadat zcela jiná, a i když by ji ani ve snu nenapadlo svěřit se s tím Beth, tak doufala, že Theo zpozorní a všimne si jí, možná se po ní dokonce otočí. Právě s touto myšlenkou si pohrávala během návštěvy u kadeřníka, již si předem domluvily.

Simon - velice teatrální chlapík a od pohledu jasný homosexuál - jí odbarvil vlasy do nemožně blonďatého odstínu, vzpurné kudrny jí však ponechal, protože po poradě s Beth rozhodl, že jí dodávají provokativně divoký výraz, který kontrastuje s jejím naivně nevinným vzhledem.

Heather se zasmála, když se jí zeptal, zda náhodou nemá bratra, nicméně tato proměna jí opravdu nesmírně pozvedla sebevědomí.

Beth jí před třemi hodinami řekla, ať si vypne mobil. Heather by si ho nyní nejraději znovu zapnula, aby se mohla podělit o svůj pocit štěstí s Theem. Neudělala to. Místo toho odjela s Beth zpátky do jejího bytu a pečlivě se vyhýbala hovoru o tom druhém, jenž dosud zeje prázdnotou.

Když si pak stoupla před velké zrcadlo a s údivem zírala na tu neznámou ženu před sebou, Beth obdivně zahvízdala.

Heather rozhodně nebyla neviditelná, právě naopak! Beth ji nalíčila - šedé stíny, řasenka, zdravíčko, rtěnka a oční linky. Vypadala… sexy!

K tomuto vzhledu patřil seznam různých zákazů. Nechoď rychle, neopij se, nemluv moc, nemluv moc málo, neflirtuj s mladšími zaměstnanci a - především - nespi se šéfem!

„Tohle byl dobrý nápad,“ svěřila se Heather přítelkyni, když auto zastavilo před hotelem. „Sice mě děsí, že tam mám vkročit sama, ale…“

„Ale čas od času to potřebuješ udělat. Říká se tomu nezávislost. A teď už jdi!“

Heather vešla do hotelu; pohybovala se velice malými krůčky, protože měla strach, aby si nepokazila novou image tím, že by zakopla na vysokých podpatcích, a poprvé v životě zjistila, že se za ní lidé otáčejí.

Tak takové to tedy je, vejít někam s hlavou hrdě vztyčenou a cítit na sobě ty kradmé pohledy plné zájmu, místo aby se přišourala dovnitř, schovávala se za skupinky lidí, nervózně si uvědomovala své nehezké oblečení a s hrůzou myslela na to, co se skrývá pod ním! Aby se styděla za to, že není hubená.

Uvedli ji do místností zamluvených pro večírek, jež už přetékaly typickými úředníky nejrůznějšího postavení od dvaceti let až do důchodového věku.

Heather vešla dovnitř, rozhlédla se a téměř okamžitě spatřila Thea. Stál se skupinkou mladších zaměstnanců, kteří se smáli - buď proto, že upřímně oceňovali jeho smysl pro humor, nebo proto, že byli ve společnosti Velkého šéfa.

Pak se ocitla přímo v linii Theova pohledu, a když si jí všiml, vzdala v duchu díky Beth za to, že tak bezohledně ignorovala její přání a postarala se jí o vzhled, jemuž se sama usilovně snažila vyhnout. Způsob, jakým se na ni Theo nyní díval, totiž stál za každičkou vteřinu těch trapných chvil ve zkušebních kabinkách.

A pak ji už představoval kroužku lidí, kteří ho obklopovali, načež ji seznámil se svými kolegy řediteli a se svou osobní asistentkou Jackií, jež se široce usmála a později večer, když už měli všichni trochu vypito, jí po šeptala do ucha, jaká je to změna, setkat se s Theovou přítelkyní, která má vlastní názor.

Heather byla ve svém živlu. Nemohla si vzpomenout, proč vlastně byla tak zničená. S postupujícím večerem cítila, jak ji Theo neklidně přejíždí pohledem, a když ji ke konci zavrčel do ucha, že pokud brzy neodejdou, bude je muset oba omluvit a odvléct ji na nejbližší toalety, měla pocit, že snad umře blahem.

Poslechla rady, jež jí uštědřila Beth, a dávala si pozor, aby moc nepila, ale i to málo vína, které si dala, se jí společně s prožívaným vzrušením postaralo o rozjařenou náladu.

Odešli až po půlnoci, na samém konci večírku. Theo předem zavolal svému řidiči, jenž na ně už trpělivě čekal venku.

„Byla jsi oslnivá,“ zamumlal Theo a masíroval jí při tom palcem zátylek.

A měl pravdu. Heather se nenudila, nekňourala, že chce jít domů, ani se nevyhýbala kontaktu s jeho zaměstnanci, od těch nejvýše postavených až po ty nejméně důležité. Napochodovala do hotelu a vypadala úžasně; na Thea udělalo dojem, jak zvládla celý večer, a taky ho to pobavilo. Rovněž mu neunikly pohledy, kterými si ji měřili někteří z přítomných mužů, když si mysleli, že je nikdo nevidí.

Samozřejmě si byl jistý, že bez ohledu na její svůdný vzhled by se ji nikdo neodvážil obtěžovat, či s ní byť jen flirtovat. A ona skutečně vypadala svůdně.

Jakmile nasedli do auta, řekl cosi řidiči a oddělil je od něj tmavou přepážkou.

„Takže jsem ti připadala oslnivá!“ pravila Heather domýšlivě. „Mělo s tím něco společného moje oblečení?“

„Zapadla jsi mezi nás, jako bys k nám odjakživa patřila,“ poznamenal Theo a přitáhl si ji k sobě. Nešlo jen o to, co měla na sobě, ale i o parfém. Lehká, jemná, mírně dráždivá vůně. „A abych ti odpověděl, tvoje šaty jsou skutečně…“ přejel jí rukou kolem pasu vzhůru ke svůdnému výstřihu „…velice neobyčejné…“

Heather se zachvěla příjemným očekáváním, že se jí Theo bude dotýkat - a navíc na zadním sedadle auta, což dosud nikdy nezakusila. Zatímco jí zlehka přejížděl prsty po odhaleném žlábku mezi ňadry, šeptem jí prozradil, že řekl řidiči, ať to vezme domů tou delší cestou.

Pomalu, líně se s ní laskal, nicméně na skutečný styk nedošlo. Vyjádřil se, že by to bylo hodně nepohodlné, protože je zkrátka příliš velký na to, aby předvedl pořádný výkon na zadním sedadle auta, byť velkého.

Také si neodložili ani jediný kousek oblečení - což jen dokazuje, jak mohou být dotyky erotické po dobu celých pětačtyřiceti minut - Heather se na konci zdálo, že snad samým vzrušením omdlí.

Ještě že Litsa neměla lehké spaní a že se její pokoj nenacházel v těsné blízkosti Theova. Jejich návrat do bytu totiž proběhl ve znamení spěšného úprku do ložnice, během nějž se sebe strhávali oblečení, neboť se nemohli dočkat naplnění příslibů té velice dlouhé cesty domů.

ŠESTÁ KAPITOLA

Heather se usilovně snažila pohřbít pochybnosti, jež ji začaly trápit po její nákupní výpravě s Beth. Nyní, když se Litsa chystala k odjezdu, se opět vynořily. Heather si však stejně rychle řekla, že se jimi bude zabývat, ale zatím ne - ne, dokud Theova matka nebude pryč.

Napůl doufala, že se Litsa v určitém okamžiku rozhodne vstoupit na neprozkoumané území a zeptá se Thea na jeho záměry, což by Heather poskytlo příležitost posoudit situaci. Takové štěstí však neměla. Litse zřejmě stačilo ke spokojenosti, že její syn navázal vztah se ženou, kterou mu schvaluje, a byla natolik diskrétní, že ho už dál nevyslýchala.

Heather s láskou sledovala, jak se Theo stará o matčino zdraví; opakovaně se jí ptal, zda se skutečně chce vrátit do Řecka, zda by nebylo lepší setrvat ještě nějakou dobu v Londýně. Nicméně Litsa jako mnoho starších lidí postrádala důvěrně známé domácí prostředí. Toužila po klidu řeckého venkova, po svých přátelích a příbuzných.

Theo zařídil, aby za ní každý den někdo docházel a postaral se o ni, ale přesto si pořád dělal starosti. Heather by se nejradši natáhla a vzala ho za ruku, aby ho trochu uklidnila, ale nebyla si jistá, jak by to prosté gesto přijal.

Byla to jen další známka jejích pochybností, nicméně se jí je podařilo potlačit.

Nemají snad za sebou ty nejkrásnější dva dny? Přes den se snažili vytěžit co nejvíc ze zbývajících hodin Litsina pobytu, noci však patřily jen jim dvěma, a tak se oddávali vášni až do časného rána.

Když nyní sledovala, jak Theo pomáhá matce z auta, znovu se pokusila přesvědčit samu sebe, že jejich náruživost musí být projevem dosud neodhalených citů. Usmála se na Litsu, měla radost, že vypadá mnohem lépe než před pár týdny, a bylo jí líto, že už odjíždí.

Vřele se objaly.

„Dobře se mi o něho postarej,“ zamumlala Litsa a Heather zaletěla pohledem k Theovi, jenž ji s jistým pobavením sledoval.

„Podle mého názoru mohu bezpečně říct, že to zvládnu sám, mami,“ poznamenal.

„Každý muž potřebuje ženu,“ prohlásila Litsa rázně. „Možná si to neuvědomuje, ale je to tak. A já jsem moc ráda, že sis konečně někoho našel,“ dodala s potěšením.

„Budu ti každý den volat, mami, a nemysli si, že mi budeš lhát o tom, jak se cítíš, protože budu telefonovat i té ošetřovatelce, kterou jsem ti najal, a oběma strýčkům.“

„Dá mě špehovat, jako bych se o sebe nedovedla postarat!“ zabručela Litsa a nechala si pomoct s nástupem do letadla. „A kdy vás oba zase uvidím?“ dožadovala se odpovědi. Heather si s úlevou oddechla, že konečně padla nějaká otázka ohledně budoucnosti.

„Pojďme to brát hezky po pořádku,“ zamumlal Theo. „Nejdřív se pořádně uzdrav, než začneš rozdávat pozváni.“ Pousmál se. „Z vlastní zkušenosti dobře vím, že na těch svých malých sešlostech obskakuješ hosty sama, zatímco lidi z cateringové firmy v klidu vysedávají, popíjejí kafe a kochají se výhledem.“

Zdálky sledovali, jak letadlo roluje po rozjezdové dráze a vzlétá, a když se nakonec ztratilo v nekonečné modři oblohy, Heather ucítila, že se jí zmocňuje nervózní napětí, jaké dosud nezakusila. Žila s Theem už dost dlouho pod jednou střechou, z úctyhodné vzdálenosti jej zbožňovala, pracovala pro něj - a ani jednou ji nezachvátilo tohle nečekané, děsivé vědomí jeho blízkosti. Ale na druhou stranu se tehdy pohybovali v bezpečné rovině, takže mohla do určité míry ovládat své emoce.

I tehdy, když se stali milenci, neboť je okolnosti vehnaly do jedné postele, vedle sebe stále měli jeho matku coby určitou neviditelnou gardedámu.

Nyní byla Litsa pryč, stejně jako bezpečné prostředí vztahu, jenž zná své hranice. Heather se ocitla na nezmapovaném území a byla k smrti vyděšená.

„Doufám, že tvá matka bude v pořádku, až doletí do Řecka,“ poznamenala, aby prolomila tísnivé ticho.

Theo se zamračil. „Proč by neměla být v pořádku? Všechno jsem zařídil. Bude na ni čekat jeden z mých strýčků a ta žena, kterou jsem zaměstnal, aby se o ni starala, takže máti nebude muset hnout prstem.“

„Řekla bych, že jí budeš scházet.“

„Ale ona chápe, že pracuju tady a že je pro mě velice obtížné odjíždět na dovolenou.“

Heather se kousla do rtu a snažila se vymyslet nějaké bezstarostné téma k rozhovoru. Bylo to bláznivé - tolik toho spolu sdíleli, a teď…

Ticho mezi nimi jí připadalo zlověstné. Zhluboka se nadechla a začala bezcílně mluvit o Řecku a vyptávat se Thea na matčin dům. Pak dostala strach, aby si nemyslel, že z něj chce vymámit pozvání, a tak se v rozpacích rozhovořila o dovolené obecně.

Po celou tu dobu si uvědomovala, jak se v ní hromadí napětí. Netušila, zda se Theo cítí stejně. Pochybovala o tom. Připadal jí trochu rozrušený, ale nic víc a navíc to bylo zcela pochopitelné, když právě posadil matku do letadla, jež ji má dopravit zpátky do Řecka, a pravděpodobně na ni myslí.

Když vešli do bytu, její nervozita se ještě vystupňovala.

Přímo po své pravé ruce měla ložnici, kterou spolu sdíleli v uplynulých několika týdnech. Většina jejího oblečení se postupem času přesunula do Theova pokoje - zcela přirozeně, protože pro ni bylo mnohem snazší převlékat se tam. Pomyslela na svůj zubní kartáček důvěrně spočívající vedle Theova a udělalo se jí trochu zle, neboť věděla, co musí udělat.

„Dáš si něco k pití?“ zeptal se jí Theo a zamířil do kuchyně. Heather se v úzkostném, zamyšleném tichu pomalu vlekla za ním.

Bylo něco málo po půl sedmé. Příliš brzy na to, aby uvažovala o víně. Ale potřebovala ho. Přikývla a usadila se na barovou židli.

Počkala, až jí podal skleničku, a pak to prudce vyhrkla - bez přípravy, bez uvažování, jak to zformuluje.

„Theo, co se stane teď?“

Na zlomek vteřiny se zarazil a pohlédl na ni přes okraj své sklenky.

„Co si přeješ, aby se stalo?“ zeptal se jí mírně.

Střetla se s pohledem jeho nádherných očí a vší silou se přiměla neztratit odvahu. „Tvá matka odjela. Už nemusíme…“

„Být milenci?“

Měla pocit, jako by těmi slovy nějak znesvětil jejich vztah, jenž pro ni tolik znamenal. Jako by byli dva dospělí, kteří se jen tak pro legraci dohodli, že spolu budou sdílet postel. Okamžitě se však přihlásila ke slovu síla zvyku a její optimistická povaha, takže mu to jasně formulované vyjádření hned odpustila. Mužům Theova ražení přece dělá potíže dát najevo své city. Taky je určitě v depresi kvůli celé té záležitosti s matkou.

Musela se donutit s tím přestat.

„Pokud se domníváš, že jsem s tebou spal jenom proto, abych mohl kvůli matce pokračovat v tom předstírání, tak mi křivdíš. A sobě ostatně taky.“

Heather se s ulehčením usmála. „Jsem tak ráda, že jsi to řekl, Theo. Myslela jsem, že třeba…“

„Že to, co je mezi námi dvěma, předčasně skončí?“ Zkřivil svá smyslná ústa do jednoho z těch ničivých úsměvů, jež ji dokázaly odrovnat. Heather spolkla doušek vína, aby se obrnila proti pokušení nechat ten rozhovor plavat. Bylo překvapivě jednoduché přestat se soustředit, když Theo zapnul svůj šarm na maximum, jako to udělal právě teď. Kráčel k ní, vpíjel se jí pohledem do očí a každičkým pohybem dával najevo, jak si je jistý svým neuvěřitelným sexappealem.

Jemně jí odebral sklenku s vínem a opřel se o pult, který je odděloval, aby ji mohl políbit. Nebyl to vášnivý, naléhavý polibek. Bylo v něm cosi dojímavě něžného, až Heather na okamžik zapomněla na své záměry.

Když se od ní konečně odtáhl, její oči přetékaly účastí.

„Je mi jasné, že tě to, co se přihodilo tvé matce, šokovalo, Theo. Nečekáme, že se našim rodičům stane něco zlého, a i v případě, že s tím počítáme, na to nejsme nikdy úplně připravení. Ale ona bude v pořádku. Vím to.“

Kdyby tento projev soucitu pocházel od kohokoli jiného, byl by pro Thea nepřijatelný a jeho vášeň by okamžitě ochladla. Výraz v jejích modrých očích na něj však zapůsobil.

„Jsem moc rád, že žiju pod jednou střechou se svou osobní věštkyní,“ zamumlal. „Nechtěla bys mi vyjádřit účast i jinak, než jen slovně?“

Nasměroval ji k ložnici a Heather cítila, že její odhodlání ochabuje. Vydala se za ním, jako by její nohy měly vlastní vůli.

„Připadá mi to zvláštní…“ poznamenala, když se rozhlédla po ložnici, jež všude nesla drobné známky její přítomnosti. Na nočním stolku měla položený budík, u okna stála váza s květinami, kterými chtěla rozjasnit pokoj, pod židlí byly zastrčené její chlupaté pantofle.

„Co ti připadá zvláštní?“ otázal se jí Theo.

„Že tu jsme sami, bez tvé matky…“

Zasmál se. „Většině žen by připadalo divné, kdyby tomu bylo naopak.“

Začal si svlékat košili. Teprve když byl do půli těla nahý, si uvědomil, že Heather dosud postává u dveří s rukama za zády, místo aby k němu přistoupila a odkryla mu pohled na své skvostné tělo, už zase ukryté pod pytlovitým oblečením.

„Chceš, abych ti udělal striptýz?“ zeptal se tiše. Pomyšlení na to, jak se jí zmocní, jej zbavovalo napětí z matčina odjezdu. Nikdy by to nepřiznal tolika slovy, ale byl k smrti vyděšený, že odletěla příliš brzy, že by jí bylo líp, kdyby se zotavovala v Londýně, kde by na ni mohl dohlížet. Toužil utéct před těmito úzkostnými myšlenkami do náručí ženy, jež tu postávala - zcela oblečená a podivně váhavá.

S neuvěřitelnou arogancí naprosto sebejistých lidí Theo zcela pominul možnost, že s ním Heather nemusí chtít skočit do postele. Jeho ruka se na chvíli zastavila na přezce opasku, který pak pomalu provlékl poutky kalhot.

Heather si nervózně olízla rty. Věděla, že pokud udělá ještě jeden krok k němu, bude jako moucha, jež se ocitla v přílišné blízkosti pavouci sítě. Theo měl vskutku úžasnou schopnost vyhnat jí z hlavy všechny myšlenky a proměnit ji v poslušnou loutku.

Zápolila s vědomím, že tentokrát něco takového nemůže dopustit. Dostala skvělou příležitost zjistit, co pro Thea znamená, zda by teď, když jeho matka odjela, nemohli posunout svůj vztah o krok dál. A nehodlala se té šance vzdát.

„Víš, Theo, vlastně bych si s tebou radši jenom popovídala…“

Vrhl po ní pohled zpod přivřených víček. „Popovídala? A o čem? Soucit jsi mi už přece dala najevo. Není potřeba to dál rozebírat. Ujišťuju tě, že se nezhroutím jen proto, že se obávám o matčino zdraví. Budu každý den telefonovat příslušným lidem, a pokud zachytím sebemenší náznak znepokojení, nebude pro mě problém zaletět do Řecka.“

„O tom nepochybuju,“ pravila Heather a dál setrvávala u dveří. Připadala si tam v bezpečí. Skýtalo jí to iluzi, že může utéct, kdyby přestala zvládat jejich rozhovor. „Ve skutečnosti jsem ale nechtěla mluvit o tvé matce.“

„Aha.“ Konečně mu to došlo. „Chceš pokračovat tam, kde jsme před chvílí skončili. Je to tak? Toužíš po ujištění, že když jsem s tebou spal, nebyla to jen uměle vytvořená situace vzniklá z nutnosti.“ Pomalu se usmál a přistoupil k ní. „Nenapadlo by mě, že ti musím dokazovat svou touhu. Vždyť jsi sama viděla, že to, co provádíš s mým tělem, nemá nic společného s předstíráním. Kdepak…“

Heather zalapala po dechu. Theo stál přímo před ní, a tak zavřela oči, aby se uklidnila. K ničemu jí to však nebylo - v duchu ho stále viděla. Otevřela oči a zhluboka se nadechla.

„Jenom chci vědět, co bude dál… však víš… s námi.“

Theo nebyl úplně zabedněný. Význam jejích slov na něj měl stejný účinek jako velice dlouhá, velice studená sprcha. Veškerá vášeň z něj v mžiku vyprchala. Místo toho se chladně zahleděl na její uzardělou tvář.

„Myslím, že ses mě na to už ptala,“ podotkl nevzrušeně.

„Já vím. Ale tys mi neodpověděl.“ Odhodlala se a rychle na něj podívala, ale když spatřila mrazivě odtažitý výraz v jeho obličeji, zvedl se jí žaludek.

Theo jí na to nic neřekl. Místo toho došel k místu, kam odhodil košili, a znovu si ji oblékl. Výborně. Polonahý ji stejně jen zbytečně rozptyloval. Také zůstal stát u okna, což bylo pro její duševní rozpoložení rovněž dobré.

Zjistila, že už zase může volně dýchat.

„Tak jo,“ pokrčil Theo rameny. „Pravdou je, že za to, co je mezi námi, oba vděčíme nepředvídané shodě okolností. Kdyby sem nepřijela moje matka, nenašla tě tu a nedospěla ke zcela nesprávným závěrům, nikdy bychom se spolu nevyspali. Ale když už k tomu došlo, nevidím důvod, proč na tom uspořádání něco měnit.“

Heather zůstala bez dechu stát. Theův lhostejný předpoklad, že bez zásahu prozřetelnosti v podobě jeho nemocné matky by o ni nezavadil pohledem, ji hluboce ranil. Dva roky už čeká v pozadí, živí se drobky, které jí Theo hází, a představuje si, že jednou přijde den, kdy v ní konečně spatří ženu. Nyní pochopila, že se celou tu dobu vznášela ve snách. Objala se rukama a sklopila oči k zemi. Byla si jistá, že musí být slyšet, jak jí buší srdce.

Theo, podrážděný jejím pokračujícím mlčením, se zamračil. „Tak co? Čekal bych, že mi na to aspoň něco řekneš.“

„A co by to tak mělo být, Theo?“ Všechny neblahé pocity, jež měla od onoho odpoledne stráveného s Beth, vykrystalizovaly v tvrdý uzel nešťastného uvědomění. Celé roky kolem něj obcházela, neviditelná ve svých maskovacích hábitech, a pak jakýmsi nepochopitelným způsobem skončila nahá v jeho posteli. To, co Theo uviděl, se mu náhodou zalíbilo, a proto toho neváhal plně využít.

Navíc mu to těžko mohla mít za zlé, když byla jeho nadšenou a ochotnou žačkou.

„Tenhle rozhovor mě začíná nudit,“ prohlásil Theo a odešel z ložnice.

Heather, která by si ve skutečnosti nejradši našla nějaké temné místečko, kam by si mohla zalézt, věděla, že to tak nemůže nechat. Přestože se jí za ním nechtělo jít, udělala to - a našla ho, jak si dává něco silnějšího než víno.

„Je mi líto, jestli tě nudím, Theo. Vím, že rád udržuješ vztahy se ženami v povrchní rovině…“

„Na sexu přece není nic povrchního!“ zahřímal Theo a bouchl skleničkou o pult takovou silou, až se část jejího obsahu vylila a utvořila malou loužičku. Tiše zanadával a popadl utěrku.

„No, není… pokud je součástí smysluplného vztahu…“

Pevně se jí zahleděl do očí.

„Není na něm nic povrchního, pokud je součástí příjemného vztahu. A právě v tom tkví podstata, Heather. Vztahy mohou být příjemné, aniž by musely být smysluplné.“

Oba se báli přiblížit k tomu ústřednímu problému, a tak ho jen zpovzdálí obcházeli. Heather mohla s Theem buď souhlasit a přijmout to málo, co jí nabízel - což bylo o hodně víc, než měla v minulosti -, nebo si stát na svém a pravděpodobně za to tvrdě zaplatit.

„Já jenom potřebuju vědět, kam se ubíráme, Theo. Existuje pro nás dva nějaká budoucnost?“

Theo nemohl uvěřit svým uším. Vždyť jí právě nabídl něco, čeho se od něj dosud žádná jiná žena nedočkala -šanci na vztah pod jednou střechou -, a jaká byla její reakce? Úvahy o té rozplizlé věci zvané budoucnost, jež podle všeho zabírá nepřiměřeně velké místo v mysli každé ženy.

„Mám dojem, že tě moje matka trochu moc ovlivnila,“ poznamenal, napil se a dolil si sklenku. „A ty jsi zřejmě v jistém okamžiku dovolila, aby se mýtus proměnil ve skutečnost. Dovol, abych ti objasnil situaci, Heather…“

Heather však nechtěla, aby jí objasňoval situaci. Stejně jako si nepřála, aby se na ni díval studenýma očima cizince. Chtěla ho zpátky, toho muže, kterého milovala a znala. Během pouhé vteřiny jí však začalo být naprosto jasné, že ho zpátky nikdy nedostane, protože se změnila sama podstata jejich vztahu.

Stála tam s očima dokořán jako králíček oslněný reflektory přijíždějícího automobilu, dívala se na něj a napůl se modlila, aby už nic neříkal. Cítila, jak se jí podlamují nohy, a tak se posadila na stoličku, opřela o barový pult a zahleděla do prázdna.

„Jakýkoli dojem čehokoli trvalého mezi námi dvěma vznikl výhradně kvůli mé matce. Byla slabá, a proto jsem se nechtěl pouštět do vysvětlování, proč tady bydlíš - neměl jsem pocit, že by to mohlo nějak přispět k jejímu uzdravení. Už dlouho mě chtěla vidět usazeného - příliš dlouho -, a když tě tu spatřila, rázem si z toho vyvodila závěry, jaké si z toho vyvodit chtěla… Přece jen se narodila v době, kdy dva lidé žijící pod jednou střechou nutně znamenali vztah…“

„Ale my spolu přece máme vztah, Theo…“ Heather uvažovala, zda Theo slyší ten prosebný tón v jejím hlase stejně zřetelně jako ona sama.

„To máme,“ souhlasil s ní přívětivě. „Nicméně jde o vztah čistě sexuální povahy. Něco takového jsem nečekal; jsem ochotný v něm pokračovat, ale nic jiného z něj nikdy nebude.“

„A kdy hodláš říct své matce pravdu?“

Potřebovala ho a nenáviděla se za to. Nějakým způsobem se jí podařilo protančit životem, aniž by byla na někom či na něčem závislá. Ano, musela chodit do práce, žádné místo pro ni však neznamenalo tolik, aby ji pomyšlení na jeho ztrátu připravovalo o klidný spánek. A ano, měla přátele a ráda s nimi trávila čas, ale že by je potřebovala…! Kdepak. Nyní, pošlapávaná Theovým bezohledným, nevzrušeným shrnutím toho, co spolu mají, cítila, jak se v ní ta potřeba vzmáhá a nutí ji říkat věci, o nichž věděla, že by je neměla vypustit z úst.

„S tím si nemusíš dělat starosti,“ odpověděl jí Theo lhostejně. „Až se máti úplně zotaví, povím jí, že už nepatříš do mého života… že to prostě nevyšlo… že jsme se k sobě nehodili…“

Heather tupě přikývla; zápasila s nemožnou touhou stát si za svým, povědět mu, že se k sobě hodí. Copak s ním neprožila celou řadu měsíců? Neviděla ho v tom nejhorším i nejlepším světle? Díkybohu však zvítězil zdravý rozum a ona zůstala zticha.

„Bude zklamaná, ale vzpamatuje se z toho,“ pokračoval Theo sebejistě.

„A chceš se vůbec někdy usadit, Theo? Nebo na světě zbývá příliš mnoho žen, jež je potřeba prozkoumat?“

O tohle Theo vůbec nestál. To, že není připravený se vázat, přece ještě neznamená, že je ve svém jednání se ženami povrchní. Pomyslel si, že to takhle bude vážně lepší. Byla to od něj zbytečná ztřeštěnost, nabízet jí, že spolu můžou dál spát. Už si začínala podupávat do rytinu svatebního pochodu, a to by zkrátka nešlo.

„Věř tomu nebo ne,“ pravil, „ale mým životním cílem není dostat do postele co možná největší počet žen, než umřu.“

„Ne, ty půjdeš do postele pouze s těmi, co ti budou moct stoprocentně zaručit, že nestojí o žádné závazky. Takových je málo, Theo.“

Zůstal stát jako opařený. Kdy se to všechno změnilo? Kdyby si měl vsadit na jedinou ženu, která bude imunní vůči myšlenkám na vdavky, byla by to Heather. Copak pro něj nepracuje už celé dva roky? Copak nezná jeho názory na tuhle otázku?

„Nemůžu uvěřit, že mi ze všech lidí právě ty říkáš takovéhle věci.“

Jelikož tomu pořádně nevěřila ani Heather, zůstala zticha.

„Nehledám si životní partnerku, protože teď potřebuju svobodu, abych se mohl naplno věnovat kariéře. Nebylo by přece fér, abych se ženil, když by pro mě moje žena byla až na druhém místě - copak by si to některá přála?“

Heather se málem rozesmála nahlas. Takže teď má uvěřit tomu, že chudáčkovi Theovi jde jen o blaho žen ve skutečnosti jim prokazuje službu, když jim nikdy ne slíbí víc, než jim může dát v daný den. A na oplátku žádá jen to, aby ho neotravovala žádná, jež by byla natolik bezohledná, aby naznačovala, že by ji mohlo zajímat, co se bude dít za dalších čtyřiadvacet hodin!

Nicméně s ním o tom nehodlala sáhodlouze diskutovat, protože věděla, že je v zacházení se slovy stejně šikovný jako ve všem ostatním.

„Máš pravdu,“ souhlasila unaveně. „To by si nepřála žádná žena.“

Theo ucítil, jak se v něm vzmáhá vztek, a potlačil ho, překvapený svou iracionální reakcí. Vždyť dělá jen to, co obvykle, když nějaká žena začne fantazírovat o nemožném. Silou vůle se přiměl ovládnout své nesouvislé myšlenky.

„Nenudí tě to někdy, Theo?“ zeptala se ho Heather zvědavě.

„Jestli mě to nenudí? Co?“

„Já nevím… všechny ty různé obličeje, všechno to hraní… nové schůzky, nové ženy, nové rozhovory…“

„Různorodost mi prospívá.“ Theo rázně vstal a zamířil k pohovce. Tenhle směr konverzace se mu zamlouval stejně málo jako její naznačování, že je povrchní ve svém jednání s opačným pohlavím.

Vypadalo to, že tím jejich rozhovor skončil. Heather zamrkala, aby potlačila slzy, které se jí draly do očí. Nakonec se zvedla a vydala se směrem k ložnici.

„Rozmyslela sis moji nabídku?“ zeptal se jí Theo nedbale. Prudce se k němu otočila. Smutek, jejž cítila před pár vteřinami, nyní vystřídala zlost.

„Ne, nerozmyslela.“ Arogantnost jeho domněnky, že by po tom všem, co jí napovídal, mohla byť jen uvažovat o krátkodobém místě jeho milenky, pro ni byla zkrátka příliš. „Ani ve snu by mě nenapadlo vlézt s tebou do postele s vědomím, že mě můžeš každou chvíli vyhodit, jen co tě začnu nudit a rozhodneš se, že je čas jít dál!“

„Tak proč jsi se mnou teda spala?“

„Tvoje matka se domnívala…“

„Moje matka se domnívala, že mezi námi existuje vztah, což ovšem neodpovídá na mou otázku… Aha… Už je mi to jasné…“

„Co… co je ti jasné?“ Heather zmateně zamrkala. Dostal ji do pasti. Už ví, o co tady jde - že se do něho zamilovala. Láska - nic děsivějšího si Theo nedokáže představit. Doufala, že jí při odchodu zůstane alespoň nedotčená důstojnost, ale teď viděla, že její naděje byly marné.

„Je mi jasné, že tady někdo zahlédl příležitost a chňapl po ní oběma rukama.“ Takový tón u něj Heather dosud neslyšela. Rovný a tvrdý jako kus oceli. Úžasem ztratila řeč.

Theo se k ní vydal nastalým tichem. Uvažoval o plném rozsahu jejího klamu a jeho hlas byl čím dál mrazivější. „Před chvílí jsem se v duchu ptal sám sebe, jak se to mezi námi mohlo tak drasticky změnit. Celé měsíce jsi byla naprosto spolehlivá. Starala ses o byt, pomáhala jsi mi s prací, když jsem to potřeboval, a hlavně sis nikdy nestěžovala. A teď tu ode mě požaduješ nějaké sliby do budoucna…“

„Já jsem od tebe nic nepožadovala… Jenom jsem -“

„Buď zticha!“ Zaznělo to jako prásknutí bičem a Heather samým překvapením znovu oněměla.

„Došlo k tomu, když ses na oko nechala nalákat do mojí postele? Tehdy jsi začala uvažovat o tom, jak dobrý úlovek bych mohl být? Že kdybys zvolila správnou taktiku, tak bys možná měla určitou šanci?“

Heather zmizela veškerá barva z obličeje a oči se jí rozšířily hrůzou nad tím, jak strašlivě špatně si Theo vyložil proběhlé události.

„Co - cože?“ vykoktala.

„Myslela sis, že když budeš lichotit mé matce, dostaneš se jednou nohou do cíle? Koneckonců jsi věděla, že se dosud žádné ženě nepodařilo setkat se s kýmkoli z mé rodiny. Možná ti připadalo, že ti všechny okolnosti nahrávají do ruky… Jednou jsi mi řekla, že věříš v osud. Copak se mohl projevit nějakým lepším způsobem, než tím, že tě na celé týdny zavřel do jednoho bytu s mojí matkou?“

„Ne! Nic z toho, co říkáš, není pravda!“ pravila Heather zhrožené.

Ale Theo se už rozjel a nebyl k zastavení.

„Spát se mnou s vědomím, že po tobě toužím, ti muselo připadat jako ta pravá třešnička na dortu!“ Vzpomněl si, jak se těšil, až vkročí do dveří, jak prahnul po nocích, kdy se s ní mohl milovat, cítit každičkou křivku jejího těla, a nenáviděl se za svou slabost. „Musela jsi vědět, že jsem jako každý normální chlap. Když mi strčíš do postele žádoucí nahou ženu, těžko jí odolám.“

S každým dalším slovem pošlapával její křehké naděje - a měl pravdu. Vnímala nečekaný příjezd jeho matky jako zásah prozřetelnosti. Copak už neuvažovala o tom, že se odstěhuje? A ano, doufala, že pro něj začne něco znamenat, když se spolu vyspí, že ji možná poprvé doopravdy uvidí takovou, jaká je. Naivní očekávání našla v jejím romantickém srdci úrodnou půdu a o zbytek se postaral čas.

„Kdy tě napadlo, že by možná stálo za to mě ulovit? Když jsi sem poprvé vkročila a viděla, jak to tu vypadá?“

„Nechápu, jak tu můžeš sedět a říkat všechny tyhle věci, Theo.“

„Můžu, protože jsem velice praktický muž. Taky nesmírně bohatý. A bohatí, praktičtí muži bývají podezřívaví. Měla jsi to vzít v úvahu.“

„Tohle je jako zlý sen,“ zašeptala.

„Lidé se ze zlých snů probouzejí, Heather. Tohle žádný sen není. Je to skutečnost.“

„Ano, to tedy je.“ A může si za to sama. Poslepu se od něj odvrátila a odešla od těch studených, odtažitých očí do ložnice, kde začala horečně vytahovat ze zásuvek a skříní všechny své věci a házet je na hromadu na postel. Přišla sem s málem a ještě míň si toho odnese.

Theo mezitím někam zmizel, ačkoli k ní doléhaly tiché tóny Vivaldiho hudby. Nejspíš šel do své pracovny. Pryč od ní. Strávili spolu takovou dobu, a on ji klidně nechá odejít bez rozloučení.

Omámeně stála u hlavních dveří s kufrem, portfoliem a několika taškami u nohou a nevěděla, zda ho má jít hledat, nebo ne.

Nakonec dospěla k názoru, že to nemá smysl. Řekl jí své a nikdy by neuvěřil, že není vypočítavá potvora.

Proto mu raději rychle načmárala vzkaz, v němž mu poděkovala za práci, která jí umožnila absolvovat kurz pro výtvarníky, a přiložila k němu klíč od bytu.

Theo ve své pracovně uslyšel klapnutí dveří a zamračil se na blikající laptop před sebou. Určitě váhala, zda se s ním má jít rozloučit, protože ho nechtěla rušit. Věděl to, jelikož ji dobře znal. Není divu, když spolu tak dlouho obývali tentýž prostor. Při zpětném pohledu viděl, že to byla velká chyba.

Odebral se do kuchyně. Přirozeně to nemohlo skončit jinak. Nemuselo k tomu dojít, kdyby byla souhlasila že budou pokračovat jako doposud. Ale kdepak, ona chtěla - jako ostatně všechny ženské -, aby se přetvařoval a přisuzoval tomu, co mezi nimi bylo, neexistující význam. Takže musela jít. Theo nepotřeboval ani nechtěl aby mu v jeho životě dělala zmatek nějaká žena - žena, jež v sobě živí myšlenky na trvalý vztah.

Řekl si, že tomu dá pár týdnů. Pak na ni přestane myslet. Do té doby bude pracovat jako drak a dopřeje si pár večeří s hezkými dívkami, aby se přes to nějak přenesl. Všechno se vrátí zpátky k normálu. Bude to zase takové, jaké to má být.

SEDMÁ KAPITOLA

Musí vypadnout z bytu. Tak zněla rada, kterou jí dala Beth - tónem, jenž nepřipouštěl žádné námitky. Upozornila ji, že už to jsou tři týdny. Dost dlouho na to, aby přestala vzdychat kvůli muži, který ji sprostě využil.

„Ale já chodím ven,“ namítla Heather. „Nabízím svoje portfolio každému nakladatelství a reklamní agentuře ve městě. Vlastně skoro nejsem doma. V pondělí mě čeká druhé interview u MacBridea. Třeba bys mi o víkendu mohla pomoct vybrat správné oblečení…?“

Beth jí místo odpovědi oznámila, že jí domluvila rande. „Je to můj kolega z Dublinu. Párkrát jsem se s ním setkala a je dokonalý. Vysoký, blond, dost cestuje…“

Heather si bude muset vzít na sebe něco senzačního - něco jako to, co měla na onom firemním večírku u BŘP To byla zkratka, kterou Beth označovala Thea - bohatý řecký parchant. A co kdyby provedly něco s jejími vlasy? Možná lehký melír?

A Heather se jako vždycky přistihla, že proti tomu napůl protestuje, a napůl uznává, že slova její přítelkyně dávají smysl.

Proto stála nyní, v sobotu večer, před obrovským zrcadlem v ložnici u Beth, jež si ji pečlivě prohlížela jako nějaký exemplář pod zvětšovacím sklem.

A to velice pěkný exemplář, pomyslela si Beth s uspokojením. Heather se potřebuje dostat ven. Za ty tři týdny zhubla a její obvykle slunečná nálada povážlivě poklesla. Sice pilně obchází agentury, aby si našla práci, také se nastěhovala do toho prázdného bytu vedle a ochotně předstírá bezstarostnost, ale to všechno je jen navenek; uvnitř je prázdná jako škeble.

Beth věřila v léčivou moc času, přesto zastávala názor, že při troše pečlivého plánování lze tento hojivý proces značně urychlit. Občasná večeře venku a kamarádské povídání nezabraly. Kdykoli Beth začala mluvit o Theovi, Heather ji poslouchala, ale tvrdošíjně se odmítala zapojit do hovoru a vždy rychle změnila téma.

Krokem číslo jedna tedy bude dostat přítelkyni do společnosti s nějakým mužem. A krokem číslo dva ukázat jí, že může existovat i bez Thea Miquela. A nejlepší bude, když se o tom přesvědčí na vlastní oči.

Pro Beth bylo relativně snadné zjistit, kde se bude Theo vyskytovat v danou sobotu večer. Jeho vztah s Heather ještě nestačil úplně vychladnout, a on už byl zpátky na hřišti. Před pár měsíci Beth na jednom právnickém večírku dokonce potkala jeho nejnovější přírůstek do sbírky - vysokou, unylou brunetku ověšenou diamanty. Ani ve snu by ji však nenapadlo říct o tom Heather.

Víkendové schůzky se ženami pro Thea nebyly rmantickými dostaveníčky ve dvou. Měl namířeno do jednoho velmi drahého, velmi vybraného, zakouřeného jazzového klubu v Notting Hillu.

A právě tam půjde i Heather se svým prvotřídním společníkem. Beth to zařídila.

„Moc ti to sluší,“ řekla přítelkyni po pravdě. „Vyrazíš Scottovi dech.“

„To je takový zoufalec?“ zeptala se Heather.

„Ani náhodou. Je docela kus.“

„Jak je potom možné, že ho ještě žádná neulovila?“ Ne že by Heather měla v úmyslu někoho lovit, ale zároveň ji nevzrušovalo ani pomyšlení, že by si měla vyjít s nějakým nenapravitelným sukničkářem.

„Zatím nenašel tu pravou,“ pravila Beth trpělivě. „Ale je to dobrý společník, moc milý člověk.“

„Theo taky dovedl být moc milý, víš.“

Beth přešla její poznámku bez povšimnutí. „Ten melír ti sluší. Blonďatá a měděná - takhle kombinace by mě nikdy nenapadla, ale na tobě vypadá dobře.“

Heather na sebe zběžně pohlédla do zrcadla. Osobu, jež na ni hleděla zpátky, by před třemi měsíci nepoznala. Na místě nenápadné postavičky v tmavých barvách s vlasy permanentně staženými dozadu tu nyní stála přitažlivá, pěkně tvarovaná žena - shodila téměř tři kila, protože ze samého smutku trpěla nechutenstvím. Měla na sobě přiléhavé černé šaty stažené v pase a černé boty na vysokém podpatku. Beth jí půjčila kabát z umělé kožešiny, který působil hříšně luxusním dojmem.

Trvala na tom, že se sejde se Scottem až v klubu. Bylo to jakési místo v Notting Hillu, o němž nikdy neslyšela.

Když konečně seděla na zadním sedadle taxíku a nemusela už předstírat nadšené vzrušení, pocítila úlevu. Nebyla vzrušená. V poslední době ji nevzrušovalo vůbec nic, ani vyhlídky na velice dobré místo, které už měla prakticky v kapse. Neustále totiž myslela na Thea.

Představa, že má strávit celé hodiny ve společnosti někoho, koho nezná a kdo od ní bude očekávat dobrou náladu, jí připadala jako vyčerpávající horolezecký výstup.

Scott na ni už čekal a vypadal přesně tak, jak jí ho vylíčila Beth. Něco přes metr osmdesát, světlé vlnité vlasy a srdečná, milá tvář. Usmál se a Heather jeho úsměv opětovala, neboť v jeho modrých očích nebyl ani náznak nestoudnosti či hrozby.

„Napadlo mě, že bych si mohl vzít bílý karafiát,“ řekl a pomohl jí z kabátu. „Ale připadalo mi to trochu staromódní.“

Jeho hlas byl stejně příjemný jako jeho vzhled a zblízka byl cítit jakousi čistou, mužnou vůní.

„Beth mi tě podrobně popsala,“ usmála se Heather znovu.

„Umím si to představit. Beth neponechává nic náhodě, že? Právě proto je tak dobrá v tom, co dělá. Už jsi tu někdy byla?“

„Obávám se, že mě klubová scéna minula…“ Vešli do místnosti plné potemnělých, útulných zákoutí vinoucích se kolem malého pódia, na němž jazzová kapela vyhrávala jakousi zvláštní, matně povědomou melodii.

„Povídej mi o tom!“

A tak to udělala. Po půl lahvi vína se mu dokonce svěřila se svými pochybnostmi o jejich společném večeru a o tom, zda je již připravená znovu začít randit.

„To jsem rád, že to říkáš,“ pravil Scott. „Sám mám právě za sebou skončený vztah a jdu na to zlehka. Žádné závazky - žádné zlomené srdce.“

„O tom se mi Beth vůbec nezmínila…“

„Ne?“ Zasmál se a zakroutil hlavou. „Patrně bere své dohazovačské schopnosti trochu moc vážně.“

„Myslí to dobře…“

„A já nemůžu říct, že bych se zrovna teď cítil mizerně. Ty snad ano?“

„Ne,“ prohlásila Heather překvapeně.

„Prima. Jsem rád, že to se mnou není tak těžké, jak ses bála!“ Propletl své prsty s jejími a přátelsky jí je stiskl.

Tohle by byl přesně ten pravý muž, pomyslela si Heather a vzpomněla si na Thea. Někdo milý. Někdo, kdo se vzpamatovává ze zlomeného srdce, což znamená, že nějaké srdce má.

Zrovna když chtěla Scottovi říct něco v tom smyslu, zaslechla jistý důvěrně známý hlas a celá ztuhla.

„Koho to tu nevidím…“

Otočila se a sledovala očima přicházejícího Thea, až zůstal stát přímo před nimi.

Příliš pozdě si uvědomila, že ji Scott dosud drží za ruku, ale když se mu pokusila vymanit, ještě své sevření zesílil, načež ji pustil, aby mohl vstát a podat Theovi ruku na přivítanou.

Theo jej však ignoroval. Soustředil všechnu svou pozornost na Heather, jež zdráhavě vstala a zmohla se na úsměv.

„Theo! To je ale překvapení!“

„Že ano?“ opáčil se smrtící zdvořilostí. „Netušil jsem, že chodíš na takováhle místa. Vždycky jsem měl dojem, že jsi nejradši doma, když si můžeš kreslit a dívat se na seriály.“

Heather se zarděla. Pokud měl Theo v úmyslu vykreslit ji před Scottem jako nudnou šedivou myš, tak se mu to podařilo.

„Žena přesně podle mého gusta,“ vmísil se do hovoru Scott, přestože pohled, kterým si ho Theo změřil, rozhodně nebyl povzbudivý. „Ani já nevymetám kluby. Mnohem raději trávím večery u televize - i když mě zajímají spíše dokumenty. Mimochodem, jmenuju se Scott.“

Heather nervózně dokončila představování.

„Ráda tě zase vidím, Theo… vypadáš dobře. Ale nechci tě zdržovat…“

„I ty vypadáš dobře…“ Dlouze si ji měřil důkladným, nestoudným pohledem. „Hezké šaty.“

„Díky. Jsi tu s někým…? Možná by ses už měl vrátit ke své společnosti…“

„Nejsem tu s žádnou společností,“ pravil Theo.

„Ach tak.“

„Michelle na mě čeká u stolu tamhle vzadu…“

Krátce pokývl hlavou a Heather se bezděčně podívala tím směrem. Zástupy lidí se v tu chvíli jakýmsi zázrakem rozestoupily a odkryly jí výhled na vysokou, vyzáblou tmavovlasou ženu, jež seděla o samotě se sklenkou šampaňského v ruce a měla na sobě zářivě červené šaty, které toho ukazovaly zatraceně víc, než skrývaly.

Heather nečekala, že Theo zůstane po jejím odchodu moc dlouho sám, ale když nyní viděla živý důkaz toho, jak rychle na ni zapomněl, pocítila nezvyklou hořkost.

Najednou byla nesmírně vděčná, že tu je se Scottem a může Theovi ukázat, že ani ona nevysedává doma a nepočítá ubíhající vteřiny. I když zatím dělala přesně tohle.

„Myslím, že by sis za ní měl pospíšit, Theo, aby ti ji někdo nevyfoukl před nosem. Takováhle místa přitahují muže na číhané.“

„To za tebe mluví vlastní zkušenosti?“ poznamenal Theo a tázavě se zadíval na Scotta.

„Já na ženy nečíhám,“ pravil Scott mírně a objal Heather kolem ramen. „Na to jsem příliš vybíravý. Mě uspokojí jen to nejlepší…“

Heather se na něj vděčně usmála a klesla na židli, následovaná Scottem. Theo však nebral jejich narážku na vědomí, a místo aby odešel, opřel se oběma rukama o stůl.

„Já dávám přednost rozmanitosti,“ prohlásil s chlípným úsměvem. „Ale svůj k svému. Nicméně - Heather a já jsme se už dlouho neviděli; nevadilo by vám, kdybych vám ji na chvíli odvedl a zatančil si s ní? Slibuju, že vám ji vrátím v neporušeném stavu.“

„Myslím, že bychom to rozhodnutí měli nechat na Heather,“ pravil Scott a otočil se k ní.

Theo jí však takovou šanci nedal. Popadl ji za ruku, a než se zmohla na protest, vytáhl ji na nohy a odváděl na parket.

„Jak se opovažuješ?“ zašeptala Heather a cítila, jak bezděčně reaguje na jeho mohutné, mužné tělo, jež se nyní ocitlo nebezpečně blízko. „Nechci s tebou tančit! Můj společník sedí u stolu úplně sám a nechat ho tam je velice neslušné!“

„Nepřipadá mi, že by mu to vadilo,“ poznamenal Theo přezíravě.

Přitáhl si ji trochu blíž k sobě. Skrz tenoučkou látku šatů cítil její štědrá prsa, lehké zakřivení páteře. Zmocňovala se ho zuřivost, když pomyslel na to, jak moc postrádal její tělo. Jak moc postrádal ji celou, přestože se vrhl do práce a dokonce vynaložil to úsilí, že pozval Michelle na schůzku. Bylo to jejich druhé rande, a Michelle v něm nevyvolávala vůbec nic než nezúčastněný chlad.

Na rozdíl od téhle drobné, pěkně tvarované ženy, která s ním nyní neochotně tančí. Přímo hmatatelně cítil, jak od něj Heather touží odejít, a uvažoval, jestli spí s tím chlapíkem, co opuštěný vadne u jejich stolu.

Při tom pomyšlení zuřivě cvakl zuby.

„Tak… jak se máš?“ zeptal se tišším hlasem. Zoufale toužil vědět, zda po něm ještě pořád touží.

„Na to ses mě už ptal.“

„Ptám se tě znovu,“ dodal podrážděně.

„Dobře. Říkala jsem ti, že se mám dobře.“

Jeho agresivní tón v ní vyvolal ještě větší napětí. Cítil, jak mu ztuhla v náručí. „Znervózňuju tě?“ zeptal se jí tiše.

Použil přesně ten sexy hlas, z nějž se jí v minulosti vždycky zatočila hlava. Jestlipak vůbec ví, jaký na ni má účinek? Heather cítila, jak ji obaluje ochranná vrstvička chladu. Nikdy by ji nenapadlo, že je v jejích možnostech být tak mrazivě studená, ale rychle zjišťovala, že to dokáže.

„Nebuď směšný. Proč bys mě měl znervózňovat?“ „Změnila ses,“ poznamenal Theo ponuře. „To se stává,“ pokrčila Heather rameny. „Nebývala jsi takhle tvrdá,“ dodal obviňujícím tónem.

„Jestli tím tvrdá myslíš, že se už neměním v rosol pokaždé, když jsi v mé blízkosti, tak to beru jako kompliment.“

„Ty ses měnila v rosol pokaždé, když jsem ti byl nablízku?“ otázal se Theo se značným zájmem. „To jsem netušil. Stávalo se ti to i předtím, než jsme spolu navázali sexuální vztah?“

„Na to bych raději zapomněla!“

„Proč bys měla zapomínat na něco, co sis očividně užívala?“

„Tenhle rozhovor je absurdní a já v něm nehodlám dál pokračovat.“

„Pročpak ne?“ zamumlal jí Theo líně do ucha. Jeho egu udělalo nesmírně dobře pomyšlení, jaký na ni měl účinek… a to dost dlouho, alespoň podle toho, co říkala.

Když hudba přestala hrát a Heather se mu pokusila vykroutit z náruče, sevřel ji o poznání pevněji. „Jsem si jistý, že Stephenovi -“ „Jmenuje se Scott!“

„To je jedno. Jsem si jistý, že mu nebude vadit, když si spolu ještě jednou zatančíme. Nepřipadá mi jako typ, co začne vyvádět kvůli něčemu tak nevinnému. Samozřejmě, že kdyby znal naši společnou minulost…“

Heather si v té chvíli vybavila, jak ji Theo bez mrknutí oka odvrhl. Vždyť se s ní ani neobtěžoval spojit, i když věděl, kde ji hledat. Neudělal to, protože nechtěl. Vrátil se ke svému obvyklému hektickému životu, a ani na vteřinu si na ni nevzpomněl.

„My nemáme žádnou společnou minulost,“ opáčila. „Mezi námi existoval jen předstíraný vztah, který trval pouze několik týdnů!“ Pak už poněkud mírnějším tónem dodala: „Jak se vůbec daří tvé matce? Je mi líto, že jsem se na ni nezeptala dřív…“

„Cítí se každým dnem lépe.“

„Už jsi jí o nás pověděl?“

„Nebylo to potřeba.“

„Hodně jsem na ni myslela, říkala jsem si, jak se jí asi vede. Je to úžasná žena…“

Theo však neměl zájem diskutovat o své matce. „Samozřejmě, že máme společnou minulost. Nejde jen o to, že jsme spolu spali. Vždyť jsme více než rok bydleli pod jednou střechou… a já bych se ti teď rád omluvil za to, že jsem tě obvinil z vypočítavosti. Netušil jsem, že jsi mě chtěla už dlouho před tím, než jsme spolu skončili v posteli.“

Heather cítila, že celá hoří. Kdyby na ně Scott nyní pohlédl, musel by být slepý, aby si neuvědomil, že tohle je ten muž, kvůli němuž má strach z navazování nových vztahů.

„Nuže?“ ozval se Theo znovu. „Nebude se tvoje přítelkyně zlobit, že se mnou tancuješ?“

„A taky bude žárlit,“ potvrdil jí Theo její domněnku. „A co teprve, kdyby věděla, na co teď myslím! Ty to víš, nebo ne? Ty to můžeš doslova… cítit.“

Heather byla tak ponořená do té katastrofální konverzace, že vůbec nezaregistrovala něco, co nyní bylo velice dobře patrné - Theovo bezostyšně vzrušení. Okamžitě si uvědomila naléhavý tlak jeho tvrdého mužství a celá zeslábla, neboť se jí v hlavě začala odvíjet přehlídka vzpomínek na to, jak se spolu milovali. Zavřela oči a udělalo se jí nevolno; měla pocit, že padá někam do prázdna.

„A co ty, ty žárlíš?“ pošeptal jí do ucha.

„Ne, samozřejmě, že ne,“ zalhala Heather. „Proč bych měla? Mezi námi už přece všechno skončilo a já pokračuju ve svém vlastním životě. Mám nový byt, novou práci a nového přítele.“

„Jak dlouho se už stýkáš s tím Stephenem?“

„Scottem.“

„Celé tři týdny?“

„Do toho ti vůbec nic není, Theo,“ pravila Heather s jistým pocitem vítězství a moci.

Copak si Theo myslí, že si může říkat, cokoli se mu zachce, jenom proto, že ji pokládá za hloupou husu, která jím byla okouzlená? Copak si myslí, že se nepohnula ani o kousek dál?

„To ti vůbec není podobné - shánět se po náhradě za mě hned ten den, kdy jsi opustila můj byt.“

Heather měla sto chutí říct, ty jsi to přece udělal, ale nepřála si, aby tušil, jak moc ji to poznamenalo.

„Takže se objevil na scéně teprve nedávno. Mám pravdu?“ Ta představa se Theovi zamlouvala, protože to znamenalo, že s ním Heather ještě nespala. Ona zkrátka není ten typ… Pohlédl na její přiléhavé černé šaty, jež vše skrývaly, a přesto vypadaly provokativně, a zamračil se.

„Spala jsi s ním?“ vyhrkl ochraptěle a Heather se zasmála. Zasmála se a nic mu neřekla! „Odpověz mi!“ zavrčel.

„Proč bych ti měla odpovídat? Ty už do mého života nepatříš.“ Heather netušila, odkud se v ní vzala ta síla. Dosud ho miluje a vždycky ho bude milovat, nicméně časy, kdy mu bezmyšlenkovitě dovolovala, aby jí diktoval, jak se má chovat, byly pryč.

Jazzová skladba dospěla k truchlivému závěru. Heather si oddechla úlevou, protože být silná ji stálo spoustu energie, zatímco Theo si těžce povzdechl, jelikož se ho zmocnila neblahá předtucha, že mu něco uniká skrz prsty.

„Děkuji ti za tanec,“ řekla chladně a v půli věty se otočila ke Scottovi. Zamával jí a ona jeho mávání opětovala. „Myslím, že by ses už měl vrátit ke své přítelkyni. Nevypadá zrovna šťastně.“

Když na to přišlo, šťastně nevypadal ani Theo. Heather pocítila záchvěv ženského uspokojení. Copak si skutečně myslel, že na ni náhodou narazí a vzruší ji svým kouzlem jenom proto, že to dokáže? Že by ji mohl mít, kdyby chtěl, i když na něj u stolu čeká jiná žena?

„Zato ten tvůj se zdá být úplně v pohodě,“ zamumlal Theo jedovatě. „Nenapadá tě, o čem to vypovídá?“

„A tebe?“ Zdvořile se usmála na muže, při pohledu na nějž jí dosud bušilo srdce v hrudi, načež se otočila a odešla.

Po zbytek večera to v Theovi vřelo. Jeho společnice byla vším, co si muž může přát - úchvatně krásná, pozorná, intelektuálně nenáročná a dávala mu najevo, že je se vším svolná. Přesto mu šla nesmírně na nervy - o to víc, že se každou chvíli přistihl, jak pokukuje po stole, u kterého seděla Heather s tím svým blonďákem. Očividně se moc dobře bavili.

Jakmile si všiml, že se zvedli k odchodu, otočil se k Michelle a přerušil ji v půli věty.

„Jdeme.“

Rychle se vzpamatovala a zasmála se. „Ke mně, nebo k tobě?“

„K tobě.“ Jde to s ním vážně z kopce, když na něj nijak neúčinkuje představa sexu s touhle neuvěřitelně žádoucí ženou, jež tu na něj svůdně pomrkává. „Ale nesmíš se na mě zlobit. Dnes večer z toho nic nebude.“

Potřeboval se vrátit domů a pročistit si hlavu. Jelikož dosud nikdy nezakusil žárlivost, nepoznal ji. Místo toho zuřivě litoval času, který vyplýtval na tu zatracenou Heather.

Rychle ujížděl vylidněnými londýnskými ulicemi a jen na půl ucha poslouchal protesty Michelle, jež postupně přešla od chápavého tónu k naříkavému a nakonec omluvnému.

„Ozvu se ti,“ bylo vše, co jí řekl, když nakonec zastavil před jejím domem. Natáhl se přes ni, aby jí otevřel dveře, a potichu zaskřípal zuby, neboť ucítil, jak mu jemně přejela dlouhými prsty po předloktí.

Chová se jako hulvát. Tolik si uvědomoval. Za celý večer s ní skoro nepromluvil, a pokud ano, tak s očividným nezájmem.

„Je mi to líto, Michelle,“ pravil provinile. „Dneska večer jsem nebyl ve své kůži. Moc práce, víš.“ Pozoroval, jak jejím zklamaným výrazem probleskla jiskřička naděje. „A v příštích pár týdnech to bude ještě horší,“ dodal, aby v zárodku zmařil jakékoli její snahy domluvit si s ním další schůzku. Teď si od žen potřeboval odpočinout. Jsou s nimi jenom potíže.

Opakoval si to i v následujících dnech, kdy celý naježený procházel kancelářemi a ani si neuvědomoval, že mu zaměstnanci raději mizí z cesty. Dokonce i sekretářky se mu vyhýbaly, celé zmatené jeho chováním.

Když vypátral, kde Heather bydlí, trochu se uklidnil. Říkal si, že bez ohledu na to, jaký životní styl se rozhodla přijmout, on si pořád dělá starosti o její blaho.

Přestože se snaží působit světaznale, pořád je v zásadě nezkušená - zranitelná, nevinná žena zralá na to, aby se jí zmocnil kdokoli, komu to aspoň trochu myslí a touží urvat, co se tak očividně nabízí. Pokud se rozhodla vyházet všechny své staré šaty - v souladu s tím, že má nový byt, novou práci a nového přítele - a oblékat se maximálně provokativně, jen bůh ví, do jaké šlamastyky se řítí.

Když Theovi došlo, co musí udělat, bylo to, jako by se nad ním rozestoupily černé mraky a pronikl jimi osamělý sluneční paprsek.

O čtyři hodiny později zastavil před jejím domem. Vypnul motor a na chvíli se zamyslel.

Pár vteřin uvažoval, co tu ksakru pohledává, zvlášť když už je tak pozdě - po deváté. Pak si připomněl, kvůli čemu sem přijel. Musí přece dát pár rozumných rad ženě, kterou zná - kterou důvěrně znával. Jejich vztah je sice již věcí minulosti, ale on se jakožto zodpovědná lidská bytost přesto cítí povinován trochu jí poradit. Samotného by ho to k ní přece táhlo, kdyby ji uviděl, jak si to šine po ulici, pohupuje se v bocích a má na sobě tílko, jež ponechává jen malý prostor představivosti.

S povzdechem vyklouzl z auta, došel ke vchodu do domu a stiskl tlačítko zvonku s jejím jménem.

Heather se podivila, kdo na ni může zvonit. V tomhle spočívala jedna z výhod jejího bytu - nikdy nemusela řešit nečekané návštěvy. Hlavou jí probleskla vzpomínka na poslední nečekanou návštěvu, Theovu matku, a tak pevně zavřela oči, aby se té představy zbavila.

„Ano?“

„Heather?“

Když uslyšela Theův hlas, jako by dostala ránu elektrickým proudem. Ještě se nevzpamatovala z toho, jak na něj narazila v tom klubu. Bez dechu klesla na židli.

„Copak je?“

„Musíme si promluvit.“

„O čem?“

„To se nedá probírat v domovním telefonu. Zabzuč mi.“

Udělala to. Hlavou jí vířilo tisíc věcí. Přijel za ní a to může znamenat jen jedno - že mu jejich setkání v klubu připomnělo, co všechno ztratil. Copak s ní netančil celou věčnost? Nenechal snad svou společnici sedět opuštěnou v koutě, zatímco jí samotné šeptal do ucha, jak ho vzrušuje?

Pláštík chladného sebeovládání, do nějž se halila, z ní rázem spadl.

Uslyšela zaklepání na dveře a srdce jí poskočilo v hrudi. S úsměvem mu otevřela.

OSMÁ KAPITOLA

„Ahoj. Copak tě sem přivádí?“ Heather poodstoupila stranou, aby Theo mohl vejít dovnitř.

„Tak tohle je tvůj nový byt,“ poznamenal, když zůstal stát uprostřed pokoje a rozhlédl se kolem sebe. „Líbí se ti? Je dost malý.“

Nacházel se však v dobré části města. Sehnat v Londýně slušné bydlení není snadné, a ač Heather věděla, že jí po zaplacení nájmu nezbyde moc peněz na živobytí, byla ráda, že jí ho Beth obstarala a podržela, i když se o něj neustále zajímali další lidé.

„Zatím jsem neměla čas s ním nic moc udělat,“ pokračovala. „Pověsila jsem si sem jenom pár svých skic.“

„Poznávám je.“ Pocházely ze zdi jeho bytu. Zanechaly na ní po sobě světlejší místa ve tvaru obdélníku, která mu šla na nervy víc, než by byl čekal. Zřejmě si na ně zvykl, což jen dokazuje, jak může být zvyk nebezpečný.

Došel k ložnici, nakoukl dovnitř, pak si prohlédl koupelnu a nakonec dorazil do kuchyně, jež nebyla velká, ale přesto se do ní vešel stůl se čtyřmi židlemi. Nikde neviděl žádné stopy po mužské přítomnosti, i když ten chlap, co s ní byl v klubu, zřejmě ještě neměl čas se tu zabydlet. Pokud to samozřejmě vůbec hodlá udělat.

Heather je na velkém omylu, jestliže si myslí, že je jiný než půlka žádoucích mužů, kteří bloumají ulicemi Londýna, ochotní vyspat se s kteroukoli aspoň trochu přitažlivou ženou, jež neumí říct ne. Nebo nepozná mizeru na sto honů, jako je tomu i v jejím případě.

Konečně byl hotov s inspekcí a vrátil se k Heather, která stála u pohovky. Její obvyklé beztvaré teplákové soupravy byly ty tam, jak předpokládal. Nyní měla na sobě vybledlé džínsy a krátké tílko zdůrazňující její kyprá ňadra.

Díkybohu, že byl tak velkomyslný a odhodlal se jí pomoci, povědět jí - jako její přítel, jímž je bez ohledu na to, co se mezi nimi stalo - o nebezpečích, která může čekat od opačného pohlaví.

„Docela ujde,“ připustil, když odtrhl pohled od její hrudi. „Je malý, ale není to taková ta obvyklá díra, v níž končí většina svobodných lidí.“

„V žádné díře bych nebydlela,“ ohradila se Heather. Vzpomněla si na byt, který obývala předtím, než se nastěhovala k Theovi, a zarděla se. „No, dnes už rozhodně ne,“ poopravila své tvrzení. „Dáš si něco k pití? Čaj? Kávu?“

„Nemáš něco silnějšího? Whisky by byla skvělá.“

„Víš přece, že whisky nepiju, Theo. Proč bych ji měla mít doma?“ Nevrhl se jí do náruče, neprohlásil se za blázna, že si neuvědomil už dřív, jak moc ji potřebuje, a tak Heather začínala mít vážné pochybnosti o důvodu jeho návštěvy. Očividně jí přišel něco říct - proč by tu jinak stál? -, ale zřejmě jí to hodlá povědět, až nastane ta pravá chvíle.

„Co takhle víno?“

„To bych si možná dala. Včera jsem měla sklenku; zbytek je v lednici.“

Vydala se do kuchyně a Theo mezitím uvažoval, s kým si asi dala to víno, protože nepatřila k ženám, jež popíjejí o samotě. Jediný, kdo se vynořil v jeho podezřívavé mysli, byl ten chlápek, se kterým ji potkal před pár dny v klubu. Okamžitě ucítil, jak se mu ústa stáhla zlostí, rychle si však připomněl poslání, jež ho sem přivedlo.

„Měl jsi něco k jídlu?“ zeptala se ho Heather přes rameno a natáhla se pro dvě vinné sklenky.

„Nemusíš se kvůli mně obtěžovat,“ řekl Theo, „ale nejedl jsem. Vlastně sem jedu rovnou z práce.“

„Ani já jsem to ještě nestihla.“ Usmála se a provinile si uvědomila, že by z Theovy návštěvy asi neměla mít radost. Beth by dostala záchvat, kdyby to věděla. „Celý den jsem si dávala dohromady portfolio, abych ho měla hotové, až nastoupím do práce. Na pohovoru si ho sice prohlídli, ale stejně si ho s sebou chci vzít, aby můj bezprostřední nadřízený viděl, co dokážu. Beth říká, že jim musím hned na začátku ukázat, že na to mám.“

Theo viděl, že Heather je očividně velmi vzrušená svým zbrusu novým životem. Proto se rozhodl počkat a tu a tam utrousit nějakou tu narážku na nástrahy, jež na ni mohou číhat, až z nich vytvoří nepřekonatelnou hradbu neoddiskutovatelných faktů.

„Ta Beth na tebe má moc velký vliv,“ podotkl. „Jestli si budeš něco vařit, možná bych si s tebou trochu dal. Nikam nespěchám.“

Heather umírala touhou zeptat se ho, co se stalo s Michelle. Kdyby spolu něco měli, Theo by snad trávil volný večer s ní?

„Chystám se udělat jenom nějaké těstoviny.“

„Pověz mi o té své práci.“

„Dáš si trochu těstovin?“

Užuž mu chtěla nabídnout, že mu místo toho uvaří něco jiného, ale udržela se. Tohle má přece za sebou. „Proč ne?“

„Nebudu tě přemlouvat,“ podotkla s nezvyklou vzdorovitostí. „Omáčka je jenom z konzervy a já vím, že konzervované potraviny nemáš rád.“

Theo se zamračil. „Jednoduše proto, že domácí strava je zatraceně zdravější, o chuti nemluvě. Jídlo z konzervy je plné chemie.“

„A ty sis navíc pochopitelně mohl dopřát ten luxus, že jsi ho nikdy nemusel jíst…“ Před jejím příchodem mu totiž vařil kuchař z jeho oblíbené restaurace, který mu pak jídlo zmrazil, aby si ho Theo mohl ohřát, kdykoli se mu zachce.

„Nepřišel jsem s tebou vést nesmyslné diskuse o výhodách a nevýhodách zpracovaných potravin,“ utrousil Theo. „Chtěla jsi mi přece popovídat o své práci…?“ Vstal, aby si dolil víno, a cestou se o ni lehce otřel.

Ten prchavý tělesný kontakt Heather natolik rozrušil, že zapomněla, na co se chtěla Thea zeptat, a místo toho mu popsala svůj nervy drásající přijímací pohovor pěkně od začátku až do šťastného konce.

Během vyprávění nasekala pár rajčat a přidala je k omáčce z plechovky společně s nakrájenou bazalkou z keříku, jenž jí rostl v květináči na okně, a trochou podrceného česneku.

Výsledek vypadal nesmírně lákavě a Heather jim oběma naložila štědrou porci na kouřící široké nudle.

„Velice zdravé,“ poznamenal Theo a uznale se na ni zadíval. „Tohle teď jíš? Zhubla jsi.“

Heather na to byla pyšná. Nehodlala se mu však přiznávat, že ze samého neštěstí ztratila chuť k jídlu; zároveň se ale stalo něco báječného - přestala tolik toužit po sladkém. Místo toho jen přikývla a pohlédla na něj přes okraj své sklenky s vínem.

„Myslela jsem, že sis toho nevšiml,“ pravila potěšeně. „Nikdy ale nebudu hubená,“ pokračovala. „Kromě pasu a břicha je všechno stejné jako dřív.“

„Tohle mi taky neuniklo. Tvoje prsa neztratila nic ze své bujnosti.“

Heather se zarděla. Věděla, že by si neměla dělat marné naděje a považovat tu pomíjivou lichotku za předzvěst věcí příštích.

„Nemusíš mi skládat poklony jenom proto, že jsem ti uvařila něco k jídlu, Theo. A vůbec - máš přece přítelkyni a ta by určitě nebyla bez sebe radostí, kdyby věděla, že sedíš u mě v kuchyni a vychvaluješ moji postavu.“

„Nenazval bych Michelle svou přítelkyní. Je to prostě žena, kterou jsem vzal párkrát na večeři, a když na to přijde, už to skončilo.“

„Ach, bože. Copak - začala se chovat příliš majetnicky?“

„V dané chvíli mám zkrátka příliš mnoho práce, než abych mohl věnovat potřebný čas a pozornost dvoření se nějaké ženě,“ pravil Theo uhlazeně.

Heather káravě zavrtěla hlavou. Přišlo jí zatěžko tomu uvěřit. Znala Thea a věděla, že pracovní tlak nemá téměř žádný vliv na jeho schopnost bavit se a spát s příslušnicemi něžného pohlaví.

„Víš, co se říká - samá práce a žádná zábava…“

Theo ucítil, jak se v něm vzmáhá zlost, a jako obvykle si to rychle logicky zdůvodnil. Po celou tu dobu, co spolu žili, mu Heather vždycky jen poslušně naslouchala a nikdy nezpochybnila jeho slova takovýmhle tónem. Začínalo mu docházet, že se zřejmě vymanila z té kukly, na niž si u ní zvykl, a vyjadřuje svá stanoviska způsobem, jenž pro něj přestává být přijatelný.

„Další rady od moudré Beth?“ zeptal se ironicky a Heather podle jeho očekávání zrudla. Theo se s její přítelkyní nikdy nesetkal, nicméně o ní v minulosti často slýchal - obvykle ve spojení s nějakými absurdními zarytě feministickými žvásty. Bylo mu jasné, co se děje. Heather se prostě nechala ovlivnit názory, které s ní vůbec nejdou dohromady.

Ale je tomu tak, což jen dokazuje její naivitu a posiluje jeho vlastní odhodlání odvést ji od všech potenciálních nebezpečí, jež na ni mohou číhat. Kdo jiný to pro ni udělá? Určitě ne ta její volnomyšlenkářská kamarádka, která pravděpodobně nenávidí všechny muže.

„Má spoustu zkušeností,“ bránila se Heather. „U soudu přijde do styku s nejrůznějšími lidmi, takže se časem přirozeně obrnila. Stručně řečeno se nenechá vodit za nos.“

„Chceš tím naznačit, že tebe někdo za nos vodil?“ Heather zatvrzele, významně mlčela a Theovi ztuhla čelist.

„Neřekl bych, že ti někdo držel u hlavy pistoli a nutil tě pro mě pracovat,“ podotkl. „Vlastně by se spíš dalo říct, že jsem ti to místo vůbec nemusel nabízet. Nebylo ledajaké – vždyť jsem ti poskytl ubytování zdarma v poměrně luxusním prostředí… hezký plat na konci každého měsíce… lehkou práci, abys mohla pokračovat ve svém kurzu, aniž by sis musela dělat starosti s časem či penězi… Ale nabídl jsem ti ho - a ty jsi měla naprosté právo ho odmítnout.“

Jestli Theo něco uměl, pak argumentovat. Heather si moc dobře uvědomovala, že jeho nabídku přijala a sama se rozhodla na vlastní nebezpečí přiživovat svou zamilovanost.

Theo, rozčilený, že ho Heather v duchu vidí jako zloducha - zvlášť když je tady pro její vlastní dobro -, jí to však hodlal vysvětlit opravdu důkladně.

„Přiznávám, že když mě nečekaně přijela navštívit matka a dospěla ke všem těm mylným závěrům ohledně našeho naprosto platonického vztahu, skutečně jsem tě požádal, abys kvůli jejímu zdraví předstírala, že mezi námi něco je. Nenutil jsem tě však, abys se mnou vlezla do postele. Nevyužil jsem tě, ani jsem tě nevodil za nos. Oběma se nám to líbilo a ty jsi od samého začátku věděla, že nepatřím k těm, kdo se chtějí usadit.“

Jeho slova dopadala na její křehké naděje jako údery kladivem.

„Podívej, nepřišel jsem sem, abych se s tebou hádal.“

Heather se prudce zvedla a začala sklízet ze stolu. V krku se jí udělal knedlík a v očích ji pálily neprolité slzy.

Cítila, jak ji Theo sleduje pohledem. Nakonec se k němu otočila, opřela se zády o dřez a založila si ruce.

„Ani já se s tebou nechci hádat. Připadá mi to jako ztráta času…“ Znělo to slušně a zrale, což byl jediný přístup, jejž Theo dokázal akceptovat. Určitě by si nepřál, aby mu začala dělat scény, protože od jeho návštěvy čekala víc. Znovu však špatně odhadla situaci. Poučí se vůbec někdy? Neexistují nějaké kurzy pro lidi, jako je ona?

Dosud jí nevysvětlil, proč vlastně přijel, ale začínala si myslet, že jde o něco úplně prostého: třeba ji chce požádat, aby si odvezla nějaký nesmysl, který si u něj v tom spěchu zapomněla.

„Dáš si kávu? Obávám se, že tě budu muset dost brzy vyprovodit. Jsem hrozně utahaná.“

„Z flámování?“

Heather si všimla určitého pobavení v jeho hlase, a tak se přinutila k zářivému úsměvu.

„Kromě jiného,“ řekla vyhýbavě. „Teď, když mám vlastní byt, nevidím důvod, abych věčně vysedávala doma.“

„Další rada od tvé přemoudřelé přítelkyně?“

„Není to od tebe ani trochu hezké, že na Beth pořád hledáš nějaké mouchy, když ses s ní v životě nesetkal,“ namítla. Pohlédla na hodinky a pak na Thea.

„Zapomněl jsem. Jsi přece unavená.“ Vstal a protáhl si svaly. „Tak dobrá. Dám si šálek kávy. Potřebuju s tebou mluvit, a zatím jsem se k tomu nějak nedostal.“

„Jestli chceš, běž si sednout do obýváku. Přinesu ti tu kávu tam,“ pravila, protože potřebovala být na chvíli sama. V hlavě jí neustále vyvstával obrázek Beth, jež jí říkala, že udělala moc dobře, když převzala vládu nad svým životem a odstěhovala se.

Našla ho, jak sedí na pohovce a listuje v jedné z jejích knih o umění. Jakmile vešla do místnosti, okamžitě ji odložil.

„Jestli jsi mi potřeboval něco říct, mohl jsi mi zavolat.“ Podala mu kávu a posadila se na židli naproti němu.

Snažila se ho považovat jen za obyčejného muže, se kterým už nic nemá. Snažila se nevnímat jeho výrazné lícní kosti, pronikavé oči, nadměrně pohledné rysy.

„Tvoje číslo není v seznamu.“

„Aha. Jasně.“

„A na mobil jsem se ti nemohl dovolat.“

„Pokazil se mi. Chtěla jsem si obstarat jiný, ale dosud jsem na to neměla čas.“

Theo podrážděně mlaskl. Heather byla jediná osoba, již znal, která dokázala blaženě žít bez mobilního telefonu. Když už nějaký měla, obvykle si ho zapomněla doma nebo ho měla vypnutý, protože byla přesvědčená, že se jí každou chvíli vybije. Argumenty, že ho musí mít stále u sebe a zcela nabitý, se u ní nesetkávaly s žádným ohlasem, neboť zastávala názor, že když lidé přežili celá staletí bez něj, proč by měl být zničehonic nutností?

„Buď tak hodný a ušetři mě kázání, že si ho musím jít hned zítra koupit. Jsem docela šťastná i bez něj.“

„Co když se s tebou někdo potřebuje spojit?“

Heather pokrčila rameny. „Tak, proč jsi sem vlastně přišel?“

Theo poznal, že tenhle rozhovor nikam nevede, a rychle změnil téma. „Přišel jsem - nejsem si jistý, jak to mám říct -, protože když jsem tě viděl v klubu s tím Samem…“

„Scottem.“

Theo si ve skutečnosti moc dobře pamatoval jeho jméno. „… uvědomil jsem si, že jsi nevyléčitelně naivní.“

„Prosím?“ Zmatená Heather si přejela špičkou jazyka po růžových rtech.

Theo si pomyslel, že to je dokonalý příklad toho, o čem mluví. Skoro každá žena se špetkou zdravého rozumu by si uvědomovala, že to je čistě provokativní gesto - ale Heather? Absolutně ne. Očima, jež měl dosud poslušně přilepené k jejímu obličeji, nyní sjel dolů k výstřihu, kterého si nemohl nevšimnout.

„Podívej se, jak sedíš.“

Heather se zamračila. Byla čím dál zmatenější. Napadlo ji, že se ho zeptá, jestli něco nepil, než sem šel.

„Jak sedím? O čem to mluvíš? To jsi mi sem přišel vyprávět o správném držení těla? Vím, že se hrbím,“ pravila nervózně, „a hodlám to dát do pořádku, jen co si koupím nový mobil.“

Její chabý pokus o vtip se u něj minul účinkem. „Když se takhle nakloníš, je ti vidět až bůhvíkam.“

Heather se zalily tváře červení. Narovnala se a povytáhla si výstřih tílka. Beth ji nemusela příliš přemlouvat, aby vyměnila svůj nevýrazný šatník za mladistvější, modernější oblečení. Potěšená novou, štíhlejší postavou se s nadšením vrhla do nakupování a pořídila si celou řadu věcí, v nichž vynikly její přednosti, jak ji přesvědčivě ujišťovala jedna prodavačka.

Provinilost a celoživotní opatrnost ji nyní zalily žhavými rozpaky. „Nemusíš se dívat,“ namítla opožděně.

„To nejde. Buď si doopravdy neuvědomuješ, jaké signály vysíláš něčím takhle prostým, nebo mi schválně předvádíš, co mi můžeš nabídnout…“

Heather se samým ponížením zatočila hlava. Theo má velké ego, do této chvíle však netušila, jak obrovské. Skutečně si o ní myslí, že se ho snaží vzrušit? Že je v zoufalství schopná všeho, jen aby ho získala zpátky, i když jí jen před pár minutami zopakoval svoje názory?

Ale ovšem. Vždyť mu otevřela s ochotou odpustit mu každičkou sarkastickou poznámku, vedená vlákýnkem naděje, že se s ní přišel usmířit. I když jí Theo třeba nedokáže číst myšlenky, je natolik bystrý, aby vycítil její potřebu, a s tou svou nebetyčnou arogancí zřejmě usoudil, že Heather udělá cokoli, jen aby ho k sobě znovu přilákala. Třeba se před ním i odhalí.

Chvíli ji nenapadala žádná vhodná odpověď, ale pak ucítila, jak se jí pomalu zmocňuje vztek.

„Ty si vážně myslíš, že tu sedím a snažím se tě přimět k nějaké reakci?“ zeptala se ho roztřeseným hlasem. „To je ta nejarogantnější… nejdomýšlivější… nejabsurdnější domněnka, k jaké jsi mohl dospět…“

Theo přezíravě pohodil rameny. „V tom případě očividně nemáš tušení, jak přežít ve světě plném mužských dravců…“

„Mužských dravců? Svět není plný mužských dravců, Theo. Všichni nejsou jako ty.“

„Do dravce mám hodně daleko,“ poznamenal s nesnesitelným klidem. „Dravce popohání potřeba najít a polapit svou kořist. Já jsem žádnou takovou potřebu nikdy neměl. Dokonce bych řekl, že jsem spíš oběť, než lovec…“

Heather nevěřícně zalapala po dechu. „Snažíš se mi tu namluvit, že jsi nevinnost sama?“

„Nic takového. Říkám jenom, že spíš ženy pronásledují mě. Což mě přivádí k tomu tvému příteli…“

Heather otevřela ústa, aby to označení vyvrátila, ale pak je zase rychle zavřela. Scott byl neuvěřitelně milý. Povídali si tenkrát v jejím bytě nad šálkem kávy skoro až do rána. Vyprávěl jí o rozchodu se svou dívkou, do níž byl očividně pořád zamilovaný, a rozloučili se s příslibem, že se opět uvidí.

„Scott není žádný dravec.“ Ta nepravděpodobná představa jí vyloudila úsměv na rtech a pohled na něj naplnil Thea nezvyklou bojovností, kterou přičetl na vrub zcela pochopitelnému zklamání nad její naivitou.

„Jak to můžeš vědět? Tím, co jsi měla ten večer na sobě, jsi dávala zelenou každému nezadanému chlapovi. Říkám ti to pro tvoje vlastní dobro, Heather.“

„Tys mi sem přišel dělat kázání? Protože si myslíš, že nejsem dost rozumná nebo dost stará na to, abych se o sebe dokázala postarat sama?“ Vstala a natáhla se po jeho hrníčku. „Asi bys už měl jít, Theo. V první řadě ses tu vůbec neměl objevovat! Co ti dává právo chodit sem a jednat se mnou jako s malým děckem?“

„Uklidni se. Začínáš být hysterická.“

Heather se zuřivě zasmála a vytrhla mu šálek z ruky, až mu při tom lehce postříkala kalhoty. Litovala jen toho, že káva mezitím vychladla. Theo přesto instinktivně vyskočil, aby se očistil.

„A nehodlám ti nabízet, že ti je vyperu!“ vykřikla. „Zasloužil sis to!“

„Za co? Za to, že jsem byl natolik slušný a projevil jsem zájem tě ochránit?“

Heather by na něj nejradši zaječela, že jediný člověk, před kterým potřebuje ochránit, je on sám - a jen proto, že byla tak pitomá a zamilovala se do něj -, dokázala se však ovládnout.

„To je od tebe velice laskavé,“ poznamenala mrazivým tónem. „Omlouvám se, že jsem ti polila kalhoty kávou, ale účet z čistírny platit nebudu.“

„Kčertu s kalhotami!“ vybuchl Theo. „Klidně je vyhodím. Ječíš tu na mě jako nějaká pradlena, a přitom bych se měl cítit ukřivděný já sám!“

„Umím se o sebe postarat, nemusíš mít strach.“

„Dám ti radu: dávej si pozor na to, co si bereš na sebe, a nepředváděj se tak, jak jsi to dělala před chvilkou…“

„Budu to vést v patrnosti. Díky.“

Její náhlá poddajnost šla Theovi na nervy. Zničehonic se ho zmocnila naléhavá, oslepující potřeba zjistit, zda s tím chlapem spala, nebo ne.

Pomalu došel k židli, na níž se krčila, jako by si přála, aby ji ten neživý předmět spolkl, a naklonil se nad ní.

Heather si v duchu pořád dokola opakovala, že musí zhluboka dýchat; tentokrát jí to však vůbec nepomáhalo, jelikož Theo měl obličej jen pár centimetrů od jejího.

„A vzpomněla sis na to, když jsi byla s ním? Nebo sis naivně představovala, že mluví s tebou, a ne s tvými ňadry?“

„Neopovažuj se mě takhle urážet, Theo.“ Jejímu hlasu však scházelo potřebné přesvědčení, neboť byla zcela očarovaná tmavými, hořícími hlubinami jeho úchvatných očí.

Byla to urážka, nicméně Theo si ji dál drze měřil. „Chceš mi tím naznačit, že se mu nepodařilo vztáhnout na tebe ty svoje pracky?“

„Snažím se ti naznačit, že ti do toho nic není. Scott je ve skutečnosti moc milý. Váží si mě - což se o tobě říct nedá!“

Theo se potichu, výsměšně zasmál a Heather ho sjela zlobným pohledem.

„Scott by nikdy nemluvil s mými ňadry - což je ostatně dost nechutné vyjádření. Nejspíš si o něm myslíš, že je to nějaký nedomrlý chudák, ale není. A taky by se mi nikdy neposmíval!“

Heather napadlo, že v ideálním světě by byl Scott dokonalý partner. Oči se jí zamžily při pomyšlení, jak je život nespravedlivý, a její změněný výraz přidal další emoci k těm, jež už v Theovi vřely.

Hluboce litoval své štědré pohnutky nečekaně ji navštívit. Měl ji nechat volně se pohybovat po londýnské scéně a počkat si, až se za ním připlazí zpátky. Samozřejmě by ho nenašla, ale rozhodně by jí to uštědřilo cennou, byť tvrdou lekci.

Stále na něj upírala ten defenzivní, ostražitý, ale přesto neústupný pohled a Theo s tichým zasténáním prudce sklonil hlavu a přitiskl jí ústa na rty. Nebyl to žádný něžný polibek. Naléhavost a cosi silně primitivního zatlačilo Heather zpátky do židle.

Zastihl ji v nestřežené chvíli, a tak se na několik úchvatných vteřin vzdala požitku, který jí dokázala poskytnout jen jeho ústa. Když se jí otřel rukou o ňadro, ucítila, že jí tvrdnou bradavky v touze po jeho laskání. Okamžitě si vybavila, jak báječně se jí vždycky dotýkal, a ocitla se na samém pokraji orgasmu.

Pak na ni ale dolehla realita. Jediným prudkým trhnutím jej od sebe odstrčila.

Theo se ihned napřímil. Byl tak vzrušený, až ho to bolelo.

„Snažil ses mi ukázat, na jaké muže bych si měla dávat pozor?“ zeptala se ho roztřeseně. Jak ji může její tělo takhle zrazovat?

Theo se od ní odvrátil a poznamenal: „Možná jsem se ti snažil ukázat, že to není tak dobrý nápad, spokojit se s druhořadou možností jenom proto, že ti to se mnou nevyšlo.“

„Možná,“ vybuchla Heather rozechvěle, „jsem to já, kdo nechce být druhořadou možností. Možná chci být pro někoho na prvním místě - a proč ne? Co je na tom tak divného?“

Pro jednou se jí naskytl nezvyklý pohled na Thea, jenž nevěděl, co říct. Pak beze slova odešel - z jejího bytu i života. Už podruhé.

Teprve když za ním práskly dveře, se Heather konečně vzdala slzám.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Heather probudilo vyzvánění telefonu. Hrubě ji vytrhlo z krásného snu o tom, jak dosáhla zářivého úspěchu v práci, jež neměla s jejím budoucím zaměstnáním vůbec nic společného, ale vynášela spoustu peněz. Právě se účastnila jakési báječné společenské akce uspořádané na její počest - a byl tam i Theo, který se na ni díval úplně jinak, s úctou a uznáním.

Chtěla, aby její sen pokračoval, ale cítila, že se rozplývá jako mlha v ranním slunci.

„To jsem já,“ prohlásil Theo. Heather by ho poznala, i kdyby mluvil přes kapesník.

Dezorientované se posadila a pohlédla na svítící ručičky hodin postavených na toaletním stolku. Bylo krátce po půl dvanácté. Theo odešel teprve před hodinou a půl! Překvapilo ji, že ho slyší, a tak jí chvíli trvalo, než se dala dostatečně dohromady a uvědomila si, že jí něco vysvětluje do telefonu.

„Odkud máš moje číslo?“

„Slyšela jsi aspoň slovo z toho, co jsem ti říkal?“ Theo si ji představil, celou rozespalou, rozcuchanou, zrůžovělou. Pohlédl na druhý konec místnosti a s úšklebkem se odvrátil od osoby, jež si udělala pohodlí a se zájmem se rozhlížela kolem sebe. „Podívej, číslo bylo načmáráné v bloku vedle telefonu. Zapsal jsem si ho - a jak se ukázalo, udělal jsem moc dobře.“

„Víš, kolik je hodin?“

Theo potlačil zasténání. Domů dojel velice rychle. Odolal pokušení zamířit do místní hospody - jenom proto, že před ní nebylo místo k parkování - a dorazil do bytu v mizerné náladě, od níž mu nepomohla ani poslední náročná zakázka. Zíral na sloupce informací před sebou a musel se velice soustředit, aby mu dávaly alespoň nějaký smysl.

Theo byl celý život zvyklý řídit události a tok svého veřejného i soukromého života; nyní zjistil, že se téměř nedokáže vyrovnat se ztrátou kontroly, již pociťoval od chvíle, kdy od něj Heather odešla.

Poměrně dlouho si říkal, že to tak bylo nejlepší, že mu v podstatě nic jiného nezbývalo. Soudil, že se jeho život bez námahy vrátí zpět do starých kolejí, i když přirozeně tušil, že si na Heather tu a tam vzpomene.

Když se přistihl, že na ni myslí častěji, než čekal, řekl si, že to je proto, že pro něj znamenala víc než jednu z jeho obvyklých známostí. Vždyť s ním déle než rok pracovala a bydlela pod jednou střechou!

Jakmile ji pak uviděl s jiným mužem, všechny rozumné úvahy šly stranou. Zareagoval se zuřivostí, která jím otřásla.

Když od ní večer odjížděl, poctivě zvážil celou situaci a byl nucen připustit, že jeho záminka - že za ní jede, aby jí mohl dát pár přátelských rad, jelikož je v jádru dobrý člověk - byly jenom plané žvásty. Jel za ní, protože žárlil - nějaká neodbytná potřeba jej nutila zjistit, zda to s ním chlapem myslí vážně.

A soudě podle výrazu, jenž se jí objevil ve tváři při vyslovení jeho jména, musel připustit, že to mezi nimi zřejmě vážné je. Nebo by alespoň mohlo být.

A ta její poslední poznámka, že nechce být druhořadou možností, mu připadala vážně nefér. Copak se k ní někdy choval, jako by pro něj byla druhořadá? Právě naopak! Dal jí přece ze sebe víc než kterékoli jiné ženě. Celé týdny přizpůsoboval práci tomu, aby s ní mohl trávit víc času. Jistě, přítomnost jeho matky si to tak trochu vyžádala, skutečností však zůstává, že se snažil jezdit domů brzy a dokonce ji několikrát doprovodil na nákup, což u něj bylo něco neslýchaného.

Přes to všechno se necítil o nic lépe. Prostá pravda byla taková, že mu Heather scházela. Byt se bez ní zdál zničehonic prázdný a bezútěšný.

Když dospěl k tomuto závěru, což pro něj nebylo nic jednoduchého, konečně nechal práce, protáhl se a podíval se na celou situaci zcela pragmaticky.

Ať si Heather třeba chodí s chlapem, který je od pohledu ztracený případ, a ať si třeba i myslí, že to přináší určité výhody - pro něj tenhle začínající vztah představuje pouhý technický zádrhel.

Chce ji zpátky a taky ji zpátky dostane. Tečka.

Tenhle akční, proveditelný plán mu značně pozvedl náladu a Theo se už chystal jít do postele, když vtom někdo zazvonil na zvonek…

Nyní Theo znovu obrátil svou pozornost k důvodu svého telefonátu.

„Uvědomuju si, že ti volám v dost nezvyklou dobu, ale musíš sem přijet. Hned teď.“

„Proč? Co se děje?“ Heather polekalo napětí v Theově hlase. Posadila se zpříma a rozsvítila lampičku na nočním stolku.

„Po telefonu se to nedá probírat.“

Hlavou jí vířily tisíce otázek. Většinou totiž dokázala předem odhadnout, co Theo udělá. Jeho večerní návštěva byla sama o sobě dost nečekaná, nicméně to, že jí nyní tak zničehonic zavolal, vyvolávalo v jejích představách nejrůznější nepříjemné možnosti, včetně té, že měl nějakou nehodu. Možná, že si už zavolal sanitku, ale potřebuje ji tam jako oporu. Nebo aspoň proto, aby se mu během jeho pobytu v nemocnici postarala o byt, opravila se rychle.

V duchu ho viděla, jak leží na zemi, jeho silné tělo je zesláblé a polámané. Vyskočila z postele a s telefonem přitisknutým k uchu začala pobíhat po pokoji, otevírat šuplíky a vytahovat z nich různé kusy oblečení.

„Mám něco přinést?“ zeptala se úzkostným tónem.

„Jako co?“

„Já nevím!“ Snažila se představit si, co by tak mohl potřebovat člověk s polámanými kostmi, a nenapadalo ji nic jiného než výprava do nejbližší nemocnice. „V kuchyni je krabice s první pomocí. V té skříňce pod dřezem. Je zastrčená za tabletami do myčky.“ Pokud věděla, Theo tu skříňku snad nikdy neotevřel.

Theo, zaražený a poněkud zmatený, se zmohl jen na pouhé: „Vážně? Díky. Je dobré to vědět. Já už zavěsím. Snaž se přijet sem co nejrychleji. Víš co? Obleč se a já ti zatím pošlu svého řidiče. Za dvacet minut bude u tebe.“

„Dobře.“

Než se ho stihla ještě na něco zeptat, ve sluchátku se ozval vyzváněcí tón. Horečně na sebe natáhla džínsy, tílko, svetřík. Na to, aby se nalíčila či učesala, nebyl čas. Jenom si rychle opláchla obličej a vyčistila zuby.

Theův řidič přijel za necelých dvacet minut. Heather věděla, jak moc si Theo cení soukromí, a tak považovala za nejlepší ve voze mlčet - i když by se nejradši zeptala na tisíc věcí…

Napůl čekala, že před domem uvidí sanitku s blikajícím majáčkem a pobíhající muže s nosítky. Vládl tu však pozoruhodný klid.

Jelikož Theovi odevzdala klíče, když od něj odcházela, zdálo se jí divné, že teď musí zazvonit. Theo se jí okamžitě ozval a otevřel jí dveře bzučákem.

Cesta výtahem trvala pár vteřin, ale Heather to připadalo jako celá věčnost.

Byl to pro ni trochu šok, když se po jediném zaklepání otevřely dveře a za nimi stál Theo, který vypadal pozoruhodně zdravě a fit.

Heather si dlouze povzdechla úlevou a opřela se o dveřní rám.

„Ty jsi nespadl a nic sis nezlomil,“ poznamenala.

„Co prosím?“

Jelikož Theo dospěl k onomu závažnému rozhodnutí získat si Heather zpátky, věděl, že k ní bude muset přistupovat jinak. Došlo mu, že ji bral jako samozřejmost - odtud ta poznámka, že pro něj představuje druhořadou možnost. Tohle musí napravit. Vřele se na ni usmál a ustoupil stranou, aby mohla vejít.

„Ty se usmíváš,“ podotkla Heather podezřívavě, aniž se pohnula, ač toužila rozběhnout se dovnitř. „Proč se usmíváš? Myslela jsem…“

„Co…?“

Rychle v duchu poopravila pravdu. „Že jsi neměl zrovna dobrou náladu, když jsi večer odcházel. Zdálo se mi, že bys mě nejradši už nikdy neviděl.“

Theo se zarděl. Nechtělo se mu vzpomínat na to, jakým způsobem se vyřítil z jejího bytu. Naštěstí to ale vypadalo, že Heather leží na mysli ještě něco jiného, protože k němu prudce přistoupila a bodla ho prstem do hrudi.

„A nic ti není!“ zasyčela na něj.

„Ty jsi doufala, že mi něco bude?“ zeptal se zamračeně.

Heather se včas zarazila, aby mu nezačala líčit, jak moc se o něj bála. Mohl by vytušit, že ten její báječný svobodný život je jenom výmysl. Zhluboka se nadechla.

„Nepůjdu dovnitř, dokud mi neřekneš, proč jsi mě v tuhle nekřesťanskou hodinu vytáhl z postele a donutil sem přijet.“

„Není to přece poprvé…“ Ano, když s ním bydlela a dělala mu děvče pro všechno, častokrát ji vytáhl z postele kvůli práci. A později, když se u něj zotavovala jeho matka, zase kvůli milování. Při té vzpomínce Theovi potemněly oči a ústa se mu zvlnila svůdným úsměvem.

„Bylo to v pořádku, když stačilo obléct si župan a dojít k nejbližšímu počítači,“ pravila Heather. „Neříkej mi, že jsem se sem vláčela jenom proto, že potřebuješ s něčím pomoct.“

„Všechno se vysvětlí, jakmile budeš uvnitř,“ řekl a ustoupil stranou.

Heather se kolem něj rychle protáhla a dávala si velký pozor, aby se ho ani náhodou nedotkla.

„No dobře. Co přesně ode mě chceš? Je už pozdě a já nemám náladu na žádné hry.“ Pánovitě si založila ruce a rozhlédla se kolem sebe, zatímco Theo s bohorovným klidem zamířil do kuchyně.

„Počkej chvilku. Chceš něco k pití?“

Nečekal na odpověď a nalil jí sklenku vína.

„Pojď se posadit,“ ukázal na černou koženou pohovku. „Je mi vážně líto, že jsem tě probudil. Sám jsem pracoval, když…“

„Když…? Když co…?“

Theo jí neodpověděl, protože to nebylo zapotřebí. Heather sledovala směr jeho pohledu, se sklenkou v ruce se otočila a samým překvapením otevřela ústa.

Ve vší kráse tam stála její sestra, kterou neviděla už celou věčnost. Claire se prakticky nezměnila, jen vlasy měla o hodně víc blond než před lety.

Heather se radostně usmála, a jakmile překonala počáteční šok, vstala, jemně odložila sklenku na nejbližší stolek a s rozevřenou náručí kráčela k sestře.

„Claire.“ Objala ji, poodstoupila a znovu ji sevřela v náručí. „Nevěděla jsem, že přijedeš!“

Claire se nechala obejmout. Rozpačitě se usmála a pravila: „No, rozhodla jsem se teprve nedávno. A pak mě napadlo, že tě prostě překvapím. Změnila ses.“ Tentokrát to byla ona, kdo udělal krok dozadu. Zhodnotila Heather pohledem. „Asi jsi shodila, nebo co. Vzpomínáš, jaký jsi bývala cvalík?“

Heather se v duchu okamžitě přenesla zpátky do minulosti. Začervenala se a přikývla.

„Kdybys mě byla předem varovala, tak bych ti… připravila postel. Já tu už nebydlím, víš. Teď mám pronajatý vlastní byt, nedaleko odtud.“

Claire se už uvelebila na pohovce vedle Thea a hodnotila své okolí týmž pohledem, kterým si předtím změřila Heather. „Škoda. Tohle je úžasné místo. Však jsem to Theovi hned řekla.“

Heather ucítila, jak jí růžovějí tváře. Při pohledu na svou krásnou, hubenou a blonďatou sestru usazenou vedle tmavého, ďábelsky pohledného Thea se jí zmocňovala žárlivost. Měla co dělat, aby jí nepodlehla. A Claire, jako by chtěla přilít olej do ohně, se k němu otočila a s úsměvem začala pět ódy na jeho byt.

Když už se Claire kvůli nějakému muži obtěžovala snažit, stálo za to ji při tom vidět. Vytáhla ty nejsladší úsměvy, nejživější postranní pohledy, nejupřímnější výrazy, jež měla ve svém arzenálu - a navíc nebyla hloupá.

Většinou svůj mozek příliš nenamáhala, nicméně když jí to vyhovovalo, dokázala ho přece jen zapojit. A podle toho, jak to vypadalo, jí to nyní přišlo opravdu vhod.

Heather se došourala k židli. Nějak se nemohla dostat ke slovu, čemuž nijak nepomáhala skutečnost, že Theo visel Claire na rtech.

Když se jí konečně podařilo něco říct, zeptala se sestry, proč se zničehonic rozhodla vrátit do Anglie. Je tu jen na prázdniny? Nebo přijela nadobro?

Claire však vypadala vyčerpaně. Zakryla si ústa dlaní a vybraně zívla. Pak vstala a protáhla se. Bylo to velice půvabné. Heather probleskla hlavou ošklivá a nelaskavá myšlenka, že to Claire udělala proto, aby přilákala Theovu pozornost ke svým svěžím ňadrům, útlému pasu a plochému opálenému bříšku, jež vykouklo, když zvedla ruce.

Potlačila ji a rovněž se zvedla. „Kde máš tašky?“ Jak znala svou sestru, nebude jen jedna. „Dojdu pro ně. Promiň. Musíš být hrozně unavená. Pojedeme rovnou ke mně a pochopitelně u mě můžeš zůstat po celou dobu, co tu budeš.“ Přiměla se k úsměvu. Nechtěla se podívat na Thea, aby nezjistila, že zírá na Claire. Všichni muži na ni zírali. Byla to přirozená reakce, které se nedovedli ubránit.

„Heather je opravdu drahoušek,“ vysvětlovala Claire Theovi. „Vždycky se o všechny tak stará. Vím, že jsem byla hrozná,“ obrátila se k Heather a smutně se usmála, „že jsem s tebou skoro neudržovala kontakt. Ale věděla jsem, že ti to nebude vadit. Měla jsem své sny…“ Jako by tím chtěla naznačit, že její sestra je na něco takového příliš nudná.

Heather provinile zadoufala, že se Claire nevrací domů natrvalo.

„I já mám své sny, Claire.“ Pro Heather bylo nesmírně těžké se prosadit. Ve vztahu se sestrou hrála vždy jednu a tutéž roli a bylo politováníhodně snadné do ní opět vklouznout.

„Vážně? No… koukej, přivezla jsem si jenom pár tašek, a abych odpověděla na tvou otázku, je to tak, plánuju zakotvit v Londýně.“

„To je skvělé.“

„Budu potřebovat někde bydlet, než si seženu něco svého…“

„Můžeš zůstat u mě, jak dlouho budeš chtít. I když je to hrozně malý byt…“

„To bude legrace! Pamatuješ, jak jsme jako malé měly společný pokojíček?“

Heather si vzpomněla na místnost, v níž devadesát procent prostoru zabíraly sestřiny věci, a v duchu zasténala při představě, že by to měla zažívat znovu.

Claire sklouzla šelmovským pohledem k Theovi a zastřeným hlasem pravila: „Ledaže by se objevil nějaký báječný chlapík a zachránil mě…“

Heather zadržela dech a čekala na nevyhnutelnou nabídku. Copak se u Thea neuvolnilo místo hospodyně? Hospodyně, jež bude schopná a ochotná nabídnout mu služby nad rámec obvyklých povinností? A navíc - kdo by odolal Claiřiným půvabům?

Theovi neuniklo, jak se Claire významně zablesklo v očích. Vstal, dal si pozor, aby na něm nebyla znát míra jeho znechucení, a kývl hlavou směrem ke koupelně.

„Tvoje sestra se potřebovala umýt, když přijela,“ oznámil Heather. „Nemáte tam věci, které je potřeba sbalit…?“ Letmo pohlédl na Claire a zaregistroval, že lehce našpulila ústa jako vzdorovité dítě.

„Spousty. Dík, že jste mi to připomněl,“ pravila Claire a odkráčela.

Theo zamyšleně hleděl za jejím roztomilým, vzdalujícím se zadečkem, načež došel k Heather a upřeně se na ni zadíval.

„Je mi líto, že tě Claire tak přepadla. Nějak jsem se nedostala k tomu, abych jí poslala email s novou adresou.“ Ve skutečnosti jí Heather psala jen zřídkakdy. Claire na její poštu prakticky neodpovídala, a tak se jí Heather ozvala vždycky jen jednou za čas s povrchními informacemi z poslední doby.

Nyní se pochopitelně cítila nesmírně provinile. Musela si připomenout, že už jsou obě dospělé a Claire nese za udržování jejich vztahu stejnou zodpovědnost jako ona sama.

„Taková byla vždycky?“ zeptal se jí Theo tiše. Přál si, aby se na něj Heather aspoň podívala, ale ona zatvrzela upírala oči na zem a pokrčila rameny.

„Jaká?“

Jemně jí zvedl prstem bradu a Heather se neochotně setkala s jeho pohledem.

„Pořád dává najevo svou nadřazenost… shazuje tě… vůbec se nezajímá o tebe ani o to, co děláš. Mám pokračovat? Než jsi sem přijela, dost mi toho napovídala. Dala si záležet na tom, abych pochopil, že chudinka Heather byla tak politováníhodná, když vyrůstala, taková dobrácká… vždycky k dispozici, aby pomohla ostatním.“

Heather mu na to nedokázala nic říct, protože měla hrdlo stažené ponížením.

„Nemusíš mě litovat,“ utrhla se na něj.

„Já tě nelituju. To přece zvládáš sama.“

Heather ucukla, jako kdyby ji udeřil. Dovedla si moc dobře představit, jak ji sestra shazuje. Jestlipak se jí společně vysmívali? Řekl jí Theo o jejich krátkém poměru?

V hloubi duše sice věděla, že Theo není takový, v této chvíli však nedokázala rozumně uvažovat. Byla z ní znovu patnáctiletá oplácaná a nešikovná holka, která zpovzdálí přihlíží, zatímco se její sestra předvádí svou krásou.

„Já se nelituju!“ ohradila se chabě. „A vůbec, Claire si prostě nedokáže pomoct.“

„Viděl jsem svoji koupelnu, poté co ji použila. Jak budeš v tom malém bytě schopná žít uprostřed takového chaosu?“

„Chceš tím říct, že mi prokážeš laskavost a dovolíš jí nastěhovat se sem k tobě?“ Její představivost uháněla vpřed jako kůň s povolenými otěžemi. Nesnesla pomyšlení, že by Theo a její sestra…

Ať už se jí na to Theo chystal odpovědět cokoli, přerušila ho Claire, jež se vesele přihnala zpátky do pokoje. Oháněla se obrovskou kabelou, která byla nacpaná jejími kosmetickými přípravky. „Tašky mám tamhle v rohu. Budeš tak hodná a přineseš mi je? Jsem tak utahaná, že bych si nejradši lehla sem na podlahu a usnula!“

Heather si potichu povzdechla. Bude si muset se sestrou dlouze promluvit a vysvětlit jí, že u ní nemůže zůstat moc dlouho. Nebude tam zkrátka dost místa pro tu horu věcí, jež si Claire zřejmě přivezla - a bůhví, co všechno ještě pluje přes Atlantik.

„Řeknu svému řidiči, ať vás odveze. Nechte ty tašky tady. Snese vám je dolů.“

„Vy máte řidiče?“ Claire rozšířila oči údivem a snažila se strávit tuto další informaci ohledně Theovy finanční situace.

„Je velice, velice, velice bohatý,“ prohlásila Heather s nedostatkem taktu, který ji samotnou šokoval, ale když pohlédla na Thea, zjistila, že se usmívá.

„Možná by stačila jen dvě ,velice’,“ zamumlal škádlivě.

Claire se rychle ozvala: „Někdo řekl, že člověk nikdy nemůže být příliš hubený ani příliš bohatý.“ Obdařila Thea koketním úsměvem, zatímco Heather se už postavila ke dveřím.

„Taky jsem to slyšel,“ podotkl Theo nezúčastněně, sáhl do kapsy pro mobil a rychle vyřídil, co bylo potřeba. Heather mu připadala napjatá jako struna.

„Ještě jednou díky,“ pravila, když se kolem ní shromáždili.

Theo si schválně stoupl zády ke Claire, opřel se o dveřní rám a naklonil se nad Heather. „Jsi v pořádku?“ zeptal se jí tiše. Při pohledu na ženu, jež tu před ním stála a zlobně si ho měřila, se jej zmocňovaly nejrůznější pocity, na něž vůbec nebyl zvyklý.

„Uvidíme se,“ slíbil jí.

„No, pokud ano, rozhodně nebudu klečet u tebe v kanceláři a drhnout podlahu,“ odsekla mu Heather.

„Můžeme už jít?“ zeptala se Claire prosebně.

Theo v duchu zaklel. „Auto by už mělo být tady. Doprovodím vás dolů.“

„To nemusíš!“ pravila Heather. „Zvládneme to samy!“

Claire se tomu neochotně podvolila, a jen co byly ve výtahu, zvolala: „Panebože, Heather, neřekla jsi mi, jak je úžasný!“

„Jestli se ti takovíhle muži líbí…“

„No, líbí. Vím, že ty jdeš spíš po nudnějších patronech, ale on je rozhodně můj typ - a kdybych měla tušení, jak vypadá, určitě bych si vzala něco lepšího na sebe.“

Heather uvažovala, proč si Claire myslí, že ji mohou zajímat jen bezvýrazní muži. Jak je možné, že dopustila, aby Claire odjakživa procházely takovéhle poznámky?

„Počkej chvilku,“ namítla opožděně, jakmile nastoupily do vozu, „odkdy si myslíš, že jdu jenom po nudných patronech?“ Vyžádalo si to od ní spoustu odvahy, aby se ozvala, a cítila, jak se jí zježily chloupky vzadu na krku.

Čekala, až se Claire začne vztekat, jak to u ní bylo obvyklé. Překvapilo ji, když sestra pouze zrudla a mlčky na ni zírala. „Nemyslela jsem to tak, že jdeš jenom po nudných chlapech,“ vykoktala konečně. „Prostě… však víš…“

„Chceš říct, že můžu přitahovat pouze nezajímavé muže…?“

„Musíš uznat, že dynamičtí, sexy chlapi by o tebe za starých časů nezavadili pohledem!“ vybuchla Claire. Heather by jí nejradši pověděla o svém poměru s Theem a hodila jí ho do tváře jako důkaz, že není takový ztracený případ, za jaký ji sestra stále považuje.

„Ne, že bys teď nevypadala fantasticky,“ připustila Claire. „Abych řekla pravdu, trochu mě to šokovalo.“

Heather se rozhodla, že pokud to má být olivová ratolest, přijme ji. Claire je přece jediná blízká příbuzná, která jí na světě zbývá. Navíc si vzhledem ke svému přirozenému sklonu odpouštět řekla, že ať si o ní Claire utvořila jakýkoli dojem, sama jí k tomu dopomohla.

„Ale vraťme se zpátky k Theovi…“

„Je to nutné?“

„Došlo snad mezi vámi dvěma k něčemu, když jsi u něho bydlela a pracovala pro něj?“

Heather se horečně snažila vymyslet nějakou odpověď, jež by nebyla vyloženě nepravdivá. Konečně ze sebe vypravila: „Byla bych blázen, kdyby ano…“

„Takže bys s tím neměla žádný problém, kdybych ho kontaktovala? Víš, jenom abych mu poděkovala, že mě nechal vysprchovat a že se ke mně choval tak zdvořile, když jsem se u něj úplně zčistajasna zjevila? Někteří chlapi dokážou být čuňata. Vážně.“

„No, neměla…“

Claire pohlédla na sestru přivřenýma očima. „To je dobře. Protože vážně nepatříš do jeho třídy - a neříkám to proto, abych tě urazila. No dobře, přiznávám, že jsem to trochu přehnala, když jsem řekla, že by se o tebe zajímali jenom nudní staří páprdové, ale… ber to tak, jak to doopravdy je… Theo je sexuální bůh a sexuální bozi se prostě ani nepodívají na… no - na holky jako jsi ty…“

„Ne, nepodívají. Ti mají oči jenom pro tebe a tobě podobné.“ A možná, že má Claire pravdu. Theo ji nakonec přece jen nechtěl, nebo snad ano?

Po zbytek cesty si Heather vzdáleně uvědomovala, že prokládá sestřiny spekulace ohledně svých šancí u Thea těmi správnými odpověďmi.

Pobyt v Americe vybrousil Claiřinu aroganci ve smrtonosnou zbraň. Heather si představovala, jak ji Claire postupně připraví o veškerou sebedůvěru, kterou se jí podařilo postupem času nashromáždit, a musela se napomenout, ať se nenechává unést fantazií. Dělalo jí však potíže vzpomenout si, proč kdysi tak obdivovala svou úžasnou sestru, a objevit v sobě loajalitu, již odjakživa projevovala osobě, která jí nyní připadala povrchní a trochu krutá.

DESÁTÁ KAPITOLA

Heather stála uprostřed nevelkého prostoru k posezení a rozčarovaně hleděla na obrázek, jenž se jí naskytl.

Když předchozího večera dorazily do bytu, daly si šálek kávy a šly spát. Už jen to se ukázalo jako problém. Claire totiž vznesla námitky proti spaní na pohovce v obývacím pokoji; tvrdila, že vzhledem k tomu, jak je po dlouhém letu vyčerpaná, by snad mohla spát alespoň jednu noc v posteli.

Stará Heather by jí vyhověla. Nové Heather však bylo jasné, že pokud Claire ustoupí jednou, bude těžké vrátit se zpátky k dřívějším pořádkům. Proto trvala na svém a dokonce odmítla sestře ustlat. Jen jí podala čisté povlečení a co nejzdvořileji jí řekla, ať se do toho pustí sama.

Claire se očividně pustila nejen do stlaní. Podle všeho si začala i vybalovat věci a důsledky této činnosti Heather připomněly, proč se musí postarat, aby se její sestra co možná nejrychleji odstěhovala.

Z rozepnutých zavazadel vykukovaly různé kusy oblečení. Část byla naskládaná na židli, avšak zbytek se náhodně povaloval na podlaze, jako by se Claire snažila zakrýt všechen volný prostor. Ručník byl pohozený na konferenčním stolku a věci, které měla Claire minulý den na sobě, ležely zmuchlané v rohu pohovky, na níž nyní ležela a spala jako miminko.

První impulz, jenž se Heather zmocnil, bylo začít ječet. A pak - pustit se do uklízení. Neudělala však ani jedno. Místo toho došla k pohovce a krátce, nicméně pevně sestrou zatřásla.

„No tak, Claire. Je čas vstávat.“

Claire cosi nezřetelně zahuhlala a přetáhla si deku přes hlavu.

Heather se zhluboka nadechla a provedla něco nemyslitelného. Stáhla ze sestry přikrývku. Spoře oděné tělo se na protest zavrtělo a poté se Claire konečně posadila a zamračila se.

„Už je devět,“ pravila Heather s klidem. „Nemůžeš tu dál spát. Je tady potřeba uklidit.“ Podrážděně se rozhlédla kolem sebe. „Včera jsem ti říkala, že mám velmi malý byt, Claire, a nehodlám tady žít uprostřed chaosu a věčně po tobě uklízet…“

„Však jsem se tě o to neprosila!“

„Protože to bereš jako samozřejmost…!“ Heather se ocitla ve víru neblahých vzpomínek a musela zhluboka dýchat, aby se uklidnila. „Nemíním dělat pořádek místo tebe, Claire. A taky ti nedovolím, abys tu donekonečna bydlela, dělala si, co se ti zamane, a vodila si sem kdovíjaké přátele, dokud se ti nenaskytne něco lepšího. Tohle je můj byt a ty se mi sem nenastěhuješ a neproměníš mi ho v kůlničku na dříví.“

Claire si ji měřila rozzlobeným pohledem. „Máma by dostala záchvat, kdyby tě slyšela!“

„Kdoví…“ Heather si pomyslela, že by na ni jejich matka možná byla spíš pyšná. „Jenom bych ráda, abys dodržovala určitá pravidla.“

„No jo, ty a tvoje pravidla!“ odfrkla Claire pohrdavě a vyskočila z postele.

Heather zaznamenala, jak je její sestra navztekaná. I dřív se hodně vztekala a vždycky se jí podařilo prosadit svou. Heather si nyní s lítostí pomyslela, že měla na Claiřině sobectví podíl i ona sama, protože kolem ní chodila po špičkách a raději se stáhla, než aby čelila nepříjemné konfrontaci.

Vyrovnaně sledovala, jak se Claire vyřítila z pokoje. Bylo slyšet vodu tekoucí do vany a třískání věcmi, načež se její sestra vrátila zpátky a s výrazem uraženého děcka začala sbírat rozházené oblečení.

„Tak,“ prohlásila nakonec. „Už jsi spokojená?“

„Ne. Budeš si to muset všecko uklidit do kufrů a ty dát za pohovku. Na podlaze není dost místa a vypadá to příšerně.“

Heather se snažila nevnímat Claiřino bručení a raději šla do kuchyně, kde si připravila šálek kávy a toast. To byla další věc, se kterou nemínila začínat - vařit pro svou mlsnou sestru.

„Tys mi neudělala nic k snídani,“ zjevila se Claire ve dveřích do kuchyně. „Jestli se ke mně hodláš chovat hrozně, tak okamžitě odejdu. Myslela jsem, že mě možná ráda uvidíš, ale očividně jsem se mýlila.“

„Já jsem ráda, že jsi tady, Claire, ale ne tak, abych ti předala klíče od svého bytu… A vůbec, kam jinam bys šla?“ Heather si povzdechla. „Nechápu, proč jsi vlastně odjela z Ameriky. Domnívala jsem se, že se ti tam vede skvěle. Domnívala jsem se, že to je místo, kde člověk s ambicemi může prorazit. Ne jako tady, v příliš malé a úzkoprsé Anglii.“

Claire pokrčila rameny a vydala se prozkoumat obsah lednice. Pak se posadila na židli, rozložila si před sebe chléb, máslo a med a začala si připravovat sendvič, aniž se obtěžovala nachystat si talířek, aby příliš nenadrobila. Hedvábné světlé vlasy jí rámovaly obličej jako závěsy a krásně kontrastovaly s opálenou pokožkou. Heather musela obdivovat sestřinu naprostou spokojenost se svým tělem. Pochybovala, že se sama někdy dopracuje k něčemu podobnému.

„V každém případě bych se mohla připlazit za tvým kámošem Theem a poprosit o bydlení jeho,“ poznamenala Claire mezi jednotlivými sousty. „Myslím, že by mě u sebe nechal, když se znáte a prokázal by ti tím určitou laskavost…“

„To nemůžeš!“ zvolala Heather zprudka a zarděla se.

Claire se na ni pronikavě zadívala. „A pročpak? Protože nerada někoho o něco prosíš? Nebo proto, že třeba maloučko žárlíš?“ Zazubila se a předstírala, že je upřímně překvapená výsledkem svých úvah. Heather na ni jen mlčky hleděla. „Já to věděla! Měla jsem prostě takový pocit. Napadlo mě, že se mezi vámi dvěma možná něco dělo, ale to by bylo pochopitelně absurdní, což znamená, že jsi do něho musela být zabouchnutá!“

Heather cítila, jak ji její pocit moci a kontroly nad situací pomalu opouští. Vystrčila bradu a s předstíranou statečností se zeptala: „Proč automaticky předpokládáš, že se mezi mnou a Theem nic nedělo?“

Heather věděla, že Claire s trochou odhodlání hladce prolomí její obranu. To, že vyhrála bitvu o pořádek, byla jedna věc, nyní se však znovu vrátila do míst, kde jí chyběla sebedůvěra. V žádném případě se však nehodlala vzdát bez boje.

„Prostě to vím,“ pravila Claire. „Takovouhle věc by sis v první řadě nedovedla nechat pro sebe.“

„V tomhle rozhovoru nemíním pokračovat,“ prohlásila Heather. Prudce se zvedla a otočila se zády k sestře. Nejraději by okamžitě utekla, ale měla pocit, že jakmile by se vrátila, jejich konverzace by pokračovala tam, kde skončila. Dusil ji pocit frustrace a vzteku. Nejenže jí Theo zničil život: nyní je tu ještě Claire a vrtá se v troskách, které z něj zbyly.

Její nešťastné úvahy přerušil zvonek. Nikdy snad neměla větší radost, že ho slyší. Bryskně se otočila a všimla si, že Claire rovněž vstala. Otráveně si uvědomovala polonahý stín za svými zády a otevřela dveře, za nimiž očekávala Beth.

Vzhlédla - a spatřila Thea. Jakmile uviděl její uštvaný, utrápený výraz, bylo mu jasné, že udělal dobře, když přišel. Podal Heather krvavě rudé růže a vešel dál, kde už na něj číhala její sestra, jež byla jen velice skrovně oblečená a soudě podle jejího úsměvu od ucha k uchu se za to nijak zvlášť nestyděla.

„Zrovna jsme o vás mluvily,“ oznámila mu Claire s uspokojením. Přesunula se k pohovce, posadila se a přitáhla si kolena k bradě. „To je od vás vážně milé, že jste nám přinesl květiny. Zbožňuju růže.“

Theo se snažil nedat najevo svou nechuť. Netušil, jaký rozhovor spolu ty dvě vedly, ale Heather vypadala dost rozrušeně. Unikla do kuchyně. Viděl ji, jak se tam pilně zabývá donesenými růžemi.

„Pojďte se ke mně posadit,“ vyzvala ho Claire a poplácala místo vedle sebe. Theo její pobídku ignoroval. „Chtěla bych vás požádat o malou laskavost,“ pokračovala, zatímco se Heather vynořila z kuchyně, otřela si ruce do kalhot a zůstala stát v pozadí. Claire obdařila Thea stowattovým úsměvem. „Od chvíle, co jsem sem přijela, se Heather může zbláznit. Nesnáší nepořádek - i když jsem si všechno uklidila.“ Namotala si na prst pramínek těch neuvěřitelně hedvábných vlasů a zavrtěla palci u nohou. „Takže… je nějaká šance, že bych se u vás mohla na pár dní utábořit…?“ Svůdně naklonila hlavu na stranu a podařilo se jí vzbudit dojem překrásného ztraceného koťátka, jež zoufale potřebuje něčí laskavou pomocnou ruku.

Heather zaskřípala zuby. Uvažovala, co se asi honí Theovi hlavou. Zatím se ještě pořádně nevzpamatovala z šoku, že ho vidí, a začínala se podivovat těm růžím. Theo totiž nepatřil k mužům, kteří dávají ženám květiny a čokoládu. Spíš pověřil sekretářku, ať mu koupí nějaký nemožně drahý dárek nebo zařídí letenku na večeři v Paříži. Sama to pro něj mnohokrát obstarávala, takže věděla, že jeho gesta jsou nákladná, nicméně neobnášejí téměř žádné úsilí z jeho strany. Proto s jistou žárlivostí přemítala, zda se neomalené, svéhlavé Claire podařilo udeřit v něm na nějakou citlivou strunu.

„Mám pocit, že vaše sestra by s tímhle uspořádáním nesouhlasila,“ prohlásil Theo, postavil se za Heather a položil jí ruce na ramena.

Heather okamžitě přestala myslet. Byla schopná vnímat pouze dotyk jeho rukou, jimiž jí jemně masíroval ramena, a jeho teplý dech ve svých vlasech. Chtěla se od něj odtáhnout, ale nějak ji přestaly poslouchat nohy.

Claiřin výraz se změnil z koketní bezmocnosti v naprostý zmatek.

„Nechápu, co s tím má Heather společného,“ poznamenala nakonec. „V každém případě se mýlíte. Heather mě tu nechce. V podstatě mi řekla, ať odejdu,“ dodala s roztřesenými rty.

„Když vezmu v úvahu, jaký tu vládne chaos, docela jí rozumím,“ řekl Theo.

„Vypadá to horší, než to je,“ zakoktala Claire ve snaze přesvědčit Thea, že bude velice spořádaným hostem. „Nenadělala bych vám tam žádný binec. Vlastně teď hledám nějakou práci. Mohla bych dělat to, co pro vás dřív dělala Heather. A v mém případě…“ usmála se triumfálně na svou sestru, „…byste se nemusel bát, že se do vás nezdravě zamiluju a přivedu vás tím do trapné situace…“

Heather by se nejradši propadla do země. Cítila, že rudne. Ani se nemusela podívat do zrcadla. Claire se zachovala pěkně ošklivě - odjakživa se však uchylovala k podlým trikům, pokud jí pomohly získat to, po čem toužila. A právě teď chtěla Thea - a jeho byt.

Theo se přemístil k oknu. „Zřejmě vám to pořád nedochází, Claire,“ pravil s ledovým opovržením. „V mém bytě prostě bydlet nebudete.“

Claire samým překvapením otevřela ústa. Heather jí bylo skoro líto. Dokonce ji už málem začala uklidňovat, že u ní může dál zadarmo bydlet, ale včas se zarazila.

„Tys jí to zřejmě ještě neřekla, viď, zlato?“

„Co mi měla říct?“ dožadovala se Claire odpovědi.

I Heather zároveň s ní vyhrkla: „Co jsem jí měla říct?“

„No přece o nás…“ pravil Theo se sladkým uspokojením a přistoupil zpátky k Heather. Claire vypadala, jako by ji někdo omráčil kladivem. Ústa se jí čirým ohromením zkroutila do perfektního kroužku.

Theo vzal Heather kolem ramen a přitáhl si ji k sobě. Očekával jistý odpor, žádný se ale nekonal. Cítil, jak se Heather sotva znatelně chvěje, a měl sto chutí ji políbit.

„O vás?“ Claire ohromeně přebíhala pohledem od jednoho k druhému. „Co o vás?“ „Že jsme se zasnoubili…“

Heather se nad tou lží zhrozila, přesto si na pár vzácných vteřin vychutnávala jedinečný pohled na svou sestru, dočista vyvedenou z míry Theovým oznámením.

Jako v mlze slyšela Thea vyjadřovat údiv nad tím, že se o tu drobnou důvěrnost nepodělily - ale ony si vlastně nejsou moc blízké, že?

Claire zničehonic vyskočila z pohovky, popadla pár kousků oblečení a zmizela v koupelně; za pár vteřin byla zpátky, bez rozloučení vystřelila z bytu a práskla za sebou dveřmi.

Heather by Theovi nejradši poděkovala, že jí poskytl ten okamžik zlomyslného uspokojení. Věděla, že to není moc hezké, ale i ona je koneckonců jen člověk a Claire neuškodí, když zjistí, že její sestra není úplná husa, za jakou ji zřejmě považuje.

Místo toho se však Theovi vykroutila a se založenýma rukama a bojovně vystrčenou bradou se k němu obrátila.

„Co tě to popadlo, že jsi jí řekl něco takového?“

„Copak ti to neudělalo radost, když jsi viděla, jak se tváří?“ Theo po pravdě řečeno nevěděl, co ho to popadlo. Proč to jenom řekl? A proč teď vůbec nemá chuť vzít svá slova zpátky?

„O to přece nejde,“ vztekala se Heather. „Co ti dává právo přijít mě sem zachraňovat? Ne, nepřerušuj mě!“ Prudce dosedla na pohovku a přitiskla si k hrudi polštář. Z koutků očí jí vyhrkly slzy. „Litoval jsi mě! Že mám pravdu? Chudinka Heather se o sebe nedovede postarat ve velkém světě - ani tehdy, když se má pustit do křížku se svou sestrou.“

Theo se posadil na opačný konec pohovky a s obtížemi mezi nimi udržoval vzdálenost.

Když se Heather nedočkala odpovědi, vzhlédla k němu, a stejně rychle zase pohled odvrátila. Připomněla si, že se v Theově přítomnosti neustále pohybuje na tenkém ledě. Ve své naivitě se mu zcela odevzdala - a on ji od sebe odstrčil. Tu chybu už víckrát neudělá. Jeho výraz přesto mařil veškeré její odhodlání; nejraději by se mu vrhla do náruče.

„Nemůžu uvěřit, že bys chtěl znovu začít s celou tou pitomou šarádou,“ pravila nejistým hlasem.

„To by bylo vážně šílené,“ souhlasil s ní Theo potichu.

„Claire totiž jen tak výhodně nezmizí, jako to udělala tvá matka. Bude pořád tady a bude klást spousty otázek, na něž nebudu schopná odpovědět.“

„Nic jiného ani neočekávám.“

Heather na něj vrhla rozzlobený, frustrovaný pohled. Theo si tu v klidu sedí, hledí na ni a souhlasí se vším, co ona řekne, ale dávat tuhle motanici do pořádku nebude. Jeho odhalení Claire možná omráčila; přiznat jí pravdu bude stejně dramatické. Heather se při té představě až otřásla.

„Nemáš právo plést se mi do života a převrátit mi ho vzhůru nohama,“ zamumlala upřímně a Theo se na ni zadíval nanejvýš podivným způsobem.

„Totéž bych mohl říct já o tobě,“ podotkl a tváře mu potemněly.

„Já jsem ti ho přece usnadňovala.“ Heather na něj zamračeně hleděla přes okraj polštáře. „Byla jsem pořád na svém místě, starala jsem se, abys měl plnou ledničku a uklizený byt, kupovala jsem ti věci pro různé lidi, protože jsi na to sám neměl čas, a nikdy jsem si nestěžovala, když jsi mě uprostřed noci nasměroval k počítači, protože jsi potřeboval poslat email nebo vyřídit něco jiného, co nemohlo počkat.“ Slyšela, jak se jí chvěje hlas, ale měla pocit, že si už nedokáže pomoci.

„Přesně tak.“

„A mohl bys už přestat pořád se mnou souhlasit?“ soptila. „Jestli si myslíš, že to podle mě bylo v pořádku, když jsi Claře napovídal lži o nás dvou, protože je protivná, tak se mýlíš! Já nepotřebuju, abys mě zachraňoval!“

„Ne, nepotřebuješ. Ale možná, že potřebuju, abys ty zachránila mě.“

Heather se na něj zmateně zadívala. Je to snad nějaký trik? Nějaká další poznámka, kterou si špatně vyloží a později toho bude litovat? V mysli se jí však okamžitě vyrojily tisíce zakázaných myšlenek a nadějí a srdce se jí divoce rozechvělo.

„Nedělej to,“ hlesla, svezla se z pohovky a uchýlila se k oknu, kde zůstala stát a z bezpečné vzdálenosti jej ostražitě pozorovala.

„Co nemám dělat?“

„Nechytej mě do pasti tím, co říkáš.“

Theo k ní došel, zastavil se přímo před ní a pak se opřel o zeď. Zahleděl se na ni. „Nikdy jsem neměl v úmyslu chytit tě do pasti nebo tě nějak napálit,“ zahuhlal zhrublým hlasem. „Pokud máš dojem, že jsem to udělal, tak mi to promiň.“

„Ty se mi omlouváš? Ty se přece nikdy neomlouváš, Theo.“

„Pravdou je,“ pravil ztěžka, „že jediný, koho se mi podařilo napálit, jsem já sám.“ Nedokázal se ubránit a vztáhl ruku, aby jí odhrnul vlasy z obličeje a pohladil ji po spánku. „Bydleli jsme pod jednou střechou a já jsem si namlouval, že důvod, proč se vždycky těším domů, nemá nic společného s tím, že tam najdu tebe. Potom jsme spolu začali spát a já jsem si říkal, že to je jenom sex, nic víc. Když jsi mě opustila, dělal jsem, co jsem mohl, abych přijal očividný fakt, že to tak mělo být, protože ve svém životě nemám místo pro nic jiného než pro pomíjivé vztahy, které nenaruší to nejdůležitější. Neuvědomil jsem si však, že tím nejdůležitějším jsi pro mě ty.“

„Co tím chceš říct?“ Heather se ze všech sil snažila zadržet příliv naděje. Na okamžik zavřela oči a přála si, aby ta chvíle nikdy nepominula.

„Ty víš, co tím chci říct. Přišel jsem, abych si tě získal zpátky. Ale to mi nestačí. Nechci tě mít jenom zpátky ve svém bytě nebo dočasně ve své posteli. Přeju si, abys byla jednou provždy součástí mého života.“

„Jednou provždy!“

„Není to snad i tvoje přání?“ Pomalu roztáhl rty do úsměvu a Heather pocítila, jak se jí tělem šíří pocit závratného štěstí.

„Ano, miluju tě. To vím odjakživa.“

„A já miluju tebe. Ale protože jsem blázen, uvědomil jsem si to teprve teď.“

Heather rozšířila oči.

„Neměl jsem v plánu říct tvé sestře, že jsme zasnoubení, ale jakmile jsem to vyslovil, bác! Jako by všechno zapadlo na správné místo. A došlo mi, že být s tebou zasnoubený, být tvůj manžel, strávit s tebou zbytek života je přesně to, co chci. A ty mě miluješ.“ V hlase mu zaznívala značná dávka mužného uspokojení. „Takže - vezmeš si mě…?“

Theo neztrácel čas. Za pouhé čtyři týdny - nejradostnější čtyři týdny, jaké si Heather dokázala představit - zařídil vše nezbytné, aby se v Řecku mohla konat svatba v kruhu příbuzných a přátel.

Pozvali na ni i Claire, jež přijela. Zvrátit rovnováhu moci ve vztahu mezi ní a Heather si vyžádá určitý čas, ale už se v tomto směru posunuly trochu kupředu. Claire se Heather přiznala, že se svým odjezdem do Ameriky udělala velkou chybu a že si tam začala s ženatým mužem, který jí emocionálně ublížil, takže to pro ni nebylo jednoduché, když se vrátila domů a našla svou sestru, jak se nejen pohnula o kus dál ve své kariéře, ale navíc je zamilovaná do někoho, kdo její lásku opětuje.

Nyní si pronajímala byt po Heather, jelikož Heather s Theem se přestěhovali do jeho domu na venkově, jenž je jako stvořený k výchově dětí, které spolu budou mít, jak se Theo nechal slyšet.

Nyní, po blaženém maratónu milování, Heather ve ztichlé ložnici s láskou upírala pohled na spícího Thea, jenž ji majetnicky objímal jednou rukou. Povzdechla si čirou rozkoší a pohnula se, až jí jeho dlouhé prsty sklouzly na ňadro a zůstaly tam. Theo otevřel oči a usmál se na ni.

„Ty nestydo,“ zamumlal tichým, smyslným hlasem. Žasl nad tím, jak se mu srdce naplní vroucnou láskou, kdykoli se na ni podívá.

„No,“ pohlédla na něj s úsměvem, „jestli máme zaplnit ty pokoje cupitáním dětských nožiček, musíme sebou trochu hodit…“

ADVOKÁT A ZAHRADNICE

Carol Marinelliová

PRVNÍ KAPITOLA

Neslušné.

Bylo to první slovo, které Matildu napadlo, když se k ní otočil a tmavýma nazlobenýma očima si ji bez zábran důkladně prohlížel. Uvědomovala si přitom, že je tentokrát namalovaná. Její zářivě růžové rty ztuhly - tu rtěnku jí doporučila kosmetička, že tím zdůrazní svoje rovné blond vlasy a světlou pleť. Muž, kterého zastavila a zeptala se na cestu, se na ni nazlobeně podíval a zrychlil chůzi, místo toho, aby zpomalil a pomohl jí.

Je to neslušné, protože když se někoho zeptáme na cestu, zejména potom v nemocnici, předpokládáme, že se ten dotyčný usměje nebo kývne na pozdrav a zpomalí. Nepůjde dál, nebude se na nás nazlobeně dívat a nezeptá se: „ Co hledáte?“

Přestože onen muž pronesl jen dvě slova, Matilda z jeho silného cizího přízvuku poznala, že angličtina není jeho rodný jazyk. Už se na něj proto tak nezlobila. Možná přišel do nemocnice navštívit nemocného příbuzného, třeba právě přiletěl do Austrálie z… Začala usilovně přemýšlet, odkud by mohl být. Jeho vzhled naznačoval původ z jižní Evropy, možná ze Španělska, možná z Řecka…

„Kam potřebujete jít?“ zeptal se odměřeně a konečně trochu zpomalil. Z jeho dalších slov Matilda rozeznala původ jeho přízvuku - byl to Ital!

„Nevíte, kde najdu salonek?“ pomalu zopakovala už jednou položenou otázku a říkala si ironicky, že má opravdu štěstí, když jediný člověk, kterého potká v bludišti chodeb nemocnice, neumí moc anglicky. A že tohoto vysokého, sebevědomého muže, kterého musela požádat o pomoc, očividně otrávilo, že ho vyrušila. „Potřebuji se tam dostat na slavnostní otevření nemocniční zahrady. Mám tam být v…“ Podívala se na hodinky a povzdechla. „Vlastně jsem tam měla být už před pěti minutami.“

„Merda!“ Při pohledu na hodinky zaklel a ačkoliv to bylo v italštině, Matilda pochopila, že to nebylo nic lichotivého. Ustoupila, překvapeně se na něj podívala, pak se otočila a rozhodla se najít cestu sama. Už jí dal jasně najevo, že ho svým dotazem vyrušila. Teď byl ale přímo hrubý. Rozhodně tady nebude stát a čekat na překlad - najde si tu místnost sama!

„Promiňte.“ Dohonil ji dvěma kroky, ale Matilda šla dál. To poslední, co dnes ráno potřebuje, je setkání s rozzlobeným, sebevědomým mužem.

„Ne, vy promiňte, že jsem vás vyrušila,“ odpověděla Matilda a zmáčkla tlačítko výtahu. Doufala, že se odsud co nejdřív dostane. „Určitě spěcháte.“

„Nadával jsem sám sobě, a ne vám.“ Malinko se ušklíbl a místo omluvy pokrčil rameny. Matilda se v duchu opravila. Ve skutečnosti mluvil skvěle anglicky. Měl pouze silný přízvuk, který působil kupodivu neskutečně smyslně. „Mám být taky na slavnostním otevření zahrady a úplně jsem zapomněl, že posunuli začátek té akce. Moje sekretářka se najednou rozhodla, že půjde na mateřskou.“

„Jak si to ale mohla dovolit!“ poznamenala tiše Malilda a jakmile se otevřely dveře, vstoupila do výtahu. „Prosím?“

Matilda se snažila zakrýt rozpaky a hleděla před sebe. Bohužel musela počkat, až on zmáčkne tlačítko, protože stále nevěděla, kde probíhá otevření nové zahrady.

„Neslyšel jsem, co jste říkala,“ naléhal na ni.

„Nic jsem neříkala,“ zalhala Matilda a přála si, aby mohla někam zmizet nebo aby se ten zatracený výtah už rozjel. Něčím ji znervózňoval, něčím ji provokoval, svými způsoby, svým hlasem, očima. Bylo v něm něco neslušného.

Zase ji napadlo to stejné slovo, ale tentokrát to nemělo nic společného s jeho předcházející nezdvořilou odpovědí. Týkalo se její vlastní reakce. Matilda pozorovala jeho snědou ruku, kterou zmáčkl tlačítko výtahu, a přitom mu z rukávu bílé, naškrobené košile vyklouzly drahé zlaté hodinky. Ucítila z něj vůni kolínské, která k ní stoupala v uzavřeném prostoru výtahu a štípala ji v nose, když neochotně vdechovala jeho mužskou vůni. Nenápadně se na něj podívala a poprvé si ho pořádně prohlédla.

Byl neskutečně přitažlivý.

Zarazilo ji, že si to přiznala. Od rozchodu s Edwardem se na muže vlastně ani nepodívala, rozhodně ne takovýmto způsobem. Ode dne, kdy ukončila jejich vztah, jako by někdo uzamkl veškeré její hormony. Možná, že ne přímo uzamkl, ale i tak byly její hormony dlouho pod pokličkou.

Až doteď!

Nikdy nebyla nablízku tak neskutečně přitažlivému muži. Jako by nějaký šikovný malíř vzal kouzelnou hůlku a vykreslil ho od černých vlasů až po špičky drahých, kožených bot. Zdál se jí nějaký povědomý. A snažila se znovu přijít na to, odkud zná jeho snědý a hezký obličej. Musela ho vidět v televizi, protože kdyby ho potkala osobně, určitě by si to zapamatovala. Teda, je tady tak horko.

Matilda si pohrávala s výstřihem halenky a odvrátila oči. Snažila se silou vůle přinutit výtah k rychlejší jízdě. Když se konečně dveře výtahu otevřely, vděčně vydechla. Překvapilo ji, že jí džentlmensky naznačil, aby šla první. Ale raději by si přála, aby byl stejně nezdvořilý ve čtvrtém poschodí, jako byl v přízemí. Na chodbě administrativní části nemocnice se potácela na vysokých podpatcích, na které nebyla zvyklá, a přála si, aby mohla jít raději vzadu, a ne před tímto hrozivým neznámým. Byla si naprosto jistá, že ji jeho černé oči hodnotily mužským pohledem a cítila jeho pohled v zádech a potom jak sestupuje dolů k její nové tmavošedé krátké sukni. Když jeho pohled došel k jejím lýtkům, sálalo z nich horko.

„Tady!“ Matilda se podívala na nástěnku a naježila se, když se jí naklonil přes rameno. Četla si slova, která někdo narychlo napsal na kus papíru. „Slavnostní otevření zahrady se přesunulo na střechu budovy.“

„To je rozumné,“ prohlásil a v jeho obličeji se zračil údiv, když uviděl její zklamaný pohled. „Vždyť se bude slavnostně otevírat střešní zahrada a ne nějaký salonek.“

„Ano, ale…“ Matilda nedokončila větu a následovala ho chodbou. Skutečnost, že se celý měsíc snažila docílit toho, aby úvodní projevy proběhly na zahradě, a ne v nějakém nudném salonku, neměla nic společného s tímto mužem. Vedení se rozhodlo, že v salonku proběhne jen krátký přípitek a potom se všichni pomalu odeberou na střechu budovy, kde Hugh Keller, ředitel nemocnice, přestřihne pásku.

Matildu až doteď nenapadlo, že přesunout jen několika výtahy více než stovku lidí, z nichž někteří mají různá zdravotní omezení, by mohlo způsobit problémy. Ale její podráždění hned zmizelo a místo toho se dostavila téměř okamžitě nervozita, která ji přepadla už dřív. Než se dveře výtahu znovu otevřely, začaly se jí potit dlaně a začala si kousat rty.

Nechtělo se jí jít dovnitř.

Nechtěla mít zase ten zneklidňující pocit. Málem se otočila a utekla a v duchu už začala vymýšlet výmluvy - rychlé odběhnutí na záchod, urgentní telefonní hovor. Ale on už netrpělivě podupával nohou, držel tlačítko výtahu, aby se nezavřely dveře, a vzhledem k tomu, že už bylo hodně pozdě, Matilda neměla na vybranou.

Inadeguato. Nevhodné.

Když si váhavě stoupla vedle něj, to slovo se mu začalo vysmívat.

Inadeguato - je nevhodné, aby se takhle cítil, aby takhle vůbec přemýšlel.

Jakmile se zavřely dveře a výtah se rozjel nahoru, Dante téměř cítil vzrušení, které se chvělo ve vzduchu. Nebylo to jenom jejím opojným parfémem, jehož vůně k němu stoupala, bylo to její celou její přítomností… Snažil se najít slovo, jakým by popsal pocit, který měl z této rozkošné neznámé ženy, ale i když uměl dva jazyky, nebyl schopen vyjádřit jedním slovem to, co cítil.

Byla přímo božská.

Blond vlasy měla uhlazené kolem drobné tváře, pronikavě zelené oči lemovaly dlouhé řasy a tu příšernou rtěnku, kterou byla ještě před chvílí namalovaná, si slízala - což odhalilo tmavé, plné rty. Rty, které se zdály příliš plné v porovnání s její jemnou tváří. Danteho napadlo, zda se nenechala nějak vylepšit, protože její pobledlá tvář neměla jedinou vrásku a její jemný, trošku zvednutý, nos se dokonale hodil k jejímu drobnému vzhledu. Určitě je to žena, která se o sebe dobře stará. Měla hodně namalované oči, nalakované vlasy - určitě je to žena, která tráví hodně času v kosmetických salonech. Možná jí k těm plným rtům pomohlo několik kolagenových injekcí, možná několik dávek botoxu narovnalo vrásky na čele. Dante si prohlížel její tvář mnohem důkladněji než tvář kterékoliv jiné ženy v poslední době.

V pěkně dlouhé době.

Věděl, že by se na ni neměl takhle dívat, že je to inadeguato, nevhodné, aby cítil takovou žádost k ženě, kterou nikdy před tím nepotkal a jejíž jméno ani neznal.

K ženě, která nebyla jeho manželka.

Výtah se mírně zatřásl. Spatřil, jak se zamračila a začala si kousat rty, když se najednou výtah úplně zastavil a Danteho teorie botoxu najednou zmizela do nenávratna.

„Zasekli jsme se!“ Podívala se na něj překvapeným pohledem a nervózně se snažila zmáčknout tlačítko zvonku. Dante byl ale rychlejší, chytil ji za ruku a odtáhl ji od panelu s tlačítky.

Její nervy, které byly zjitřené od chvíle, kdy ho poprvé spatřila, byly teď napjaté jako struny k prasknutí. Dotek jeho ruky v ní způsoboval paniku a závrať a horkost jeho prstů, které uchopily její ruku, ji znervózňovala víc než zastavení výtahu.

„Nezasekli jsme se. Výtah se tady občas zastaví… podívejte!“ Uvolnil jí ruku, a když se výtah znovu rozjel, Matilda si poprvé všimla zlatého kroužku na jeho prsteníčku, což ji zklamalo i uklidnilo zároveň. Obyčejný kroužek jí naznačil, že tento atraktivní muž je už zadaný a Matilda se najednou cítila hloupě. Nejen proto, jak nemožně reagovala, když se zastavil výtah, ale i kvůli intenzivním pocitům, které v ní tak lehce vyvolal. Omluvně se usmála.

„Promiňte. Jenom se už nemůžu dočkat, až tam budu.“ „Vypadáte nervózně.“

„Protože jsem nervózní,“ přiznala Matilda. Vědomí toho, že je ženatý, ji trochu uklidnilo. Ujišťovala se v duchu, že se spletla, že její bouřlivá reakce nebyla opětovaná a že její zneklidnění bylo způsobeno nadcházející slavností. Matilda si byla vědoma určité nejasnosti svých slov, přesto začala: „Nesnáším tyhle situace -“ Nestačila větu dokončit, když začal souhlasně přikyvovat.

„Já taky ne,“ řekl. „Mohl bych být dnes ráno na spoustě jiných míst a místo toho tady budu stát v nějaké stupido, v nějaké hloupé zahradě na střeše nemocnice a vykládat lidem, jak se mi tam líbí…“

„Hloupé?“ Matilda se zlostně zamračila, protože se nevědomky vysmíval měsícům usilovné práce, kterou věnovala zahradě, k níž se blížili. „Vy si myslíte, že ta zahrada je hloupá?“ Naštvaně se proti němu otočila, i když si uvědomovala, že zřejmě neví, že ona tu zahradu navrhla. Ale o to nešlo. Neměl představu, s kým mluví, jen tak prohodil svůj arogantní názor, aniž by uvažoval, kdo jej uslyší. Danteho zachránily od její reakce dveře výtahu, které se otevřely.

„Nebojte se. Určitě to nebude trvat dlouho a můžeme za chvilku odejít.“ Chápavě se zatvářil, zřejmě očekával sympatizující odpověď, zřejmě očekával vhodné zakončení tohoto bezvýznamného, letmého setkání, ale Matilda za ním běžela a poklepala ho po rameni.

„Máte vůbec představu, kolik to dá práce, než se taková zahrada vytvoří?“

„Ne,“ odpověděl drze. „Ale vím přesně, kolik stála, a abych řekl pravdu, dovedu si představit spoustu důležitějších věcí, na které nemocnice potřebuje peníze.“

Šli rychle, pro Matildu až moc rychle, ale poháněl ji vztek, takže mu stačila. „Lidé se budou cítit v této zahradě moc příjemně - nemocní lidé,“ ještě důrazně dodala, ale zřejmě ho to nezaujalo a jen pokrčil rameny.

„Možná,“ připustil, „ale kdybych byl nemocný, raději bych chtěl, aby mě monitorovaly ty nejmodernější přístroje a nezajímalo by mě, že na mě čeká nějaká zahrada. Jestli se do ní vůbec dostanu.“

„Ale vy to nechápete… „

„Nevím, co bych měl chápat,“ zamračil se. „Jenom jsem vyjádřil svůj názor a vzhledem k tomu, že moje peníze zaplatily za tuhle ,relaxační zahradu’, myslím, že mám na něj nárok.“

„Vaše peníze?“

„Mojí firmy,“ přikývl. Moc toho neodhalil, ale alespoň mohla Matilda zavrhnout teorii, že je nějaká filmová hvězda! „Nejdřív jsem byl proti tomu, když jsem se dozvěděl, za co chce nemocnice utratit darované peníze, ale potom nějaký začínající architekt přišel s ohromně nízkou nabídkou, tak jsem s tím nakonec souhlasil. To architektonické studio je teď určitě na mizině, ale nakonec nemocnice má svoji zahradu a já vypadám jako lidumil.“ Všechna ta slova pronesl povýšeným tónem a se silným přízvukem, takže Matildě chvilku trvalo, než porozuměla, co říká. Zlostně zamrkala, když konečně ukončil svůj projev. Následovala tohoto nemožného a nepříjemného muže na rampu pro vozíčkáře, kterou nechala nainstalovat místo tří betonových schodů, a otevřela malá dvířka, která vedla na střechu. Vztek, který se v ní bouřil, i nervy, které byly napjaté celé ráno, najednou zmizely, jakmile vyšla ven.

Ven do zahrady, kterou vytvořila ona, Matilda Hamiltonová.

Prázdný, betonový prostor střechy nemocnice se uvolnil, když v loňském roce přemístili heliport k nově postavenému oddělení traumatologie. Nemocnice vypsala výběrové řízení na přeměnu této neurčité plochy na prostor pro odpočinek pacientů, zaměstnanců a příbuzných. Zahradní architektura byla její profesí a většinu práce získávala až dosud od svého bývalého snoubence Edwarda - známého realitního agenta, jehož bohatí klienti rádi štědře zaplatili, jen aby zvýšili hodnotu svých nemovitostí před tím, než je prodali, nebo aby před dražbou předělali babiččinu zanedbanou zahradu na malou oázu. Ale jak se jejich vztah postupně zhoršoval, Matilda se stále víc toužila osamostatnit. I přes Edwardův negativismus a výsměch si nechala zaregistrovat svoji živnost a domluvila si schůzku, aby mohla změřit střechu a začít se svými plány. Ačkoliv ani nedoufala, že postoupí do druhého kola, hned jak na střechu vstoupila, byla nadšená. Dokázala si představit, jak by mohla tato studená a nevýrazná plocha vypadat - nekonečné řady stromků v květináčích, které by chránily před větrem a sluncem a které by byly ozdobené malinkými světýlky a ve tmě by pohádkově zářily, cestičky vysypané kamínky, po kterých by se mohli procházet pacienti, stoly zdobené barevnou mozaikou a inspirativními nápisy, vykládané jako okna v kostele, kde by se rodiny mohly posadit a vypít si šálek kávy.

A fontány a jiné vodní atrakce!

Těch bylo opravdu hodně - v každém záhybu cesty bylo slyšet uklidňující zurčení tekoucí vody, které blokovalo hluk dopravy nebo lidí, stojících nedaleko, a které vytvářelo pocit klidu a umožňovalo soukromou konverzaci. Hugh Keller ji poslouchal, když před ním vymalovala slovy svoji představu, mávala přitom široce rukama, když se mu snažila přiblížit svoje myšlenky a když popisovala do nejmenšího detailu obraz, který před sebou jasně viděla - fontánu přímo ve středu zahrady, ze které by stříkala voda v různých intervalech a která by odrážela slunce a barvy zahrady - místo, kde by si starší lidé mohli sednout a pozorovat hrající si děti. A teď byla tato představa realitou. Za pár okamžiků Hugh přestřihne pásku, vodní atrakce se zapnou a zahrada bude slavnostně otevřena!

„Matildo!“ Ze všech stran volali lidé její jméno a Matilda byla vděčná za tuto krátkou popularitu - a byla ráda, že má možnost odpojit se od muže, se kterým do zahrady vstoupila. Stejně si toho ani nevšimne, pomyslela si Matilda a přijímala blahopřání a sklenici šampaňského k přípitku. Byla na sebe ale nazlobená, že v tento den, možná v nejdůležitější den svého života, kdy by měla navazovat kontakty a věnovat se svému úspěchu, místo toho vzpomíná na to krátké setkání, ze kterého byla doslova bez dechu, a že se její mysl vrací od životně důležité k naprosto bezvýznamné události.

Byl tak drzý, připomněla si Matilda a usmívala se na Hugha, který se k ní snažil protlačit skupinou lidí.

Velice drzý, zopakovala Matilda sama sobě - hezký, dokonce neskutečně přitažlivý, ale nepříjemný a -

„Ahoj, Hughu.“ Matilda políbila staršího pána na tvář a přinutila se vrátit myšlenkami k důležité události, která právě probíhala. Pozorně poslouchala Hugha, který ji v krátkosti seznámil s pořadím jednotlivých projevů a upozornil na části programu, kterých se bude muset zúčastnit. Ale někdy mezi tím, jak ji Hugh připomínal, aby poděkovala starostovi a jednotlivým sponzorům, se Matildina mysl i oči přenesly k hrdému profilu, který ji vzrušoval i rozčiloval zároveň od chvíle, kdy se s ním setkala. Pozorovala muže, který vyčníval nad skupinou význačných lidí, bavil se s nimi, a přesto vypadal nezúčastněně a stál jakoby stranou od ostatních.

Možná pocítil, že se na něho někdo dívá, snad to byla její touha, která způsobila, že se na ni znenadání podíval. Najednou se cítila stejně, jako před několika okamžiky ve výtahu a znovu vnímala závratné a matoucí pocity, které v ní vyvolával. Najednou nebyla schopná vnímat, co jí Hugh říká a hovor lidí v zahradě začal znít jako vzdálený šum. Upřeně se na ni díval a ona sice červenala, ale odvážně na něj dál hleděla. Ačkoliv jí rozum velel, aby s tím přestala, odvrátila od něj zrak a otočila se, neuposlechla, nedbala vnitřního varování a místo toho si užívala ten příjemný pohled.

„Až se to tady trochu uklidní, budeme si o tom moct promluvit.“ Někdo do ní nechtěně strčil loktem a Matilda vrátila svoji pozornost zpět, ale už bylo pozdě. Hugh se na ni ustaraně podíval. „Jste v pořádku?“

„Moc se omlouvám, Hughu.“ Matilda se trochu vzpamatovala a podívala se na zlatý kroužek na prsteníku neznámého. Otočila se k němu zády a omluvně se usmála. „Opravdu se omlouvám. Úplně jsem přeslechla, co jste říkal. Jsem hrozně nervózní, kontroluju, jestli všechno v pořádku…“

„Matildo, všechno vypadá naprosto báječně,“ upokojoval ji Hugh, díky čemuž se cítila ještě víc provinile. „Udělala jste obrovský kus práce. Nemůžu uvěřit, jak se to tu změnilo - z prázdné přistávací plochy pro helikoptéry a ze střechy je najednou taková oáza. Všichni, kdo tu byli, o tom básní. Jsem rád, že bude konečně otevřená pro lidi, kteří ji skutečně potřebují - pro pacienty a jejich příbuzné.“

„Já taky,“ usmála se Matilda. „Co jste se mnou chtěl probrat, Hughu?“

„Práci,“ usmál se Hugh. „I když vím, že máte teď spousty nabídek.“

„Jenom díky vám,“ poznamenala Matilda. „Jakou práci?“

Ale tentokrát to byl Hugh, kdo jí nevěnoval pozornost a usmíval se na starostu, který se k nim snažil protlačit. „Mohli bychom si promluvit po proslovech, až se to tady trochu uklidní.“

„Samozřejmě,“ přikývla Matilda. „Už se těším.“ Víc, než mohl Hugh tušit. Představa, že bude muset přednést krátkou řeč před těmito lidmi, i když vypadali přátelsky, ji už několik týdnů naplňovala hrůzou. Formální součást podnikání nebyla přece jen její silnou stránkou, ale udělala, co mohla, aby vypadala dobře. Byla u kadeřnice a u kosmetičky, které jí udělaly účes a mejkap. Vlasy měla vyčesané dovrchu, na rozdíl od culíku, který nosila za normálních okolností, drahý mejkap vyměnila za obvyklý krém na obličej a řasenku. A svoje typické oblečení, šortky, tričko a oblíbené pracovní boty, vyměnila za formální kostýmek a vysoké podpatky.

Jakmile začaly obávané proslovy, Matildě začalo bušit srdce a s nezbytným úsměvem stála a poslouchala v hrůze, že všechny myšlenky, které si pečlivě připravila, použijí řečníci před ní. Vhodila malé kartičky do své - nové - kabelky, přistoupila k mikrofonu, usmála se na Hugha, který pro ni mikrofon snižoval, a z reproduktoru se ozvalo pískání. Dívala se na směsici zvědavých i znuděných tváří, ale jen jedna z nich ji zaujala a čekala na jeho reakci - říkala si, jak bude reagovat, až zjistí, koho urazil. Ale on se ani nepodíval - svoji pozornost věnoval nějaké okouzlující brunetě, která s ním otevřeně flirtovala. Matilda od něj odvrátila pohled a chystala se přednést první řeč ve svém dospělém životě. Poděkovala všem lidem, na které jí Hugh upozornil, zhluboka se nadechla svěžího jarního vzduchu a jako vždy z něj načerpala sílu.

„Když jsem se poprvé setkala s Hughem a mluvila s ním o zahradě, bylo mi jasné, že nemocnice chce místo, které bude poskytovat možnost oddychu,“ začala. „Místo, kam mohou lidé přijít a nalézt zde, když ne klid a pokoj, tak alespoň možnost zamyslet se nebo se nadechnout a kde se nebudou cítit jako v nemocnici.“ Několik přikyvujících lidí jí naznačilo, že se vydala správnou cestou. „Myslím, že s pomocí spousty lidí se nám to podařilo. Nemocnice mohou být stresující, nejen pro pacienty a jejich příbuzné, ale i pro zaměstnance. Když jsem tuto práci přijala, mým cílem bylo vytvořit místo, kde nejsou žádné nápisy ani hlasitá hlášení. Místo, kde by lidé mohli na chvíli zapomenout, co se děje pod nimi, a doufám, že se to podařilo.“

Mohla by určitě říct ještě milion dalších věcí, určitě byli ještě další lidé, kterým mohla poděkovat. Když se ale podívala na lidi a na zahradu, která žila předtím pouze v její mysli, rozhodla se, že je načase, aby matka příroda začala mluvit sama za sebe, aby ukončila svoji řeč a nechala ostatní, aby si sami prohlédli útočiště, které se snažila co nejlépe vytvořit. Zakončila řeč několika upřímnými slovy.

„Užívejte si ji.“

Když Hugh přestřihnul pásku, proudy vody začaly stříkat do vzduchu a odrážet sluneční paprsky, Matilda pocítila pýchu z projevů obdivu dospělých a z výkřiků radosti dětí, které dělaly přesně to, co si představovala, že udělají: celé se zamokřily a smály se u toho. Jedno dítě se ale nesmálo a neběhalo, jedna malá holčička se světlými kudrnatými vlásky, která stála a hleděla bez hnutí smutnýma očima na proudy vody. Matilda se na ni upřeně dívala a toužila, aby se holčička rozeběhla a šla tancovat s ostatními a aby se její ztuhlý výraz uvolnil.

„Je to pěkné, viď?“ Matilda se vedle ní sklonila a natáhla ruku tak, že narušila jeden z proudů vody a chladná voda jí protékala mezi prsty. „Můžeš se toho dotknout,“ řekla Matilda a dívala se, jak jí malá holčička bázlivě podala ruku. Dívenka se malinko pousmála a její smutné oči se najednou rozzářily radostí. Když Matilda uviděla Hugha, který se k ní blížil, nechtělo se jí kupodivu od holčičky odejít, byla si jistá, že za několik okamžiků by jí přiměla k tomu, aby běhala a tancovala s ostatními dětmi.

„Moje vnučka Alex,“ Hugh je představil a také se k nim sklonil. Alex si ale jeho přítomnosti ani nevšimla a svoji pozornost věnovala proudu vody, který protékal jejími prsty. „Zřejmě se jí líbíte.“

„Je rozkošná,“ usmála se Matilda, ale zároveň jí na mysli vytanula spousta otázek o dívence, která tam jen tak stála, nehýbala se a nevšímala si ostatních dětí ani svého dědečka, zcela ponořená do svého vlastního světa. „Kolik má roků?“

„Dva,“ odpověděl Hugh, zvedl se, vytáhl kapesník a otřel si čelo.

„Je vám dobře?“ zeptala se s obavou Matilda, protože si všimla šedého nádechu jeho obličeje.

„Bude to dobré,“ odpověděl Hugh. „V poslední době se necítím nejlíp. Jsou jí dva roky,“ pokračoval, aby změnil téma hovoru. „Chtěl jsem s vámi vlastně mluvit o Alex.“

„Myslela jsem, že jste chtěl mluvit o práci…“ Ztišila hlas a oba se zahleděli na malou dívenku, která tam pořád bez hnutí stála. Ale na tváři měla široký úsměv a byla zcela pohroužena do scény před ní, ačkoliv se jí neúčastnila a stála bokem.

„Má trochu problémy,“ řekl Hugh hlasem plným emocí. „Víc jak před rokem byla při autohavárii a i když to nejdřív vypadalo, že se jí nic nestalo, postupně se její stav zhoršoval a úplně se stáhla do sebe. Mívá ty nejhorší záchvaty vzteku a potom zase dny, kdy nepromluví. Doktoři začínají mluvit o tom, že by mohla mít autismus. Moje žena Katrina a já jsme zoufalí…“

„To je přirozené.“ Matilda se soucitně usmála a opravdu jí bylo líto, čím musí Hugh procházet. Byl to laskavý, dobrotivý a přátelský muž a i když spolu v posledních několika měsících několikrát dlouze mluvili, nikdy ani nenaznačil, že má problémy v osobním životě. Ale na druhou stranu Matilda také ne.

„Včera večer jsem řekl svému zeťovi, že chceme s manželkou pro Alex udělat něco jako dárek. Na okraji jeho pozemku je malá oplocená plocha a jsem si jistý, že by byla ideální pro něco jako tady - samozřejmě, že ne v tak velkém rozsahu, jen něco, kde nejsou ani zdi, ani kameny nebo bazén…“

„Něco bezpečného,“ doplnila ho Matilda.

„Přesně tak,“ Hugh s úlevou přikývl. „Místo, kde nemůže spadnout a zranit se, kde může bez překážek běhat nebo jen sedět a dívat se na něco krásného. Podívejte se, vím, že jste zadaná na několik měsíců dopředu, ale kdyby vám někdo odřekl, budete na mě pamatovat? Nechci vás do ničeho tlačit, Matildo, ale viděl jsem tu radost v dětských očích, když tu zahradu dnes uviděli. A kdyby to Alex pomohlo…“ Zlomil se mu hlas a Matilda věděla, že se nesnaží získat její soucit. Hugh by to nikdy neudělal. „Můj zeť si myslí, že je to jen ztráta času, že to vůbec nepomůže, ale aspoň by Alex měla zahradu, která je bezpečná a která by ji potěšila. Jsem si jistý, že ho přesvědčím. Miluje Alex a udělá cokoliv, aby jí pomohl.“

Matilda nevěděla, co na to říct. Její diář byl přeplněný závazky - spousty domků, pro něž lidé chtěli zahrady, které budou vypadat nádherně a zároveň vyžadovat málo práce. Ale tady stál muž, jenž jí pomohl v začátku, který ji dal příležitost. Když se dívala na Alex, pomyslela si, že důležitější je, že tady stojí malá holčička, která si zaslouží veškerou možnou pomoc. Přemýšlela, jak to udělat - viděla, jak se její plánovaná dvoutýdenní dovolená, kterou si chtěla vzít, než se pustí do další práce, pomalu rozplývá. Zhluboka se nadechla a usmála se.

„Hughu, budu potřebovat víc informací a potom potřebuji to místo vidět, než se k tomu zavážu, ale mám dva týdny volna, než začnu s další prací a mám dobré kontakty na pár lidí. Myslím, že kdybych je poprosila, mohla bych to pro vás udělat. Kde Alex bydlí?“

„Mount Eliza.“ Hugh si všiml, že se podivně zatvářila. Nesouviselo to s tou lokalitou - Mount Eliza byla úžasná, exkluzivní lokalita, která se tyčí nad zálivem Port Phillip - ale vzdálenost od města by značně zkrátila Matildin pracovní den. „Před tou autonehodou to byla jejich víkendová rezidence, ale od té doby… Podívejte, bylo by to pro vás snazší, kdybyste tam mohla bydlet? Je tam spousta místa.“

„Obávám se, že bych to jinak nemohla zvládnout,“ přiznala Matilda. „Dělníci přijedou brzo ráno a musím být u toho, když přijedou, abych jim ukázala, co je potřeba udělat.“

„To nebude problém,“ ujistil ji Hugh a po chvilce přemýšlení Matilda přikývla, nejprve nerozhodně, ale poté doopravdy.

„Ráda to udělám.“

„Opravdu?“

„Samozřejmě.“ Matilda se ze široka usmívala, protože z Hughova potěšení viděla, že její okamžité rozhodnutí bylo správné.

„Je mi ale líto, že nebudete mít žádnou pauzu.“

„Tak to v práci zřejmě chodí.“ Matilda pokrčila rameny. „Kromě toho přijdou určitě horší časy - nebude vždycky tolik nabídek a navíc to nebude tak náročná práce. Ráda to pro vás udělám, Hughu, ale budu od vás potřebovat víc detailů a taky bude nutné mít souhlas vašeho zetě. Nemůžu začít kopat a sázet na jeho pozemku, když mě tam nebude chtít. Budu potřebovat znát velikost pozemku, jaké jsou tam stavby…“ Matilda to vzdala, protože se k nim blížila další skupinka lidí a Hughova sekretářka ho poklepala po rameni, aby vyřídil důležitý telefonát.

„Tady se o tom nemůžeme bavit.“ Hugh se omluvně usmál. „A zřejmě by to ani nebylo vhodné. Měla byste si užívat oslavy. Mohli bychom si o tom promluvit dnes večer u večeře. Zjistím, jestli může přijet můj zeť. Jsem si jistý, že až o tom uslyší přímo od vás, bude určitě nadšený. Mimochodem, tam stojí - půjdu pro něj.“

„To není špatný nápad,“ souhlasila Matilda, sklonila se znovu k Alex a otočila se směrem, kterým Hugh ukazoval. Ale úsměv jí zamrzl na rtech, protože znovu stála tváří v tvář muži, který ji stál dnes už spoustu energie. Dívala se, jak obešel fontánu a zamračil se, když viděl, jak si hraje s jeho dcerou.

„Dante!“ Hugh si zřejmě nevšiml napětí ve vzduchu a zavolal na něj, ale Dante si ani jednoho z nich nevšímal. Jeho domýšlivý pohled se zmírnil, když Matilda poodstoupila a on začal pozorovat svoji dceru. Matilda cítila dojetí, když něžně poklekl vedle Alex a laskavým hlasem k ní začal promlouvat.

„Promluvím s Dantem a udělám na dnešek rezervaci,“ Hugh se obrátil k Matildě - byl tak potěšen, že si ani nevšiml jejího překvapeného výrazu ve tváři. Byla schopna jenom nepatrného kývnutí a pomalu jí všechno začínalo docházet.

Málem s ním nevydržela ani dvě minuty ve výtahu a teď měla být hostem u něj doma!

Je to manžel a otec, připomněla si. Trochu ji to uklidnilo a přesvědčovala se, že napětí, které mezi nimi jiskřilo, bylo výplodem její představivosti.

A i kdyby si to nevymyslela, i kdyby je něco vzájemně přitahovalo, byl to ženatý muž a na to nesmí ani na chvíli zapomenout!

DRUHÁ KAPITOLA

Nechtělo se jí do toho.

Matilda kráčela k restauraci, ale nejraději by se otočila a běžela pryč. Přímo nesnášela formálnosti, které předcházely rekonstrukcím zahrad, prohlížení plánů, čísla, náklady, plánování času - všechno to pro ni byla ztráta času, tím spíš, že zahradu ještě ani neviděla. Ale Matilda si uvědomovala, že se s těmito záležitostmi bude setkávat stále častěji. Její podnikání se rozrůstalo a pryč byly dny, kdy mohla zaklepat na dveře, nakreslit na místě majitelům detailní návrh nové zahrady a hned uvést cenu. Potom trávila několik dní tím, že si okusovala nehty a čekala, jestli zavolají, a strachovala se, že po nich chtěla buď moc, nebo málo a bude muset sama zaplatit rozdíl.

Teď se úvodní setkání konala v kancelářích nebo v restauracích a i když měla štěstí, že ji pozvali domů, Matilda se brzy naučila, že její nová klientela očekávala hned při prvním setkání chytrou a efektivní profesionálku.

Ale dnes večer to nebyly jenom ty formality, které ji znervózňovaly. Matilda se postavila do stínu za tlustým sloupem kousek od restaurace, prohledala tašku a vytáhla malé zrcátko. Přemalovala si rty a chvíli si upravovala účes. Bylo jí jasné, co je skutečnou příčinou její dnešní úzkosti. Setkání s Dantem.

Už jenom jeho samotné jméno v ní vytvářelo napětí. Byla by raději, kdyby jeho jméno neznala a kdyby na něj mohla úplně zapomenout.

A teď pro něj měla pracovat!

Možná, že právě takovou večeři potřebuji, uklidňovala se a odlepila se od sloupu připravená dojít pár kroků ke vchodu do restaurace. Možná, že když strávím večer s tímto arogantním, nepříjemným a domýšlivým mužem, dostanu ze sebe veškeré pocity, které ve mně vyvolal hned v ten moment, kdy jsem ho poprvé uviděla, ujišťovala se dál Matilda. A kromě toho tam bude také Hugh.

Matilda si všimla velkého stříbrného auta, které zastavilo před restaurací. Když z něj vystoupil řidič a otevřel zadní dveře auta, ustoupila zpátky do stínu a sledovala, jak z auta vystupuje Dante. Ani trochu se jí nechtělo vejít do restaurace zároveň s ním.

Vypadá opravdu úžasně, povzdychla si Matilda a při pohledu na jeho chůzi se cítila trochu jako nějaký slídil. Nepochybně nebyla jediná. Jakmile vystoupil z auta, někteří lidé se otočili a jiní se dokonce zastavili, jako by byl nějaká celebrita, která kráčí po červeném koberci. Ale než stačil řidič zavřít dveře od auta, než ho pozdravil portýr u dveří, ozvalo se z auta tak pronikavé zaječení, že se všichni kolem otočili.

Především Dante.

I ze svého místa viděla napětí v jeho tváří, když kráčel zpátky k autu. Tam se objevila zneklidněná mladá žena, která držela jeho vztekající se dceru. Matilda byla vděčná za svůj úkryt ve stínu. Sledovala, jak bez ohledu na lidi shlukující se kolem vzal od ženy vyděšenou holčičku a snažil se ji ukonejšit, držel pevně její vzteklé a nepoddajné tělíčko a mluvil k ní tichým, uklidňujícím hlasem. Chytil ji za zápěstí, protože se ho snažila poškrábat. Matilda ještě nikdy neviděla takový záchvat zlosti a nemohla pochopit, že mohl vzniknout u tak malého dítěte.

„Podle mě to dítě potřebuje nařezat,“ poznamenala starší žena, i když se jí nikdo na nic neptal. Matilda jí málem něco odsekla a překvapilo ji, že ji taková bezohledná poznámka rozzlobila - už se chystala, že vystoupí ze stínu a nabídne svoji pomoc. Ale jak rychle to začalo, tak rychle to skončilo. Alex vztek přešel a místo křiku se teď jen třásla a vzlykala s takovou bolestí, že to rvalo srdce. Dante ji ještě chvíli konejšil a potom kývl hlavou a předal ji zpátky ženě. S napjatou tváří sledoval, jak obě nastoupily do auta a teprve potom se vydal do restaurace, aniž by pohledem zavadil o zástup lidí kolem.

Ačkoliv byla ještě otřesená z toho, co právě viděla, otevřela dveře do restaurace a snažila se vypadat sebejistě. Rozhlížela se po restauraci, byla připravena se usmát na Hugha, ale když řekla číšníkovi své jméno a on ji vedl ke stolu, chtěla se najednou dát na útěk.

Stůl byl připraven jen pro dva - a místo toho, aby ji vítal hřmotný Hugh, místo jeho zářivého úsměvu uviděla strohý obličej Danteho, který povstal, když přicházela. Jeho tvář byla naprosto bez výrazu, a kdyby toho nebyla svědkem, nevěřila by, čím právě prošel. V jeho výrazu nic nenaznačovalo, že před pár momenty zažil něco tak hrozného.

V koutku oka viděla, že se několik hlav otočilo, ale nikoliv k ní, a když přicházela ke stolu, slyšela útržky hovorů.

„Není to někdo slavný…?“ „Vypadá povědomě…“

Vypadal povědomě, protože vypadal dokonale, jako někdo, kdo sestoupil z obálky toho nejluxusnějšího časopisu, jako muž, který by měl nosit jedině hodinky za deset tisíc dolarů nebo řídit luxusní kabriolet.

Rozhodně nebyla zvyklá chodit na večeři s takovým typem mužů…

A už vůbec ne sama.

Prosím, Matilda prosila v duchu, prosím, ať se tady objeví číšník a rychle přidá k našemu stolu další židli a nachystá místo ještě pro třetího. Prosím, ať to není tak, jak to vypadá.

„Dobrý večer, Matildo.“ Měl vybrané chování, počkal, až se posadila, než si sám sedl a trpělivě čekal, až si u číšníka objedná pití. Byla docela ráda, že se rozhodla jít do restaurace pěšky - byl to sice výkon v krásných nových botách, ale v pátek večer v tuto dobu by neměla šanci sehnat taxík a než by našla místo k zaparkování, trvalo by jí to stejně dlouho jako jít pěšky.

Byl to dobrý nápad, protože teď si mohla objednat gin s tonikem a pokusit se uklidnit ten nervózní pocit v žaludku.

„Hugh se moc omlouvá.“ Dante se krátce usmál, když uviděl, že se Matilda zamračila. Hugh, kterého zná, je ten poslední člověk, který by se snažil z něčeho vycouvat. Koneckonců to byl on, kdo ji téměř prosil na kolenou, aby navrhla rekonstrukci zahrady.

„Po dnešní recepci ho bolela hlava. Nevypadal dobře, tak jsem s ním šel do jeho kanceláře, kde měl…“ Dante se snažil najít to správné slovo. „Měl malou příhodu,“ řekl nakonec a Matildin rozmrzelý výraz se změnil na zděšení.

„To snad ne…“

„Je v pořádku,“ dodal Dante rychle. „V posledních měsících měl moc vysoký tlak a doktoři mu předepsali několik různých kombinací léků na snížení tlaku. Vypadá to, že jeden z nich, který dostal nedávno, mu tlak snížil moc, a proto omdlel. Naštěstí jsme byli v nemocnici, když se to stalo, stačilo jenom zvednout telefon.“

„Takže nejste lékař.“

Dante se na ni překvapeně podíval. „Proboha, ne. Jak vás to vůbec napadlo?“

„Nevím,“ Matilda pokrčila rameny. „Vypadalo to, že se v nemocnici vyznáte…“

„Strávil jsem tam až moc času,“ řekl Dante a Matilda usuzovala, že mluví o Alex. Ale nic neprozradil a rychle změnil téma zpátky k Hughovi. „Teď je doma a odpočívá, ale samozřejmě nemohl jít ven. Cítí se hrozně, že nemohl přijít, když jste mu vyšla vstříc v tak krátkém čase. Snažil jsem se vám dovolat na mobil…“

„Je vypnutý,“ odpověděla rychle Matilda. „Zapomněla jsem si ho zkontrolovat.“

Jsem ale hloupá, nadávala si Matilda v duchu. Dante se snažil setkání s ní odvolat, a protože její prokletý telefon byl vypnutý, musel přijít a domluvit si hlídání dcery, i když vůbec nechtěl, aby jeho zahradu předělávala, a raději by určitě zůstal doma.

Matilda se vděčně napila a prohlížela si jídelní lístek. Tvář jí hořela nepříjemnými rozpaky, protože si byla jistá, že byla ten poslední člověk, se kterým Dante chtěl nebo potřeboval dnes večer být.

„Souhlasím s tou zahradou,“ Dante přerušil nepříjemné ticho. „Hugh říkal, že potřebujete můj souhlas. Musím něco podepsat?“

„Tady nejsme u soudu.“ Matilda k němu vzhlédla a poprvé od okamžiku, kdy se posadila ke stolu, se mu byla schopna podívat do očí. „Nepotřebuji váš písemný souhlas. Jenom jsem se chtěla ujistit, že budete rád, když budu na vaší zahradě pracovat.“

„To nebude problém,“ řekl Dante, ale moc přesvědčivě to neznělo.

„Přinesl jsem vám plány, abyste se na ně mohla podívat. Označil jsem oblast, o které s vámi Hugh mluvil.“ Dante pokynul číšníkovi, který mezitím přišel ke stolu.

„Jste připraven si objednat, pane?“

Dante se obrátil na Matildu, ale ta zavrtěla hlavou.

„Můžete přijít za chvilku?“ zeptal se Dante a číšník taktně odešel. Předpokládal, že si nebyla jistá a začal s ní procházet jídelní lístek. „Dám si své oblíbené gnocchi, ale slyšel jsem, že jejich tasmánský losos je úžasný -“

„Jsem si jistá, že je výtečný,“ přerušila ho Matilda. „A vyznám se bez problémů v jídelním lístku, Dante. Není třeba, abyste kvůli mně hrál nějaké divadlo s večeří…“

„Divadlo?“

Matilda se ubránila tomu, aby obrátila oči v sloup.

„Přetvařování se,“ vysvětlovala, ale Dante ji přerušil.

„Já anglicky rozumím, Matildo.“ Malinko se na ni usmál. „Proč tomu říkáte divadlo?“

„Protože oba víme, že vy tu zahradu nechcete a že jste s ní souhlasil jenom proto, že Hughovi není dobře….“ Otevřel ústa, aby ji přerušil, ale Matilda pokračovala. „Snažil jste se mě kontaktovat, abyste schůzku odvolal. Je mi líto, že jsem si nezkontrolovala telefon. Tak proč nás oba neušetříme od nepříjemného večera? Můžeme dopít, já si vezmu plány a zítra vám zavolám a domluvíme se, kdy bych se mohla přijít podívat na váš pozemek. Nemusíme kvůli tomu večeřet…“

„Takže vy nechcete jíst?“

„Nechci vás zdržovat.“ Matilda zaváhala, jestli má zavést řeč na téma, které měli jistě oba na mysli. „Viděla jsem vás přijet…“ Matilda se napila a čekala, jestli jeho tvář změní barvu, čekala, jestli připustí, že večeře v restauraci je pro něj problém, ale Dante opět neprozradil nic, takže seděli v nepříjemném tichu. „Alex vypadala velmi… rozrušená. Takže jsem si jistá, že dnes večer potřebujete něco jiného než být s někým na večeři.“

„Alex bývá často rozrušená,“ Dante odpověděl věcným hlasem, což ji vůbec neuklidnilo. „A protože už je po osmé hodině a já jsem se ještě nezastavil, teď rozhodně potřebuji večeři.“ Zamával na číšníka a úsečně na něj vyštěkl svoji objednávku. „To, co obvykle.“

„Jistě. A vy, madam?“

Matilda zaváhala, zoufale chtěla odejít, ale zároveň chtěla zůstat.

„Madam?“ Dante se pousmál, takže se tak cítila.

„Pro mě lososa. Prosím,“ dodala a podala číšníkovi jídelní lístek. Potom si vzpomněla, že ačkoliv se cítí nepříjemně, jedná se vlastně o obchodní večeři. Matilda se pokusila o omluvu. „Promiňte, jestli jsem byla před tím nezdvořilá,“ řekla, když číšník odešel. „Jenom jsem měla z Hugha pocit, že jste neměl zájem o dnešní setkání.“

„Zvláštní, co.“ Dante se dlouze napil, až potom pokračoval. „Já jsem měl z Hugha úplně stejný pocit…“ Usmál se, když viděl, jak ji to zmátlo.

„Proč si to myslíte?“ zeptala se Matilda.

„Hugh mi důrazně přikázal, že vás nesmím rozzlobit.“ Na tváři měl okouzlující úsměv a Matilda se na něj také usmála, ani ne proto, že se na ni usmíval, ale spíš proto, že se snažila si v duchu představit, jak tomuto muži někdo něco přikazuje. „Řekl mi, že máte závazky na měsíce dopředu a že jste souhlasila, že uděláte tuto práci během dovolené.“

„Ano…“ přiznala Matilda, „ale -“

„Také mi řekl, že mu vycházíte vstříc, protože podpořil vaši zakázku, takže jste cítila povinnost -“

„Ne všechny povinnosti jsou špatné,“ skočila mu Matilda do řeči, tentokrát důrazněji. „Opravdu jsem souhlasila s tím, že budu na vaší zahradě pracovat během dovolené, a ano, máte pravdu, cítila jsem určitou povinnost vůči Hughovi vzhledem k důvěře, kterou měl k mému návrhu nemocniční zahrady, ale můžu vás zároveň ujistit, že tuto práci udělám velice ráda.“

„Ráda?“ Dante se nevěřícně usmál.

„Ano, ráda,“ přikývla Matilda. „Opravdu mám svoji práci ráda, Dante. Chci se jenom ujistit, že vám nebude vadit moje přítomnost.“

„Nebude,“ poznamenal Dante.

„Děláte to kvůli Hughovi?“

„A záleží na tom?“

Matilda chvíli přemýšlela, než odpověděla. „Záleží na tom,“ řekla nakonec. „Chci vědět, že když vložím všechno do své práce, lidé alespoň ocení moji snahu. Jestli vy a vaše manželka souhlasíte s projektem jenom proto, abyste uklidnili Hugha, děláte to ze špatného důvodu. Abych mohla efektivně pracovat, budu potřebovat spoustu informací o tom, co má vaše dcera ráda, a co ne. Zahrada musí být jejím obrazem a chtěla bych, aby to bylo místo, které bude mít ráda celá vaše rodina.“

„Máte pravdu.“ Dante pokrčil rameny. „Přiznávám, že i když bude ta zahrada krásná, nevěřím, že může pomoci mojí dceři, ale jsem ochotný to vyzkoušet - vyzkoušel jsem už stejně všechno možné…“

„Vysvětlila jsem Hughovi jasně, že zahrada nemůže být zázračným lékem na problémy vaší dcery - může ji přinést útěchu a pohodu, bezpečné místo, které ji může potěšit…“

„Kdyby to tak bylo…“ řekl Dante pomalu a poprvé od okamžiku, kdy ho potkala, nezněl jeho hlas domýšlivě nebo ostře, ale spíše zamyšleně. Matildu zamrazilo, když uslyšela v jeho pečlivě vybraných slovech bolest. „Stálo by to za to.“

„Podívejte,“ mluvila teď měkce. „Já si vezmu ty plány a podívám se na ně. A třeba v neděli bych si mohla s vaší manželkou promluvit o Alex…“

„Moje žena zemřela.“

Nerozváděl to, nesnažil se to nijak zdůvodnit. Byl stručný a odměřený, nedal najevo žádnou emoci. Jeho bolest, které byla před chvilkou svědkem, když mluvil o své dceři, byla pryč, a když se snažila vykoktat omluvu, jeho tvář se ponořila do nečitelné temnoty.

„To jsem nevěděla,“ omlouvala se Matilda. „To je mi moc líto.“

Nezakroutil hlavou, neudělal žádné gesto, neřekl, že to nemohla vědět… Nechal ji sedět a cítit se rozpačitě i během doby, kdy jim donesli jídlo, až už to Matilda nemohla vydržet. Omluvila se a utekla na záchod, kde se opřela o umyvadlo, mnula si zavřené oči a znovu si přehrávala v duchu jejich konverzaci.

„Sakra! Kruci!“ Nadávala si a znovu prožívala každé nevhodné slovo, které pronesla. Potom otevřela oči a znovu je rychle zavřela. Někdo spláchl, a proto si začala pohrávat s rtěnkou, protože se na ni zvědavě podívala paní, která si vedle zrovna umývala ruce. Když byla Matilda zase sama, hleděla na své lesklé oči a zarudlý výraz v zrcadle a snažila se zklidnit bušící srdce.

Rozhodla se, že se mu znovu omluví. Půjde zpátky ke stolu a řekne, že se omlouvá. Ne, nechá to být. Koneckonců, neudělala nic špatného. Samozřejmě, že mohla předpokládat, že jeho manželka žije. Má dítě, nosí svatební prsten. Nemá se za co omlouvat.

Tak proč utekla? Proč se jí nechtělo jít zpátky?

„Jste v pořádku?“ zeptal se Dante, když se znovu posadila.

„Ano, jsem,“ odpověděla Matilda, nasadila falešnou pózu a dlouze vydechla. „Necítím se moc dobře při těchto příležitostech.“

„Při jakých příležitostech?“

„Při obchodní večeři.“ Matilda se upjatě usmála. „I když bych měla, protože jsem jich absolvovala už hodně.“

„Myslel jsem, že se svým podnikáním teprve začínáte.“

„Ano,“ přikývla Matilda a napila se vína, než začala znovu povídat. „Ale můj bývalý snoubenec pracoval jako realitní agent.“

„To chápu,“ podotknul Dante a Matildin úsměv se změnil na ušklíbnutí, když si vzpomněla na Edwarda.

„Byl hodně dobrý,“ řekla na jeho obranu. „Byl skvělý. Poznal, co dokáže dům prodat. Díky Edwardovi jsem začala. Když prodával nemovitost po někom zemřelém, často byl takový dům zanedbaný, zejména zahrada, a tak jsem nastoupila já…“

„A přidala jste k ceně několik nul!“ Dante poznamenal suše a ignoroval pozitivní stránku Matildiných slov. Matilda jen zachmuřile přikývla.

„Ale na začátku to tak nebylo.“

Dante se upjatě usmál. „Nikdy to tak na začátku není.“

„A co vy vlastně děláte?“ zeptala se Matilda a snažila se nabrat vidličkou rýži. Dante ulamoval kousky chleba a namáčel je v misce s olejem a balzamikovým octem. Vždycky, když byla někde v restauraci, přála si, aby se dokázala chovat jako on.

„Jsem advokát. Specializuji se na obhajobu v trestních případech.“ Matildě ztuhl výraz v obličeji. Potom se malinko usmála, když ji něco napadlo. „Teď, když jste to zmínil, myslím že vím, jak se jmenujete…“ Matilda znovu upila vína a vzpomněla si na články v novinách a na jedno nedělní odpoledne před několika měsíci, které strávila čtením novin a najednou si vzpomněla. „Dante Costello - obhajoval jste toho muže, který -“

„Nejspíš ano,“ Dante pokrčil rameny.

„Ale -“

„Obhajuji ty neobhajitelné.“ Dante ignoroval její neklid. „A většinou vyhraju.“

„A předpokládám, že váš příspěvek nemocnici byla jen snaha, jak si vyspravit obraz u veřejnosti.“

„Předpokládáte správně,“ přikývl Dante, ale tentokrát jí jeho arogance nevadila. Ve skutečnosti byla překvapivě příjemná. „Snažím se o to, někdy s dobrými úmysly.“ Pokrčil rameny, tentokrát ale pokračoval. „Jindy, protože…“

„Protože?“ Matilda se zeptala a Dante se zasmál.

„Přesně tak, jak jste to, Matildo, řekla, protože se snažím si vyspravit obraz u veřejnosti.“

Líbilo se jí, jak vyslovoval její jméno. Jeho hluboký hlas zněl krásně a její jméno, které se jí dosud nijak zvlášť nelíbilo, znělo najednou exoticky. Navíc to bylo poprvé, kdy viděla, jak se směje, a působilo to na ni úžasně. Sledovala, jak se jeho uhlazený, nečitelný výraz trochu změkčil a spatřila v něm záblesk humoru a lidskosti.

Jedli teď už v přátelštějším tichu, v uvolněnější atmosféře, a Matilda se konečně vrátila k tématu, kvůli kterému se vlastně sešli.

„Pomohlo by mi, kdybyste mi mohl říct víc o Alex - co má a co nemá ráda.“

„Miluje vodu,“ odpověděl bez přemýšlení Dante. „Také má ráda…“ Přestal a zavrtěl hlavou. „To nejde dát do zahrady.“

„Řekněte mi, co to je,“ řekla napjatě Matilda.

„Mouka,“ řekl Dante. „Hraje si s těstem a s moukou.“

„Uklidňuje ji ten materiál,“ podotkla Matilda a Dante překvapeně zamrkal. „Zjistila jsem to, když jsem dělala výzkum pro nemocniční zahradu. Hodně autistických dětí…“ Cukla sebou, když si uvědomila svoji necitlivost a vzpomněla si, že to byla jen jedna z možných diagnóz a rodina ji nerada slyšela. „Promiňte -“

„Neomlouvejte se zase, prosím,“ přerušil ji Dante, ale v jeho hlase bylo cítit zřetelné napětí. „Začínáte se opakovat. Mimochodem,“ řekl, když se Matilda snažila najít vhodnou odpověď. „Já bych se měl omluvit. Uvedl jsem vás do rozpaků, když jsem vám řekl o své ženě. Určitě jste poznala, že neumím moc mluvit s lidmi. Bývám necitlivý.“ Upjatě se usmál a Matilda raději nic neříkala, protože doufala, že ho tím povzbudí k dalšímu vyprávění. Dívala se, jak polkl, jak se jeho černé oči zamračily, a bylo jí hned jasné, že se rozhoduje, jestli má pokračovat, nebo ne. Křečovitě držela v ruce příbor, neodvážila se ani pohnout, neudělat nic, co by ho mohlo odradit, co by mohlo rozbít tenhle křehký okamžik. Ani nemrkla, až konečně Dante téměř nepozorovatelně přikývnul a pokračoval.

„Před patnácti měsíci jsem měl normální, zdravou dceru. Už téměř chodila, usmívala se, uměla zamávat, skoro už začínala mluvit a potom měla s mojí ženou autonehodu. Alex byla připoutaná v autosedačce. Trvalo dvě hodiny, než dostali moji ženu a dceru ven z auta…“

Matilda při jeho slovech cítila, jak jí běhá mráz po zádech, a v tom momentě ho pochopila. Pochopila, proč nosí svoji masku, protože mluvil, jako když mluví v práci, držel bolest stranou, ta hrozná fakta, tu hrůzu, která ho musí pronásledovat. A stručně, nezúčastněně, sdělit jen fakta - strašná, bolestivá fakta - bylo zřejmě jediné, co mohl udělat.

„Jasmine byla v bezvědomí, cestou do nemocnice byla prohlášena za mrtvou.“ Napil se, Matilda předpokládala, že proto, aby mohl přerušit tak emotivní příběh, ne aby si smočil rty. Ale jinak seděla nadále bez hnutí a mohla jen odhadovat, jakým musel projít utrpením. Jen silou vůle a díky obrovské sebekontrole byl schopen o tom mluvit tak nezaujatě. „Alex měla jen několik drobných oděrek a nejdřív to vypadalo, že z toho nějakým zázrakem vyvázla bez pohromy. Nechali si ji pár dní v nemocnici na pozorování, ale kromě několika modřin vypadala v pořádku…“

Dante se zamračil, přimhouřil oči a podíval se směrem k Matildě. Ačkoliv se díval přímo na ni, Matilda věděla, že ji nevidí, že vzpomíná na ty bolestivé chvíle, a trpělivě seděla, až se Dante rozhodne pokračovat. „Ale musím říct, že jsem jí tenkrát nevěnoval moc pozornosti…“ Jeho slova šla opět do ztracena a Matilda tentokrát promluvila, navázala na jeho křehkou nit slov, protože chtěla slyšet víc, toužila tohoto muže poznat lépe.

„Muselo to pro vás být velice těžké,“ Matilda jemně podotkla a po chvilkovém zaváhání Dante přikývl.

„Často si říkám, jestli jsem něco nepřehlédl. Byl jsem tak rád, že se Alex zdála být v pořádku a opravdu to tak vypadalo, ale za pár měsíců - bylo to dvacátého druhého září - začala křičet…“ Všiml si, že Matilda svraštila čelo a zamyšleně se usmál. „Pamatuji si to datum, protože to bylo datum Jasmininých narozenin. Všechny dny byly těžké, ale tento obzvlášť…“ Nerozváděl to, nebyla potřeba. „Chystal jsem sejít na hřbitov a jako by to Alex věděla. Když jsem řekl, že křičela, nebyl to obyčejný výbuch vzteku, byla hysterio, byla nepříčetná. Trvalo hodiny, než se uklidnila. Zavolali jsme doktora a ten řekl, že na ni působí můj smutek a že bude v pořádku, ale i když jsem mu chtěl věřit, už při jeho slovech jsem věděl, že to není normální, že něco není v pořádku. Bohužel jsem měl pravdu.“

„Pokračovalo to?“

Dante přisvědčil.

„Pokaždé to bylo horší. Měla strašné, nekontrolovatelné záchvaty vzteku a nešlo ji utišit. Co bylo ale ještě horší, mnohem horší, bylo její následné stažení se do sebe, naprostá netečnost. Mluvil jsem se spoustou lékařů, Hugh měl starost, Katrina to popírala…“

„Popírala?“

„Odmítá si připustit existenci jakéhokoliv problému. Já někdy také, ale nemohl jsem předstírat, že je všechno v pořádku a Katrina začala být…“ přestal mluvit a znovu se napil, potom pokračoval. „Po několika měsících jsem vzal Alex do Itálie - doufal jsem, že jí pomůže změna prostředí. A samozřejmě mi pomohlo, že jsem měl kolem sebe svou rodinu, ale Hugh a Katrina z toho byli zničení. Ztratili dceru a teď to vypadalo, že jsem jim bral vnučku. Ale neměl jsem na vybranou a na nějakou dobu se Alex zlepšila, ale potom to najednou všechno začalo znovu.“

„Takže jste se vrátil?“

„Na nějakou dobu,“ pokrčil Dante rameny. „Jsem zpátky v Austrálii, abych si vyřídil svoje věci a rozhodl se. Za týden mě čeká velký případ u soudu, takže stále pracuju, ale nepřijímám žádné nové případy. Vidíte, proč mi připadá zbytečné renovovat zahradu, když nevím, jestli tady Alex vůbec bude, aby si ji užívala. Ale myslím si, že Hugh a Katrina doufají, že pokud udělají něco - cokoliv - aby se situace zlepšila, je pravděpodobnější, že tady zůstanu.“

„A je to tak?“ zeptala se Matilda a samou ji překvapilo, jak hodněji zajímá jeho odpověď. „Je možné, že tady zůstanete?“

„Moje rodina je v Itálii,“ poznamenal Dante. „Mám dva bratry a tři sestry, všichni z nich žijí nedaleko Říma. Alex tam čeká nonna a nonno, babička a dědeček, a spousta bratranců a sestřenic, se kterými by si mohla hrát. Měl bych tam na pomoc svoji rodinu, nemusel bych se spoléhat na Hugha a na Katrinu, ale …“ Přestal mluvit a Matilda toužila vědět víc, chtěla ho lépe poznat. Zajímalo ji, co ho tam drželo, co ho tam přimělo zůstat. Ale už to téma uzavřel. „Nejde jenom o mě,“ řekl Dante místo toho, pokrčil mírně rameny a tím ukončil svoje povídání. Ale Matilda, která chtěla vědět víc, se snažila pokračovat.

„A co vaše práce?“

„Mám štěstí.“ Suše se usmál. „Vždycky se najde někdo, kdo má problém, buď tady, nebo v Itálii - a mám tu výhodu, že znám oba jazyky. Můžu pracovat v obou zemích.“

„Nevadí vám to?“ zeptala se Matilda. Věděla, že překračuje určitou hranici, že zdvořilé by bylo nechat to tak být, ale byla zvědavá, zapomněla na skvělého lososa a sotva si všimla číšníka, který jí doléval sklenici vína. „Obhajovat takové lidi.“

„Věřím v presumpci neviny.“

„Já také,“ řekla Matilda a hleděla mu do napjaté, nehybné tváře a přemýšlela, jestli ho vůbec někdy něco vytočilo. Ještě nikdy nepotkala nikoho tak sebevědomého, přestože se nesnažil na nikoho zapůsobit. Rozhodně se nestaral o to, co si lidé o něm myslí. Obešel se bez obvyklých společenských formalit a přesto se tak dokázal chovat. „Ale přece mi nebudete říkat, že ten muž, který zabil -“

„Toho muže,“ Dante ji přerušil, „soud zprostil obžaloby, protože byl nevinný.“

„Já vím,“ Matilda nejdřív přikývla, ale potom zavrtěla nedůvěřivě hlavou. Nebyla žádný právník, ale člověk by musel žít ve skleníku, aby neslyšel o některých případech, kterými se Dante Costello zabýval. Byly to opravdu velké případy, a to bez přehánění. A i kdyby ten muž, o kterém četla, byl skutečně nevinný, určitě někteří z těch, které Dante obhajoval, byli vinni. Jeho práce byla od její tak vzdálená, že si to ani nedokázala představit a se zmateným výrazem se na něj podívala. „Litujete někdy, když vyhrajete?“

„Ne.“ Bez váhání zavrtěl hlavou.

„Nikdy?“ zeptala se Matilda a dívala se, jak se jeho rty trochu stáhly a jeho oči ztmavly, jako když se setmí.

„Nikdy,“ odpověděl jednoznačně Dante. Zachvěla se a téměř si ho dokázala představit v taláru a v paruce, téměř před sebou viděla jeho nevyzpytatelnou tvář, která se ani nepohne, viděla, jak se jeho ústa ušklíbla, když se mu podařilo vyvrátit zdánlivě nevyvratitelné důkazy. A každému by tato odpověď stačila, ale ne Matildě, jejíž zelené oči se zabořily do jeho.

„Nevěřím vám.“

„V tom případě nevíte, o čem mluvíte.“

„Vím, že nevím, o čem mluvím,“ uznala Matilda, „ale stejně vám nevěřím.“

A u toho měla zůstat. Měla si všímat jídla, on by také začal znovu jíst, měli se bavit jen nezávazně, ale místo toho na ni dál tlačil. Když sáhla po vidličce, pronesl slova, která ji zamrazila, jako by jí jeho ruka pevně sevřela srdce. „Vy jste byla vždycky na všechno pyšná?“

„Na všechno ne,“ naznačila Matilda. „Ale nikdy to nebylo nic vážného. A co to s tím má společného?“

„Hodně,“ ujišťoval ji Dante. „Všichni máme nějaká temná tajemství, všichni jsme udělali něco, co bychom dnes udělali jinak. Rozdíl mezi obyčejným pánem a obyčejnou paní a mými klienty je to, že jejich osobní životy, jejich nejintimnější výčitky se probírají na veřejnosti. Neustále slyší opakovat slova, která řekli ve vzteku. Něco nezodpovědného, co se událo už před lety, se omílá pořád dokola. To dokáže zmást i tu nejobjektivnější porotu.

„Dobře, ale jestli nic špatného neudělali,“ protestovala Matilda, „nemají se čeho obávat.“

„Nemají, pokud udělám dobře svoji práci,“ řekl Dante. „Ale ne každý je tak dobrý jako já.“ Matilda jenom zamrkala nad jeho nedostatkem skromnosti, ale Dante se neomluvil. „Musím věřit tomu, že moji klienti jsou nevinní.“

Měla s tím přestat. Matilda věděla, že proti němu nemá žádnou šanci, ale odmítala se nechat zatlačovat do kouta a měnit svůj názor. Koneckonců nebyla na lavici svědků, byla jenom dospělý člověk, který vede zajímavou konverzaci. Nebyl důvod, aby se nechala zastrašit. Zhluboka se nadechla a upjatě se na něj usmála. „I když je jasné, že nejsou?“

„Ale Matildo.“ Věnoval jí stejně neupřímný úsměv. „Nemůžete věřit všemu, co si přečtete v novinách.“

„Já vím,“ rozhorlila se Matilda. „Jenom říkám, že není kouře bez ohýnku…“ Zarazila se nad tímto klišé a chtěla začít s lepším vysvětlení, ale Dante ji předešel.

„Ve vašem životě není nic, z čeho byste měla strach, kdyby to vyšlo najevo u soudu?“

„Samozřejmě že ne!“

„Vůbec nic?“

„Nic,“ Matilda se začervenala. „Rozhodně jsem nikdy neudělala nic nelegálního, teda, určitě ne.“

„Opravdu ne?“ Výraz jeho tváře se nezměnil, jenom mírně pozvedl obočí.

„Myslela jsem, že jsme tady, abychom mluvili o vaší zahradě,“ zaprotestovala, ale Dante se jen usmíval.

„Vy jste se začala ptát na moji práci,“ poznamenal Dante. „Není to moje chyba, že se vám nelíbí moje odpovědi. Tak mně povězte, co jste provedla?“

„Už jsem vám to řekla,“ trvala na svém Matilda. „Neudělala jsem nic špatného. Je mi líto, jestli jste tím zklamaný nebo vám to připadá nudné.“

„Nikdy nejsem zklamaný,“ podotkl Dante a upřeně se jí díval do očí, tak upřeně, že se začala ošívat. „A jsem si jistý, že každý má nějaké tajemství.“

„Dobře,“ Matilda zaprotestovala. „Ale jestli čekáte nějakou špinavost, budete velice zklamaný. Je to jenom malá, nevýznamná událost, která se stala, když jsem byla ještě malá.“

„Zřejmě není tak nevýznamná,“ řekl Dante, „když se kvůli tomu ještě pořád červenáte.“

„Já se nečervenám,“ rozhorlila se Matilda, ale věděla, že je to zbytečné, cítila horkost na tvářích. Ale nečervenala se kvůli své minulosti, ale kvůli přítomnosti, kvůli jeho očím, jejichž pohled na sobě cítila, kvůli intimnosti odhalení - jakéhokoliv odhalení.

„Tak povídejte,“ povzbudil ji Dante měkce i nebezpečně zároveň, takže to znělo jako výzva. „Řekněte mi, co se stalo.“

„Ukradla jsem čokoládu, když jsem byla na školním táboře,“ přiznala se Matilda. „Všichni to udělali,“ ihned dodala.

„A vy jste si myslela, že budete vypadat hloupě, když se nepřidáte?“

„Nějak tak,“ zašeptala Matilda a ještě víc se začervenala, ale teď studem a strachem, které cítila tehdy. Znovu prožívala ten tlak, aby se zařadila mezi ostatní, který cítila, když byla mladá. Překvapilo ji, že i tak vzdálená vzpomínka může vyvolat takovou emoci.

„Takže místo toho, abyste si stála za svým, jste se nechala svést, i když jste věděla, že je to špatné.“

„Asi ano.“

„A to je součet všech vašich nepravostí?“ zeptal se Dante.

„Ano, to je,“ kývla Matilda, „je mi líto, jestli jsem vás zklamala.“

„Ale ne,“ zavrtěl hlavou Dante. „Zjistil jsem, že se můžete naučit hodně o lidech tím, že budete poslouchat jejich dětské vzpomínky. Naše odpovědi se tak moc neliší…“

„To je nesmysl,“ posměšně poznamenala Matilda. „Bylo mi tenkrát deset. Kdyby se něco podobného stalo dnes -“

„Udělala byste úplně to samé,“ přerušil ji Dante. „Neříkám, že byste šla a ukradla tabulku čokolády, abyste zapadla mezi ostatní, ale určitě nemáte ráda konflikty, že je to tak?“

Šokovalo ji jeho porozumění, nebyla schopná žádné reakce, jen na něj hleděla.

„Ve skutečnosti,“ Dante pokračoval, „byste udělala cokoliv, abyste se jim vyhnula, ukradla byste čokoládu, abyste zapadla mezi ostatní, zůstala byste ve špatném vztahu jenom proto, abyste se vyhnula hádkám…“ Když otevřela ústa a chtěla to popřít, Dante ji přerušil. „Nebo si vezměte dnešní večer. Utekla jste na záchod, jakmile jste si myslela, že jste mě rozzlobila.“

„Neutekla jsem hned v tom momentě,“ Matilda se nejasně usmála. Bylo jí jasné, že byla poražena. „Utekla jsem až za chvíli. Ale má vůbec někdo rád konflikty?“

„Já ano,“ řekl Dante. „To je ta nejlepší část mé práce, abych konfrontoval lidi s jejich tajemstvím.“ Uhrančivě se na ni usmál a Matildu to na chvíli odzbrojilo. „Ačkoliv, myslím si, že pokud tohle bylo to nejhorší, s čím jste přišla, nebudete mít žádný problém s tím, abych vás podrobně vyslechl.“

„Nemám s tím žádný problém,“ odpověděla sebejistě Matilda.

„Jistě znáte svoji vlastní mysl.“

„Určitě.“ Matilda se na něj usmála a byla ráda, že má všechno pod kontrolou.

„Takže můžu začít?“

„Prosím?“

„Jen tak, ze zvědavosti.“ Stále se usmíval. „Můžu se vás zeptat na pár otázek?“

„Ale máme se bavit o vaší zahradě.“

Podal jí srolovanou roli papíru. „Tady máte ty plány, udělejte s nimi, co chcete - a tím to máme vyřízeno.“

„Ale proč?“ zeptala se Matilda.

„Rád ostatní přesvědčuju,“ pokrčil Dante rameny. „A vidím, že jsem vás stále ještě nepřesvědčil. Stačí, když mi upřímně odpovíte na pár otázek.“

Číšník přinesl nabídku s dezerty a Matilda chvíli zaváhala. Měla plány zahrady a Dante neměl náladu bavit se o stromech nebo o vodních atrakcích, takže jediná rozumná volba by byla odmítnout. Snědla už svůj hlavní chod, zůstala déle, aby nebyla nezdvořilá, nebyl důvod setkání protahovat, vůbec žádný důvod - jenom ten, že chtěla zůstat.

Chtěla, aby jejich společný večer ještě pokračoval.

Trochu ji zamrazilo, když si uvědomila pravdu.

Chtěla hrát jeho nebezpečnou hru.

„Mají tady skvělou pěnu z bílé čokolády a ořechů,“ pobídl ji Dante. „S horkými malinami,“ dodal.

„To zní úžasně,“ řekla Matilda, a když číšník diskrétně odešel, rozzářenýma očima se podívala na Danteho. Mráz jí přešel po zádech, protože jejich setkání se v tu chvíli posunulo do jiné roviny a už po několikáté si dnes říkala, co ji na Dantem Costellovi tak vzrušuje.

TŘETÍ KAPITOLA

„Budete odpovídat upřímně?“

Jeho úsměv byl pryč, mluvil hlubokým, melodickým hlasem a i když byla restaurace plná lidí, připadalo jí, že jsou v místnosti jenom oni dva.

Prohlížel si černýma očima její obličej, jako by ji hodnotil, takže se cítila téměř jako v soudní síni a on kolem ní krouží a připravuje se na nejlepší způsob útoku. Matilda měla strach a nervózně se usmála, když se jí znovu zeptal: „Přísaháte, že budete odpovídat upřímně?“

„Nejsem u soudu,“ zasmála se Matilda, ale s ním to ani nepohnulo.

„Jestli chcete hrát hru, musíte ji hrát podle pravidel.“

„Dobře,“ přikývla Matilda. „Ale stejně si myslím, že -“

„Všichni máme svoje tajemství,“ přerušil ji jemně Dante. „V každém z nás je něco temného, a když z toho uděláte velký titulek v novinách, přidáte k tomu nějaké narážky, najednou jste vinna. Třeba váš bývalý -“

„Edward s tím nemá nic -“

„Ale, ale…“ Škodolibě se na ni usmál. Matilda stiskla pevněji sklenici. „Ještě jedna pracovní večeře, ještě jeden klient, na kterého lze udělat dojem. Ještě jedna renovace zahrady a potom mi bude konečně možná věnovat pozornost. Možná jednou -“

„Tak tohle nemusím,“ zlostně protestovala Matilda. „Nechápu, o co vám jde, ale Edwarda z toho prosím vynechejte.“

„Je to ještě příliš čerstvé?“ Opřel se o záda židle a nelítostně čekal na její odpověď.

„Není,“ odpověděla stroze Matilda a přinutila se k tomu, aby se trochu uvolnila a přinutila se usmát. „Vůbec ne. Edward a já jsme se rozešli už před několika měsíci. Už jsem se z toho dávno dostala.“

„Kdo to mezi vámi ukončil?“

„Já,“ odpověděla Matilda s novou sebedůvěrou. Opravdu to byla ona, kdo jejich vztah ukončil, a to se mu teď určitě nebude hodit do představy o ní jako o zlomené ženě, která se naprosto vyhýbá jakémukoliv konfliktu.

„Proč?“ zeptal se bez ostychu Dante, ale Matilda důrazně zavrtěla hlavou.

„Nejsem ochotna na tohle odpovědět,“ ostře odpověděla. „Mám k tomu svoje důvody. A pokud vás to zajímá, nebylo to kvůli nikomu jinému.“ Byla si jistá, že tím ukončila tuto řadu otázek. Byla proto napjatá a čekala na další otázku, rozhodnutá, že na ni znovu bez problémů odpoví.

„Přála jste si někdy, aby byl mrtvý?“

„Cože?“ zhrozila se a podívala se mu přímo do očí, překvapená, že ho vůbec taková věc napadla. „Samozřejmě, že ne.“

„Opravdu upřímně prohlašujete, že jste nikdy ani jednou neřekla, že si přejete, aby byl mrtvý?“

Matilda se nevěřícně zasmála. „Jste buď blázen, nebo jste zvyklý jednat s blázny. Samozřejmě, že jsem nikdy neřekla, že si přeji, aby byl…“ Malinko zaváhala a vybavil se jí záblesk zapomenuté konverzace.

„Předvolám vaši přítelkyni jako svědka - a můžu vás ujistit, že její verze toho večera se bude hodně lišit od té vaší…“

„Jakého večera?“ Matilda se pohrdavě zasmála.

„Onoho večera,“ Dante odpověděl naprosto přesvědčivě a Matilda cítila, jak se jí svírá hrdlo, když pokračoval. „Vaše přítelkyně si jasně vybavuje váš rozhovor, při kterém jste vyslovila přání, aby byl Edward mrtvý.“ Danteho slova zněla tak přesvědčivě, že mu na okamžik téměř uvěřila a málem očekávala, že když se otočí a podívá přes rameno, uvidí u vedlejšího stolu sedět Judy.

Přestaň, vynadala Matilda sama sobě a snažila se ovládnout svoji nepřiměřenou reakci. Dante o ní nic neví. Je zkušený vyšetřovatel, to je všechno. Je zvyklý hledat u lidí jejich slabá místa, ale rozhodně mu nedovolí, aby hledal to její. To potěšení, aby ji zlomil, mu neudělá.

„Pořád nevím, o čem mluvíte!“

„Tak si vzpomeňte. Mluvím o tom večeru, kdy jste prohlásila, že si přejete, aby byl Edward mrtvý.“ Vůbec to neznělo jako něco, co předpokládá, jeho výraz byl tak nehybný, jako by byl ve stejném pokoji, jako by viděl její slzy, slyšel každé pronesené slovo, viděl ji plakat, jako by mohl nahlížet do její duše. „A vy jste to řekla, Matildo, že mám pravdu?“

Popírat to by byla naprostá lež. Najednou už neseděla v restauraci. Místo toho byla zpátky tam, kde byla před dvěma měsíci, cítila krutost Edwardových slov, jako by je slyšela poprvé.

„Možná, že kdybys nebyla tak nemožně chladná, nemusel bych hledat vzrušení u jiných žen.“

Posmíval se jí, ponížil ji, vysmíval se jejímu nedostatku sexuálních dovedností, zesměšňoval ji tak krutými slovy, že než vyběhla z domu a dorazila k Judy, věřila mu každé slovo. Věřila, že jejich vztah má problémy kvůli jejím nedostatkům, věřila, že kdyby byla hezčí, atraktivnější, zábavnější, nemusel by flirtovat s ostatními, nemusel by ji tak hrozně ponižovat. A Dante to nějak také věděl.

„Řekla jste to, že ano?“ Danteho hlas se ji snažil vytáhnout z jejího osobního pekla.

„Řekla jsem to jen tak,“ namítla Matilda a cítila, jak jí z tváře mizí barva. „Byla to jenom jedna z hloupostí, které člověk řekne v rozčilení.“

„A vy jste byla hodně rozzlobená, že?“

„Ne,“ odporovala Matilda. „Byla jsem naštvaná a otrávená, ale rozzlobená - to je silné slovo.“

Kroužil vínem ve sklenici a Matilda se na ni zadívala. Sledovala tekutinu na dně sklenice, byla vděčná za trochu rozptýlení, vděčná za to, že se může dívat na něco jiného, než jsou jeho tmavé, pronikavé oči.

„Takže jste byla jen naštvaná a otrávená, a přesto jste připustila, že jste si přála jeho smrt!“

„Dobře,“ vyhrkla Matilda. Točila se jí hlava z dalšího útoku. „Byla jsem rozzlobená, dokonce vzteklá. Každý by byl, kdyby mu někdo řekl…“ Spolkla to, co chtěla říct, protože odmítala vytahovat na světlo tu ostudu a rozhodně nebyla připravená ji probírat s Dantem. Nadechla se, zastavila svůj příval slov, snažila se přemýšlet dřív, než něco řekne, snažila se zase získat kontrolu, kterou tak snadno ztratila. „Ano, řekla jsem, že si přeju, aby byl mrtvý, ale je obrovský rozdíl mezi tím, když někdo něco řekne, a tím, když to vykoná.“ Zatočila se jí hlava, bylo jí špatně z emocí, které se tak snadno vyvalily ven. Nechtěla už v tom pokračovat ani minutu.

„Můžeme s tím přestat?“ Přeskočil jí hlas a cítila se jako bez dechu. Mezi ňadry jí stékala krůpěj potu. Dívala se na něj a divila se, jak je možné, že přesně věděl, co ji vyvede z míry a přivede ji do stavu, ve kterém se teď nacházela.

„Kdykoliv budete chtít,“ usmál se Dante a jeho hlas zněl měkce jako pohlazení. Přesto ji to neuklidnilo. „Koneckonců, je to jen hra!“

Dezert byl opravdu báječný, sladká čokoládová pěna kontrastovala s ostrou malinovou příchutí, ale Matilda byla tak rozrušená, že si ho ani nemohla vychutnat a dlouhou dezertní lžičku nechala nezvykle v klidu.

„Chutná vám ten dezert?“

„Je dobrý,“ řekla Matilda, ale pak to vzdala a odložila lžičku. „Nemám vlastně ani hlad. Myslím, že už půjdu domů…“

„Je mi líto, jestli jsem vám pokazil chuť.“

Panebože, ten měl ale drzost!

„Ne, není.“ Matilda se na něj podívala a pokračovala. „Ne, Dante, není vám to líto. Myslím si, že přesně toho jste chtěl dosáhnout.“ Natáhla se pro kabelku, povstala a zvedla roli s plány.

„Přijedu k vám domů v neděli odpoledne. Zítra se podívám na ty plány, ale dokud zahradu neuvidím, nebudu vědět, co s ní udělám.“

„Každý z nás to řekl.“ Dante se usmíval téměř soucitně, když se chystala k odchodu a nesnažil se to rozvádět. Oba věděli, co má na mysli. „A jak jste řekla, je rozdíl, když to někdo řekne a když to vykoná. Jenom jsem chtěl dokázat, že mám pravdu.“

„To se vám podařilo,“ odpověděla Matilda. „Dobrou noc, Dante.“

Samozřejmě, že číšníkovi trvalo celou věčnost, než jí donesl kabát, takže Dante měl spoustu času, aby ji dohonil. Místo hovoru si vzala z misky u východu peprmintový bonbon, pečlivě rozbalovala obal a modlila se, aby už přišel číšník. Vložila bonbon do úst a kousla do sladké peprmintové náplně a potom zčervenala, když si uvědomila, že ji Dante pozoruje.

Před dvěma minutami řekla, že už nemá hlad. Ale jenom proto, že on má všechno pod kontrolou, ještě neznamená, že ona na tom musí být stejně. Co může tak vypočítavý člověk jako Dante vědět o přáních? Tomu muži chybí jakékoliv emoce, řekla si nazlobeně v duchu. Nejspíš si večer otevře hruď a vyndá z ní baterie a nechá si je znovu nabít, aby mohl zaútočit na další oběť. Uklidňovala se, že může odejít, až bude platit účet. Téměř naschvál si vzala další bonbon a byla vděčná, když se objevil číšník s jejím kabátem a pomohl jí do něj. Vyšla ven do noci, přivřela oči a nechala se ovívat chladným vzduchem.

„Jak to máte daleko?“

Uslyšela Danteho kroky, poznala jeho hlas a ucítila jeho vůni ještě dřív než stál vedle ní.

„Jak jste…“ Nedokončila otázku, nechtěla se nechat zatáhnout do další konverzace. Pokračovala raději v chůzi.

„Často tady chodím na jídlo. Posílají mi jednou za měsíc účet a moje sekretářka to pak vyřídí.“

Ta, která se odvážila otěhotnět, chtěla Matilda podotknout, ale raději to neudělala, držela pevně v podpaží plány zahrady a rychle šla dál.

„Chcete zavézt domů?“

„Mám támhle za mostem byt,“ ukázala Matilda na věžák na druhé straně řeky. „Je to jen pět minut.“

„Tak já vás doprovodím,“ poznamenal Dante. „Neměla byste chodit sama tak pozdě.“

„Opravdu to není potřeba,“ nervózně odpověděla Matilda, „je to jen kousek.“

„Stejně bych raději šel s vámi, když dovolíte,“ řekl Dante s naprosto kamenným pohledem.

„Taky mám nedaleko odsud byt,“ řekl Dante a kývl hlavou směrem, odkud vyšli, ale i když byl jeho byt nedaleko jejího, bylo jí jasné, že jakýkoliv Danteho byt ve městě se nemůže srovnávat s jejím malinkým bytečkem.

„Nějak si vás nemůžu představit v bytě,“ pronesl zamyšleně Dante a Matilda zamrkala překvapením, že si ji vůbec nějak představoval. „Myslel jsem, že vzhledem k vaší práci budete bydlet v domku se zahradou.“

„To je můj plán,“ přiznala Matilda. „Právě jsem ho dala na prodej. Nikdy se mi vlastně nelíbil.“

„Tak proč jste si ho koupila?“

„Byla to skvělá příležitost. A je to výborná lokalita, navíc výhodná vzhledem k mé práci.“ Mírně si povzdechla. „Copak nevíte, že jsem posledních pár let chodila s realitním agentem?“ zeptala se Matilda a pohlédla jeho směrem. Překvapilo ji, že se usmíval.

„Ještě že jste nezačala mluvit o tom, jaký máte úžasný výhled a na jakou světovou stranu směřují okna!“

„To jen proto, že bydlím jen v druhém poschodí,“ zavtipkovala Matilda, užaslá, že napětí, které před chvilkou cítila, je pryč a že se dokáže usmívat. „Zřejmě by bylo pro vás náročné dojíždět každý den z Mount Eliza do města,“ odvážila se Matilda, ale opět se spletla.

„Většinou do práce nejezdím autem, létám helikoptérou.“

„Samozřejmě,“ povzdychla Matilda.

„Není to moje helikoptéra.“ Slyšela v jeho hlase náznak vtipu. „Něco jako taxislužba. Tu hodinu nebo dvě, které bych strávil v autě, jsem raději doma. Když jsme ten dům koupili, chtěli jsme ho hlavně na víkendy, na odpočinek, ale od té nehody se snažím, aby Alex měla nějaký řád. Je pro ni stejně lepší, když má nablízku pláž a spoustu místa, než aby byla tady ve městě. Luxusní byt v mrakodrapu není zrovna vhodné bydlení pro malé dítě.“

Proč měla opakovaně ten pocit, že se ji snaží zahanbit?

„Jsem v tom bytě ale často. Zejména, když pracuju na nějakém těžkém případu.“ „Máte tam víc klidu.“

„Asi ano,“ připustil Dante. „Pracuju na svých případech hodně intenzivně. Když se chystám k soudu, nemám čas na nic jiného. Ale není to jen z tohoto důvodu.“ Šli hodně rychle, Matildě se zdálo, že příliš rychle, takže musela skoro utíkat, aby mu stačila, ale rozhodně mu neřekne, aby zpomalil. Čím dřív bude doma, tím dřív bude zas klidnější. „Novináři jsou často nemilosrdní. Raději je držím od své rodiny.“

Byli už za mostem a šli po tmavém břehu na druhé straně řeky.

„Tady bydlím,“ řekla Matilda, když se přiblížili k jejímu vchodu a začala hledat v kabelce klíče. „Už to zvládnu sama.“

„Já vím, že ano,“ poznamenal Dante, „ale byla jste v restauraci mým hostem, a proto vás musím dovést bezpečně až domů.“

Proč se musel najednou chovat zdvořile? podivovala se Matilda. Ale byla už příliš unavená na nějaké dohadování, takže jen pokrčila rameny a dovolila mu, aby šel za ní do vstupní haly, a vydala se ke schodům. Byla ráda, že bydlí jen ve druhém poschodí a nebude se s ním muset těsnat ve výtahu.

„Doma,“ řekla Matilda s předstíraným nadšením.

„Chodíte vždycky po schodech?“

„Vždycky,“ zalhala Matilda, „je to dobré cvičení.“ Stáli teď u dveří do jejího bytu. „Děkuji za večer. Byl… příjemný.“

„Opravdu?“ Dante pozvedl podiveně obočí. „Nevím, jestli vám mám věřit.“

„Jenom jsem se snažila být zdvořilá,“ odpověděla Matilda, „stejně jako vy, když jste mě doprovodil až ke dveřím.“ Stála tam, upřeně se na něj dívala a přála si, aby už šel. Zdráhala se otočit k němu zády, ne že by se bála, ale zůstávala ve střehu, protože tam pořád stál. Doufám, že nečeká, až ho pozvu na kávu? říkala si v duchu.

Určitě!

Jak jen s ním dokážu být dva týdny, když po pár hodinách v jeho přítomnosti blábolím nesmysly? Musím se dát dohromady, musím mu dát vědět, že mi jde jenom o práci, předstírat, že se jím nenechám zastrašit.

„Děkuji, Dante, že jste mi přinesl ty plány. Těším se, až budu pracovat na vaší zahradě.“ Podala mu ruku. Bude přímá, oficiální, rozhodla se Matilda - rychlý konec pracovní večeře. Ale jakmile vzal její ruku do své, věděla, že toho bude litovat.

Bylo to teprve podruhé, kdy mezi nimi došlo k fyzickému kontaktu. Když ji držel za ruku, znovu si to připomněla, bez ohledu na hodiny, které mezitím uběhly, bez ohledu na večeři a na emoce, které v ní vyvolal. Bylo to teprve podruhé, co se dotkli. A výsledek byl stejně výbušný. Cítila, jak se do ní vlévá teplo jeho ruky, jak jeho prsty spočívají na jejím zápěstí a jak se jí zrychluje tep. Tentokrát ji neuklidnil jeho snubní prsten, jen jí připomněl tu hlubokou bolest, která se musí určitě skrývat za jeho nerozluštitelným pohledem. Nikdy nepotkala někoho tak tajemného, nikdy se tak neotevřela někomu, kdo to neopětoval. Ale chtěla o něm vědět víc.

„Zajímáte mě, Matildo.“ Znělo to zvláštně, taková nečitelná, nejednoznačná slova. Její oči se nevědomky zadívaly do jeho, ale přesto se od něj neodvrátila a pociťovala stále se zvyšující sexuální napětí.

„Myslela jsem, že vás nudím.“

„Ale ne.“ Pomalu zavrtěl hlavou. Matilda udělala krok zpět. „Jak vás to napadlo?“

„Já jen…“ Matildin hlas se vytratil. Nevěděla, co na to má říct, nevěděla, jestli se cítí zranitelná kvůli své zničené sebedůvěře nebo jestli to způsobuje muž, který ji dokázal svým pohledem přibít ke zdi.

„On vám opravdu ublížil, že?“ Bylo to, jako by se jí díval přímo do duše, jako by se jí neptal, ale říkal jí, jak se cítí. „Utlačoval vás víc a víc, až jste vůbec nevěděla, kdo jste, až jste nevěděla, co chcete.“

Jak to mohl vědět? Jak ji mohl tak snadno přečíst - byla tak předvídatelná? Byla její bolest tak zřejmá? Ale Dante ještě neskončil se svým hodnocením a dál odstraňoval vnější vrstvy jejích pocitů, až se dostal k samému zraněnému jádru. Chtěla ho zastavit, chtěla, aby už dál nešel - chtěla, aby ji jeho ústa, která od ní byla jen pár centimetrů, konečně políbila…

„A potom, když z vás vysál poslední kapku, tak vás odhodil…“

Zavrtěla nesouhlasně hlavou, potěšená, že se aspoň v jedné věci zmýlil. „Já jsem to ukončila,“ připomněla mu Matilda, ale to ho vůbec nevyvedlo z rovnováhy.

„Jen jste byla rychlejší,“ zasadil Dante závěrečnou ránu. „Už bylo stejně po všem.“

Měl samozřejmě pravdu, už bylo po všem. Ještě stále cítila to bezútěšné osamění oné noci a spousty dalších, které jí předcházely. Ta lhostejnost byla mnohem bolestivější než předešlé hádky. Ještě pořád cítila hanbu z Edwardových odmítnutí.

„Je mi líp bez něho.“

„To určitě,“ řekl jemně Dante a Matilda zadržela dech, když se jeho smyslná ústa blížila k jejím. Pořád nevěděla, na co myslí. Cítila jejich vzájemnou touhu, ale přesto zůstával jeho výraz naprosto nečitelný. Vzrušení, které ji sevřelo už v restauraci, ji teď rozechvělo a bylo jí jasné, že se políbí. Matilda si to konečně připustila. Předehra, jejíž průběh tak silně popírala, se odehrávala už několik hodin, dlouho před tím, než došli do zahrady.

Dal jí čas, aby odešla, spoustu času, aby všechno zastavila, aby ho zastavila. Měla to udělat.

Normálně by to udělala.

Ale tady se nejednalo o to, že se nechá políbit, protože je to vhodné - její selský rozum jí říkal, že je to bláznivý nápad ukončit tento večer polibkem, že kvůli svému duševnímu zdraví by to měla zastavit. Ale její tělo žádalo něco jiného, každičký nerv měla napjatý, protože ji přitahoval jako magnet. Snažila se předvídat, jak bude chutnat jeho polibek, jak bude cítit.

Jeho ústa pohladila jemně její tvář, takže ucítila jeho teplý dech, potom se vrátil pomalu k jejím čekajícím ústům, až byla jeho ústa tak blízko jejích, že samotné očekávání jí působilo závrať. Byla plná žádosti - hluboké, planoucí žádosti, kterou ještě nikdy nezažila ani v těch nejintimnějších chvílích, a to ji ještě ani nepolíbil. Jeho hruď byla tak blízko jejích ňader, že kdyby dýchala o něco hlouběji, jejich těla by se dotýkala. Cítila napětí mezi žádostí a strachem a všechno, co chtěla, bylo, aby se jí dotkl.

Jako by jí chtěl odpovědět, jeho ústa našla její a dolehla na ni váha jeho těla. Jeho ústa vymazala rozum, jeho dotyk bylo jediné, na co byla schopna myslet. Hladil její jazyk svým, jako by se jí dotýkal hluboko uvnitř, cítila jeho sladkou chuť a jeho mužská vůně ji vzrušovala.

Objal její štíhlé tělo a tíhou stehen ji přitiskl ke zdi. Matně si uvědomovala, že jeho ruka se posouvá po zádech nahoru. Žádostivě povzdechla, když sklouzl rukou k jejímu ňadru a prstem přejížděl po rozpálené bradavce. Teplo jeho těla jí pronikalo přes šaty a ona se mu poddávala s potřebou a žádostí. Tolik pocitů, tolik vzrušení. Dotýkal se jejího jazyka a něžně ho laskal, spoutával ji svým tělem. A přesto nebyla jen pasivním příjemcem - svými prsty si pohrávala s jeho černými vlasy, přitahovala jeho tvář ke své a pevně se k němu tiskla. Jeho dotyky rozpoutávaly její vášeň a touhu. Jeho polibek byl vším, čím měl být, vším, co jí chybělo.

Až do této chvíle.

A v okamžiku, kdy padala do úplného zapomnění, kdy by dala cokoliv, aby tato chvíle pokračovala, aby v ní uhasil žízeň, odvrátil nečekaně hlavu a podíval se na ni chladně s výrazem, který nedokázala rozluštit.

„Měl bych už jít.“

Matilda nebyla schopná slova ani kývnutí a začaly se v ní probouzet rozpaky. Mohl si ji vzít tady a teď - stačilo by, aby jednou pokynul prstem a pustila by jej dovnitř, milovala by se s ním, nechala by ho, aby se s ní miloval. Co to bylo za muže? Emocionálně ji znepokojoval, dokonce ji děsil, ale přesto ji přitahoval, nemohla odolat jeho fyzičnosti. Nikdy necítila takové nutkání, tak děsivou závislost, a přitom ho znala jen jeden den.

„Uvidíme se v neděli.“ Mluvil naprosto normálním hlasem a jeho ruce stále spočívaly na jejím chvějícím se těle. Hleděla na něj a nechápala, že mohl být tak klidný, že byl schopný stát bez hnutí po tom, co se stalo. Slepě přikývla a zachmuřeně se dívala, jak sáhl do kapsy u kabátu a vytáhl hrst bonbonů, těch samých, které si předtím tajně vzala v restauraci.

„Vzal jsem je v restauraci pro tebe…“ Vzal její ruku a nasypal do ní čokoládu. Cítila, jak měkne a rozpouští se jí v dlani. „Vím, že jsi chtěla udělat to samé!“

Nevěřícně se usmála jeho gestu, byl to snad záblesk toho, že všechno bylo v pořádku, že jejich přitažlivost byla vzájemná, že Dante si o ní nemyslel nic špatného kvůli tomu, co se právě stalo. „Tys je ukradl?“ Matilda se zasmála a vzpomněla si na jejich předcházející konverzaci.

„Ne, ne,“ zavrtěl hlavou a jedinou větou v ní uhasil začínající naději. „Proč bych je kradl, když tam volně ležely?“

ČTVRTÁ KAPITOLA

Matilda si nebyla jistá, co má očekávat - možná strohou, formální vilu, obklopenou přerostlou divočinou. Když ale s pomocí mapy našla exkluzivní ulici a zabočila do ní, rozhled jí vzal dech. Rozprostíral se před ní překrásný výhled na záliv Port Phillip. Musela zpomalit, aby si mohla vychutnat pohled na obrovské domy těch opravdu bohatých a mohla obdivovat jejich architekturu a nádherné zahrady. Měla pokušení vytáhnout svůj blok a začít si dělat poznámky a rozhodla se, že to brzy udělá. Najednou jí připadalo snazší trávit nadcházející dlouhé večery, jejichž jediným programem bude vyhýbat se Dantemu. Bude se moct procházet po pláži se svým poznámkovým blokem, bude si moct vybrat z řady kaváren, kolem kterých jela cestou sem - není třeba, aby s ním byla sama.

Pokud by to sama nechtěla.

Zajela k obrubníku a pročísla si rukama vlasy. Měla sto chutí se otočit a vydat se zpět k bezpečí svého domova. Od té doby, co se v sobotu nevyspalá probudila, pociťovala napětí, které se ještě zvýšilo, když otevřela noviny a četla si se zájmem o napínavém případu, který se bude v nejbližších dnech projednávat u melbournského soudu a uvědomila si, že nebyla jediná, koho Dante Costello uchvacoval. Kromě detailů nadcházejícího přelíčení byl celý článek věnován samotnému Dantemu. Divadlu, které tento muž vytvořil, počínaje jeho kousavými poznámkami a individualistickým přístupem v soudní síni až ke změnám v jeho životě od předčasné smrti jeho manželky. Jeho rychlý odchod ze společenského života, jeho téměř samotářský život, čas od času narušený dočasnou přítomností krásných žen - neškodných, hádala Matilda, které nabízely dočasnou úlevu. A ačkoliv ji čtení těchto článků bolelo, Matilda je přímo hltala. Tvář, hledící na ni ze stránek novin, byla tak vzdálená a tak nepřístupná… Stejně jako muž, jenž ji nosil, když ho poprvé potkala! Vůbec se nepodobala tomu Dantemu, jenž ji držel v náručí, který ji políbil, jenž v ní tak snadno probudil ženskost - skutečnému Dantemu, jehož měla možnost zahlédnout!

Matildě bylo jasné, že nejrozumnější by bylo zavolat Hughovi a říct mu, že tu práci nemůže vzít - že jí do toho něco přišlo. Dokonce vytočila několikrát jeho číslo, ale pokaždé v posledním okamžiku zavěsila. Váhala mezi touhou a nechutí, mezi urážkou a žádostí, říkala si, že by bylo nespravedlivé, kdyby Hugha zklamala a chvílemi tomu dokonce uvěřila. Ačkoliv to znělo velice záslužně, její přítomnost dnes tady neměla s její loajalitou k Hughovi nic společného. Dante ji naprosto uchvátil - od okamžiku, kdy ho spatřila, byla schopna myslet jen na něj.

Jen na něj. Přehrávala si opakovaně v duchu jejich rozhovory a otřásla se pokaždé, když si vzpomněla na jeho ostrá slova a divila se, jak je možné, že mu to prošlo. A přesto dokázal být také něžný a to ji právě mátlo. Vedle hrubosti zahlédla také něco jiného - záblesk krásy, jako když v poušti vyroste květina - jeho suchý humor, občasné úsměvy, které ji ohromovaly, nepopiratelnou něžnost, kterou si nechával pouze pro svoji dceru. A Matilda si také přiznala, že touží znovu po vášni, kterou ochutnala v jeho polibku.

„Buď opatrná!“ řekla si Matilda nahlas a opakovala si to dál v duchu. Zařadila rychlost a pomalu se rozjela ulicí, jela ještě několik kilometrů, nervózní z opětovného setkání. Trochu se jí třásla ruka, když zabočila do vjezdu k jeho domu, zmáčkla tlačítko domácího telefonu a sledovala bez hnutí, jak se těžká kovová vrata otevřela a poprvé zahlédla Danteho úžasný dům.

Příjezdová cesta k domu byla stejně nekompromisní a přísná jako její majitel. Lemovaly ji cypřiše, za nimiž spatřila obrovský palác postavený ve středomořském stylu se širokými bílými zdmi, vedle kterých se i nebe zdálo modřejší, s masivními okny od podlahy až ke stropu, jimiž proudilo dovnitř světlo a jež nabízela překrásný výhled. Jela co nejpomaleji a na okamžik zapomněla na svoji nervozitu a místo toho se kochala tou krásou. Ostré hrany domu zjemňovaly u vchodu pergoly s vistáriemi, vedle nich se táhly šeříky, jejichž květy visely dolů jako trsy hroznů, mezi nimi jasmíny, jejichž bílé kvítky svítily jako hvězdičky, a mezi tím zeleň, která zjemňovala dřevité větve vistárie. Bylo to něco nádherného.

„Vítejte u nás!“ Hugh jí otevřel dveře od auta a Matilda vystoupila na bíle vydlážděnou příjezdovou cestu. Byla vděčná, že vidí jeho - nebyla připravena se setkat sama s Dantem. „Matildo, tohle je moje žena Katrina.“ Představil jí vysokou, elegantní ženu, která přistoupila a potřásla jí rukou. Její pozdrav byl naprostým opakem Hughova přátelského přivítání. Její chladné modré oči si prohlížely Matildu od hlavy až dolů, prohlížela si její světle modré bavlněné šaty a sandály a zjevně nebyla spokojená s tím, co vidí. „Nečekala jsem, že budete vypadat takto. Očekávala jsem…“ pronikavě se zasmála… „Nevím. Nevypadáte jako zahradnice.“

„Katrino, je to zahradní architektka,“ poznamenal Hugh.

„Jsem hodně praktická,“ řekla Matilda. „Ráda dohlížím na práci od začátku až do konce.“

„Výtečné,“ Usmála se Katrina, ale její tvář zůstávala chladná. „Pojďte - seznámím vás s Dantem…“

Matilda chtěla říct, že už se setkali, ale rozhodla se být potichu, protože jí bylo jasné, že Hugh ani Dante o večeři Katrině neřekli. Nebyla si jistá, co si má o Katrině myslet. Vypadala skvěle, měla dokonalou postavu, dlouhé vlasy, v nichž sice bylo pár šedin, ale které měly stále nádhernou blond barvu, a i když jí muselo být okolo padesátky, na tváři neměla téměř žádné vrásky. Matildu ale znervózňoval její ledový chlad.

Vnitřek domu byl stejně ohromující jako jeho exteriér. Hugh jí podržel vchodové dveře a potom se vrátil k jejímu autu a odnesl jí dovnitř zavazadla. Obě ženy vstoupily dovnitř a kráčely po podlaze z eukalyptového dřeva. Matilda si prohlížela bílé sedačky a tmavohnědé doplňky, obrovská zrcadla, která zvětšovala už tak obrovský prostor a odrážela modř oceánu, takže z každého úhlu byly vidět mořské vlny. Nebo se na vás usmívala Jasmine! Stěny byly vyzdobeny neskutečným množstvím fotografií Danteho zesnulé manželky, všude snímky s jejím nádherným obličejem ze všech možných úhlů a Matilda se cítila trochu znepokojeně, když si vzpomněla na Danteho vášnivý polibek, který ji ještě teď vháněl barvu do tváří.

„To je moje dcera.“ Katrina sledovala Matildin pohled a obě se na chvíli zastavily a obdivovaly její smutnou krásu. „Tuto fotku jsem si nechala zrovna minulý týden zvětšit a zarámovat - je dobré, aby ji Alex viděla, a vím, že to pomáhá i Dantemu.“

„Musí to být…“ Matilda se zakoktala. „Byla opravdu velmi krásná.“

„A chytrá,“ dodala Katrina. „Měla všechno, krásu i rozum. Byla úžasná, skvělá matka i manželka. Nikdo z nás se z její ztráty nikdy nevzpamatuje.“

„Nedovedu si vůbec představit…“ Přestože na ni foukal chladný vzduch z klimatizace a navzdory spoustě místa bylo Matildě velice horko a cítila se nepohodlně. Třebaže měla před chvílí pochybnosti, nemohla se teď dočkat, až se setká s Dantem. Jeho neurvalé chování bylo přece jen příjemnější než nepohodlí, jež cítila v přítomnosti Katriny.

„Zejména Dante,“ pokračovala Katrina a Matilda si byla jistá, že navzdory laskavým slovům a melancholickému úsměvu se ji Katrina snaží varovat a z jejích modrých očí čišel ledový chlad. „Nikdy jsem neviděla nějakého muže, kterého by tak přemohl smutek. Zbožňoval ji, naprosto ji zbožňoval,“ zdůraznila Katrina. „Víte, v ten den, kdy zemřela, jí poslal do práce květiny. Byla sobota, ale musela se stavit v práci vyzvednout nějaké dokumenty. Vzala s sebou Alex - taková to byla žena. Dante musel obvolat snad všechna květinářství v Melbourne. Chtěl jí nechat poslat jasmín, podle něhož se jmenovala, ale byla zima, samozřejmě, takže ho nemohl nikde najít. Ale Dante je Dante, nakonec ho našel - šel by pro ni až na kraj světa.“

Matildě se ulevilo, když došli do kuchyně. Bylo pro ni úlevou se znovu setkat s mužem, z něhož byla tak nervózní. Ale jakmile vstoupila dovnitř, jako by ho viděla znovu poprvé. Muž, jehož si pamatovala, se podobal jen velice málo tomu, kterého teď spatřila. Všechno na něm i kolem něj bylo neformální. Samozřejmě, že nečekala, že ji bude vítat v obleku - navíc byla neděle - ale nějak si ho nikdy nepředstavovala v džínsech a v tričku, rozhodně ne v sepraných džínsech a v nevyžehleném bílém tričku. A už vůbec si ho nepředstavovala u masivního dřevěného stolu, jak válí těsto. Jeho dcera Alex upřeně pozorovala, jak rytmicky těsto zpracovává.

„Dante, Alexandro,“ zavolala Katrina. „Přijela Matilda.“

Vzhlédl jen jeden pár očí. Alexandra dál válela těsto a veškerá Danteho laskavost, které byla Matilda svědkem, byla pryč, když k ní zvedl svoje černé oči.

„Dobré odpoledne.“

Svoji pozornost vrátil zpátky ke své dceři, pozvedl velké síto a začal na těsto sypat další mouku. Holčička si dál hrála s těstem.

„Dobré odpoledne.“ Matilda se přinutila k úsměvu. „Pečete chleba…“

„Ne,“ Dante se postavil a oprášil si ruce o kalhoty. „Válíme těsto a hrajeme si s moukou.“

„Aha.“

„Vlastně válíme těsto a hrajeme si s moukou už od oběda.“

Matilda měla na jazyku další aha, ale raději zůstala potichu a byla vděčná Katrině, když se vložila do této trapné konverzace.

„Je to Alexina zábava,“ vysvětlovala Katrina, zatímco se k nim přidal Hugh. „Po obědě byla rozčilená - to víte, děti.“ Dante se pousmál, když Katrina ignorovala náznak únavy v Hughově hlase. Něco Matildě řeklo, že ať to bylo cokoliv, zřejmě to bylo víc než jen obvyklý dětský výbuch vzteku. „Hughu, vzal bys Matildu a ukázal jí zahradu?“ řekla Katrina. „Bylo by škoda přerušit Danteho a Alex, když mají takovou zábavu.“

„Hugh by měl odpočívat,“ zdůraznil Dante. „Já jí to ukážu.“

„Dobře,“ řekla Katrina, ačkoliv to tak vůbec neznělo. „Tak já půjdu a zkontroluji, jestli je pro Matildu všechno připravené v letním domku.“

„V letním domku?“ zamračil se Dante. „Nechal jsem jí nachystat pokoj pro hosty, Janet ho dnes připravila.“

„No, Janet to nezabije, když nachystá letní domek! Od toho je hospodyně,“ vysvětlila Katrina naprosto omráčené Matildě. „Můžu jí s tím pomoct. Bude to pro Matildu mnohem lepší. Bude mít trochu soukromí a Alex by mohlo rozrušit, kdyby byl v domě někdo cizí - to nemyslím nijak zle, Matildo.“

„Chápu.“ Matilda měla pocit, že brzy dostane křeč do tváře, jak se snažila usmívat. „Je mi úplně jedno, kam mě dáte. Stejně budu pracovat dlouho do večera, potřebuju jenom nějaké místo, kde se můžu vyspat a najíst…“

„V letním domku je malá kuchyňka. Dám vám tam přinést nějakou šunku, vajíčka a chleba, takové ty hlavní věci - budete určitě spokojená.“

„Je to tvoje vina.“ Dante přerušil nepříjemné ticho, když vyšli ven.

„Co prosím?“ překvapeně zamrkala očima Matilda.

„Že tě vystrnadila z domu.“ Malinko se na ni pousmál. „Zdáš se Katrině moc hezká.“

„Aha!“ Nervózně se zachichotala. Byla v rozpacích z toho, co jí řekl, ale uklidnilo ji, že uznal existenci problému. „Myslím, že se jí moc nelíbím.“

„Doufala, že přijde zahradnice s brunátnými tvářemi, s krátkými vlasy a žvýkačkou v puse. Mám ty nejškaredší zaměstnankyně na světě, všechny osobně vybrala Katrina.“ Matildu překvapil jeho drsný tón, přesto se dokázala v jeho přítomnosti zasmát a uvolnit.

„Včerejší noviny asi moc nepomohly,“ odvážila se poznamenat, čímž myslela řadu žen, se kterými se Dante stýkal po smrti své manželky, ale Dante jen pokrčil rameny.

„Sejdou z očí, sejdou z mysli. S tím se i Katrina dokáže vyrovnat.“

Nečitelnost jeho slov ji doslova zarazila na místě a čekala, že ta slova zjemní úsměvem, že řekne, že to byl vtip, ale Dante kráčel dál, takže ho musela dohonit a snažila se navázat na jejich konverzaci. „Bydlí tchán a tchyně s vámi?“

„Proboha, jen to ne,“ otřásl se Dante. „Bydlí několik kilometrů odsud. Ale hledáme momentálně novou chůvu - kdyby bylo po jejím, nejraději by chtěla nějakou škaredou paní po šedesátce. Proto je Katrina teď hodně tady. Ať se mi to líbí, nebo ne, teď potřebuju, aby mi pomohla s Alex, ale jestli se rozhodnu zůstat v Austrálii…“ Přestal mluvit, prostě se zastavil v půli věty bez jakékoliv omluvy nebo vysvětlení, zřejmě se rozhodl, že už řekl dost. Když kráčeli po krátce střiženém trávníku kolem impozantního bazénu, panovalo mezi nimi ticho. Matilda se toužebně podívala na bazén.

„Můžeš ho použít, kdy budeš chtít,“ nabídl jí Dante.

„Díky,“ odpověděla Matilda, i když moc dobře věděla, že to neudělá. Ta představa, že by se měla ukazovat před Dantem v bikinách, ji moc neuklidnila.

„Tady je ta zahrada,“ řekl Dante, když přišli k brance. „Je teď v hrozném stavu, je zanedbaná, je tam spousta ostružin a kapradí. Chtěl jsem ji nechat vyčistit, ale můj zahradník už stárne. Celý svůj čas věnuje své pravidělné práci, na tohle už nestačí. Jo, a ještě jedna věc…“ Položil ruku na branku. „Učet budu platit já.“

„Najal si mě Hugh,“ zdůraznila Matilda.

„Hugh nemusí platit za renovaci mojí zahrady - účet pošli mně, Matildo.“

Ale jí se nechtělo zasílat mu účet - a nemělo to nic společného s penězi. Co se týče financí, nebyl v tom žádný rozdíl, kdo jí zaplatil. Bylo pro ni nepříjemné, že by měla být zodpovědná Dantemu.

„Budeš potřebovat zálohu?“

„Zálohu?“ Okamžitě zalitovala svých slov. Její myšlenky byly někde úplně jinde a teď zněla hloupě.

„Finanční zálohu,“ netrpělivě vysvětloval Dante. „Abys mohla zaplatit subdodavatele. Nevím, jakou jste měli s Hughem domluvu -“

„Jakou stále máme s Hughem domluvu,“ opravila ho Matilda a dívala se na Danteho, jak rudne. Zřejmě nebyl zvyklý, že mu někdo odporuje a ačkoliv by bylo skvělé mít zálohu, protože potřebovala zaplatit spoustu lidí a to hodně brzy, rozhodně se nevzdá a nenechá si od něj diktovat podmínky. „Najal si mě Hugh. Jestli se chcete spolu nějak vyrovnat, to je vaše věc.“

Kupodivu nic nenamítal, ale když otevřela branku, bylo vidět, že není spokojen. Odmítala se ale na něj podívat a vstoupila do zahrady. V tom okamžiku zapomněla na všechny myšlenky o penězích a o tom, kdo tady rozhoduje. Navzdory ponurému Danteho popisu viděla jenom krásu - jako by se dívala na Šípkovou Růženku spící pod všemi těmi trny a kapradím.

Danteho pěstěné zahrady byly krásné, ale nic nemohlo překonat surovou přírodní krásu zanedbané zahrady, jež jí připadala jako bílé plátno, na které bude malovat. Zahrada byla tak velká jako průměrný pozemek pro dům, uprostřed se tyčila masivní stoletá vrba, jejíž plná krása by se mohla projevit až po mnoha letech. Ale to byla součást její práce. Nová zahrada byla pouhá skica na malířském plátně - barvy a hloubky se plně rozvinuly teprve s časem. Keře a stromy postupně vykvetou a budou růst ještě hodně dlouho po tom, co sklidí nářadí a dostane zaplaceno.

„Ale je.“ To bylo první, co jí napadlo. Řekla to nahlas a všimla si, že svraštil čelo. „Cestičky, které vedou od té vrby, lemované živým plotem a každá z nich povede jiným směrem k něčemu speciálně pro Alex…“

„Půjde s tím něco udělat?“

Neodpověděla, jen roztržitě přikývla a představovala si aleje stromů a keřů, na konci jedné vodní fontánu, na konci druhé pískoviště a…

„Hrad,“ zvolala Matilda. „Kouzelný pohádkový hrad. Znám někoho, kdo vyrábí ty nejkrásnější domečky pro děti…“ Hlas se jí vytratil, když se zadívala dolů na zem a sandálem zkoušela hlínu. „Použijeme prozatím existující trávník, ale zasadíme tady spousty různých věcí, takže každá cestička bude jiná - u jedné bude růst jetel, u druhé sedmikrásky, blatouchy…“

„A stihneš to všechno v tak krátké době?“

Matilda přikývla.

„Možná i v kratší. Zítra budu vědět víc, až se to tady vyčistí. Už v šest ráno přijdou dělníci. Bude u toho hodně hluku, ale jen zítra…“

„To nevadí. Katrina už slíbila, že si vezme Alex přes den k sobě. Budeš to tu mít jen pro sebe…“ Zaváhal a Matilda si říkala, jestli nezačne zase mluvit o penězích. Místo toho otevřel mnohem těžší téma. „Je mi líto, jestli na tebe byla nepříjemná.“

„Nebyla,“ pokusila se mu odporovat Matilda, ale když spatřila jeho zvednuté obočí, vzdala to. „Dobře, trochu byla nepříjemná, ale to nevadí.“

„Půjdu ti ukázat ten letní domek. Ale nemusíš si tady vařit sama, můžeš klidně jíst u nás.“

„Budu v pohodě,“ přerušila ho Matilda. „Stejně je to asi lepší, že budu bydlet tady…“

„Po tom, co se stalo v pátek?“ zeptal se a i když se Matilda začervenala, hořce se usmál.

„Nemyslím si, že by to Katrina schválila, kdyby se o tom dozvěděla. Neví o tom, že jsme byli spolu na večeři a rozhodně ne o…“

„Katrině do toho nic není,“ zdůraznil Dante, ale Matilda zavrtěla hlavou.

„Ale ona si myslí opak.“

„Matildo.“ Jeho černé oči se do ní zabodly. „Řeknu ti to samé, co jsem řekl Katrině. Nemám žádný zájem o nějaký vztah - o žádný vztah. Prostě jsem smutný z toho, že jsem ztratil ženu a štěstí své dcery.“

Dívala se do země a rozhodla se nevyslovit otázky, které měla na jazyku. Ale buď uměl číst její myšlenky, nebo tu řeč pronesl už vícekrát, protože odpověděl na každou z nich s bolestivou upřímností a ani jeho sametový hlas nedokázal zjemnit hořkost jeho slov.

„Mám rád ženy - mám rád krásné ženy,“ prohlásil. „A jak ses mohla dočíst ve včerejších novinách, občas s nimi trávím čas. Ale vždycky na základě vzájemné dohody a pochopení, že to nikam nesměřuje. Jestli jsem tě v pátek nějak zmátl, tak se omlouvám.“

„Nezmátl jsi mě,“ hlesla Matilda, ale okamžitě toho litovala. Pochopila, co jí Dante nabízí - že ho může na chvíli mít, že se s ním může vyspat, ale že nezíská jeho srdce. A Matildě bylo jasné, že to nemůže udělat. Nemohla by se s ním vyspat a vědět přitom, že bude muset odejít. Natáhl k ní ruku, pohladil ji po tváři a pozvedl ji k sobě. Přesto se stále na něj nedokázala podívat, protože kdyby to udělala, byla by ztracená.

„Ty jsi mě nezmátl, Dante, protože to byl jenom polibek.“ Nějak se jí podařilo promluvit bez zachvění, podařilo se jí nezčervenat, i když mu lhala. „Polibek k zakončení večera. Rozhodně jsem neměla žádné plány v tom pokračovat, ani tehdy, ani teď.“ Věděla, že ho nepřesvědčila, a z pohledu jeho přivřených očí poznala, že jí nevěří. Nadechla se a pokračovala. Byla rozhodnutá nastavit hranice, aby mohla přežít ty následující dva týdny. Nechtěla být jednou z těch, které sejdou z očí i z mysli. „Od té doby, co jsme se s Edwardem rozešli, jsem měla pár schůzek a pár polibků, ale…“ Matilda nervózně pokrčila rameny. „Jeden polibek mi stačil, Dante.“

„Chápu,“ pousmál se. „Aspoň doufám.“

„Už se to nestane,“ přisvědčila Matilda a doufala, že když si to bude říkat často, začne tomu sama věřit.

„Jenom jsem si to chtěl vyjasnit.“

„Dobře.“ Matilda se přinutila k úsměvu a doufala, že tyto mučivé chvíle se chýlí ke konci. „To jsem ráda, že sis to vyjasnil.“

„A mně je líto, že se ti ten polibek nelíbil.“ Jeho slova jí vymazala úsměv z tváře. Byla přesvědčená, že si z ní dělá legraci, že ví, že nemluvila pravdu. Byl to ten nejúžasnější polibek v jejím životě. Její tělo spalovala vášeň jen při samotné vzpomínce, ale Dante se to nesmí dozvědět. Dal jí jasně najevo, že nemá zájem o nic jiného než o povrchní flirt, a to je to poslední, co teď potřebuje - navíc s mužem, jako je Dante. Na něm nebylo nic povrchního, a kdyby si hrála s tímto ohněm, bylo jasné, že by se spálila. „Protože jsem si myslel, že…“

„Můžeš mi prosím tě ukázat, kde budu bydlet?“ přerušila ho rázně Matilda. Prudce se otočila, ale ve spěchu zapomněla na ostružiny. Noha se jí zachytla o větev a trny ji poškrábaly na lýtku, takže vykřikla bolestí.

„Opatrně.“ Dante bleskově zareagoval. Odstrčil větev a podržel ji za paži, aby mohla vyjít ven. Instinktivně si prohlížela poranění a oči se jí zalily slzami bolesti a rozpaky, když uviděla, jak jí z rány teče krev.

„Nic to není,“ hlesla.

„Krvácíš.“

„Je to jen škrábnutí. Pojď mně raději ukázat, kde budu bydlet…“ řekla. Skoro to vykřikla, protože se odtamtud chtěla co nejdřív dostat, chtěla pryč od jeho pronikavých očí, ale Dante už vytáhl přeložený kapesník a namočil ho pod tekoucí vodu. Poté se vrátil a klekl si na kolena.

„Prosím.“ Matilda ho úpěnlivě prosila, slzy na krajíčku, ne od bolesti, ale z rozpaků a žádosti. Jeho dotek byl nádherný, ale nesnesitelný zároveň. Ale Dante ji neposlouchal. Jednou rukou přidržel její lýtko, druhou přiložil chladný hedvábný kapesník na ránu a celé to bylo uklidňující i znepokojující - perfektní příklad toho, že rozkoš i bolest spolu mohou souviset. Celé její tělo bylo napjaté, stála tam nehybně, zatímco přitlačil kapesník silněji na její lýtko a ona nervózně předvídala, co bude dál, když ucítila jeho dech na svém lýtku.

„Jenom to chvilku přidržím, než to přestane krvácet, a potom tě zavedu do letního domku…“ Bylo zajímavé, že jeho hlas zněl naprosto normálně, že jeho tělo vypadalo uvolněně, zatímco její se divoce točilo žádostí a hlavou se jí honily neslušné myšlenky. Nemohla uvěřit sama sobě. Prsty svíral její lýtko a cítila jeho dech na své kůži. Téměř se snažila přimět jeho prsty, aby se posunuly nahoru, aby zkrotily ten divoký pulz mezi nohama, aby ji ochladil svýma rukama. „Myslím, že je tam lékárnička…“

„To bude dobré,“ zašeptala chvějícím se hlasem.

„Já vím, je to jen škrábnutí, ale…“ Vytratil se mu hlas, když se na ni upřeně podíval. A ona se dívala na něj, omráčená jako nějaké zvíře ve světle reflektorů, a věděla, že cítí její zrádné vzrušení, její rozechvění, věděl, že lhala, když mu řekla, že ho nechce.

Zavládlo mezi nimi ticho a on se na ni dál díval a v tom okamžiku bylo na něm, aby se rozhodl. Kdyby ji teď stáhnul na zem, oba věděli, že by se mu nesnažila odporovat…

„Matildo…“ V jeho hlase byla cítit žádost, jeho oči ji otevřeně chtěly. Díkybohu, že promluvil, díkybohu, že zrušil to kouzlo, že jí dal alespoň okamžik, aby se vzpamatovala a odtáhla od něj nohu. Ačkoliv jí tváře hořely touhou, otočila se, naprosto popřela, co se momentálně dělo, vydala se k brance, otevřela ji dokořán a snažila se získat prostor, aby měla možnost začít myslet, než ji zase zradí vlastní tělo.

Volně tam ležely.

To byla slova, jimiž ji popichoval v pátek večer a která jí zněla v uších, zatímco ji vedl k letnímu domku.

Jakmile se za ním zavřely dveře, Matilda si ani nevšimla, jak to kolem vypadá, padla na postel a schovala tváře do dlaní. Schoulila se zahanbená, protože jí bylo jasné, že Dante si všiml jejího vzrušení a touhy.

Co se to s ní děje? Podle Edwarda nemá ráda sex a přesto se tady chová jako nějaká puberťačka plná hormonů, která se bláznivě zamiluje a přemýšlí o poměru s mužem, jenž nechce nic jiného než její tělo.

A jak o tom přemýšlí! I když se pokusila vypadat lhostejně, navzdory silným slovům z dřívějška ho chtěla. Ale na rozdíl od Danteho nechtěla jen jeho postel, chtěla i to před tím a to potom, co jí nebyl připraven dát.

Poprvé se rozhlédla po svém okolí. Domek vypadal opravdu pohodlně - ve skutečnosti byl nádherný. Byla to stavba z cedrového dřeva, schovaná v zadní části pozemku. Bezpochyby to býval kdysi obrovský dřevník, ale teď byl přestavěný až do těch nejmenších detailů. U vchodu byl malý kuchyňský kout, nalevo koupelna se sprchou a zbytek místa zabírala velká postel, televize a přehrávač. Janet, trochu upjatá hospodyně, donesla její tašky a naplnila ledničku jídlem. Vysvětlovala jí, že předcházející majitelé domek pronajímali, ale od té doby, co tu bydlí Costellovi, je většinou prázdný.

„Pan Costello by rád věděl, jestli s ním povečeříte,“ zeptala se Janet, když naplnila ledničku spoustou jídla, které by vystačilo pro celou hromadu lidí. „Večeře se podává v devatenáct třicet, jakmile je slečna Alex v posteli, kromě úterka a čtvrtka. To chodím do studijního kroužku, studujeme bibli…“

„Ne,“ odpověděla rychle Matilda a potom zmírnila svoji nevrlou odpověď úsměvem. „Totiž, vyřiďte mu, prosím, že děkuji za pozvání, ale ne,“ dodala.

„Přinesu vám večeři sem,“ nabídla se Janet, ale Matilda odmítla.

„To opravdu není potřeba. Udělám si sendvič nebo půjdu do některé z těch kaváren…“

„Jak si přejete,“ Janet pokrčila rameny a šla ke dveřím. „Ale jestli budete něco potřebovat, tak zavolejte.“

Když byla Matilda sama, převlékla se do pracovního oblečení - do vybledlých džínsových šortek, jež měly už svoje nejlepší léta za sebou, a do obnošeného trička. Tu ne zrovna lichotivou kombinaci doplnily ponožky a pracovní boty. Vyplázla na sebe v zrcadle jazyk - aspoň Katrinu to potěší! Byla vděčná, že při práci na zahradě nebude mít čas myslet na Danteho. Zapnula svůj mobilní telefon, zjistila, že má hlasovou schránku plnou vzkazů, ale rozhodla se je ignorovat. Místo toho začala obvolávat lidi, které bude potřebovat. Potom se vydala do zahrady, vyzbrojená blokem a měřičským pásmem, připravena se pustit do plánů, jež se brzy stanou realitou. Zabrala se do práce na několik hodin, což se stalo vždycky, když pracovala na nějakém projektu. Odložila nástroje a vydala se k domku, teprve když se setmělo. Bylo jí horko, měla žízeň a byla unavená. Těšila se na nějaký chladný nápoj a na dlouhou vlažnou sprchu… Ale ne na studenou!

Matilda vyjekla překvapením a začala kroutit kohoutky, ale nic to nepomohlo. Zklamaně si uvědomila, že k žádné změně nedojde: teplá voda netekla. Vzala ručník, zabalila se do něj, sedla si na postel a třásla se zimou. Snažila se něco vymyslet, ale nedařilo se jí to. Kdyby tady měla jen dva týdny psát nějaké poznámky nebo procházet účty, možná by to nějak přežila, ale i když měla na vizitkách napsané zahradní architektka, zahradničení byla špinavá práce. Z představy, že bude mít čtrnáct dní špínu za nehty a neumyté vlasy, nebyla nadšená. Samozřejmě, že nejrozumnější by bylo zavolat Janet a vysvětlit jí situaci, ale poslední, po čem teď toužila, bylo vzít svoji toaletní tašku a vydat se po trávníku k Danteho domu. Matilda uviděla konvici na vodu a uvědomila si tu ironii, když plnila umyvadlo vodou a kroužila mýdlem, aby se udělaly bubliny - byla v domě multimilionáře a přitom se umývala jako žebrák!

PÁTÁ KAPITOLA

Bože, to bylo horko.

Matilda si naplnila láhev vodou z kohoutku a pozorovala prázdný pozemek.

Ráno bylo chladno - příjemné melbournské ráno. Protože byla zvyklá na takové počasí, oblékla si několik vrstev - spoustu opalovacího krému, boty, šortky, tílko, tričko, halenku, mikinu a klobouk. Hned za úsvitu se pozdravila s dělníky a dala jim instrukce. Na rozdíl od času peněz nebylo málo, takže na vyklizení zahrady byla najatá celá armáda dělníků. Jak se během dne oteplilo, sundala si mikinu, asi za hodinu nato halenku a jak si postupně svlékala svoje oblečení, stejně tak se zahrada začala pomalu vynořovat - až zůstala jenom v tílku a v pozdně odpoledním slunci, které ji pálilo do ramen, hodnotila výsledky celodenní práce. Dělníci už odjeli, odvezli vozíky plné rumiska a nechali pozemek zahrady prázdný a plný bláta. Jen uprostřed stála nádherná vrba. Konečně měla před sebou prázdné plátno!

Matilda se napila vody a procházela se kolem zahrady, kontrolovala plot a potěšilo ji, že je v dobrém stavu. Bude potřebovat jen pár drobných oprav a zamalovat na některých místech, ale to se nedá udělat dnes večerstejně byla už unavená. Jediné, co si teď přála, bylo sebrat všechny věci a jít do svého dočasného domova. Vlastně jediné, co Matilda opravdu chtěla udělat, bylo nechat všechno ležet a jet domů, ale pak se přece jenom neochotně vydala k hromadě nářadí. Postříkala si tvář vodou a rozhodla se, že potřebuje víc než to. Sundala klobouk, naplnila ho vodou, nasadila ho na hlavu, zavřela oči a blaženě vnímala, jak jí voda stéká po tvářích a na ramena. Ucítila chlad na zčervenalých tvářích a na moment si užívala zimy, než ji slunce zase zahřálo.

„Matildo.“ Málem vyskočila, když uslyšela známý hlas. Byla si jistá, že je sama, ale teď tady stála promočená na kůži, s tváří umazanou od bláta a mhouřila oči do slunce, když hleděla na přicházejícího Danteho. „Překvapil jsem tě. Promiň, že jsem sem tak vtrhl.“

„Ale ne!“ Zavrtěla hlavou a snažila se nevypadat ani trochu překvapeně. „Je to tvoje zahrada - jenom jsem uklízela.“ Byla si vědoma toho, jak vypadá a protože jí díky půllitru vody, kterou na sebe nalila, byly přes tílko vidět vystouplé bradavky, rychle se vrátila k uklízení nářadí.

„Chtěl jsem jenom přivést Alex, aby se mohla podívat na zahradu, než půjde do postele.“ Naštěstí ji nesl. Zatím to tam vypadalo spíš jako po demolici než jako zahrada. Dante postavil Alex na jediné travnaté místo, které tu zůstalo - pod vrbu. Byl tam jen kousek trávy, ale alespoň to bylo čisté a suché místo, což bylo dobře, protože holčička byla už vykoupaná a v noční košili. Matilda přestala předstírat, že si prohlíží nářadí a dívala se, jak jde Dante za ní. Měl na sobě šortky a tenisky - bez ponožek, což ještě zdůrazňovalo jeho pevná, svalnatá lýtka. Měl vlastně ohromně vypracované celé tělo a Matilda chvíli přemýšlela, jak je to možné. Nevypadal jako někdo, kdo chodí do posilovny, a navíc spoustu času trávil v kanceláři.

„Ahoj, Alex,“ Matilda se usmála na malou holčičku. Ani na chvilku ji neodradilo, že jí neodpověděla, jen obdivovala její krásu. „Vím, že teď to tu vypadá hrozně, ale za pár dní to bude vypadat báječně.“

Zdálo se, že se Alex ani nedívá, její oči hleděly nehnutě do dálky. Stála tam bez hnutí, i když si s ní Matilda vesele povídala a vysvětlovala jí, co se bude v následujících dnech dít, a ukazovala jí, kde budou vodní atrakce, kde pískoviště a kde kouzelný hrad.

„Stihla jsi toho za dnešek hodně,“ poznamenal Dante. „Co přijde teď?“

„Nudná práce,“ odpověděla Matilda. „Zítra přijde instalatér a elektrikář a potom betonáři. Ale až odejdou, tak to už snad začne dostávat tvar.“ A ačkoliv se toužila zeptat, jak se měl, toužila protáhnout jejich konverzaci o něco déle, rozhodla se vyčkat. Teď je na řadě Dante, on musí udělat vstřícný krok - ona si už nadělala dost ostudy. Ale to ticho bylo k nevydržení. Uvolnilo se, až když Dante přistoupil ke své dceři a chtěl ji vzít do náruče.

„Je čas jít do postýlky, broučku.“ Když Matilda uslyšela jeho laskavý hlas a uviděla, jak se k ní sklání, něco se v ní pohnulo. Ale Alex se vzpírala a pronikavě a hlasitě zaječela a přitom se oháněla malými pěstičkami. Matilda vykulila oči, když spatřila ten nával zlosti, který najednou vycházel z děvčátka, a šokovalo ji, že vidí tak obrovskou změnu u tak tichého dítěte. Ale protože Dante byl zřejmě zvyklý na takovou reakci, zareagoval rychleji než Alex a jemně, ale pevně, ji chytl za ruce.

„Ne,“ řekl přísně. „Žádné bití.“

S pomocí něhy a síly ji zvedl, přitiskl její vzpírající se tělíčko ke své hrudi a ignoroval její křik, jen ji dál pevně držel. Vypadalo to, že se konečně uklidnila, protože její křik a zlost ustaly. Dante se hořce pousmál, když uviděl Matildin zděšený pohled. „Věř tomu nebo ne, ale myslím, že jsi právě dostala pochvalu. Normálně ji ani nemusím říkat, aby šla ze zahrady domů. Třeba se jí bude opravdu líbit.“

Dokonce dvě pochvaly, pomyslela si Matilda. Neřekl jí Dante také, že se mu líbí její plány?

„Odnesu ji dovnitř a dám ji spát.“ Matilda hleděla na holčičku, jež teď spočívala v otcově náručí. Neviděla ani náznak záchvatu vzteku, kterého byla před chvilkou svědkem, jen tmavé oči, hledící do prázdna. „Už končíš?“

„Za chvilku,“ přikývla Matilda. „Jenom to tu pouklízím.“

„Můžeš přijít na večeři.“

„Ne, děkuji,“ řekla Matilda. Nesnažila se o žádné vysvětlování a začala sklízet svoje věci.

„Klidně přijď,“ tlačil na ni Dante, ale stále se neotáčela. Byla rozhodnutá, že mu nedá příležitost k tomu, aby ji pozval k sobě a hned ji zase odmítl. „Jenom dnes něco ohřeju. Janet chodí v pondělí a ve čtvrtek do protialkoholní skupiny.“

„Ale říkala, že má…“ Matilda se otočila a hned zavřela pusu, zlobila se na sebe, že odpověděla.

„Pamatuj si, každý má svá tajemství.“ Dante pokrčil rameny a potom se na ni rozpustile usmál. „Přijď,“ pozval ji znovu.

„Ne,“ odpověděla Matilda. Tentokrát se ani nepokusila o zdvořilou odpověď, otočila se k němu zády a začala si chystat věci. Když uslyšela zaklapnutí branky, mohla si konečně vydechnout. Matilda si uvědomila, že Alex neměla po svém otci jen oči, měla po něm i povahu. Oba sdíleli temnou, osamělou existenci a krutě zasáhli každého, o kom si mysleli, že se k nim snaží přiblížit. Přesto něčím ostatní přitahovali a byli schopni získat odpuštění.

Studená sprcha zase není tak špatná, snažila se Matilda přesvědčit sama sebe, když opatrně strčila prsty pod proud vody. Celý den se pekla na slunci, celý den se toužila ochladit - ale problém při její práci byl, že nestačila jen chvilka pod sprchou. Ve vlasech měla prach, prsty černé od hlíny a kůži tmavou skoro jako Dante.

Matilda se kousala do rtů a vstoupila do sprchy. Vykřikla, když na sobě ucítila ledovou vodu. Přinutila se strčit pod vodu hlavu, rychle si vetřela do vlasů šampon a doufala, že si brzy zvykne, že po několika minutách toho mučení jí ta studená voda nebude tolik vadit. Ale nezvykla si. Ten hrozný pocit trval ještě dlouho poté, co zavřela kohoutky a zabalila se do ručníku. Voda ze špatně spláchnutých vlasů jí začala štípat do očí. Třásla se zimou a nadávala tak, jak zřejmě Katrina doufala, že bude. Nahmatala kliku u dveří, prudce je otevřela a hlavou narazila do jeho těla.

„Kdy jsi mi to chtěla říct?“ zeptal se Dante. „Slyšel jsem, jak křičíš…“

Matilda stála v šoku. „Ty mě sleduješ?“ Zlobila se a zároveň se cítila zahanbená. Její rudé a pálící oči se dívaly na vysílačku, kterou držel v ruce.

„To je dětská chůvička,“ vysvětloval s nekonečnou trpělivostí, jako by byla nějaký mentálně zaostalý jedinec. Ale na jeho rtech viděla náznak úsměvu a bylo jí jasné, že uvnitř se jí směje, směje se jejímu utrpení a její rozpaky se čím dál víc stupňovaly. „Janet mi nechala vzkaz ohledně té vody. Právě jsem si ho přečetl, takže si prosím tě posbírej svoje věci, abych ti je mohl pomoct odnést.“

„To není potřeba,“ trvala na svém Matilda. Cítila se obnažená a zranitelná a také trochu pokořená, když tam před ním tak stála celá mokrá, zakrytá jen ručníkem. Vůbec to s ním nepohnulo. „Zítra přijde instalatér…“

„Matildo,“ povzdechl unaveně. „Moje dcera spí sama v domě, takže mohla bys prosím…? Obleč se, Matildo,“ řekl nevrle. „Vrátím se pro tvé věci později.“

ŠESTÁ KAPITOLA

Matilda si stydlivě a pokorně přisedla k Dantemu, který seděl u masivního dřevěného stolu stojícího uprostřed impozantní verandy. Na stole blikala dětská chůvička. Její tvář zrudla, když si uvědomila, že ho nařkla z toho, že ji sleduje. Připravila se na tvrdá slova, ale Dante jí místo toho nalil nestydatě hodně vína a přisunul k ní sklenici.

„Dáš si červené?“

„Určitě,“ zalhala Matilda, malinko upila a překvapeně zjistila, že toto červené chutná docela dobře a že ji uvnitř hřeje. Vzala do ruky sklenici s vínem a raději než na něj zírala na tmavou tekutinu. Najednou se ozvalo zapraskání v dětském monitoru.

„To je jen šum,“ vysvětlil Dante a zmáčkl tlačítko. „Někdo v ulici buď seká trávu nebo si fénuje vlasy. Jenom jsem změnil kanál, tady, vidíš?“

„Aha.“

„Ty nemáš zkušenosti s dětmi, viď?“ „Ne, nemám,“ odpověděla Matilda. „Vůbec žádné. Teda, kromě mé kamarádky Sally…“ „Ta má děti?“

„Ne.“ Matilda se pousmála. „Ale několikrát si už myslela, že je těhotná.“

Kupodivu se tomu zasmál a jeho hluboký a vydatný smích zněl skvěle. Matildu udivilo, že i když ještě před chvilkou byla hodně neklidná, dokázala se teď také zasmát. Její potěšení se zvyšovalo, když se Dante otevřel ještě trochu víc, když odhalil kousek sebe a nemluvil lhostejným hlasem jako dřív, ale zněl upřímně a vřele. Tento nepřístupný muž jí najednou dovolil nahlédnout do jiné dimenze své komplikované osobnosti.

„Než se Alex narodila, neviděl jsem novorozence myslím ani v televizi.“ Zachmuřil se, jako by nad tou myšlenkou přemýšlel poprvé. „Ne, myslím, že neviděl. Moje máma byla nejmladší ze sedmi dětí. Všichni moji bratranci a moje sestřenice byli starší a já jsem byl ten nejmladší - ten nejrozmazlenější!“

„To si dovedu představit.“ Matilda se ušklíbla, ale nepřestávala se usmívat, když Dante pokračoval.

„Potom se objevil tady ten malinký človíček a najednou jsem měl všechno vědět.“ Rozpřáhl ruce, ale slova jej zradila.

„Měla bych z toho hrůzu,“ přiznala Matilda. „Já ji taky měl,“ prohlásil Dante. „A většinou ji mám i teď.“

Úsměv jí zmizel z tváře. Najednou ho neviděla jako muže, jenž s ní manipuloval, ale jako svobodného otce, jímž byl. Ačkoliv se snažila, věděla, že si nedokáže představit tu ohromnou tíhu zodpovědnosti, která ležela na jeho bedrech.

„Musí to být těžké.“

„Je to těžké,“ přikývl Dante a neosladil to svými obvyklými superlativy, které většinou následovaly po takových slovech, neusmál se, ani nepokýval hlavou, že to stojí za to nebo že to je to nejlepší, co kdy v životě udělal. Jen na ni dlouze hleděl a pak pokračoval. „Příští týden začíná velký soudní proces, a jakmile bude po něm, budu se muset rozhodnout.“

„Jestli se máte přestěhovat do Itálie?“

Dante přikývl. „Všichni doktoři, s nimiž jsem mluvil, mi řekli, že Alex potřebuje pevný režim, že potřebuje stabilní domov - a momentálně jí to těžko můžu nabídnout. Katrina mi sice ráda pomáhá, ale…“ Na chvíli zaváhal a dlouze se napil. Matilda ani nedýchala, přála si, aby pokračoval, aby nahlédla víc do problémů, které ho trápily. „Chce udržet Jasmine při životě, nechce, aby cokoliv narušilo vzpomínky na její dceru, což je pochopitelné, samozřejmě, ale někdy…“

„Je toho moc?“ Matilda se ho pokusila doplnit a pocítila úlevu, když se na ni nezamračil. Byla ráda, že pochopila alespoň něco z toho, co cítil.

„Až příliš,“ souhlasil Dante a potom konverzaci ukončil, vstal a napřáhl ruku. „Ukážu ti pokoj pro hosty, je už nachystaný - a potom se můžeme najíst.“

„Vezmu si jenom sendvič nebo něco podobného, až si půjdu pro věci,“ začala Matilda, ale Dante ji ignoroval a vedl ji domem nahoru a naznačil prstem, aby byla potichu, když šli po špičkách kolem Alexina pokojíčku a než došli k velkým dveřím na konci chodby.

Matildina představa pokoje pro hosty se zjevně lišila od Danteho představy - její verze byl pokojík, kam se vešla postel a možná i žehlící prkno. Ale Danteho hosté byli zvyklí na lepší. Když otevřel dveře a ona vstoupila dovnitř, uvědomila si, jak hluboko ji Katrina degradovala. Až doteď se jí zdál letní domek docela pěkný, ale s tímto se nemohl srovnávat! Největší pozornost v tomto obrovském pokoji přitahovalo masivní velké lůžko s naškrobeným bílým povlečením. Stálo pyšně uprostřed místnosti a bylo nasměrované přímo k jednomu z obrovských okem, jichž si Matilda všimla zatím jen zvenku a která nabízela panorama zálivu. Matilda si připadala, jako by se ocitla v ráji - litovala každé minuty strávené v domku, když mohla být tady!

„Nebudu ani spát,“ Matilda zasněně povzdechla a popošla k oknu a přitiskla tvář na sklo. Byla jako dítě, které hledí do vánoční výlohy obchodu s hračkami. „Budu celou noc pozorovat moře a ráno budu tak unavená, že nebudu moct pracovat na tvé zahradě. Je to úžasný pohled…“

„A navíc,“ řekl Dante dramaticky hlasem, jaký u něj Matilda ještě neslyšela, „tady máme tekoucí vodu.“

„Děláš si legraci,“ odpověděla Matilda stejným tónem, protože se jí líbila ta jeho změna, líbilo se jí, že také dokázal být legrační a uvolněný.

„A nejen to, máme tady i teplou tekoucí vodu.“ Dante se usmál a otevřel posuvné dveře do koupelny. Matilda se neochotně odlepila od pohledu ven a přišla k němu. „Podívej se sama.“

Úsměv ji přešel, jakmile vstoupila dovnitř. Bylo to tam nádherné, ale to přece nemůže ona používat, říkala si, a horečně hledala očima alespoň kousek záclony nebo žaluzie na stejně velkých oknech.

„Nikdo sem neuvidí,“ zavrtěl hlavou Dante, když viděl její výraz.

„Nikdo, kromě všech námořníků, kteří se plaví kolem, a kromě nočního trajektu, který míří do Tasmánie,“ zalapala po dechu Matilda.

„Ta okna jsou tónovaná,“ vysvětloval Dante. Ještě před pár hodinami by se cítila hloupě nebo neohrabaně, ale jeho úsměv se zdál upřímný, takže se na něj taky usmála. „Přísahám, že tě tady nikdo neuvidí.“

„Dobře.“

„Takže když jsme to tady viděli, můžeme se jít najíst?“

Tentokrát se ani nesnažila protestovat.

Když procházeli zpátky chodbou, Dante dal prst na ústa a otevřel dveře do Alexina pokoje, aby ji zkontroloval. Matilda zůstala stát a on se potichu vplížil dovnitř. Holčička ležela tak, že jí její hubená nožička vyčuhovala ven z postýlky. Její andělská tvářička vypadala klidně. Matilda pocítila takovou lítost k této krásné dívence, která toho už tolik prožila, že měla slzy na krajíčku, když jí Dante pomalu narovnal nohu a urovnal deku, jež se sesunula z postýlky. Přitom ji pohladil po ramínku, protože se trochu pohnula. Ale Matilda se na ni už nedívala. Místo toho pozorovala Danteho a v očích ji pálily slzy, když viděla jeho něhu.

Když nebyl panovačný nebo kousavý, byl velice hodný, napadlo Matildu o něco později, když Dante nesl dva talíře s jídlem do obývacího pokoje a spolu tam neformálně povečeřeli. Ať to bylo vínem nebo atmosférou, dokázali se spolu přirozeně bavit, takže když se Matilda zmínila o svém nedávném rozchodu, nenadskočila, když se jí Dante zeptal, co se mezi nimi pokazilo. Jen zamyšleně pokrčila rameny a chvíli přemýšlela, než mu odpověděla.

„Já opravdu nevím,“ nakonec připustila „Opravdu nevím, kdy to mezi námi začalo skřípat. Dlouho jsme byli spolu šťastni. Edwardova kariéra se slibně rozvíjela, pokukovali jsme po nějakém domě a potom jsme se najednou začali kvůli všemu hádat. Všechno, co jsem udělala, bylo špatné, počínaje mým oblečením a konče mými přáteli. Jako bych ho ničím nemohla uspokojit.“

„Takže všechno bylo perfektní a najednou začaly problémy?“ Dante se na ni nevěřícně podíval, když přikývla. „Tak to nikdy není, Matildo,“ řekl. „Nikdy není nic dokonalé. Něčím jste si museli jít na nervy, musel tam být nějaký náznak, že všechno nefunguje - vždycky to tak je.“

„Jak to víš?“ zeptala se Matilda. „Myslím tím, jak tohle všechno víš?“

„Je to moje práce - vím, jak funguje myšlení lidí,“ odpověděl Dante, ale potom tomu dodal osobní notu. „Také jsem byl ve vztahu, Matildo. Vím, že nejsou vždycky perfektní.“

Podle všech jeho vztah perfektní byl, ale Matilda to neřekla nahlas, nechtěla narušit tu atmosféru, navíc se jí Dante líbil, když nebyl málomluvný a docela ráda si s ním povídala. „Zřejmě vždycky s někým flirtoval, když jsme někam šli. Štvalo mě to,“ přiznala Matilda. „Chodili jsme na pracovní večeře a nelíbilo se mi, jak se choval k některým ženám. Nemyslím si o sobě, že jsem žárlivá, ale když se tak choval vedle mě…“ Zradil ji hlas, protože se cítila zahanbeně, že toho řekla moc, ale Dante jen přikyvoval. Z jeho postoje cítila, že ji nijak neodsuzuje, takže chtěla pokračovat, chtěla mu říct, jak se s Edwardem cítila, chtěla, aby to Dante slyšel a doufala, že na oplátku uslyší něco o něm. „Nepodváděl mě. Ale říkala jsem si, že v budoucnu…“

„Nejspíš,“ pokrčil Dante rameny. „Když byste měli dítě nebo když bys měla moc práce a byla bys moc unavená, takže by ses mu nemohla dostatečně věnovat nebo kdybys neměla tu správnou váhu.“ Musel si všimnout, že se zachmuřila, že otevřela ústa, ale nevyslovila otázku, na kterou i navzdory jejich hodně osobní konverzaci neměla právo, ale Dante na ni i tak odpověděl. „Ne, Matildo, nepodváděl jsem, jestli ses na to chtěla zeptat. Líbí se mi krásné ženy a několikrát jsme s Jasmine měli problémy, které jsem před tím naznačil, ale můžu upřímně říct, že by mě ani ve snu nenapadlo podívat se na jinou ženu takovým způsobem. Chtěl jsem řešit naše problémy, Matildo, nechtěl jsem přidávat další.“

Bylo potěšující slyšet taková slova, takže její pochyby o tom, zda se mu neotevřela příliš, se rozplynuly, když uviděla posledních několik bolestných měsíců z jiného pohledu.

„Ke konci byl tak dlouho v práci, že už nebyl čas na nic jiného…“

„Na nic jiného?“ zeptal se nepříjemně přímo Dante. Matilda se napila a potom kývla.

„Víš, říkala jsem si už několik měsíců, jestli si něco nepředstavuju, jestli měl Edward pravdu, že to byla moje chyba, že nemohl…“ Rychle zavřela ústa. V nestřeženém okamžiku prozradila mnohem, mnohem víc, než původně chtěla, a přestala proto mluvit. Doufala, že to Dante pochopí a také přestane, ale byl příliš bystrý.

„Co byla tvoje chyba?“

„Nic,“ řekla Matilda. „Nebyly ty důvody, o kterých jsem mluvila, dostatečné, abych to ukončila?“ „Samozřejmě.“

Ve vzduchu viselo napětí. Dante může být chápající, ale nemůže jí pomoci s tím ostatním. Nechtěla se o tom už bavit, protože slova, která padla, nebyla schopná zopakovat ani sama sobě. Stejně mu do toho nic není.

„Víš, lidé jako Edward nechtějí vidět chybu v sobě - raději všechno hodí na tebe, než by si připustili, že ten problém je v nich.“ Mluvil nezvykle něžně, a ačkoliv se na něj neodvážila podívat, věděla, že se dívá na ni. Šokovalo ji, jak jí dokázal porozumět. Měla pocit, jako by dokázal vidět do nejtajnějšího koutku její duše a najednou ji pomáhal prozřít, nechat vyjít ven hanbu, která tam byla skrytá. A nejdivnější na tom všem bylo to, že ji chtěla dostat ven, chtěla nechat vyjít na povrch bolest, která v ní byla schovaná… a chtěla se o ni podělit s Dantem.

„Řekl mi, že je to moje chyba…“ Matildě málem došel dech a pevně zavřela oči, protože mu nějakým zázrakem řekla něco, co nedokázala říct ani svým nejbližším přátelům. „Že možná, kdybych byla zajímavější, kdybych se víc snažila, že by se nemusel dívat na jiné ženy, že by…“ Dál už nemohla, nemohla mu říct všechno. Cítila, jak jí mezi ňadry stéká chladivá krůpěj potu, cítila, jak rudne hanbou z těch krutých, necitlivých slov.

„Dovedu si představit, že je hodně těžké být úžasný v posteli, když mě můj partner celý večer ignoruje!“ Otevřela oči a údivem zalapala po dechu, protože Dante se trefil přímo do černého. „Dokonce si myslím, že je nemožné se plně oddávat někomu jinému, když musím přemýšlet, jestli u toho opravdu myslí na mě - nebo jestli si místo mě ve svém náručí nepředstavuje tu ženu, s níž jsem ho před chvílí překvapila u baru.“

Nečekala, že se rozbrečí, ale teprve když jí jeho slova pronikla až do srdce, uvědomila si naplno tu bolest, kterou měla v sobě tak dlouho schovanou, hořkost, kterou cítila ještě dlouho po tom, co se odstěhovala a začala nový život. Ale byly to tiché slzy, žádný obrovský projev emocí, jen slané potůčky slz, jež jí stékaly po tvářích a pálily, když Dante pokračoval a téměř uhádl plnou pravdu. Prozradila mu o sobě hodně, ale ten největší stud, ten největší pocit hanby stále skrývala uvnitř. „Byl to jeho problém, ne tvůj.“ Mluvil se silným přízvukem.

„Řekl mi to samé - jen naopak, samozřejmě.“ Matilda vzlykla. „Ale to je věc názoru, kdo má pravdu! Snažila jsem se několik měsíců vrátit to, co mezi námi kdysi bylo, snažila jsem se, aby to mezi námi fungovalo, ale nakonec…“ Zavrtěla hlavou a nechtěla už pokračovat. Ty poslední hádky byly příliš čerstvé na to, aby je mohla zhodnotit. Naštěstí to Dante vycítil a nabídl ji další sklenici vína, ale Matilda odmítla. „A co ty?“

„Já?“ zachmuřil se Dante.

„Co tvůj vztah?“ odvážila se zeptat Matilda.

„Co s ním?“

„Řekl jsi, že také nebyl dokonalý…“

„Ne.“ Dante nesouhlasně zavrtěl hlavou.

„Ale ano,“ trvala na svém Matilda.

„Řekl jsem, že vím, že téměř žádný vztah není úplně dokonalý - to neznamená, že jsem tím myslel náš vztah.“

Matildě bylo jasné, že nemluví pravdu a také poznala, že chce změnit téma, ale odmítla to tak nechat. Prozradila toho o sobě tolik, poprvé po dlouhé době se cítila tak blízko nějakému muži a nechtěla, aby se Dante před ní zase uzavřel.

„Řekl jsi, Dante, že jsi chtěl vyřešit svoje problémy,“ jemně namítla Matilda. „Co to bylo za problémy?“

„Záleží teď na tom?“ zeptal se Dante, kroužil vínem ve sklenici a odmítal se na ni podívat. „Jak jsi sama řekla, vždycky jsou možné dva pohledy - bylo by nespravedlivé, kdybych tu říkal svůj názor, když Jasmine nemůže říct ten svůj.“

„Myslím, že ano,“ vydechla Matilda a kousala se do rtu. A i když její hlas nezněl přesvědčivě, otevřela odvážně ještě víc svoje srdce a připravila se přitom na možnou bolest. „Když se chceš s někým sblížit, musíš mu dát i kousek sebe - i ten špatný kousek.“

„A ty se chceš sbližovat?“

Tentokrát se na ni podíval a ona na něj také upřeně hleděla. Nepatrně a nervózně přikývla na souhlas. „Povídej mi o sobě, jak se cítíš…“

„A jakou část pekla chceš navštívit?“

Ani se nepohnula, nic na to neřekla, jen se na něj upřeně dívala a sledovala, jak pomalu položil sklenici na stůl. Vzal hlavu do dlaní a rukama si prohrábl vlasy. Jeho bolest byla tak reálná, že kdyby Matilda natáhla ruku, mohla by se jí dotknout. Konečně vzhlédl a dlouze se na ni díval, než začal mluvit.

„Vždycky je…“ Nestačil ani začít, natož pak dokončit větu. Z monitoru se ozval pronikavý křik, který je oba překvapil. Vzal monitor do ruky a vstal. „Musím k ní jít a myslím, že potom už půjdu do postele, musím ještě přečíst hromadu dokumentů. Dobrou noc, Matildo.“

„Můžu ti s ní pomoct…“

„Nemá ráda cizí lidi.“ Jako by zatáhl žaluzie a ta křehká intimita, kterou si vytvořili, se najednou v momentě rozplynula.

„Dante…“ zavolala Matilda, ale už ji neposlouchal. Už odcházel pryč a zavřel za sebou dveře, takže neslyšel její slova. „Nedělej ze mě cizí.“

SEDMÁ KAPITOLA

Podle očekávání zajistila Katrina instalatéra, sotva se Danteho helikoptéra odlepila od trávníku. Matilda si představila, jak se její zavazadla vracejí zpět, ale v tichosti doufala, že se stane zázrak. A nebylo to jen kvůli Dantemu. Ačkoliv to bylo hodně povrchní, Matildě se nechtělo opustit ten krásný pokoj, poté co se vzbudila do nádherného svítání a protahovala se líně jako kočka v pohodlné posteli.

„Termiti!“ Katrina se skoro zakuckala svým čajem, když instalatér, kterého zavolala, nakoukl do kuchyně, kde Matilda chystala tác s kávou pro řemeslníky. „No dobře, snad byste mohl spravit tu vodu a my potom okamžitě zajistíme odstranění…“ Dokázala se zastavit dřív, než to dokončila, ale ta nevyřčená slova visela ve vzduchu. Matilda starostlivě plnila cukřenku, když Katrina na chvíli zaváhala a potom pokračovala. „Tak spravte tu vodu, prosím. Není nutné vyřešit všechno dnes.“

„Nejde to, bohužel,“ řekl vesele. „Ta stěna není tak silná, aby vydržela nové potrubí. To místo potřebuje vyčistit a některé stěny bude nutné předělat - to nebude žádná maličkost, bude to hodně práce.“

Nebyl to jediný velký projekt, který přinesly následující dny.

Katrina se prakticky nastěhovala k Dantemu, objevila se ještě před tím, než odešel do práce a zůstávala dlouho do noci, než se Dante vrátil. Ne že by si toho Matilda opravdu všimla. Veškerou svoji energii věnovala zahradě - snadný začátek projektu se zdál být už jen vzdálenou vzpomínkou, s tím, jak postupně narůstaly problémy. Nádherná vrba měla spoustu kořenů, co Matildě zkřížilo její pečlivě navržené plány. A po celkem neproduktivním dni následoval pozdní večer při světle reflektorů, kdy se spolu s instalatérem a s elektrikářem snažili najít vhodné místo, kam umístit trubky k fontánce. A když to vyřešili, Matilda zjistila, že navzdory její kontrole se termiti přestěhovali z letního domku dozadu k plotu, což posunulo všechny plány o jeden den, protože se plot musel vyndat a vyměnit. Když Matilda došla zpátky do domu, jediné, čeho byla schopná, bylo ohřát si nějaké jídlo a jít spát, protože padala vyčerpáním.

Když se ale týden blížil ke konci, podařilo se nastolit určitý náznak kontroly. Konečně byly položeny trubky, fungovala elektřina, a nová zahrada se mohla začít objevovat.

„Vypadá to tady, jako bychom tu měli hyperaktivní krtky,“ zavtipkoval Dante, když viděl hromady hlíny, které ležely všude kolem, a jeho humor vyvolal po dlouhé době úsměv na Matildině napjaté tváři. „Slyšel jsem, že práce nejde úplně přesně podle plánu.“

„Naopak,“ odpověděla Matilda. „Práce postupuje úplně přesně podle plánu. U takového projektu vždycky nastane něco nepředvídatelného. Ale myslím, že už máme všechno pod kontrolou.“

„Povečeříš s námi?“

„S námi?“ zeptala se Matilda, protože Alex byla už nachystaná na spaní. „Katrina a Hugh přijeli - měl bych říct Janet, kolik nás bude.“

„Ne, děkuji.“ Matilda zavrtěla bez vysvětlení hlavou.

„Omlouvám se, že jsem se za tebou nezastavil.“ Dante přendal Alex na druhý bok. „Příprava na proces mi zabrala hodně času, mám spoustu práce -“

„To mi povídej,“ řekla Matilda.

„Určitě by tě to hrozně nudilo,“ odpověděl Dante, protože ji vůbec nepochopil. Ale tentokrát se jí jazyková bariéra hodila, to malé nedorozumění jí pomohlo otevřít dveře ke konverzaci. „Skutečně by tě to zajímalo?“

„Ano, moc,“ odpověděla Matilda. „Jsem naprosto nekvalifikovaná, ale samozřejmě hrozně zvědavá.“

„Ale víš, že to s tebou nemůžu probírat.“

„To vím,“ odpověděla Matilda. „To nejde, aby se obhájce bavil o případu se svojí zahradnicí…“

„Nemůžu to s nikým probírat,“ skočil jí do řeči Dante. Matilda zahlédla v jeho očích lítost a znovu cítila tu tíhu zodpovědnosti, kterou měl na svých bedrech, a chtěla ho potěšit.

„Já vím,“ řekla jemně a potom do něj spontánně trochu strčila. „Teda, nevím přesně, ale mám kabelovou televizi.“ Usmála se, když se zamračil. „Byla jsem v soudní síni s těmi nejlepšími a z toho, co jsem zahlédla, vím, že můžeš mluvit obecně.“

„Jsi blázen,“ zasmál se Dante. Jeho hmatatelné napětí na moment zmizelo, ale zvonění mobilu je přerušilo. Matilda sledovala, jak se snažil podržet dceru a zároveň zmáčknout tlačítko na mobilu. Potom se dívala, jak se zkoncentroval a když se otočil zády, bylo jasné, že se jedná o důležitý hovor. Zareagovala stejně jako kdokoliv jiný, natáhla ruce, nabídla se, že podrží jeho dceru, a vzala ji do náruče. Ani si nevšimla, že se Dante na ni překvapeně dívá, zatímco dává po telefonu někomu příkazy. „Ona k tobě šla!“

Uběhla celá čtvrthodina. Patnáct minut, kdy Dante mluvil do telefonu, kdy Matilda nejprve držela Alex v náručí, ale když už jí byla těžká, dala ji na zem, našla pod vrbou několik zbylých sedmikrásek a snažila se z nich uplést věneček a povídala k nekomunikativní Alex. Ale dívenka se na ni aspoň dívala a Dante se k nim sehnul a hleděl s otevřenou pusou na něco, co Matilda považovala za zcela normální činnost.

„Prosím?“ Matilda se snažila otočit uvadlý stonek kolem jiného.

„Alex k tobě šla.“ Danteho hlas zněl trochu nedůvěřivě, když zároveň sledoval Alex, která si vzala od Matildy sedmikrásky.

„Nevypadám zas tak strašidelně, Dante,“ usmála se Matilda.

„Ty tomu nerozumíš. Alex nejde k nikomu. Viděla jsi, jak se chovala v ten den, kdy jsem ji chtěl já zvednout.“

„Možná je připravena zase trochu důvěřovat…“ Matilda se podívala na Danteho a mluvila s ním, zatímco malá blonďatá dívenka seděla mezi nimi. Ačkoliv mluvila o Alex, oběma bylo jasné, že její slova jsou určena pro oba. „Možná, že když to jednou dokázala, příště to bude snazší.“ Dlouze se na něj dívala, on se díval na ni, potom se sehnul ke své dceři a chtěl ji zvednout a vydat se zpátky k domu a znovu odejít. Ale Matildin hlas ho zastavil. „Nech ji hrát ještě pár minut, má ráda květiny.“ Opravdu to tak bylo, hladila soustředěně jejich lístečky a vypadala jako jakákoliv jiná dívenka, která se zasnila.

„Mluv se mnou, Dante,“ řekla Matilda. „Možná tě překvapí, že ti to pomůže.“ „To si nemyslím.“

„Já ano,“ řekla rozhodně Matilda a sledovala, jak se podíval na Alex a po dlouhé chvíli konečně začal mluvit.

„Pamatuješ si, když jsme spolu mluvili v restauraci?“ Slyšela, jak pečlivě vybírá slova. „Zeptala ses, jestli někdy lituju, že vyhraju, a já řekl, že ne?“ Matilda přikývla. „Lhal jsem.“

„Já vím,“ odpověděla Matilda.

„Ne profesionálně, samozřejmě.“ Dante chvíli přemýšlel. Jeho přízvuk zněl trochu silněji, protože myslí byl někde jinde. „Vždycky jdu do soudní síně vyhrát, jinak bych tam nebyl, ale někdy mám pocit, že…“ Netrpělivě luskl prsty, protože se snažil najít správné slovo.

„Toho lituješ?“ nabídla se Matilda, ale Dante zavrtěl hlavou.

„Neklidu,“ řekl. „Pocit neklidu, že dělám svou práci tak dobře.“

„To je přirozené,“ řekla opatrně Matilda, věděla, že na něj nemůže tlačit, že musí naslouchat těm málo informacím, které je ochoten dát.

„Je tady ale druhý úhel pohledu…“ Jeho oči našly její a Matilda věděla, že následující slova budou důležitá. „Některé případy jsou důležitější. Důležitější, protože…“ Nepokračoval, zřejmě nebyl schopen, a tak to Matilda udělala za něj.

„Protože kdybys vyhrál, tak bys nebyl nespokojený?“ Viděla, jak polkl, a bylo jí jasné, že se strefila, že Dante jí chce říct, že muž, kterého obhajuje, je nevinný, a že tento případ je zřejmě důležitější než ostatní.

„Určitě vyhraješ,“ ujišťovala ho Matilda a Dante jen unaveně povzdechl a pousmál se. Potom se zvedl - určitě si říkal, proč s ní vůbec mluví, když to jsou ta nejlepší slova, kterých je schopna! „Určitě - vždycky vyhraješ,“ řekla Matilda s naprostým přesvědčením. „Tvoje klienty nemůže zastupovat nikdo lepší.“

„Matildo,“ řekl suše a nadřazeně Dante, „nemluvíme tady o mém klientovi a kromě toho nemáš vůbec ponětí, o čem mluvíš.“

„Ale ano, mám.“ Její zelené oči se střetly s jeho, když se natáhl pro dceru.

„Nevíš vůbec nic o zákonech,“ Dante zbytečně zdůraznil. „Nevíš vůbec nic o -“

„Možná,“ přerušila ho Matilda. „Ale už jsi mi říkal, co všechno dokážeš a už taky jsi říkal, že to dokážeš, i když nevěříš, že…“ Na chvilku se zastavila, protože si vzpomněla na pravidla, vzpomněla si, že musí mluvit jen obecně. „Kdybych se třeba já dostala do průšvihu.“ Ušklíbla se. „Řekněme, že mě chytli, když jsem vzala čokoládu, a řekněme, že si tě můžu dovolit…“ Pousmála se, protože její představy se začaly vydávat podivným směrem. „Chtěla bych jít k soudu s tím nejlepším.“

„Ale jsem pro něho ten nejlepší?“ Prohrábl si rukou vlasy a tentokrát to byl on, kdo zapomněl mluvit obecně.

„Samozřejmě,“ zašeptala Matilda. „Chtěla bych toho nejlepšího, koho bych si mohla dovolit, Dante, ale to, že mi budeš věřit, pro mě znamená stokrát víc. Vzpomeň si na to, čeho jsi už dosáhl, a potom si představ, co dokážeš, když někomu skutečně věříš.“ Mírně se zachmuřil, ale nebylo to napětím, spíš uvědoměním si něčeho. Matilda věděla, že se k němu dostala, že ho byla schopna ujistit, možná mu i trochu pomohla. „Budeš v pořádku,“ řekla znovu Matilda a tentokrát jí neodsekl, neodmítl ji nějakou sebevědomou poznámkou, jenom kývl souhlasně hlavou.

„Musíš jít spát, Alex,“ řekla Matilda a natáhla k Alex ruce. Ačkoliv k ní Alex nenatáhla svoje, neprotestovala, když ji Matilda vzala do náruče a šla za Dantem k brance.

„Má tě ráda,“ řekl Dante, když si od ní vzal ospalou Alex.

„Je snadné mě mít rád,“ odpověděla Matilda.

„Hodně snadné,“ řekl Dante a Matilda věděla, že na rozdíl od dřívějška v jeho slovech nebyly žádné dvojsmysly. Když odcházel pryč, ozvěna jeho slov hřála její unavené a bolavé tělo.

Jednoduše to bylo to nejhezčí, co jí kdy řekl.

OSMÁ KAPITOLA

„Promiň, že jsem tě vyrušil.“

„To nevadí,“ řekla Matilda a snažila se posadit. Byla trochu dezorientovaná a hlavně v rozpacích, že ji Dante překvapil uprostřed dne, jak leží na dece se zavřenýma očima, zpocená, špinavá a oblečená jenom v kratičkých šortkách a tílku. Rozhodně byl ten poslední, koho by v tuto hodinu čekala. Měl na sobě tmavý oblek, ale vypadal uvolněně. V jedné ruce držel papírový sáček a nevypadal, že by spěchal jako obvykle. Ale oči měl schované za slunečními brýlemi, takže nešlo přečíst jeho výraz.

„Udělala jsi toho hodně.“

„Už to brzo bude hotové,“ přikývla Matilda. „A jestli budu dál pracovat tak rychle, mohla bych být začátkem příštího týdne hotová.“

Neřekl ani slovo, nebylo to potřeba. Matildě stačilo jen mírně zvednuté obočí. „Mám nárok na přestávku,“ ohradila se Matilda.

„Nic jsem neřekl!“

„Nic jsi neřekl, ale já jsem to slyšela. Mám právo na přestávku, Dante. Jestli tě to zajímá, pracuju už od svítání - a kromě krátké přestávky na kávu jsem se nezastavila.“

„Nemusíš se mi omlouvat.“

„Ne, nemusím,“ souhlasila Matilda.

„To je tvoje věc, jak si zorganizuješ svůj čas. Jenom…“ Na chvíli ztichl a na tváři se mu objevil nezvyklý úsměv. „Myslím, že bych měl změnit zaměstnání. Nezastavit se, to pro mě znamená jedno jednání za druhým, spoustu telefonátů a tak. Tebe jsem viděl během práce dvakrát a buď se sprchuješ láhví vody, něho spíš pod stromem.“ Matilda otevřela pusu, aby ho upravila, ale Dante pokračoval. „Já tě nekritizuju, vidím práci, kterou jsi udělala. Dokonce jsem výjimečně ani nebyl sarkastický - jenom jsem si opravdu říkal, když jsem tě tady viděl, že mám špatné zaměstnání!“

„To máš,“ usmála se na něj Matilda, protože byl tak příjemný. „A mimochodem, já jsem nespala.“

„Matildo, nezkoušej to na mě a neříkej mi, že jsi nespala. Ani jsi neslyšela, že jsem přišel. Ležela jsi na zádech a měla jsi zavřené oči.“

„Meditovala jsem,“ řekla Matilda, a když uviděla jeho nevěřícný pohled, pokračovala dál. „Slyšela jsem tě přijít, jenom jsem…“ Nedokončila větu, protože nevěděla, jak mu má vysvětlit, že při své relaxaci tu informaci nevzala na vědomí.

„Jenom jsi co?“

„Nevěnovala jsem se té myšlence.“

„Ty mně opravdu tvrdíš, že jsi nespala?“

„Vážně - často medituju, když pracuju. Dostávám tak svoje nejlepší nápady. Měl bys to taky zkusit,“ dodala.

„Mám problém usnout v jednu v noci, natož tak v poledne.“

„No právě,“ řekla triumfálně Matilda. „Už jsem ti řekla, že jsem nespala. Dokážeš se hned posmívat, ale někdy nejlíp najdeš odpověď na otázku ve chvíli, kdy ji přestaneš hledat.“

„Možná,“ Dante pohrdavě pokrčil rameny. „Ale teď budu postupovat tradičním způsobem. Chtěl jsem se tě zeptat, jestli bys nechtěla něco k obědu.“ Než stačila zavrtět hlavou, než stačila vymyslet nějakou výmluvu, proč nechce jít a obědvat s Katrinou, podal jí Dante papírový sáček, který držel v ruce. „Koupil jsem ti v bistru obložené veky.“

„V bistru?“

„Proč tě to překvapuje?“

„Nevím,“ přiznala Matilda. Začalo ji bolet za krkem, jak se pořád dívala vzhůru a cítila se mírně znevýhodněná tím, jak se nad ní Dante skláněl. Trochu se posunula a ukázala na deku vedle sebe, aby si sedl. „Jen tak. Jak to, že jsi doma?“

„Bydlím tady,“ zavtipkoval Dante, ale sedl si vedle ní, vytáhl veky ze sáčku a jednu jí nabídl. „Celé dopoledne jsem se snažil přečíst jeden důležitý a komplikovaný dokument, který se týká mého případu, a skončil jsem na druhé stránce. Moje nová sekretářka ještě neumí rozlišit mezi urgentním a urgentním.“

„Tomu nerozumím.“

„Každý, kdo se mnou chce mluvit, vždycky řekne, že je to urgentní - ale ona je všechny přepojí ke mně. Proto jsem se rozhodl použít tvoji pracovní metodu, když tobě tak funguje.“

„Jakou metodu?“ zalapala po dechu Matilda. „Nevěděla jsem, že nějakou mám!“

„Vypnout telefon a zmizet. Katrina je s Alex dnes pryč. Myslel jsem, že se mi podaří udělat víc práce doma, ale nejdřív se musím naobědvat.“

„Ale neslyšela jsem helikoptéru!“

„Jel jsem autem,“ řekl Dante, „a bylo to příjemné.“ Jedli v přátelském tichu do té doby, než je Dante přerušil. Po jeho slovech jí málem zaskočila veka s kuřetem a avokádem. „Myslel jsem na tebe.“ „Na mě?“

„A jak rád si s tebou povídám.“ Sundal si tmavé sluneční brýle a líně se usmál. Cítil se velice pohodlně ve své kůži, na rozdíl od Matildy. „A máš pravdu, je dobré si najít čas na relaxaci a uvolnění.“

Matilda se teď rozhodně necítila uvolněná. Byl tak blízko, že kdyby pohnula nohou jenom o kousek, dotkli by se. Kdyby se jeho tvář přiblížila jen o kousíček blíž, políbili by se. Pocítila v sobě stejnou žádost, jako tenkrát, když se škrábla, jenomže tentokrát se Dante neodtáhl a dál jí hleděl do tváře. Tentokrát se nečekaně otočila Matilda. Měla hrůzu z toho, že v jejích očích uvidí obrovskou touhu. Dlouze se napila vody z láhve a potom se rozhodla, že ze sebe nebude dělat znovu blázna. Řekla: „Měl bys zkusit meditovat, jestli se chceš uvolnit.“

„To by nefungovalo,“ odmítnul to Dante.

„To ne, pokud budeš mít takový postoj…“ Cítila, jak mezi nimi stoupá napětí, věděla, že kdyby teď řekla, co má na mysli, překročila by hranici a hrála by tu nejnebezpečnější hru. „Zkus to,“ vydechla a opatrně se mu podívala do očí. „Lehni si na záda a zkus to teď hned.“

„Teď hned?“ zeptal se nevěřícně Dante. Očima ji varoval před nebezpečím. Matilda ho poslechla, ale zároveň ji to vzrušovalo ještě víc.

„Ano, teď,“ vybídla ho Matilda. „Lehni si.“

„A potom co?“ Dante netrpělivým hlasem požadoval další instrukce, zatímco si lehal na záda.

„Zavři oči a jenom dýchej,“ řekla Matilda. Otočila se, aby na něj viděla, a samotné se jí málem zastavil dech, když si prohlížela jeho profil. Byl nesmírně krásný - jeho zavřené oči lemovaly černé a překvapivě dlouhé řasy. Měl rovný a souměrný nos a bezchybnou tvář.

Perfekcionista by mohl poznamenat, že není oholený, ale strniště na bradě jen zdůrazňovalo to ostatní: náznak mužnosti pod povrchem, záblesk toho, jak může vypadat v intimním ranním rozbřesku. Plné rty zjemňovaly jeho obličej, ale i ty měl neuvolněné, když vedle ní ležel.

„Musíš se uvolnit,“ řekla Matilda, což bylo v rozporu s jejím vlastním nerovnoměrným dýcháním. I její slova zněla formálně. „Používej břišní svaly a nadechuj se nosem a vydechuj ústy.“

„Cože?“ Otevřel jedno oko.

„Brániční dýchání,“ vysvětlila, ale ze dvou svislých čar na jeho čele poznala, že mluví k někomu, kdo je naprosto nepřesvědčený o tom, že to funguje.

„Nehýbej hrudníkem,“ vysvětlovala Matilda. „Pamatuješ se, když byla Alex miminko a ty ses díval, jak spí?“

Vrásky začaly mizet a na ústech mu začal pohrávat úsměv.

„Miminka vědí, jak se uvolnit,“ řekla Matilda. „Instinktivně vědí, jak správně dýchat.“

„Takhle?“ zeptal se Dante. Nadechl se a Matilda sledovala, jak s tím zápasí. Jeho břicho se sice zvedalo, ale jeho hrudník také.

„Skoro. Podívej, já ti pomůžu. Snaž se tlačit na moji ruku.“ Nadzvedla se a instinktivně se ho snažila opravovat. Ukazovala to už řadě známých, věděla, jak mu jednoduše ukázat, co má dělat, ale váhala. Opatrně držela ruku nad jeho plochým břichem, protože věděla, kam by to mohlo vést. Chtěla se držet zpátky, ukončit tuhle nebezpečnou hru, ale byla zároveň zvědavá a vzrušená, chtěla se ho dotknout…

Položila druhou ruku na jeho hrudník a přes košili cítila teplo jeho kůže, cítila, že ještě nevydechl. Toužila po tom, aby mu mohla rozvázat kravatu a prsty zajet mezi knoflíky košile a cítit dotek svých prstů na jeho kůži. Ale zapudila tu myšlenku a místo toho se soustředila na svůj hlas a na svoje rady. „Moje ruka by se neměla hýbat. Nadechuj se nosem, používej břicho a potom vydechuj pusou - tady.“ Zdálo se jí teď vhodnější dotknout se jeho břicha a jemně na něj položila ruku. Celým jejím tělem projela žádost, jakou nikdy nezažila - o které nikdy ani nesnila - a sama ji navodila, protože k němu chtěla být blíž. Co víc, to nevěděla, jenom věděla, že už nevydrží ani minutu ten bláznivý pocit, jaký momentálně měla. „Zatlač na moji ruku,“ řekla Matilda, „a zadrž na chvilku dech, než vydechneš. A na nic při tom nemysli.“

Na vteřinu, možná na dvě se mu to podařilo. Cítila, jak se pod jejím dotekem uvolňuje, ale bylo to jen na chvilku a pak zase začal odporovat. Odsunul jí ruku a posadil se tak, aby na ni viděl.

„Ukaž mi to,“ řekl.

„Nechci.“ Matilda zavrtěla hlavou. Věděla, že by nebyla schopná se vrátit do toho uvolněného stavu teď, když Dante seděl vedle ní tak blízko, ale on na tom trval.

„Jestli je to tak jednoduché, tak to dokaž.“

Matilda se položila na záda a zavřela oči. Snažila se uklidnit a uvolnit. Ale stále cítila v rukách napětí, a proto se pokusila nadechnout voňavého vzduchu, zadržela dech a potom pomalu vydechla. Cítila, jak ji jeho oči sledují. A kupodivu se to stalo. Nějak se jí podařilo dostat se na místo, které tak často navštěvovala, ale tentokrát to byla úplně jiná cesta, jakou se ještě nikdy nevydala. Každým dechem se její touha zvětšovala čím dál víc, toužila, aby se jí jeho ruce dotkly, aby položil ruce na její břicho. Její končetiny těžkly na vlhké trávě a hlavou jí vířily erotické myšlenky a očekávání doteku, který možná nikdy nepřijde. Byla si jistá, že se na ni dívá, ale záchvěv jeho dechu na jejích tvářích ji překvapil. Zatímco její mysl zpracovávala tento zážitek, přišel nový - jeho ústa, jež se přitiskla na její, tak jemně, že kdyby to nebyl on, ani by to nepostřehla, mohl by to být jen výkvět její představivosti, protože se jí nikde jinde nedotkl. Zastínil slunce, když se nad ni naklonil. Měla stále zavřené oči, protože blaženě vnímala ten pocit, kdy se jeho rty dotýkaly jejích, dokud jí to bylo málo. Instinktivně věděla, že čeká na její pokyn. Cítila hořkou pomerančovou a bergamotovou vůni jeho kolínské, cítila, jak se jeho dech mísí s jejím, a po chvíli, která se zdála nekonečná, přiložila jako důkaz souhlasu svoje rty na jeho.

Přijal její souhlas a snažil se dostat jazykem mezi její rty, takže mohla vychutnat příchuť jeho úst, hrála s ním jeho hru. A byl to jeden z nejerotičtějších polibků, ale zároveň z něj byla zklamaná, protože se jí nikde jinde nedotkl. Dotýkaly se jen jejich rty a ona toužila po dalším, její tělo se napnulo a snažilo se sdělit tak své potřeby. Ale on je nepoznal, jen ji dál líbal, až ji pálilo a doslova bolelo celé tělo, protože chtěla víc.

Přála si, očekávala, že ji vezme rukou kolem pasu a přitáhne ji k sobě. Místo toho jí položil ruku na vnitřní stranu stehna. Účinek tohoto doteku byl tak silný, že měla pocit jako by ji pálil žehličkou. Je to jenom stehno, říkala si Matilda, jen trocha svalů a ani se nehýbe, ale bylo to tak intimní, tak důvěrné, že by takto pod ním určitě neměla ležet. Přála si, aby pohnul rukou, ale on to neudělal. Místo toho zatlačil, nejdřív téměř neznatelně, ale pomalu začala cítit, jak se jeho prsty zabořují do jejího těla. Začala dýchat rychleji a než ho stačila od sebe odsunout a posunout se do bezpečnější vzdálenosti, Dante přestal. Pozvedl se a cítila, že pozoruje, jak tam leží zranitelná. Nechtělo se jí otevřít oči, byla vyděšená, ale vzrušená zároveň a byla zvědavá, co bude následovat.

„Jak ještě?“ Jeho slova ji zmátla, otázka jí připadala nevhodná, potřebovala jeho doteky, nechtěla hrát jeho hry na přemýšlení. „Jak ještě tě Edward zranil?“

„Už jsem ti to řekla,“ zalapala po dechu Matilda a zavřela oči ještě pevněji. Přála si, aby toho nechal, ale zároveň si byla jistá tím, že Dante ví, že lhala.

„Všechno ne,“ řekl Dante. Prstem jí přitom jezdil po paži a konečky prstů nahmatal pulz, jako by byl nějaký detektor lži a snažil se z ní dostat tajnosti. „Měla tohle být také tvoje chyba?“

„Přispěla jsem k tomu,“ odpověděla Matilda stále se zavřenýma očima, protože se styděla na něj podívat. „Edward říkával, že kdybych se třeba líp oblíkala…“

„Chtěl by tě teď?“ zašeptal Dante, přerušil ji a znovu ji zmátl. „Neupravenou, v pracovním oblečení?“

„Samozřejmě, že ne,“ začala mluvit Matilda, ale hlas ji zradil, nebyla si jistá, na co naráží. Její tělo stále hořelo touhou, ačkoliv uvnitř ji začala trápit otázka - Dante mě chtěl, nebo ne?

Začaly v ní hlodat pochyby a otevřela proto prudce oči. Měla strach, že se jí směje, že bude znovu ponížená. Ale místo toho ji jedním pohybem chytil za zápěstí a přitáhl její ruku mezi svoje nohy. Odtáhla se, jako by se spálila, šokovala ji síla jeho vzrušení a děsilo ji, když se měla dotýkat. Ale Dante ji znovu přitáhl ruku a držel ji tak dlouho, dokud její strach nepolevil, dokud se znovu neobjevilo vzrušení, které tam vždycky bylo.

„Ty u mě způsobuješ tohle, cara mia, moje drahá.“

Cítila, jak se jeho vzrušení pod její rukou zvětšuje, mezi ňadry jí stékaly kapky potu a mezi nohama pociťovala vlhkost, když jí prsty vklouzl pod tričko a pomalu jí sahal výš a výš. Zaprotestovala, snažila se ho zastavit, ale on ji znovu políbil a umlčel její protest svým jazykem. Prstem jí jezdil kolem vystouplé bradavky a dlaní objímal její ňadro. Teprve tehdy ji jeho rty pustily. Kdyby to udělal dřív, prosila by ho, aby přestal.

Ale teď se poddala jeho zkušeným rukám, svolná, ochotná nechat ho, aby s ní dělal, co se mu zlíbí a on to dělal - líbal ji na krku, zatímco se vysvlékala z tílka. Jakmile byla její ňadra volná, začal je líbat, líbal jí bradavky a prsty postupoval níž. Stáhla napětím břicho, když jí rozepnul šortky a jeho hluboký hlas nepřerušil kouzlo okamžiku, ale prohloubil jej.

„Nedrž se těch myšlenek, bella, nech je být.“ Opakoval slova, která mu řekla, ale tentokrát s naprosto jiným významem. A snažila se, opravdu se snažila uvolnit, když jí rukou nadzvedl zadeček, aby si mohla stáhnout šortky a kalhotky. Ale ten pohyb jako by vymazal to, čeho dosáhla, a znovu se v ní objevil stud a rozpaky z nahoty, kterou se snažila marně zakrýt svýma rukama. Chtěla ukrýt svoje tělo před Danteho pohledem. Napůl očekávala, že ji chytne za zápěstí, jako to dělával Edward, a hrubým způsobem bude požadovat, aby se vrátila do předcházející polohy.

„Nebojuj,“ nařídil ji, ale na rozdíl od Edwarda ji uklidňoval svými slovy, a ne dotekem. „Nemysli na to, mysli na tohle.“ Držel ruku nad jejím břichem, dokud nezačala hluboce dýchat. Toužila znovu po kontaktu a on velice jemně kroužil prsty po jejím podbřišku a zároveň jí zasypával tváře polibky. Slíbával slané slzy, tekotící jí po tvářích, a druhou rukou ji hladil po vlasech, jeho vzrušení, jež cítila na svém těle, Matildě prozrazovalo jeho žádost. Směsice pocitů, které ji původně mátly, ji teď uklidňovaly, panika, jež ji před tím zachvátila, zmizela a ona tam ležela v jeho náručí a očekávala, co přijde. „Teď se tě dotknu.“

Už se jí dotýkal, svým tělem tisknul její, líbal ji na tváři, jeho vystupující vzrušení do ní tlačilo, ale věděla, co tím myslí a byla vděčná za to nezvyklé varování. Zachvěla se, když jí rukou sáhl mezi nohy a jemně ji tam hladil. Jeho neskutečně jemné doteky se teď zdály ještě něžnější než před chvílí. Ale co když to nedokáže, co když ho zklame? Cítila v sobě napětí, ale ne ze žádosti, znovu se v ní zvedala panika, když jí prstem zajel dovnitř a znovu ven. Masíroval ji a díky jeho zručnosti se její strach měnil na žádost. Otevřela oči a blaženě zasténala. Viděla, jak se na ni očima usmívá, nebyla v nich ani stopa nadřazenosti, jen žádost.

„Matildo.“ Teď to byl Dante, kdo nemohl popadnout dech, jeho tělo se teď tisklo pevněji k jejímu. Byla tak zabraná do svého potěšení, zatímco on se choval nesobecky, ale přesto ho dokázal vzrušit samotný dotek jejího těla. Matilda teď převzala iniciativu, zápasila s jeho širokým páskem, rozepnula mu kalhoty a stáhla hedvábné boxerky. Hleděla na něj s živočišným chtíčem. A i kdyby to měla být ta nejhorší věc, kterou kdy udělala, i kdyby měla existovat jenom tato chvíle, potřebovala ho, chtěla ho hluboko v sobě. Chtěla mít na sobě tíhu jeho těla a cítila se jako v ráji, když jí Dante roztáhl nohy. Ještě než do ní vstoupil, její tělo se zachvívalo a jak se v ní pohyboval, vtahovala ho hlouběji a hlouběji s každým zachvěním orgasmu.

„Ještě!“

Otevřela oči. Bez dechu, beze slova na něj hleděla, zatímco on se v ní stále pohyboval. Co myslel tím ještě? Dokázala víc, než si kdy myslela, že je vůbec možné - už ji přivedl k vrcholu.

„Pojď ještě, Matildo.“ Tlačil teď víc a ona se přidala. Její tělo chtělo odpočívat a uvolnit se z orgasmu, ale byla si jistá, že ji chce stejně tak, jako ona chce ho. Na moment se k ní vrátily pochyby, ten slabý temný hlas, který jí pořád dokola opakoval, že není dost dobrá, že není dost sexy a že není schopná uspokojit muže.

„Matildo,“ zalapal po dechu Dante. „Pokračuj se mnou. Už to nevydržím - vidíš, co se mnou děláš?“

Shlížel na ni a najednou jako by Dante ztrácel kontrolu - a její tělo, které si chtělo před chvilkou odpočinout, se začalo znovu pohybovat. Najednou chápala, že se doopravdy neuvolnila, že jen nahlédla do míst, kam ji teď Dante vedl.

„Jsi tak krásná, bella.“ Říkal to pořád dokola. Bradou se dotýkal její jemné tváře, dýchal rychle a přerývavě a cítila se najednou silná, cítila jeho touhu a žádost. „Dante… Dante,“ opakovala. Svlékla mu košili, rukama ho objala a její ústa začala hledat jeho hruď.

„Co to se mnou děláš!“ řekl drsným hlasem Dante. „Ty sexy potvoro…“ Jeho tělo i slova teď dosáhly vrcholu a stejně tak Matilda. Cítila se přitažlivá, on z ní udělal přitažlivou ženu. Zachvěla se, když vypustil svůj vzácný nektar a vnímala každou jeho kapku. Neustále se k němu tiskla, zatímco se stále pohyboval, stále pomaleji, až na ni nasycený a unavený klesl a potom se překulil vedle ní, vzal jí do náručí a vítal ji zpátky do světa, který byl najednou krásnější díky tomu, co se odehrálo.

„Jsi tak krásná,“ promluvil a potom si odkašlal. „Matildo, co jsem před tím řekl… asi jsem to trochu přehnal…“

„Asi jsem to potřebovala slyšet,“ usmála se Matilda. „Ve skutečnosti to byla ta nejhezčí slova, která mi kdo řekl.“

Zasmál se - skutečně se smál - a znělo to moc příčinně. Vidět ho uvolněného a usmívajícího bylo jako se dívat na jiného člověka a bylo jí jasné, že ho takového chce víc. Když pohladil její teplé, nahé tělo, zavrtěla se blahem a ne studem. Nemohla uvěřit tomu, že tady leží uprostřed dne nahá v jeho náručí a přitom se cítí krásná. „Aspoň jsme odpověděli na tvoji otázku.“

„Jakou otázku?“

Pomalu a něžně ji políbil dříve, než odpověděl.

„Byl to Edwardův problém, ne tvůj.“ Políbil ji na špičku nosu.

„Nebo jsi tak úžasný milenec!“

„To taky,“ usmíval se široce Dante.

„Lidi někdy řeknou při hádce slova, která tak nemyslí.“

Matilda na něj pohlédla. „Možná,“ řekla potichu. „Nebo ve vzteku najdou odvahu říct to, co mají opravdu na mysli.“

Slunce muselo zajít za mrak, protože najednou jeho tvář ztmavla, jeho tělo, které se jí tak nabízelo a které bylo v souladu s jejím, najednou ztuhlo a Matilda nevěděla, jestli je to kvůli tomu, co řekla, nebo jestli proto, že to uslyšel první. Při zvuku pneumatik na štěrkové cestě oba vyskočili a najednou si uvědomili, že jsou bez oblečení a že Dante má kalhoty u kolen. Nenáviděla to vyrušení, chtěla si ho pořádně prohlédnout, dřív než si rychle vytáhl kalhoty a zastrčil košili.

„Dante!“ Katrinin pronikavý hlas přerušil klidné odpoledne. Matildě se za obrovské nervozity podařilo obléct v rekordním čase. Zapnula si šortky a málem spadla, když se snažila nazout boty. Srdce jí hlasitě tlouklo, když slyšela, jak se přibližují kroky a jak se otevřela branka. Matilda se ani neotočila, když k nim přistoupila Katrina a rovnou se obrátila na Danteho. „Viděla jsem tvoje auto - co děláš vůbec doma?“

„Potřebuju si něco dočíst,“ Dante klidně odpověděl, ale Katrině to nestačilo a tak po dlouhé pauze pokračoval. „Chtěl jsem se podívat, jak pokračuje zahrada. A pak jsem pracoval. Kde je Alex?“

Katrina nejdřív neodpověděla a podezřívavě se dívala na Danteho a na Matildu. „Spí v autě,“ konečně řekla pomalu. „Právě jsem ji chtěla odnést dovnitř.“

„Pomůžu ti,“ nabídl se Dante, ale Katrina už bez ohlédnutí odcházela ven ze zahrady. Matilda tam stála, tváře jí hořely a s úzkostí hleděla na Danteho, protože od něj čekala ujištění.

„Myslíš, že něco ví?“

„Samozřejmě, že ne.“ Dante zavrtěl hlavou, ale ve tváři mu cukalo a ruce měl sevřené v pěst. Matilda si uvědomila, že Katrinino vyrušení nezničilo jen intimní chvilku - bylo to, jako by ji úplně vymazala. „Proč by si proboha myslela, že mezi námi něco je?“

Nebyla si jistá, jestli se ji snaží uklidnit nebo jestli ji otevřeně ponižuje, ale rozhodla se dělat nechápavou, protože ji šokovalo, jak se změnil. Pryč byl muž, který ji před chvilkou držel v náručí, a místo něj tu stál nepřístupný člověk.

„Protože ji možná napadlo, že jsme se právě milovali.“ Matildě se třpytily v očích slzy, přála si, aby vzal zpátky, co řekl, aby si uvědomil krutost svých slov a nabídl ji omluvu. „Protože si možná všimla, že jsme se během posledních dnů sblížili…“

„Ne.“ To jediné slovo ji zabolelo ještě víc, než to vůbec bylo možné.

„Tak co to všechno bylo?“ zeptala se Matilda a ukázala na místo, kde před tím leželi, kde ji našel, kde ji držel, miloval se s ní. Donutila ho ke konfrontaci a obrnila se proti možnému utvrzení těch nejhorších obav. „Co se tam právě stalo, Dante?“

„Sex.“ Jeho černé oči ji bodaly a varovný tón jeho hlasu naznačoval, že překročila hranici. Sevřel pevně rty, když vrtěla hlavou a odmítala jeho postoj k zážitkům, které před chvílí vytvořili.

„Bylo to víc než sex a ty to víš,“ řekla Matilda. Šokovala ji jeho nečitelnost, jeho krutost, s jakou to všechno shrnul, ale zároveň věděla, že je v něm víc, že byla před chvilkou svědkem jeho skutečné podstaty a chtěla ji zpátky. „Dante, prosím tě, nedělej to…“ Matilda se ho snažila vzít za ruku, ale ucukl, jako by byla nakažlivá a setřásl ji, jako by se mu hnusila.

„Dobře, tak dobrý sex,“ pokračoval, jak si přála. Cítila v krku hořkost, která se hodila k jeho hořké pravdě. A tentokrát couvla Matilda, uzavřela se a přísahala, že už tohoto muže k sobě nikdy nepustí.

„Ne, Dante, nebyl.“ Tentokrát nelhala, nepopírala svoje city. Dívala se do jeho studených očí a řekla mu jenom pravdu. „Dobrý sex není jenom sex, Dante. Důležité je, jak se cítíš potom a mně teď nemůže být hůř.“ Věděla, že se chystá odejít a také věděla, že když mu teď neřekne, co si myslí, zůstane to v ní už napořád. Rozhodla se mu říct, co cítí, ať ji poslouchá, nebo ne. „Nevím, co máš za problém, nevím, co tě nutí k tomu, aby ses uzavřel před něčím, co mohlo být tak pěkné. Možná to můžeš vysvětlit tím, že nejsem dostatečně sofistikovaná, abych se k tobě hodila, nebo že tvojí ženě nesahám po kotníky, ale to je jenom tvoje věc. Upřímně, už je mi to jedno.“

Místo odpovědi jenom zamrkal, ale věděla, že ho překvapila, že i když se před ní uzavřel, něco málo z toho, co řekla, ho zasáhlo. To ji podnítilo k tomu, aby pokračovala. „Lituju, že jsem s tebou měla sex, lituju víc, než si dokážeš představit, Dante, ale jedna věc je jistá - já jsem možná přišla tady o trochu hrdosti, ale ty jsi přišel o mnohem víc…“

Tentokrát to byla Matilda, kdo odešel, kdo se vydal k domu a nechal ho stát v zahradě. Odmítala brečet, jen zavolala na rozloučenou. „Právě jsi přišel o mě!“

DEVÁTÁ KAPITOLA

Jeho nečitelnost a uzavřenost po intimnostech, které spolu sdíleli, jí ulehčily většinu bolestných rozhodnutí. Odejít od Danteho byla pro ni spíš potřeba než přání. Protože s ním sdílela jeho domov, možnosti nahlédnout do jeho života a vzápětí opakovaná odmítnutí představovaly pro Matildu utrpení, jež nemohla vydržet dlouho. Proto zavolala všem svým známým, které byla schopna dát dohromady, aby mohla co nejdřív dokončit úkol, k němuž se zavázala, a aby se mohla rychle dostat ze situace, do níž se svým přičiněním dostala.

Byly to ty nejúnavnější dny jejího života. Hodila za hlavu výlohy a objednala reflektory, jež jí umožnily pracovat dlouho do noci. Byla vděčná za uklidňující rozptýlení, jaké jí poskytovala příroda. Vděčná, že když se večer uložila celá unavená do postele, jediné, čeho byla schopná, byl odpočinek a bezesný spánek, i když věděla, že bolest se jistě dostaví.

„Nemůžu uvěřit, kolik jste toho dokázala.“ V sobotu pozdě večer jí Hugh nalil sklenici šampaňského, přestože nechtěla. Přišel za ní z terasy, kde rodina jedla poklidně večeři. Díval se s údivem na zahradu, která byla už skoro hotová. Místo přerostlé džungle tu byl dětský ráj - labyrint živých plotů, z nichž každý vedl k nějaké mu překvapujícímu konci. Na zemi byl měkký trávník a tisíce malinkých světýlek zdobily masivní vrbu a kouzelně se mihotaly v přítmí. „Co myslíš, Katrino?“

„Je to moc pěkné.“ Katrina nebyla zrovna sdílná, ale Matildě to bylo jedno. Potřebovala se jenom ujistit, že za necelých dvanáct hodin bude odtud pryč, za necelých dvanáct hodin může začít sbírat kousky svého života, který Dante tak snadno roztříštil. „Ale samozřejmě,“ dodala Katrina, „že nejdůležitější je, jak se bude líbit Alex.“

Téměř jako na znamení se branka otevřela a stejně, jako to udělala během posledních několika dní, kdykoliv se jejich cesty nevyhnutelně střetly, Matilda se na Danteho ani nepodívala. Místo toho se zaměřila na Alex, která šla pomalu vedle něj a držela se ho za ruku. Vypadala kouzelně, měla na sobě bavlněné pyžamko a roztomilé papučky a její právě umyté blonďaté kudrlinky lemovaly její hezkou tvářičku. Jakkoli byla Matilda rozzlobená a jakkoliv se cítila ponížená, alespoň na chvilku na to zapomněla a pozorovala dívenčinu reakci. Dívala se, jak se její obvykle prázdný pohled rozzářil, když pozorovala tu změnu a když Matilda zmáčkla vypínač a voda ve fontáně se rozproudila, na její vážné tváři se objevil úsměv. Pozorovat údiv na Alexině tváři bylo jako vidět vycházet slunce. Rozběhla se a utíkala, jako by to udělala většina dětí, ale protože to byla Alex, bylo úžasné ji takto vidět.

„Myslím, že se jí to líbí.“ Odpustila Hughovi jeho formálnost, protože po tvářích mu tekly slzy, když sledoval svoji vnučku, jak běhá pod proudy vody, a Matildu v té chvíli napadlo, že bolest, kterou musela přetrpět, stála za to. Když viděla tu uzavřenou dívenku, jak se probudila, třeba jen na chvilku, ze svého spánku, když viděla, že její představy a nápady se opravdu dotkly toho neklidného dítěte, pocítila v sobě něco dobrého a čistého. Matildina obvyklá radost, kterou udusilo Danteho odmítnutí, se probrala opět k povrchu, když viděla svoji práci očima dítěte. Dítěte jako je Alex.

„Podívej!“ Matilda nadšeně zašeptala. Klekla si k Alex, stejně jako když se setkaly poprvé, vzala ji opatrně za ruku a kývla na ni, aby si šla prohlédnout novou zahradu. „Podívej, co tady je!“ Odsunula větve vrby a zavedla ji do chladné skrýše. Malá světýlka, která tak pečlivě rozvěsila, osvětlovala skrýš a vytvořila tak chladnou zelenou oázu, kouzelnou zahradu v zahradě. Ale tu nevinnou radost okamžiku přerušil Dante, který se objevil mezi větvemi, vstoupil do toho magického místa a zrušil tak jeho kouzlo.

„Mohli byste si do kůry něco vyrýt.“ Když Matilda mluvila k Dantemu, její hlas zněl monotónně. „Nebo si tady pověsit zrcadla a obrázky, dát si na zem deku a třeba i postýlku pro panenky…“

„Moc se jí to líbí,“ přerušil ji Dante. Vzdáleně zaslechla emoce, které většinou v jeho hlase nebyly slyšet. Posadil se na zem a díval se, jak jeho dcera pozoruje blikající světýlka a s rukama ve vzduchu tancuje. „Už hodně dlouho jsem jsi neviděl tak šťastnou.“

„Docela ta stupido zahrada ujde, ne?“ řekla Matilda a jestli zněla trpce, měla k tomu důvod. Cítila se trpce za to, jak se k ní choval, za to, co všechno ztratili. Ale protože s nimi byla Alex, překousla svoji zlost a místo toho dala Dantemu informace, které bude potřebovat, aby se mohl o zahradu dobře starat. „Musím to tady jenom uklidit a dodělat zítra ještě pár maličkostí, ale v poledne budu pryč.“

„V poledne?“ V jeho hlase něco zaslechla, malinko svraštil obočí, ale Matilda se to rozhodla ignorovat. „Asi tě zítra už nezastihnu, ale napíšu tvému zahradníkovi pokyny a ukážu ti teď pár věcí. Zahrada bude časem vypadat ještě líp.“ Matilda si hrála s mechem na zemi a přitom pokračovala. „Každý den budete pozorovat změnu. Na cestičkách jsou semínka spousty rostin - blatouchů, kopretin, jetele - takže byste tady neměli často sekat trávu…“

„Matildo?“

„Nejsou tady žádné ostré hrany.“ Ignorovala ho a pokračovala. Chtěla projít všechny pokyny, protože věděla, že tento projekt už nebude kontrolovat a vidí ho naposledy. „Žádné rostliny jí neublíží, nejsou tady žádné trny, nic, co by mohlo popálit - bude tady opravdu v bezpečí. Zahrada bude taková, jakou si ji uděláte -“

„Matildo, musíme si promluvit,“ znovu ji přerušil a chytil ji za ruku. Ale ona se odtáhla, byla rozhodnutá, že překoná tyhle poslední chvíle s důstojností, ale nedokázala se na něj nepodívat, protože ho určitě vidí naposledy. Její poslední pokyny byly dvojsmyslné, plné narážek a z Danteho výrazu bylo zřejmé, že každou z nich pochopil.

„Ne, Dante, ty poslouchej. Ta zahrada teď vypadá nádherně, ale zítra, až to tu uklidím a odjedu, podíváš se na ni znovu a uvidíš její chyby. Zítra, za denního světla si budeš říkat, za co jsem to ksakru zaplatil tolik peněz, protože světla nebudou svítit a keře budou najednou vypadat menší a dál od sebe. Uvidíš, kde byl položený trávník a tyčky, které podpírají květiny a -“

„Pořád bude krásná,“ přerušil ji Dante. „Protože mi už dala víc potěšení, než o jakém jsem snil.“ A ano, mluvil o Alex, protože rukama ukazoval na svoji dceru, ale jeho oči směřovaly k jejím, takže věděla, že mluví o nich dvou. „Máš pravdu, budu si asi muset na to zvyknout, ale chápu, že nakonec to bude stát za to…“ Dlouho na něj hleděla a chtělo se jí brečet, když pokračoval. „Že když se o ni budu starat, když o ni budu pečovat…“ Každým slovem ji pokoušel a sametovým hlasem jí nabízel omluvu. „Tak se mi za to stokrát odvděčí.“

„Byla by to udělala,“ řekla tiše Matilda a viděla, že je zklamaný, když ji odmítla přijmout. Byla vlastně vděčná, když se zpod zeleného baldachýnu vynořili Katrina a Hugh a přerušili tu bolestivou chvíli, protože cokoliv se Dante snažil říct, nestačilo a přišlo pozdě - a ani zahrada plná květin to nemohla napravit.

„Pojďte si s námi dát něco k pití,“ nabídl Hugh. „Dante se chystal dát Alex do postele…“

„Musím tady toho ještě hodně udělat.“ Matilda se usmála, ale zavrtěla hlavou. „Ale děkuji za pozvání.“

„Myslím, že tady budeme muset zůstat přes noc.“ Katrina naznačila posunek. „Hugh vypil příliš mnoho šampaňského, takže nebude moct řídit.“

„Měl jsem jedno,“ řekl Hugh, ale Katrina se už rozhodla. Matilda měla sto chutí jí říct, že se nemusí bát, že nemusí Danteho hlídat během její poslední noci v domě, ale místo toho jim popřála dobrou noc a vydala se k hromadě nástrojů, které potřebovala uklidit.

„Měla bys opravdu co nejdřív skončit,“ zavolal na ni Dante. „Blíží se bouřka a vedle všech těch kabelů by to mohlo být nebezpečné.“

Ani se mu neuráčila odpovědět, byla vděčná, když odešli, když za sebou zavřeli branku zahrady a mohla být sama.

Přestože byla Matilda po šestnácti hodinách práce naprosto vyčerpaná, když se vysprchovala a padla do postele, nemohla usnout. Převracela se v posteli, protože její tělo hořelo žádostí, kterou v ní Dante probudil. Ležela ve tmě a pozorovala mořský záliv a tmavé mraky, jež se kupily na obzoru. Zlověstný obraz odrážel její náladu. Doléhal k ní hovor a smích ze zahrady pod oknem. Katrinin pronikavý hlas, kterým vyprávěla o báječné Jasmine, ji neuklidnil a přála si, aby se s Dantem dnes večer nesetkala.

Neochotně si přehrávala v mysli jeho slova. Jasně si vybavila jeho pohled, když k ní mluvil, a uvědomila si, že mu téměř odpustila, že kdyby se jí dotkl, šla by za ním.

Z chodby k ní dolehl pláč a Matilda uslyšela, jak Alex volá ze spánku. Její první reakce byla vstát a jít k holčičce, ale zůstala ležet, protože věděla, že ji Dante uslyší v dětské chůvičce. Čekala na kroky na schodech, ale ty nepřicházely. Alexin pláč se stupňoval a zněl stále úzkostněji. Matilda zavřela oči a zakryla si rukama uši, aby ji neslyšela. Věděla, že to není její starost a modlila se, aby už někdo přišel.

„Mami!“

Alexin úzkostný hlas vytáhl Matildu z postele. Už nemohla dál poslouchat dětský pláč, který způsobil nějaký zlý sen. Nejrozumnější by bylo sejít dolů a upozornit Danteho a chtěla to taky tak udělat, dokonce na sebe navlékla kalhotky. Ale když procházela chodbou ve svém tenkém propínacím tričku, které používala místo pyžama, uslyšela stále hlasitější volání. Otevřela dveře do ložnice a zavolala potmě na Alex. Zvedla její horké a uplakané tělíčko do náruče a snažila se ji uklidnit, snažila se nepanikařit, když Alex křičela čím dál víc a snažila se ji pěstičkami uhodit do tváře.

„Tiše, miláčku,“ uklidňovala ji Matilda a chytla ji za ruce. Hladila ji a mluvila k ní, říkala jí, že všechno bude v pořádku. Ulevilo se jí, když se holčička začala postupně uklidňovat.

„To bude dobré, Alex.“ Říkala to pořád dokola, dokonce jí pustila ruce, až se konečně Alex uklidnila a Malilda ji dál houpala v náručí.

„Co se stalo?“

Matilda byla tak zabraná do uklidňování Alex, že ho neslyšela přijít. Když uslyšela jeho šepot, kvůli Alex se snažila neznervóznět a dál ji houpala v náručí.

„Hrozně křičela. Chtěla jsem jít pro tebe, ale…“ Nedopověděla to. Jak mu má říct, že kolem ní nemohla jen tak projít? „Myslela jsem, že ji uslyšíš přes vysílačku…“

„Nefunguje - je tam bouřka a ruší signál.“ Jak tam stál u ní, předpokládala, že si od ní Alex vezme, ale mýlila se. Místo toho hleděl na svoji dceru, hladil ji po čele a odhrnoval jí mokré vlásky z horké rudé tváře. „Musela být hodně rozrušená,“ řekl Dante a podíval se na Matildu. „A tys ji dokázala uklidnit.“

„Jenom jsem ji chovala,“ namítla Matilda, „stejně jako to děláš ty a mluvila jsem k ní.“

„Nikdo ji nedokáže uklidnit.“ Dante zamrkal. „Nikdo kromě mě a někdy Katriny.“

Stáli dlouho tiše. Hluboké ticho přerušily občas jen Alexiny vzlyky, až nakonec úplně ztichla. „Myslím, že usnula,“ zašeptala Matilda a něžně ji položila zpátky do postýlky.

„Je tady horko,“ řekl Dante. Jeho hlas se ještě nezklidnil. Když otevřel trochu víc okno, do pokoje začala proudit sladká vůně jasmínu. Matilda poodstoupila, aby Dante mohl uhladit přikrývku kolem Alex. Když něžně políbil dceru na tváři, už to nemohla vydržet a oči se jí zalily slzami. Už nemohla dál snášet muka, která ji přinášela intimita této chvíle. Vyběhla na chodbu a utírala si rukou slzy. Přikrčila se, když ji vzal kolem ramen a snažil se ji zastavit. „Matildo…“

„Nech toho,“ prosila Matilda, protože věděla, co přijde, bylo jí jasné, že se bude zase omlouvat a bála se, že se nechá obměkčit. „Nech mě na pokoji, Dante.“

„To nemůžu.“ Jeho ruka stále spočívala na jejím rameni, ale Matilda ji odstrčila a obrátila se k němu. Hněv, který nikdy úplně nezmizel, vyvřel znovu na povrch. Kvůli Alex se snažila mluvit potichu.

„Proč já?“ šeptala zlostně a z očí jí tekly slzy, zatímco mu hleděla do očí. „Proč, když můžeš mít kteroukoliv ženu, proč sis vybral mě?“ Přestala šeptat, protože zaslechla na schodech Hugha a Katrinu. Zhrozila se, protože si uvědomila, že není pořádně oblečená, věděla, jak by to vypadalo, a nebyla připravena na žádnou konfrontaci.

Bleskově zareagoval. Zakryl jí rukou pusu a jediným pohybem otevřel dveře a téměř ji vtáhl dovnitř. Ale tím se dostala z bláta do louže. Pohled na jeho ložnici do ní ještě víc zabořil nůž a ona mu to vrátila. Sevřela ruce v pěst stejně jako Alex, tlačila do něj a málem nebyla schopná slova. „Ty jsi věděl, co to se mnou udělá. Věděl jsi, jak mě to bude bolet. Tak proč jsi vůbec začal, proč, když můžeš mít, koho chceš, proč sis musel vybrat mě?“

„Sššš,“ varoval ji Dante, protože hlasy za dveřmi se blížily, ale Matildě to už bylo jedno.

„Proč,“ řekla krutě. „Proč se bojíš, co tomu řekne Katrina?“ Nedořekla, co chtěla. Chytil jí obě ruce a umlčel ji jediným možným způsobem, začal ji líbat na ústa a přitlačil její rozzlobené tělo na dveře, protože se vzpírala. Snažila se zavřít svoje ústa, málem nedýchala, protože nechtěla ochutnat něco, co by nikdy nemohla znovu mít. „Dobrou, Dante…“

Daleko za dveřmi na něj Katrina zavolala. Varoval ji pohledem, odtáhl svoje ústa od jejích, ale byl připraven ji ihned zastavit, kdyby se chtěla jen pohnout.

„Dobrou, Katrino.“

Znovu ji přepadl stud a hanba, když se na ni díval, dokud Hugh a Katrina nebyli dostatečně z doslechu. Dante se s ní podělil o hořkou pravdu.

„Nemusím Katrinu poslouchat, ale respektuji ji, Malildo. Je to matka mé manželky a babička mé dcery. Nechci se před ní bez nějakého varování vychloubat svým vztahem.“

„Jakým vztahem?“ Matilda se ušklíbla. „Mně nestačí jen sex, Dante.“ Bylo to ale v rozporu s tím, jak pro něj její tělo hořelo touhou, protože je znovu probudil jeho polibek.

„Mně taky nestačí,“ řekl tiše Dante. „Alespoň od té doby, co jsem tě potkal.“ Uvolnil svůj stisk, ale očima ji probodával a ona se na něj překvapeně dívala. Odvrátila svůj pohled. Nechtěla se na něj dál dívat, když jí zase určitě zlomí srdce, ale on jí vzal bradu do dlaně a otočil ji proti sobě. Něžně jí stíral slzy z tváří. „Ženu, která se mě zeptá na cestu, ženu, která vstoupí do výtahu a do mého života. Byl jsem to já, kdo tě chtěl vidět. Hugh mi řekl, abych tu večeři zrušil, ale byl jsem to já, kdo na ní trval…“

Úplně zmatená, ale plná naděje se na něj podívala. „Musel jsem tě políbit. Řekl jsem si, že když to udělám, nic z toho nebude, ale…“ Dante teď vypadal zmateně a kroutil hlavou při vzpomínce. „Je to jako droga, potřebuju tě pořád víc, milujeme se a já si říkám, že je to jenom touha, která mě žene dopředu, že až skončí přestavba zahrady, skončí to mezi námi taky. Nechci, aby to tak bylo, Matildo…“

„Proč?“ ptala se Matilda. „Kvůli Jasmine?“

Tváří mu přeběhl záblesk bolesti a na moment si přála, aby mohla vrátit slova, která právě řekla, ale uvědomovala si, že jsou potřeba, že pokud mají mít společnou budoucnost, musí ji pustit do své minulosti. Ale Dante zavrtěl hlavou a vyvrátil téměř okamžitě její tvrzení.

„Je to Alex, která musí zůstat vždycky na prvním místě…“

„Zůstane,“ vydechla Matilda. Bylo jí jasné, že jí neřekl celou pravdu, že i když to popírá, i přes svoji zdánlivou otevřenost, něco v něm zůstalo nevyřčeno. Ale když ji objal a zastínil celý svět svým dotekem, nechala to být. Ujistila ji jeho slova a záblesk budoucnosti vedle Danteho. Byla si jistá, že bude mít spoustu času na to, aby vyléčila jeho bolest.

Rukou jí jezdil po šíji, uklidňovalo ji to a zároveň vzrušovalo. Cítila tlukot jeho srdce, vdechovala jeho mužskou vůni, zatímco on jí šeptal sladká slova a rty ji laskal nejprve na krku a potom na rameni. Matilda zavřela oči a pocítila závrať z touhy, když svlékal tričko a dotýkal se přitom jejích ňader. Rukama jí sjel k bokům a ona si ho s jeho pomocí sundala a dívala se na něj se směsicí nervozity a touhy, protože tam stála nahá, jen v růžových hedvábných kalhotkách. Jeho toužebné zasténání v ní vymazalo veškeré pochybnosti, které v ní tak silně zasel Edward. Její tělo se chvělo novou nadějí a žádostí, a když před ní klesl na kolena, věděla, že pro Danteho je krásná.

Stále ji držel rukama za boky, ale teď líbal její břicho hlubokými polibky, ze kterých cítila závrať i vzrušení zároveň. Bezděčně stáhla břicho, když jí jednou rukou začal hladit mezi stehny a líbal ji stále níž. Cítila teplo jeho rtů i přes chladivou látku a přála si, aby z ní strhl kalhotky a ukojil žádost, která v ní hořela stále víc a víc. Malinko zasténala, zatímco si hrála s jeho vlasy. Najednou si uvědomila, že navzdory tomu, co se stalo v zahradě, nikdy ho neviděla nahého. Poháněna žádostí se odtáhla, a když se postavil, uviděla otázku v jeho očích. Začala mu nervózně rozepínat košili a stáhla ji dolů. Přitlačila se svými ňadry na jeho hruď, vnímala jeho jemnou kůži na své a přitom mu rozepínala pásek a šortky. Zastavil se jí obdivem dech, když Dante shodil na zem svoje oblečení a jestli se jí zdál už dřív krásný, teď vypadal úžasně.

Nikdy neviděla tak pěkného muže. Měl vypracovanou postavu, tmavou, olivovou kůži, která kontrastovala s její, a jeho tmavé ochlupení na hrudníku přecházelo do úzké linie, která vedla až k pohlaví. Jeho vzrušení bylo děsivé a vzrušující zároveň. Postel, která před tím vypadala tak hrozivě, stála jen pár kroků od nich. Když leželi na sobě, dotýkala se ho nervózně a váhavě, ale jeho nepatrné souhlasné zasténání jí naznačilo, že mu její doteky dělají dobře. Jeho rty našly její ňadra a laskaly její kůži, až málem zalapala po dechu, protože ho cítila stále blíž. Byla připravena ukojit svoji žádost a kousala se do spodního rtu, když jí přejížděl po kalhotkách. Téměř sténala neukojitelnou žádostí, když jeho prst vniknul pod chladivou látku jejích kalhotek dovnitř do jejího těla, zatímco ji zároveň laskal zvenčí a nesmírně ji vzrušoval, takže se prohnula a celé její tělo strnulo žádostí.

Dante se cítil stejně, uvědomovala si to, když jí prudce stáhl kalhotky a vnikl hluboko do ní, takže byla blízko vyvrcholení. Nechal ji ale ještě čekat, jejich horká těla se pohybovala dohromady, jeho vlhká kůže klouzala po její, její vyvrcholení přicházelo a zase odcházelo. Rukama pevně svírala jeho hýždě a on ji jazykem přejížděl po krku, laskal a chutnal ji a znovu a znovu ji vzrušoval. Cítila, jak se v něm zvedá napětí, jeho pohyby byly najednou rychlejší a rychlejší. Jeho tělo diktovalo rytmus tak, že už nebylo cesty zpátky.

Když dosáhl vyvrcholení zároveň s ní, volal její jméno a vynesl ji tak vysoko, jak si jen dokázala představit. Potom ji objímal, když se vracela zpátky na zem. Ale přesto, že milování s Dantem bylo výtečné, nic se nemohlo vyrovnat pocitu, který měla, když ji držel v náručí, když se jeho tělo přitulilo k jejímu. Jeho objetí ji blažilo, stejně jako jeho něžná, teplá ruka na jejím břiše, jeho pomalý dech a celá ta krása společné noci.

A příslib toho, co přijde zítra.

DESÁTÁ KAPITOLA

„Dante!“

Řekla to téměř neslyšně, když se znenadání otevřely dveře do ložnice. V nich se objevila silueta malé postavičky, která hleděla na postel, a Matildě bylo jasné, že ji Alex nesmí vidět. Jemně do něj strčila a vklouzla pod přikrývku. Připadala si jako vetřelec, kousala se do rtu a choulila se pod přikrývkou, zatímco Dante se rozhlížel kolem.

„Alex, miláčku.“ Vnímala, jak odhrnuje přikrývku, jak hledá na zemi svoje prádlo, jak vstal z postele a šel přes pokoj. „Něco tě vzbudilo?“

A protože to byla Alex, nedostal na svoji otázku odpověď. Místo toho Matilda slyšela, jak ji utišuje, jak ji vzal do náruče a odnesl zpátky do jejího pokoje. Čekala, až bude čistý vzduch, zabalila se do deky a vydala se do koupelny. Tam na sebe navlékla Danteho župan a vrátila se zpátky k posteli, sedla si na kraj a třásla se, dokud se Dante nevrátil.

„Je v pořádku?“ Obrátila k němu starostlivý pohled. „Nemyslím si, že mě viděla. Je tady taková tma, že mě nemohla vidět. Jenom jsem uslyšela dveře…“

„Je v pořádku,“ uklidňoval ji Dante. „Dal jsem jí napít vody a zase usnula. Nevím, co se s ní dnes večer děje…“ Posadil se na postel a objal ji, ale cítila, že je myslí někde jinde, že má starost s tím, co Alex mohla vidět.

„Uslyšela jsem, jak se otevírají dveře a uviděla jsem ji díky světlu na chodbě. Opravdu si myslím, že mě neviděla. Jakmile jsem zaslechla zvuky, schovala jsem se pod deku.“

„Nevypadala vystrašeně,“ souhlasil s ní Dante. „Myslím, že měla jenom žízeň…“ Matilda se dívala, jak si prohrábl vlasy, viděla ho ne jako milence, ale jako starostlivého otce…

„Půjdu zpátky do svého pokoje.“

„Ne.“

Zavrtěl hlavou a natáhl se, aby ji chytil za ruku. Ale Matilda vzala jeho pevnou ruku do své jemně dlaně. A jakkoli se jí nechtělo jít, jakkoli věděla, že Dante chce, aby zůstala, uvědomila si, že musí odejít.

„Dante, to je v pořádku. Alex se může vrátit a ani jeden z nás teď nebude schopný se uvolnit. Půjdu spát do svého pokoje. Bude to tak lepší. Už jednou jsme byli málem přistiženi…“

„Nevadí ti to?“

„Vůbec ne,“ řekla tiše Matilda. Pohladila ho po tváři, kde mu začínaly rašit vousy. Ačkoliv toužila po tom, aby s ním mohla spát, aby se mohla vedle něj probudit, věděla, že některé záležitosti jsou důležitější a že nemůže být sobecká. „Musíš tady být pro Alex,“ zašeptala a políbila ho na tvář. Chvilku ho objímala a cítila napětí v jeho těle, protože se musel rozhodovat mezi přáním a povinností. Bylo zřejmé, že mu jeho situaci usnadní, když odejde.

Neuklidnila se, ani když vklouzla do své postele, stále ještě v jeho županu, stále ještě cítila jeho teplo a zbytky jejich milování na svém těle. Bylo to nejrozumnější rozhodnutí, které kdy udělala. Byla to láska.

„Dante!“

Matildu probudilo pronikavé volání. Posadila se na posteli a snažila se vzpamatovat, protože vypukl chaos. Snažila se poskládat dohromady události včerejší noci, ale nepodařilo se jí to, jak se na ni začaly valit události dneška.

„Kde je?“

Matilda si zavázala pásek kolem Danteho županu a vstala z postele. Srdce jí bušilo, protože v Katrinině hlase byla slyšet naléhavost. Čekala, až Dante odpoví. Až řekne, že Alex je u něj v posteli. Udělalo se jí špatně, když otevřela dveře svého pokoje a uviděla Danteho bledou tvář a jeho úzkostný pohled. Běžel po chodbě a zoufale volal jméno své dcery. Vyděšenýma očima se na ni podíval a vysvětlil jí tu hroznou situaci.

„Alex není ve své posteli. Nemůžeme ji najít.“ V jeho tváři se zračilo odhodlání a zoufalá bolest.

„Bazén!“ Oba to vyslovili zároveň. Utíkala za ním, její bosé nohy se sotva dotýkaly podlahy, brala schody po dvou, po třech, a zároveň uvažovala. Bazén je obehnaný plotem a má branku, snažila se přemýšlet. Dante byl vždycky velice pečlivý, co se týče bezpečí své dcery, takže Alex se nemohla dostat dovnitř. Když běžela přes trávník, Dante byl daleko před ní, pouze ve spodním prádle, tělo napnuté strachem. Konečně ho dohonila a dívala se s ním na chladnou modrou vodní hladinu. Ale zatím neměli důvod k útěše. Voda v zálivu se třpytila ve vycházejícím slunci, oceán jen pár metrů od nich a malé dítě není k nalezení.

„Zavolej policii.“ Dante mluvil klidně, ale jeho rty byly pevně sevřené a ve tváři mu cukal sval. Ten idylický pohled na mořský záliv se změnil na muka. „Řekni jim, aby dali vědět pobřežní hlídce.“

„Včera večer byla v pořádku!“ Katrinin pronikavý hlas drásal Matildiny už tak rozechvělé nervy. Už přijela policie, bylo slyšet praskající zvuky jejich vysílaček a policisté začali ten hrozný proces - výslechy dospělých, prohledávání domu a zahrady. Začal horečný závod s časem. Uslyšela zvuk helikoptéry, jež se vydala kolem pobřeží. Dívala se na Danteho, který se na pokyn policie vrátil z pláže, kam běžel hledat svoji dceru. Na mokrých nohách měl písek a tvář naprosto zdrcenou. Chtěla ho obejmout a utěšit ho, ale byla si vědoma, že je s nimi Katrina a proto se stáhla. „Zkontrolovala jsem ji, když jsem šla spát…“

„A kolik bylo hodin?“ zeptal se nesmírně mladý policista, zatímco jiný si dělal poznámky.

„Jedenáct, možná dvanáct,“ odpověděla Katrina. „Dante už šel spát.“

„Takže jste byla poslední, kdo ji viděl?“

„Ne,“ přerušil je Dante. „Já jsem ji viděl poslední.“ Matilda zatajila dech, když mluvil. Byla zvědavá, jestli prozradí, co se stalo a sklíčeně si uvědomovala, že bude muset. „Byla rozrušená, když jsem přišel nahoru, ale pak usnula. Katrina ji viděla chvíli potom, ale po pár hodinách přišla za mnou do pokoje.“

„Vylezla se své postýlky?“

„Začala to dělat.“ Řekl Dante a rukama si pročísl vlasy, tělo skleslé bolestí. Toužila po tom, aby ho mohla utěšit, ale seděla dál bez hnutí, když pokračoval. „Měla zřejmě žízeň, tak jsem jí dal napít a chvíli jsem ji choval.“

„Byla vystrašená?“

„Ne,“ zavrtěl Dante hlavou. Tvář měl zkroucenou, jak se snažil koncentrovat a vzpomínat na všechny delaily okamžiku, kdy naposledy viděl svoji dceru. „Aspoň si to nemyslím.“

„Nemyslíte si to?“ tlačil na něj policista a Matilda by ho nejraději plácla za jeho necitlivost. Ale Dante byl klidný, odměřeně vysvětloval Alexin problém, ale jeho hlas byl plný bolesti.

„Moje dcera má problémy - problémy s chováním.“ Katrina otevřela pusu a chtěla mu začít odporovat, ale Dante k ní zavrtěl hlavou a jasně jí naznačil, že teď nebyl čas na zbytečné popírání problému. „Nechová se jako jiné děti - nikdy nevíte, co si myslí. Podívejte, musíte říct svým kolegům, že od ní můžou být třeba jen metr, můžou volat její jméno a ona jim neodpoví, nezavolá…“ Zlomil se mu hlas a Matilda viděla, jak se snaží vzpamatovat, jak na okamžik zavřel oči a snažil se pokračovat. „Musíte jim to říct.“

Policista kývl na svého partnera, který odešel z místnosti, aby předal nové zprávy kolegům a pokračoval v rozhovoru.

„Dal jste jí napít - a co bylo potom?“

„Otevřel jsem okno o něco víc - jsou na něm pojistky, takže by ho nemohla otevřít tak, aby mohla vylézt ven. V jejím pokoji bylo…“ Nemohl si vzpomenout na správné anglické slovo. Zklamáním sevřel ruce v pěst, protože se snažil dát policistům všechny informace, které mohl. „Dusno,“ pokusil se vysvětlit. „Začínala bouřka a tak…“ Jako by to bylo znamení, ozval se hrom a Matilda spatřila v jeho očích strach. Na okno začal bubnovat déšť a každá kapka jen připomínala, že jeho holčička je v tomhle počasí někde venku.

„Ještě něco jiného?“ zeptal se policista. „Nestalo se včera večer ještě něco jiného, co by bylo nějak nezvyklé? Nějaké zvláštní zvuky, telefonáty - cokoliv, jakkoli to může znít nedůležitě, něco, co mohlo vaši dceru rozrušit?“

Daného pohled se střetl s Matildiným.

„Ne.“ Zavrtěl hlavou, odvrátil od ní pohled, ale jeho výraz ji pronásledoval. Vina v jeho očích ji bez váhání naznačila, že jediný člověk, kterého chce Dante chránit, je jeho dcera.

„Strážníku, můžu s vámi mluvit venku?“

„O čem?“ zeptala se Katrina, když oba dva vycházeli z pokoje ven. „Co nám nechceš říct, Dante? Co se stalo včera v noci, že to nemůžeš říct přede mnou?“

Matilda tam stála rozpačitá a vyděšená, když si Katrina odpověděla na svoji otázku.

„Ty couro!“ vztekala se Katrina a Matilda ucukla, když slyšela jed v jejích slovech. „Ty máš na sobě Danteho župan!“ Katrina si prohlížela Matildu s naprostým opovržením, ale nezůstala u toho. Její rty zbělely nenávistí. „Tys byla v posteli s Dantem, že je to tak? Tak proto ten drobeček utekl ven!“

„Nemyslím si, že by mě viděla,“ řekla Matilda. „Oba jsme spali a ona jen pootevřela dveře…“

„A uviděla v otcově posteli někoho jiného než svoji mámu! Uvědomuješ si, cos udělala?“ Katrinin výraz byl plný opovržení a vzteku a Matilda se děsila toho, že ji Katrina uhodí. „Máš vůbec představu, jak jsi ublížila mé vnučce?“

„Nech toho, Katrino.“ Danteho hlas zněl unaveně ale zároveň varovně, když se vrátil zpět do pokoje, ale Katrina varování neuposlechla.

„Rozhodně toho nenechám.“ Vztekle se dívala střitlavě na Danteho a na Matildu a ve tváři se jí zračilo pohrdání. „Viděla tě Alex?“ Vypoulila oči. „Ta malá holčička vejde dovnitř a najde tam vás dva -“

„Tak to nebylo,“ řekla Matilda, ale Katrina ji okamžitě zastavila.

„Zmlkni!“ zaječela. „Radši zmlkni! Ty tady nemáš co mluvit!“

„Katrino.“ Dante přešel po pokoji, zsinalý v obličeji. „Tohle nepomůže…“

„Samozřejmě, že to nepomůže. Jak sis, Dante, mohl myslet, že když se s ní vyspíš, pomůže to tvé dceři? Jak sis myslel, že když pošpiníš památku mé dcery, že to Alex pomůže? Ale tys ani neměl čas myslet. Já jsem tě varovala, Dante, varovala jsem tě, aby sis dával pozor, abys tyhle věci držel daleko od Alex, a pak nějaká malá -“

„Řekl jsem, nech toho!“ Stále ještě nekřičel, ale v jeho hlase bylo taková síla, že dokonce i vzteklá Katrina zmlkla. Byla to Matilda, která mezi ně vstoupila. Olízla si suché rty a znovu se snažila uklidnit situaci.

„Můžeme teď dát policii všechny informace, které máme a hledat Alex. Hádání nijak nepomůže.“

„Má pravdu,“ řekl Dante ke Katrině, což Matildu v ten moment překvapilo. Ale nezaobírala se tím. V myšlenkách už byla jinde, snažila se vymyslet, jak by mohli Alex najít, kde by ta malá holčička mohla být. Ale když Dante pokračoval, Matilda pochopila, že agónie, která ji pronásledovala od probuzení, byla jenom začátek, protože nic, co jí Katrina ze vzteku řekla, nebolelo tak, jako Danteho pohled, když se otočil směrem k ní. Byl chladný a netečný a jeho oči se na ni ani nepodívaly.

„Myslím, Matildo, že bys měla odejít…“

„Odejít?“ Zakroutila nedůvěřivě hlavou, zděšená tím, co říkal. „Neodmítej mě teď, Dante. Včera v noci jsi říkal -“

„Včera v noci jsi byla jeho děvka,“ ječela Katrina. „Včera v noci řekl, co musel, abys s ním šla do postele. Dante miloval moji dceru.“ Skoro už nepříčetně pištěla. „Jasminino tělo ještě ani nestačilo vychladnout. To sis myslela, že můžeš nastoupit na její místo? To sis opravdu myslela, že myslel vážně, co ti řekl, že by s tebou pošpinil Jasmininu památku?“

„Nikdo se nesnaží pošpinit Jasmininu památku,“ řekl Dante a když se obrátil ke Katrině, jeho tvář byla bílá jako stěna.

„Nikdo by ani nemohl!“ křičela Katrina. „Protože jestli jsi opravdu miloval moji dceru, včerejší noc nic neznamenala a já vím, žes ji miloval. Vím to!“

„Miloval jsem ji.“ Dante zastavil její tirádu slov. „Miluju ji,“ dodal a zoufale rozhodil rukama, když mu začalo docházet, co se stalo. „Ale teď dokážu myslet jen na Alex. Vím, že moje holčička je někde venku…“

„Nech mě pomoct s hledáním,“ žadonila Matilda, ale Dante se k ní otočil zády, požadoval něco po strážníkovi, který tam stál, zvedl telefon a začal vyťukávat čísla. „Dante, prosím…“

„Chceš pomoct?“ Když se k ní konečně otočil, málem by ho nepoznala. „Matildo, jestli chceš opravdu pomoct, tak udělej, co říkám a jeď domů. Bude to tak lepší.“

„Lepší pro koho?“ Matilda zašeptala, ale znala odpověď dřív, než ji vyslovil. „Lepší pro všechny.“

Trvalo jí asi deset minut, než si sbalila věci, než naházela věci do kufru a odnesla ho po schodech dolů, deset minut, než se vytratila z Danteho života. Chtělo se jí křičet a se skřípějícími zuby v sobě dusila bolest. Chtěla mu dát pohlavek, zakřičet na něj, mluvit s ním, nemohla uvěřit, že jí to zase udělal, že byla tak hloupá, že se nechala zase oklamat, že se znovu nechala podvést, ale nějak to v sobě držela, protože hrůza ze zmizení dítěte to všechno přehlušila. Její bolest, její ponížení musí počkat. Zachvěla se, když ucítila na holých ramenou déšť, hodila kufr do auta a představila si, jak se musí cítit v tom dešti malá holčička, která má na sobě jenom pyžamko.

„Potřebujeme na vás kontakt, slečno.“ Mladý strážník zaklepal na zamlžené okno auta, zrovna když nastartovala motor. Načmárala svoje číslo na kus papíru a podala mu je. „Můžu nějak pomoct - myslím s tím pátráním?“

„Vydržte chvilku.“ Strážník ji přerušil, protože jeho vysílačka začala praskat a Matilda čekala, srdce až v krku, když slyšela naléhavost v jeho hlase a části hovoru.

„Našli ji?“ prosila Matilda.

„Musím nejdřív informovat otce.“ Chtěl odejít, ale Matilda vyběhla ven z auta a běžela vedle něj směrem k domu.

„Jak je jí?“ ptala se Matilda. „Je v pořádku?“

„Nevím přesně,“ neochotně odpověděl policista. „Našli ji někde mezi písečnými dunami. Vypadá v pořádku, ale nemluví. Vezou ji do místní nemocnice…“

„Ona mluví málokdy.“ Matilda cítila obrovskou úlevu z dobrých zpráv. „Musím to říct Dantemu…“

„Slečno, já si opravdu myslím…“ Něco vjeho hlase ji zarazilo a navzdory jeho mladistvému vzhledu viděla v jeho očích moudrost. „Myslím, že aspoň teď byste měla nechat rodinu o samotě. Emoce jsou už tak zjitřené. Počkejte den, dva, ono se to uklidní, ale myslím, že nej lepší bude, když poslechnete radu pana Costella a pojedete domů.“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Všechno šlo těžko - dokonce i úklid jejího malého bytu vyžadoval obrovské úsilí, ale přesto se k němu přinutila. Ačkoliv byla unavená a úplně vyčerpaná, potřebovala si srovnat věci, dát všechno do pořádku, než se pustí do ještě těžšího úkolu zvyknout si na další život.

Na život bez Danteho.

Matilda posunovala vysavač a přitom si přála, aby hluk vysavače přehlušil její myšlenky, přála si, aby mohla jen tak vypnout svoji mysl a najít klid od nekonečného přemýšlení.

Před dvěma týdny ani nevěděla, že existuje, nebyl součástí žádného aspektu jejího života, ale teď ji celou pohltil - každý pór, každou její buňku. Celá jím nasákla, celou ji ovládal, toužila po něm, ale zároveň se na něj zlobila. Každou chvíli přehlušil její smutek vztek, že ji Dante nechal odejít, aniž by jí dal vědět, jestli je jeho dcera živá a zdravá. Očekával, že celý svět funguje na stejné emocionální vlně jako on, že je možné vypnout svoje city, jako by měly vypínač, a že lze překroutit pravdu tak, že vzniknou dostatečné pochyby.

Už byla doma čtyři dny. Čtyři dny, během nichž se neobtěžoval ani zvednout telefon a informovat ji o Alex - přece si zasloužila alespoň to?

Prvních pár večerů ho Matilda sledovala ve večerních zprávách, dívala se, jak přechází soudní síní. Přes den se dívala do novin, zda o něm neobjeví alespoň něco, a snažila se číst mezi řádky ze slov, kdy ho noviny citovaly. Ale nedokázala to déle snášet, vidět ho a číst o něm a zároveň vědět, že ho nemůže mít pro sebe, takže se místo toho ponořila do všeho, co ji napadlo, do všeho, co jí dokázalo od něj odvést myšlenky a na chvíli ji uklidnit. Věděla, že je to zbytečné. Věděla, že by mohla pracovat do úmoru, že by mohla zaplnit svůj kalendář obchodními schůzkami, mohla by si vyjít každý večer se svými přáteli, ale stejně tomu neunikne. Jediné, v co mohla doufat, bylo, že se časem její utrpení alespoň zmírní a poleví tak, aby mohla alespoň trochu volněji dýchat.

Matilda vypnula vysavač a odevzdaně šla ke skříni, jako to udělala poslední čtyři dny. Vytáhla ven Danteho župan, který ve spěchu vzala nechtěně s sebou a hladila jeho hustou tkaninu. Věděla, že nejrozumnější by bylo, kdyby ho hodila do pračky, zabalila a poslala mu ho zpátky. Ale tento úkol pořád oddalovala a pateticky si připomínala, že kromě hezkých i hořkých vzpomínek je to jediná připomínka, kterou bude na Danteho mít. Sedla si na okraj postele, zabořila tvář do županu a vdechovala jeho vůni. A jako by ho cítila znovu a znovu a každým dechem se zvětšovala bolest z jeho odmítnutí. Vůně, která se dříve zdála tak nádherná, byla navždy zkažená. Málem se jí udělalo špatně, když si znovu připomínala tu bolest…

„Alex!“

Poprvé po několika dnech, kdy přestala na Danteho myslet, rozechvěle zašeptala jméno jeho dcery, ale tentokrát to nebyl vzlykot. Slzy jí přestaly téct, jako by zavřela kohoutek a hlavou se jí honily myšlenky, neskutečné, nevěřícné myšlenky a začínalo se jí rozsvěcovat. Nevěřícně zavrtěla hlavou, protože to určitě není možné… určitě je ta myšlenka, která ji napadla, nereálná, není možné, aby původ Alexiných problémů byl tak jednoduchý. Ale čím víc na to myslela, tím víc jí to dávalo smysl a musela to někomu říct.

„Hughu.“ Po několika zbytečných pokusech dovolat se Dantemu se jí tak třásly ruce, že musela jeho číslo vytočit na několikrát. „Musím mluvit s Dantem. Má vypnutý telefon, ale je možné, aby mi o přestávce -“

„On tady není.“ Hugh mluvil tak potichu, že ho Matilda sotva slyšela.

„Můžete mi dát telefon na jeho sekretářku?“ zeptala se Matilda, když překonala stud a rozpaky. Bylo jí jedno, co jí Dante řekne - tohle bylo mnohem, mnohem důležitější.

„Matildo, neviděla jste televizi, noviny?“ zeptal se Hugh a Matilda zapnula ovladačem televizi, protože byla zvědavá, o čem Hugh mluví. „Zprostili toho člověka obžaloby a proces skončil před dvěma dny…“

„Před dvěma dny?“ Matilda přemýšlela, co by ji uspokojilo, ale nemohla na nic přijít. Nemohla si ani namlouvat, že jí nezavolal kvůli práci. Ale znovu se vrátila do přítomného okamžiku a přinutila se myslet na důvod, kvůli kterému s ním musí mluvit. „Hughu, musím s ním nutně mluvit.“ Její hlas nikdy nezněl přesvědčivěji. „Prosím vás, můžete mi říct, jak se s ním můžu spojit?“

„Je v Itálii.“ Ačkoliv si přála, aby špatně slyšela, ačkoliv doufala, že už není pozdě, z obrovské bolesti v Hughově hlase poznala, že je.

Dante byl skutečně pryč.

„Matildo, požádal mě, abych mu pár týdnů nevolal. Chce čas, aby si mohl promyslet, co potřebuje, a já to respektuji - ne že by na tom záleželo. Vím, že jeho hospodyně mě nespojí a je mi jasné, že by nespojila ani…“

Neřekl to, nechtěl jí způsobit ještě větší bolest, ale oba věděli, jaká slova zůstala nevyřčena. Když nechce mluvit s Hughem, proč by chtěl Dante mluvit s ní?

„Hughu.“ Matildiny myšlenky letěly závratnou rychlostí. Bylo jí jasné, že nemůže Hughovi říct, co si myslí, že ví, nemohla v něm vytvořit falešné naděje, které by nemusely vyjít, musela postupovat opatrně. „Můžete mi dát jeho adresu?“

„To nevím.“ Cítila, že váhá, věděla, že po něm chce, aby překročil určité hranice, ale také věděla, že Hugh chce Danteho zpátky v Austrálii víc než cokoliv jiného a kdyby se Matildě podařilo ho přivést zpátky, ten pokus stál za to. „Myslím, že by to ničemu neuškodilo, kdybych mu napsala. Je to na něm, jestli si to přečte, nebo ne.“

Matilda zatajila dech a hledala pero. Potom zavřela oči úlevou, když jí Hugh adresu nakonec dal.

„Díky, Hughu,“ řekla Matilda a zaklapla telefon. A ačkoliv se chystala udělat největší a možná i nejunáhlenější rozhodnutí ve svém životě, kupodivu neváhala. Listovala telefonním seznamem a potom vytočila druhé číslo v tomto dnu. Uvědomovala si, že jestli o tom bude racionálně přemýšlet, nikdy to neudělá.

„Chtěla bych si zamluvit let do Říma, prosím.“

„A kdy chcete letět?“ Matilda si třesoucí rukou upravila vlasy a poslouchala hlas v telefonu, slyšela, jak paní ťuká její informace do počítače. Hluboce se nadechla a řekla: „Chtěla bych nejbližší let, prosím.“

DVANÁCTÁ KAPITOLA

„Je mi líto, ale ve vašem letadle už není volné místo.“

Matilda jen překvapeně zamrkala, když pečlivě upravená žena ťukala znovu a znovu něco do počítače. Téměř nechápala, co slyší, že místo, které měla rezervované a za které před pár hodinami zaplatila, nebylo vlastně vůbec k dispozici, že letecké společnosti často prodají víc letenek, než kolik je míst, a že kdyby si přečetla poučení na letence, uvědomila by si, že se s tím nedá nic dělat a že bude muset čekat na další let.

„Kdy letí další letadlo?“ zeptala se Matilda třesoucím hlasem a sledovala, jak dlouhé a dokonale pěstěné nehty běhají rychle po klávesnici.

„Můžete letět zítra v jedenáct hodin.“

Mohla říct rovnou v příštím století, uvědomila si Matilda, protože ji přešlo nadšení, které ji přinutilo zvednout telefon a zamluvit si let. Nadšení, díky němuž se bleskově sbalila, zrušila pracovní povinnosti a přesvědčila svoji rodinu. A bylo opravdu po všem, uvědomila si.

Jestli někdy čekala na znamení, tady ho má - a není nenápadné. Neonový nápis zářící nad hlavou úřednice letecké společnosti by to neřekl jasněji.

Byla hloupá, když si myslela, že by to dokázala, že by přesvědčila Danteho, že ví ve svém srdci, co je příčinou Alexiných problémů. Její rodina i přátelé se jejímu nápadu posmívali, dokonce i ona sama se tak cítila, když se pokusila napsat na papír myšlenky, které se jí honily hlavou. Proto se musela s Dantem se setkat osobně, musela mu to říct teď, nemohla to napsat do dopisu, nemohla čekat do zítřka, protože jen teď tomu dokázala věřit - jen teď, než změní názor, než se pokusí racionálně vysvětlit to, o čem si myslí, že je pravda.

Co je pravda, protože to tak sama cítila.

Cítila to.

„Můžeme vám vrátit peníze.“

„Nechci vrátit peníze.“ Matilda zavrtěla hlavou. „Musím letět teď.“ Slyšela svoje slova, věděla, že je to její vlastní hlas, ale ani ona sama nemohla uvěřit jeho síle. „Musím letět teď, protože když nesednu dnes večer do letadla, vím, že už to nikdy nedokážu…“

Znala filmy o létání, viděla cestující, kteří prosili, kteří se rozčilovali, a z poklidu své pohovky je sledovala. Věděla, že je jedno, jak nahlas křičí. Jestliže byl let plný, mohli to vzdát, jakmile se uzavřel vstup do letadla.

„Východ deset.“

„Prosím?“ začala Matilda a sledovala, jak se na jejím skromném kufru objevila nálepka a zmizel jí z očí a jak dlouhé pěstěné prsty vzaly z tiskárny palubní lístek a podaly jí ho.

„Východ deset,“ sdělil jí formální hlas. „Business a první třída už nastupují - měla byste si pospíšit.“

Ačkoliv Matilda patřila mezi ty, kteří cestují velice málo, nebyla žádný nováček. Hlavou jí vířily myšlenky. Prošla pasovou kontrolou a dlouhou chodbou utíkala po koberci melbournského letiště. Uvědomovala si, že pohodlí příštích dvaceti čtyř hodin bude hodně záviset na jediném gestu.

Doprava turistická třída. Doleva první třída.

„Dobrý večer, slečno Hamiltonová,“ pozdravil ji srdečně blonďatý stevard a Matilda zatajila dech a hrála si v duchu zvrhlou hru má mě rád, nemá mě rád. Podíval se na její lístek a nasměroval ji k jejímu místu.

„Přímo tady doleva, první řada za závěsem.“

A je jedno, jestli ji miluje nebo ne, rozhodla se Matilda, vklouzla do velkého křesla, odmítla pomerančový džus a místo toho si vzala sklenici šampaňského. Je jedno, že si vlastně letenku nemůže dovolit a že i kdyby žila tisíc let, nikdy by nemohla ospravedlnit, že letí na druhý konec světa jen tak. Pokud čekala na znamení, dostala ho. Opravdu dělá správnou věc, ne pro sebe, dokonce ani ne pro Danteho… ale pro Alex.

Matilda si říkala, že Řím musí být to nejkrásnější město na světě, protože i když zápasila se změnou času, v šest hodin ráno v chladném a zamračeném počasí a s bolavým srdcem by ji nic na světě nepotěšilo nic víc než se řítit v taxíku ulicemi Věčného města. Matilda byla okouzlena. Tak okouzlena, že když jí na recepci v hotelu řekli, že její pokoj zřejmě nebude ještě několik hodin připraven, ráda nechala svůj malý kufr v hotelu a vydala se do ulic, třebaže z teplého pozdního australského jara spadla přímo do čerstvého italského podzimu.

Matilda ohromeně pozorovala, jak se ono Věčné město probouzí, jak se jeho ulice plní auty, skútry, jízdními koly a jak chodníky přetékají krásnými, elegantními lidmi, kteří si mezi sebou hlasitě povídali svým poetickým jazykem, zatímco spěchali kupředu nebo se zastavili na šálek strašně silné kávy. Každý kromě ní vypadal, že ví, kde je a kam jde. Matilda se naopak procházela po dlážděných ulicích, které kombinovaly bohatou historii a moderní styl - budovy, jež tam stály po staletí, byly nyní domovem módních salonů. Pohlížela na Danteho svět a věděla, že je blízko. Přemýšlela, jak mu čelit, jak ho oslovit, jak mu dát vědět, že je tady.

Zpráva odeslána

Matilda hleděla na displej svého nenáviděného mobilního telefonu a poprvé v životě byla ráda, že ho má. Byla vděčná za jednoduchý a rychlý kontakt bez nutnosti mluvení. No, ne tak rychlý, pomyslela si Matilda, když si objednala další latté namísto toho, které jí už dávno vychladlo. Dívala se, jak nějaká krásná Sophie Lorenová jednadvacátého století dokázala zároveň pít, kouřit, číst a psát esemesky. Po někokolika marných pokusech se jí podařilo poslat vzkaz, napsala Dantemu, kde je a kde bude ubytovaná a zeptala se ho, jestli by se mohli setkat - krátké, přímé a neosobní.

Všechno, o co se snažila a čím nedokázala být.

Ale když jí nepřišla žádná odpověď a když si po pohledu na hodinky Matilda uvědomila, že její pokoj už bude připraven, vytáhla peněženku a vyndala z ní neznámé peníze. Teprve tehdy jí vlastně došlo, co udělala. Znervózněla, protože si uvědomila, že Dante nemusí být vůbec v Itálii - mohl se cestou zastavit třeba v Bangkoku nebo v Singapuru. Protože setkání s ním se jí zdálo tak důležité, vůbec ji nenapadlo, že se Dante s ní třeba nebude chtít setkat, že možná sem přijela jenom proto, aby zjistila, že ho ani nezajímá, co mu chtěla říct. Možná, že mu měla napsat, že chce mluvit o Alex. Možná, že kdyby mu znovu poslala esemesku…

„Matildo.“

Matilda byla ráda, že má ruku stále v peněžence a nesahá po telefonu. Trvalo jí nesmírně dlouho, než k němu vzhlédla - nebyla si jistá tím, co vlastně cítí, když se dívá na někoho, kvůli jehož ztrátě tak truchlila. Vypadal nějak starší, trochu bledší, měl kruhy pod očima tak tmavé, že vypadaly jako monokly, jako by se v něm najednou zračila všechna bolest posledních osmnácti měsíců. Vůbec se nepodobal atraktivnímu obhájci, který před několika dny vyšel od melbournského soudu. Zřejmě se od té doby ani neholil, ale nevypadal zanedbaně, spíš trochu umělecky. Matildu ale napadlo, že když si sedl na židli vedle ní a znovu jím byla okouzlena, že je v něm stále hodně toho starého Danteho, že si pořád uchoval svoji neodolatelnou přitažlivost.

Bylo zvláštní, že i když toho chtěla tolik říct, i když to bylo tak neskutečné, že je tady, seděli chvíli potichu a nijak ji to nevyvedlo z míry. Matildě se honily hlavou vzpomínky, ale rozhodla se, že se jim bude věnovat později. Dante si vzal od číšníka kávu a biscotti a nabídl jí.

„Ne, děkuji.“ Matilda zavrtěla hlavou a Dante také zřejmě neměl hlad, protože odsunul nedotknutý talířek.

„Asi jsem se v tobě zmýlil,“ řekl nakonec. „Zřejmě nemáš strach z konfrontace.“

„Ne, měl jsi pravdu.“ Matilda se plaše usmála. „Nejsem tady, abych se s tebou hádala.“ Dívala se, jak přimhouřil oči. „Ať už máš na mě jakýkoliv názor, rozhodně nikdy nebyl můj styl honit se za mužem, který o mě nestojí.“

Viděla, jak mu ztuhl výraz v tváři, vypadal, jako by spolkl něco hořkého, a teprve potom promluvil. Jeho hlas zněl posměšně, protože si myslel, že to určitě ví lépe než ona, protože si určitě myslí, že lže. „Tak proč jsi tady, Matildo? Když ne kvůli nám, tak proč jsi přijela do Říma?“

„Jsem tady kvůli Alex.“ Bylo to určitě to poslední, co by ho napadlo, protože vypadal zmateně. „Myslím, že vím, co s ní je. Myslím, že jsem přišla na to, co ji tak rozrušuje, proč pořád…“

„Matildo.“ Mávl nad jejími slovy rukou. „Mluvil jsem se špičkovými specialisty, kteří moji dceru testovali od hlavy až k patě, a ty, po tom, co ji znáš jeden týden, co jsi s ní strávila jenom…“

„Je to jasmínem.“ Její slova ho přerušila uprostřed věty. Otevřel ústa, určitě aby jí řekl, co že to vykládá, ale její naléhavý hlas ho přehlušil a její zoufalý pohled ho přikoval k židli. Matildě bylo jasné, že pokud ji bude poslouchat jen minutu, musí to být cenná minuta, protože i když jí nevěří teď, možná dnes večer, možná příští týden, příští měsíc, až se jejich cesty navždy rozejdou a až opadne bolest tohoto okamžiku, možná si na její slova vzpomene a možná mu potom budou dávat smysl.

„Vůní jasmínu,“ upřesnila Matilda, když Dante zavrtěl hlavou. „Řekl jsi, že když poprvé dostala záchvat vzteku, že poprvé, když jsi zavolal doktora, jste byli na cestě na hřbitov.“

„No a?“

„Vzali jste s sebou květiny?“ Když neodpověděl, tlačila na něj. Srdce jí divoce tlouklo, protože jestli tato část nesedí, celá její teorie je nanic. Ale když mluvila dál, Danteho pohled se změnil a vypadal vylekaně, jakmile položila další otázku. „Vzali jste s sebou ze zahrady jasmín?“

„Samozřejmě, ale…“

„V den, kdy Jasmine zemřela, jsi jí poslal květiny, Dante,“ řekla jemně. „A Katrina mi řekla, že jsi obvolal všechna květinářství v Melbourne, než jsi sehnal jasmín. Alex byla zaklíněná dvě hodiny v autě se svojí maminkou, volala ji, zoufale potřebovala její podporu a byla tam s tou vůní…“

„Ale vůně nemůže vyvolat takovou reakci.“ Dante zavrtěl nevěřícně hlavou, protože odmítal věřit, že by to bylo tak jednoduché. Ale aspoň poslouchal, což Matildu uklidnilo a dál hovořila. S každým slovem byla víc a víc přesvědčená o tom, že se její tušení naplňuje.

„Dante, Alexiny problémy začaly na jaře, když jasmín kvete, a když toho bylo už moc, když na tom byla mnohem hůř, vzal jsi ji do Itálie…“

„Na chvíli se to zlepšilo,“ poznamenal Dante. „Byla v pořádku, dokud…“ Zakryl si ústa rukou a vykulil oči, když to za něj dopověděla Matilda.

„Dokud zase nepřišlo jaro. Dante, ona neutekla, protože nás viděla v posteli. Alex utekla, protože jsi otevřel okno. Bylo vlhko a její pokoj se naplnil vůní…“

„Ona z toho chtěla utéct?“

„To nevím,“ zašeptala Matilda. „Nevím, co si myslela. Jenom vím, Dante, že mám pravdu.“

„Řekněme, že máš.“ Díval se téměř vzdorným pohledem. „Co s tím mám dělat? Nemůžu odstranit jasmín z celého světa, nemůžu zajistit, že se té vůně nikdy nenadechne…“

„Proč musíš jít vždycky do extrému, Dante? Proč je pro tebe všechno jen černobílé? Aha, tohle nefunguje, tak odjedu ze země. Zdá se hodná, tak budu protivný. Alex reaguje na jasmín, tak se ho musím zbavit. Prostě to přijmi, Dante, a potom zjisti, co se s tím dá dělat. Promluv s experty, s lékaři…“ Pokrčila bezmocně rameny a potom zvedla peněženku a dala si ji do tašky - snad by jí konečně mohl zaplatit kávu.

„Ty už jdeš?“ zamračil se Dante, když se zvedla.

„To je všechno, kvůli čemu jsem přijela.“

„To je všechno?“ posměšně se zeptal Dante, protože jí zřejmě nevěřil ani slovo. „To jsi mi mohla napsat, zavolat mi.“

„Přečetl by sis to?“ zeptala se Matilda. „Zvedl bys telefon? A i kdyby ano, věřil bys mi, kdybych ti to neřekla osobně?“

„Asi ne,“ připustil Dante.

„Tak vidíš,“ řekla Matilda a vydala se ke dveřím a ven do chladného rána. Zastavila se, když na ni zavolal a uslyšela jeho skeptický hlas.

„Ty chceš, abych ti věřil, že jsi letěla na druhý konec světa kvůli dítěti, které jsi viděla čtyřikrát, možná pětkrát v životě.“

„Já po tobě nechci nic, Dante.“ Už to bylo venku a proudy lávy se valily ven, tvář jí zbledla, když se otočila a šla zpátky k němu a rozzlobeně se na něj podívala. „Já ti říkám, že jsem sem nepřijela kvůli nám. Uvědom si to už, já od tebe nepotřebuju žádnou závěrečnou řeč, není tady žádná porota, která rozhodne. Ty jsi bez rozloučení odešel, a tím jsi mi dal jasně najevo svoje rozhodnutí. Já rozhodně nebudu čekat na tvoje slitování, až se rozhodneš, jestli mě pustíš dál, nebo mě znovu vyhodíš.“

„Řekl jsem ti hned na začátku, že mezi námi nemůže být žádný vztah,“ zavrčel Dante.

„To máš pravdu.“ Matilda přikývla. „Protože ve vztahu je potřeba důvěry, sdílení a účasti, a ty nejsi schopen ani jednoho.“

„Matildo, já mám dítě, které je nemocné a kterému je čím dál hůř. Já jsem se držel zpátky kvůli tobě. Jak po tobě můžu chtít, abys změnila svůj život kvůli nám? Takhle je to lepší…“

„Neopovažuj se…!“ zakřičela Matilda. Polekala Danteho i ostatní kolem. I když jsou Italové zvyklí na strhující emoce, v půl deváté ráno ve všední den byly zřejmě i na ně trochu moc. Ale Matilda byla stále naladěna na jiné časové pásmo. Pro její mysl byla noc, když nakonec vybuchla a lidí kolem si nevšímala. „Neopovažuj se za mě rozhodovat, co je pro mě nejlepší, když nemáš ani tu slušnost se mě zeptat. Milovala jsem tě a tys moji lásku odmítl. Dobře, fajn, odjeď, sedni do letadla a odleť, odejdi bez rozloučení z mého života, ale neopovažuj se mi říkat, že je to tak nejlepší, neopovažuj se mi říkat, že to děláš pro mě - když ses mě ani nezeptal, jestli o to stojím. Letěla jsem přes půl světa, protože mi dělá starost tvoje dcera a taky bych ji milovala. Milovala bych Alex, protože je součástí tvého života, a ty to víš, víš to, Dante.“ Zapíchla mu prst do hrudi a opakovala svoje slova, snažila se do něj vpravit pravdu, zatímco tam nehybně a strnule stál. „Nechtěl jsi moji lásku - tak to je, tak se to nesnaž omlouvat. Miluješ Jasmine a vždycky ji budeš milovat.“

„Miloval jsem Jasmine -“ Začal mluvit, ale ona se otočila a odcházela pryč, protože se na něj nemohla už dál dívat. Protlačila se skupinkou lidí, kteří se tam shlukli, a začala utíkat, protože už nedokázala být blízko něho a nemít ho, nedokázala být silná už ani o minutu déle. Řekla mu všechno, kvůli čemu přijela, a dokonce mnohem, mnohem víc, řekla mu celou pravdu. Už nedokázala dát nic víc a rozhodně si nemohla nic vzít. Nechtěla drobky jeho útěchy, nechtěla od něj slyšet, že na jiném místě, v jiném čase by jim to možná vyšlo.

„Matildo.“ Chytil ji za ruku, ale ona nesnesla ani jeho dotek. Vnímala ho mnohem jasněji, než když ho potkala poprvé a bolelo ji to ještě mnohem víc. Snažila se mu vykroutit, ale chytil ji pevněji, přinutil ji, aby se k němu otočila. „Senti,“ požádal. „Poslouchej mě!“ Ale ona zavrtěla hlavou.

„Ne, protože už není co říct.“

„Prosím!“

Tohle jediné slovo ji zarazilo, jediné slovo, které od něj nikdy neslyšela, protože nikdy nemusel o nic zdvořile žádat. Dante nemusel nikdy nikoho o nic žádat, protože měl všechno k dispozici.

Až doteď.

„Prosím,“ opakoval a ona váhavě přikývla. Cítila, jak jeho stisk povoluje a byla teď vděčná za jeho dotek, když ji vedl zaplněnými ulicemi až k vile Borghese, zelené oáze uprostřed města. Vedl ji parkem k lavičce, na kterou se posadili. Po tvářích jí tekly slzy kvůli jejím zjitřeným emocím a připravila se na další dávku bolesti. Kousala se do rtů, když ji Dante žádal, aby ho vyslechla, zajisté, aby jí řekl, jako už dřív, proč by to mezi nimi nikdy nefungovalo.

„Miloval jsem Jasmine…“ řekl pomalu a zahříval jí ruce svýma rukama. Dotýkala se ho naposledy, dívala se na jeho dlouhé, pěstěné prsty propletené s jejími a dokonce se pokusila o unavený úsměv. Její prsty nepatřily k jejím největším přednostem. Ale Matilda se nezachmuřila kvůli svým krátkým nehtům. Očima plnýma slz se snažila zaměřit na zlatý kroužek, který tam chyběl, na snubní prsten, který tam až doteď vždycky byl. Čím víc Dante mluvil, tím víc se cítila zmatená. „Ale nebylo to takové.“

„Jaké?“ zeptala se zastřeným hlasem a stále hleděla na jeho prázdný prsteníček.

„Takové.“ Dante chraptivě zašeptal, ale slyšela v jeho hlase vášeň a emoce a také něco, kvůli čemu na něj pohlédla, a když pokračoval, uvědomila si, co myslí. „Taková láska.“

Nemusel to rozvádět, protože věděla naprosto přesně, co má na mysli - takovou lásku, která všechno pohltí, která je tak ohromující a intenzivní, že ji člověk určitě může zažít jenom jednou za život. Zahlédla v něm pocit obrovské viny a hádala, co asi přijde, když ji k sobě přivinul, jako by ji potřeboval k tomu, aby mohl pokračovat.

„Ten den, co zemřela, jsme se pohádali - vždycky jsme se hádali.“ Na chvilku se odmlčel, ale ona se ho nesnažila doplnit, věděla, že jí musí říct celý příběh sám. „Když jsem Jasmine potkal, starala se hlavně o svoji kariéru a nechtěla se usadit nebo mít rodinu, a to mi vyhovovalo. Fungovalo nám to spolu. Nemusel jsem jí vysvětlovat, kolik hodin musím věnovat práci a ona mně taky ne. Fungovalo to, Matildo, opravdu to fungovalo, až…“ Cítila, jak se jeho ruce napjaly, jak zaváhal a chytla ho o něco pevněji. „Jasmine zjistila, že čeká dítě. Oba nás to šokovalo. Byli jsme opatrní, nebylo to součástí našeho plánu, nikdo z nás dítě nechtěl, a přesto…“ Zvedl jí bradu, aby se mu mohla dívat do očí a ona spatřila v jeho tváři úsměv plný bolesti. „Potěšilo mě to, byl jsem nadšený. Miloval jsem ji a ona čekala moje dítě a myslel jsem, že to stačí.“

„A nestačilo to?“ Její hlas byl sotva slyšet, jak ji objímal, ale Matilda znala dopředu odpověď.

„Ne.“

Nebo část odpovědi.

„Jasmine to nestačilo. Rychle jsme se vzali a koupili dům a pár měsíců bylo všechno v pohodě. Ale jak se blížil termín porodu, vypadalo to, že jí vadí vliv těhotenství na její práci. Byla rozhodnutá, že půjde hned po porodu zpátky do práce, že bude pokračovat, jako by se nic nestalo, a tehdy začaly naše problémy, protože naše dítě se chystalo na svět a ať se to někomu líbí, nebo ne, věci se změní. Snažil jsem se být potichu, doufal jsem, že až dítě přijde na svět, změní svůj názor, ale ona ne. Najala si chůvu a během šesti týdnů byla zpátky v práci, na plný úvazek. Alex skoro neviděla. Rozumím, že ženy pracují, rozumím tomu, ale ne na úkor svých dětí, ne, když nepotřebují peníze. Tehdy se naše hádky začaly stupňovat.“

„Ale všichni lidé se hádají, Dante…“ Matilda se ho snažila utěšit, snažila se říct ta správná slova, ale věděla, že to nemá cenu. Navzdory jejich blízkosti cítila, že má kolem sebe zeď, byla si vědoma jeho bolesti a strašně moc mu chtěla pomoct.

„Vím, že se cítila jako v pasti,“ řekl Dante ponurým hlasem. „Vím to, protože já jsem se tak cítil taky. Ne, že bychom to řekli nahlas, nikdo z nás neměl odvahu to přiznat. Ráno, kdy došlo k nehodě, šla zase do kanceláře. Byla sobota a chůva měla volno a zase mě požádala, abych hlídal Alex, jenomže tentokrát jsem řekl, že ne. Ne. Ne. Ne…“ Opakoval to slovo jako mučící mantru. „Ne, ty jsi její matka. Ne, buď aspoň jednou s ní. Ne, jdu ven. Řekl jsem jí, že je to špatně, že si Alex zaslouží lepší matku. Řekl jsem jí spoustu strašných slov…“ Přerušil svoje vyprávění a Matilda mu přispěchala na pomoc.

„Dante, lidé říkají spousty škaredých věcí, když se hádají. Jenom jsi neměl možnost je vzít zpátky.“

„Snažil jsem se - dokonce hned, jak jsem ta slova říkal, jsem chtěl přestat, vrátit džina zpátky do láhve a vzít zpátky to, co jsem vyslovil. Nechtěl jsem, aby to mezi námi skončilo, nechtěl jsem, aby Alex vyrůstala v neúplném domě. Volal jsem hospodyni a ta mi řekla, že Jasmine vzala Alex s sebou do práce. Nezvedala telefon, když jsem ji volal, a tak jsem jí nechal poslat květiny do její kanceláře. Řekl jsem jim, aby tam napsali, že jediné, co chci, je, aby se vrátila domů… Nikdy se nevrátila.“

„Ach, bože, Dante…“ Matilda si uvědomovala, že teď musí být silná, že musí najít ta kouzelná slova, ale byla schopná pouze pláče - plakala pro něj, pro Jasmine a pro ten hloupý zmatek, který nikdo nezavinil, pro tu bolest, pro ně oba.

„Jela domů, Dante,“ řekla nakonec a přivinula svoji tvář k jeho a snažila se ho zahřát. Její slzy se mísily s jeho. „Dostala ty květiny, věděla, že ti to bylo líto…“

„Ale ne dostatečně líto.“ Zavřel oči a lítost zkřivila jeho překrásné rysy. „Nebylo mi to dostatečně líto, protože jsem byl pořád naštvaný. Ty problémy pořád přetrvávaly, a i kdyby nezemřela, věděl jsem, že dřív nebo později by naše manželství skončilo.“

„To nevíš, Dante, protože jsi nikdy neměl možnost to zjistit,“ řekla jemně Matilda. „Kdo ví, co by se stalo, kdyby se Jasmine vrátila ten den domů? Třeba byste si promluvili, vyříkali si to mezi sebou…“

„Možná…“ řekl Dante, ale viděla, že tomu sám nevěří, že se o tom snažil sám sebe mockrát přesvědčit. „Víš, co nejvíc nesnáším? Nesnáším sympatie, nesnáším, že si lidé myslí, že si je zasloužím.“

„Ale ty si je opravdu zasloužíš,“ řekla Matilda. „Jenom proto, že jste vy dva měli problémy, ještě to neznamená, že jste špatní lidé.“

„Snad,“ povzdechl Dante. „Ale já nemůžu zničit představu Hugha a Katriny, nemůžu jim říct, že posledních pár měsíců života jejich dcera nebyla šťastná…“

„Nemusíš jim říkat nic,“ zavrtěla hlavou Matilda. „Jestli jim něco musíš říct, řekni jim, že jsi byl s Jasmine tak šťastný, že to chceš prožít znovu.“ Vzala jeho obličej do dlaní a otočila ho k sobě. Usmála se, ne proto, že by jí bylo něco k smíchu, ale proto, že pomoci mu bylo tak jednoduché, tak naprosto správné. „Tys neudělal nic špatného.“

„Nic,“ zopakovala.

„Ale co kdybys vstoupila do toho výtahu před dvěma lety, Matildo?“ zeptal se Dante. „Co kdyby se po další hádce tehdy objevila moje životní láska? Nadávám na Edwarda, co ti udělal, a přitom…“

„Nikdy.“ Matilda zavrtěla nesouhlasně hlavou a odmítla s naprostým přesvědčením jeho pochyby. „Nikdy bys to Jasmine neudělal a víš to stejně jako já, Dante, protože i kdybys měl nějaké pocity, nikdy bys za nimi nešel. Proboha, vždyť ty za nimi sotva jdeš i teď.“

Konečně přikývl.

„Netrap se pořád otázkami, na které nejde odpovědět,“ řekla jemně Matilda. „Ty a Jasmine jste dělali, co jste mohli - nezapomeň na to, že mezi vámi bylo tolik lásky, že jste ani jeden z vás neodešli. Poslal jsi jí květiny a požádal jsi ji, aby se vrátila domů a přesně to dělala. Na tohle nezapomeň.“

A viděla, jak jeho bolest, kterou v něm pozorovala od okamžiku, kdy se poprvé setkali, se najednou rozplynula a jeho tmavé, ustarané oči se najednou rozzářily novou nadějí. Ale zachmuřil se, když Matilda najednou změnila hlas z chápavé na rozzlobenou, odtáhla od něj ruce, přeložila je a hleděla upřeně do dáli. „Ty jsi tak příšerně arogantní, Dante!“

„Co jsem sakra zas udělal?“ zeptal se Dante, protože ho překvapilo, jak se najednou změnila.

„Sedíš tady a přemýšlíš, jestli bys se mnou býval měl poměr, kdybychom se potkali před dvěma roky! Jako bych k tomu neměla co říct já! Tak abys věděl, Dante Costello, dala bych ti facku, kdybys na mě položil jenom prst. Nikdy bych se nezapletla s ženatým mužem.“

„Ale ano, kdyby to byl tvůj manžel!“ řekl Dante, rozevřel jí sevřené ruce a celou její tvář slíbal svým božským italským způsobem. „To byla nabídka k sňatku - pokud by tě to zajímalo.“

Matilda ho líbala s takovou vášní, že kdyby byli v jiném městě než je Řím, určitě by je zavřeli. Tentokrát se odtáhl Dante a požadoval odpověď od Matildy, která chtěla, aby ji stále líbal.

„To bylo ano,“ usmála se Matilda, šťastná, že ji líbá ten nejsložitější a zároveň nejkrásnější muž na světě. „Pokud by tě to zajímalo!“

EPILOG

„Jsi v pořádku?“

Matilda stála v zahradě - v Alexině zahradě - a rychle si setřela z tváří slzy, když uviděla přicházet Danteho, protože nechtěla, aby ji viděl plakat. Dnešek byl pro něj těžký den a nechtěla mu to ještě zhoršit.

„Jsem v pořádku,“ odpověděla Matilda a než se otočila, přinutila se k zářivému úsměvu. Ale když ho viděla přicházet a vedle něj viděla běžet Alex a viděla, jak Dante něžně rukou chrání tvářičku jejich novorozeného syna od ranního slunce, ztratila sílu a než se k ní připojil, slzy jí tekly znovu.

„To nevadí, že jsi smutná,“ řekl jemně Dante. „A nemůžeš se hádat, protože jsi to sama řekla.“

„Řekla,“ souhlasila Matilda, ale když uslyšela zvuk náklaďáků, které vjely na pozemek, vzdala to a dovolila mu, aby ji objal. „Je mi líto, že jsem se naštvala, když vím, že pro tebe to musí být ještě těžší. Je to tvůj dům…“

„Náš dům,“ opravil ji Dante, ale Matilda zavrtěla hlavou.

„Byl to nejdřív tvůj a Jasminin dům, takže mi prosím neříkej, že tě to taky nebolí.“

„Trošku,“ přiznal Dante a podíval se na Joea a pohladil ho po tvářičce. „Ale dával jsem Joeovi láhev s mlékem, myslel jsem na náš nový dům a kolem mě běhala Alex, kontrolovala, jestli má v tašce všechny svoje panenky, smála se a povídala u toho a já ti přísahám, Matildo, že jsem se cítil úplně klidný. Ve svém srdci jsem cítil, že Jasmine mi to štěstí přeje a konečně jsem byl schopný si přiznat…“ Nedokončil větu, ale hořce se usmál a snažil se změnit téma, ale Matilda ho nenechala.

„Řekni mi to, Dante,“ naléhala na něj, protože navzdory všemu pokroku, navzdory tomu, jak si byli blízcí, na něj někdy musela naléhat. „Prosím tě, řekni mi, na co jsi myslel.“

„Že jsem ji miloval.“ Pozorně se díval, jak bude reagovat, měl na jazyku omluvu, ale když se usmála, nevyslovil ji. „Nevadí ti, že ti to říkám?“

„Vůbec mi to nevadí, Dante,“ odpověděla Matilda upřímně. „Tak by to přece mělo být.“

„Vím, že jsme měli chyby, vím, že by to mezi námi asi nevydrželo, ale někdy, když vidím Alex, jak se směje nebo si dělá legraci, vidím v ní Jasmine a konečně si dokážu vzpomenout i na ty hezké chvilky. Taky vím, že Jasmine by byla pyšná na rozhodnutí, která jsem udělal, a to je všechno díky tobě.“

Už se ani nesnažila skrýt slzy, jen se o něj opřela a on pokračoval.

„Je v pořádku, že jdu v životě dál, je to v pořádku, že jsme začali nový život, novou rodinu.“

„Ale jenom proto, že se díváme do budoucnosti, nemusíme zapomenout na minulost,“ ujistila ho Matilda. „Jak se zdá, i Katrina změnila svůj názor.“

A bylo to opravdu tak. V těch bouřlivých týdnech, které následovaly po odhalení jejich vztahu, by bylo jednoduché ji nenávidět, ale Matilda nakonec pochopila, kdo Katrina vlastně je. Že je to truchlící matka, která je zděšená z toho, že svět jde dál a že by měla přestat myslet jen na svoji dceru. A Katrina se pomalu změnila. S pomocí obrovského pokroku, kterého Alex dosáhla, díky Danteho respektu a Matildině trpělivosti roztálo i to nejstudenější srdce.

„Musíme to udělat,“ souhlasil Dante. „Musíme si vytvořit nové vzpomínky, postavit nové zahrady a dívat se do budoucnosti…“ Nestačil to doříct, protože jedna velice žárlivá mladá slečna je oba objala, dívala se nesouhlasně na svého bratra a dožadovala se, aby ji také pochovali.

„Dohromady.“ Matilda se zasmála a vzala Alex do náruče. Když ji dívenka políbila na tvář, zavřela blažeností oči. „Uděláme to dohromady.“