Cathy Williams

Řekova tanečnice

PRVNÍ KAPITOLA

Dominic Drecos nepředpokládal, že by v podobném místě našel zalíbení. Ve skutečnosti odjakživa opovrhoval těmito velkými byznysmeny, kteří předstírali šťastný rodinný život, a přitom si velice často užívali v nočních klubech, které jim nabízely příležitost veselit se s mladými dívkami. V takových místech žena prodávala vlastní důstojnost.

Ale nemohl se z toho vyvléknout. Trval na tom totiž jeden z jeho klíčových klientů, kterého navíc podporovali dva hlavní účetní a tři vysocí ministerští úředníci.

Chtěli si užít noční Londýn, jejich představě však nevyhovovala večeře v restauraci v Knightsbridge a následná procházka po Piccadilly Circus.

„Kam je mám, sakra, vzít?“ vyptával se nervózně sekretářky. „Copak snad vypadám na to, že se v podobných zapadácích vyznám? A dřív než mi odpovíte, uvědomte si, že můžete klidně přijít o místo.“ Ale zároveň se na svou pětapadesátiletou sekretářku ušklíbl. „Nepředpokládám, že byste mi mohla dát nějaký tip. Nebo snad podobná místa navštěvujete?“

„Nemyslíte si snad, že dovnitř pouštějí babičky, pane Drecosi, viďte?“ poznamenala Doris důstojně. „Poptám se a najdu pro vás něco příhodného.“

Sloužilo jí ke cti, že nakonec zvolila podnik bez erotických tanců na stole a živých představení v klecích. Díkybohu.

Teď, když se rozhlížel kolem s obligátní sklenkou šampaňského v ruce, mu i přes miniaturní šaty číšnic tohle místo nepřipadalo tak opovrženíhodné. Působilo tu nepochybně i podmanivé osvětlení. Jídlo bylo celkem chutné a následovala spousta drinků, tak proč ne?

V tomto jednání byla v sázce spousta peněz a zdálo se, že jeho klient si dává pěkně načas.

A dlužno poznamenat, že šik nádherných servírek, který tu před ním pochodoval, působil na jeho pošramocené ego.

Dominiku Drecosovi se to občas při vztazích, které považoval za vážné, stávalo. Pouhá myšlenka na bývalou přítelkyni stačila k tomu, aby ho zalil studený pot. A to ji naštěstí v posledních šesti měsících neviděl, ani se mu o ní nic nedoneslo.

Násilím se přiměl k soustředěnému rozhovoru se svým klientem. Kladl mu zdvořilé otázky ohledně jeho vzdělání v Oxfordu a kradmo tu a tam pohlédl na hodinky.

Právě když vzhlédl, spatřil ji.

Stála u jejich stolu, tác si opírala nenucené o bok, zlehka se nakláněla dopředu. Typická pozice servírek. Skláněly se a přijímaly objednávky, a dráždily fantazii hostů žlábkem, který mnohdy poukazoval spíš na pokrok vědy než přírodu. Usmívaly se provokativně a ponoukaly rozjeté muže, aby utráceli ještě víc za šampaňské. Každá další objednaná láhev jim byla samozřejmě připsaná k dobru.

Tahle používala stejné triky, úsměvy, sklon hlavy, ale on si jí předtím nevšiml.

Odkud se tu objevila? Doteď ji určitě nezaznamenal. Ne, tahle dívka nebyla bruneta bujných tvarů s provokativníma očima.

„Mohla bych vám, pánové, nabídnout některý z druhů našeho šampaňského?“ vemlouvala se hlasem připomínajícím pomalu se vtírající kouř.

Dominika pobavilo a poněkud překvapilo, že mu její otázka připadla jaksi významná.

Byl překvapený, protože od doby, kdy se po rozchodu s Rosalindou odsoudil k dobrovolnému celibátu, ho žádná z žen, s nimiž se denně stýkal, nezaujala. Dokonce ani při jeho hektickém společenském životě a spoustě obchodních akcí, jichž se musel účastnit.

Očima přelétla skupinku mužů a pohlédla na Dominika, jako by si chtěla přečíst výzvu, kterou začal vysílat pohled jeho tmavých očí. Rychle se odvrátila a lehce se narovnala.

„Proč ne?“ Dominic jen stěží dokázal odtrhnout pohled od blondýny.

Nejenže vypadala dobře. Pěkných blondýn byla spousta. Působila exoticky, neobvykle. Byla štíhlejší než většina ostatních servírek, měla křehkou, chlapeckou stavbu těla, ale její obličej vyzařující ženskost, nemohl nechat nikoho na pochybách. Měl srdcovitý tvar s krátkým rovným nosem, velikýma mandlově protaženýma očima, jejich barvu však přes dlouhé řasy, které je stínily, nedokázal rozeznat. Rovné vlasy barvy vanilky jí spadaly skoro až do pasu.

Opřel se, aby si ji mohl lépe prohlédnout. Bylo mu jasné, že se právě teď chová jako jeden z těch starých byznysmenů, které bytostně nesnášel.

Zaznamenal, že se usilovně snaží nepohlédnout jeho směrem. To ho lehce rozladilo, částečně proto, že hradil účet za velice drahé a naprosto zbytečně objednané šampaňské. A jí se podařilo přesvědčit je, aby si objednali další. Částečně proto, že nebyl zvyklý na to, že ho ženy přehlížejí.

Takže teď pronesl úsečně: „Ale tohle je poslední šampaňské, má drahá. Někteří z nás mají před sebou perný den.“

Všiml si blahovolné arogance ve svém hlase a ušklíbl se, ale ani to ji nepřimělo věnovat mu jediný pohled.

Celibát, pomyslel si, musí mít opravdu devastující vliv, když se teď snaží upoutat pozornost servírky v nočním klubu.

Ale zapůsobilo to. Vrhla na něj pohled a on si všiml, že se v něm mísí přátelské varování s chladným znechucením. Začala sbírat prázdné sklenky na tác, a když se naklonila pro jeho, poskytla mu výhled na nádherný žlábek, který působil naprosto přírodně, a tiše sykla:

„Já nejsem žádná vaše drahá.“ Pak se narovnala, opět se mírně usmívala a odkráčela od stolu.

Jak si to mohl dovolit? Pomyslela si Mattie vztekle. Samozřejmě se už s něčím podobným setkala. Napomádovaný byznysmen s očima na stopkách si myslí, že si k ní může všechno dovolit.

Naučila se podobné jednání většinou ignorovat. Byla servírkou, i když by její boty na vysokých podpatcích a přiléhavé minišaty mohly napovídat něco jiného. Měla přísný zákaz bavit se s hosty.

Ale jejich zákazníci obvykle nepřicházeli takhle luxusně oblečení jako tenhle. Cosi v něm způsobilo, že se jí zježily všechny chloupky na těle. Samolibá blahovolnost v jeho hlase v ní vzbudila pocity, které už znala mnohem lépe. Koneckonců už tu pracovala skoro sedm měsíců, takže věděla, jak si poradit s šupáckými zákazníky.

Ne že by působil ošuntěle. Na to vypadal až moc dobře. Ale ona víc než kdokoli jiný věděla, že příjemný vzhled může skrývat spoustu hříchů.

Když Mike vyměňoval dvě prázdné lahve za další dvě, uvědomila si, že se na něj mračí.

„Co se děje, krasavice?“ zeptal se s úšklebkem, který Mattie opětovala nevýrazným úsměvem.

„Ale, jako obvykle.“

„Aha.“ Chápavě pokýval. „Tak si ho prostě nevšímej.“ Začal jí na tác rovnat čisté číše. „Primitivové. Možná na ně doma čekají chudáci manželky a kupa dětí.“

„Hele, nemohla by ten stůl obsloužit Jessie? Já už bych tam teď zpátky nemohla.“ Jedna otřesná zkušenost v ní vystavěla pevný blok při zacházení s obtížnými zákazníky. Jen stěží se ovládla a chovala se k nim zdvořile.

„Ani nápad,“ pohlédl na ni Mike smutně. „Je tu narváno a chybějí nám dvě holky. Takže se tam musíš vrátit. Starouš Harry by puknul vzteky.“

Znovu se proplétala zpátky ke stolu. Zuřivě zatínala čelist ve snaze nedat nic najevo. Harry trval na tom, aby přistupovaly k zákazníkům s jiskřivým pohledem. Jako by jim dělalo největší potěšení servírovat drinky opilým boháčům a při tom navlečené do šatů, které musely vzbuzovat chtivé pohledy a nemístné poznámky.

Někdy se jí toho zdálo až moc.

Ale vydělávala si tu slušné peníze. Na to nemohla v žádném případě zapomínat.

A ona peníze potřebovala.

A kolik jiných nočních zaměstnání by jí mohlo poskytnout to, co má tady? Protože o denní práci nemohla vůbec uvažovat. Většinu dne jí zabralo dokončování kurzu a to málo, co ještě zbývalo, zabral spánek.

A to si ho zdaleka nedopřávala moc.

Myslela na Frankieho a bylo jí jasné, že s ním musí něco co nejdřív podniknout. Ale jako obvykle, v okamžiku, kdy o něm začala přemýšlet, mozek se jí začal vzpínat proti logickému uvažování a zablokoval se.

Když se vrátila ke stolu, muž živě diskutoval se svými společníky. Když zručně otevřela láhev šampaňského a plnila jim znovu sklenice, věnoval jí jen letmý pohled.

Ale nedokázala ho pustit z hlavy. Když obsluhovala u jiných stolů, přistihla se, že jí oči ujíždějí do míst, kde seděl ponořený do živého rozhovoru. Pořád na sebe upoutával pozornost, dokonce i když se uvolněně opřel, prsty jedné ruky bezstarostně poklepával na stůl a v druhé svíral sklenku s vínem.

Lidé už začínali být hluční. Už brzy se bude muset vypařit. Odcházet dřív se jí nevyplácelo, ale nic jiného jí nezbývalo. Nemohla zůstat až do časných ranních hodin, potřebovala se vyspat. Musela svému tělu dodat novou energii. Byla sice mladá, ale ne ze železa. Na rozdíl od ostatních dívek, které tu obsluhovaly, jí nezbývalo moc hodin nerušeného spánku, v němž by načerpala síly.

Potají pozorovala, jak dopíjejí šampaňské, a doufala, že si neobjednají další láhev, i když tím přicházela o peníze. Vykročila k nim a zhluboka se nadechla.

Všem dívkám, dřív než prvně vykročily mezi stoly, se dostalo tvrdého výcviku. Do svých třiadvaceti let netušila, že existují různé druhy chůze. Vždycky si představovala, že bude prostě dávat jen jednu nohu před druhou. Ale když namířila k jejich stolu, využila nabytých znalostí. Díky své štíhlosti se pohybovala nevědomky provokativně.

Dominic ji zálibně sledoval. Byla rozhodnutá nevěnovat mu jediný pohled. Všiml si toho, když sklízela sklenice. Stejně tak bez zájmu vyslechla jejich objednávku na další láhev šampaňského.

„Tak co teď?“ meditoval líně, aby upoutal její pozornost. Opřel se jedním loktem o stůl a naslouchal se znuděným výrazem klábosení svého klienta. „Nebývá snad zvykem přesunout se někam do intimnějšího prostředí?“

„Ne,“ uzemnila ho Mattie ledovým úsměvem a modlila se, aby někde na doslech nebyl Harry.

„Jasná odpověď,“ kapituloval a zlehka jí přejel po paži.

Mattie to nečekala. Byl to koneckonců jen protivný zákazník, který neměl podle všeho žádnou snahu slušně zacházet s podřadnou servírkou v nočním klubu. Neměl by se jí takhle otevřeně vysmívat. Jako kdyby jí dokázal číst myšlenky a uměl si představit, co si o něm asi myslí.

Na chvíli ji ovládl zmatek, pak sevřela prsty peníze, tvrdě vydělané, a odcházela. Do šatny, kde se mohla konečně zbavit svého absurdního převleku, zout boty s vysokými podpatky, v nichž ji pořád zlobila už dávno zhojená zlomenina prstů.

Oblékla si pohodlné džínsy a obula tenisky, v tomto oblečení se cítila o hodně lépe.

„Harry, odcházím,“ řekla, když se převlékla. Harry obcházel zamračeně po sále a ujišťoval se, že všichni jsou spokojení. Mattie měla Harryho ráda. Kdyby tomu tak nebylo, nikdy by v takovém zaměstnání tak dlouho nevydržela. Pod skořápkou bručounství totiž skrýval to, že má své spolupracovnice rád, a choval se k nim slušně.

„Ty mě přivedeš do hrobu, Mattie,“ broukl. „Chybí mi tři holky. A mimochodem, co je s tou Jackií? Řekla něco? Najednou si takhle vystřelíš a necháš mě na holičkách.“

Jackii asi nebylo dobře. Bude těhotná, pomyslela si Mattie. Obávala se, jak by Harry takovou novinu přijal. Když Mattie v půl šesté ráno končívala, také se cítila svou prací vyčerpaná.

„Proč tu nezůstaneš, Mats? Mohla by sis trochu přivydělat.“

„Cože, abych si ještě ubrala z toho mála spánku, co mi zbývá?“

„Měla by ses na ten svůj kurz vykašlat,“ zavrčel. „Marketing. Ať už získáš nějaký ten jejich diplom, nebo co tam dávají, stejně to nebude jako z univerzity. Ještě ráda se sem vrátíš a pomůžeš mi s vedením tohohle lokálu. Ale už bys měla radši jít. Zákazníci nemusí vidět, že naše atraktivní servírka normálně chodí v džínsech a teniskách.“

Mattie se zasmála. „Tomu by neuvěřili. Každá servírka přece pořád nosí vypasované šaty a vysoké podpatky, ne?“

Zamířila davem k východu.

Dominic stál v kabátě u šatny a přijímal hojné díky své skupinky hostů za příjemně strávený večer. Málem nepoznal štíhlou blondýnku, která proklouzla dveřmi.

Za normálních okolností by nepodlehl nutkání a nešel by za ní. Ale pobyt v nočním klubu v něm vzbudil dojem, že svět je plný žen, nekomplikovaných, které se nebrání vztahu bez závazků. Krásných nekomplikovaných žen, protože jaký jiný typ by mohl v místě, jako je tohle, pracovat? Samozřejmě ne takových, které se řadí na první stupně společenského žebříčku, jako byla jeho bývalá přítelkyně, která ho dokázala jen využívat. Kvůli ní mu byla myšlenka na vážný vztah protivná.

Netrpělivě se rozloučil se svými společníky a sledoval postavu, která zabočila za roh.

Musel pospíchat, při tom uvažoval, co to vlastně podniká. Dostihl ji v okamžiku, kdy se chystala přejít ulici, pak se natáhl a chytil ji za paži.

Mattie se prudce otočila. Bylo po půlnoci, a třebaže na ulici panoval pořád ruch, násilníci také nespali. V tuto hodinu lidé chytali taxíky a nastupovali do nich s nabitými peněženkami a přemírou alkoholu kolujícím v krvi, takže se nemohli bránit násilnému napadení.

„Vy!“ vytřeštila oči, vzápětí je pohrdlivě přimhouřila.

Dominika až pozdě napadlo, že je to pochopitelná reakce, pustil ji a ustoupil.

„Co to, sakra, děláte? Pronásledujete mě?“ Viděla ho jen sedět u stolu. Teprve teď si uvědomila, jak je vysoký. Hodně přes sto osmdesát centimetrů. O moc vyšší než ona, a to nebyla nijak malá. Zblízka také budil dojem mnohem větší síly. Pod dobře střiženým oblekem nemohl zapřít vypracované svalnaté tělo.

„Kdybych o tomhle řekla Harrymu, rozbil by vám hlavu.“ Nemyslela si, že by Harry nebo někdo z jeho nohsledů něco podobného dokázal. On byl patrně stejného názoru, protože ji počastoval nevěřícným pohledem.

„Snesu doteky od kunšoftů, pane, ale jenom v práci!

A jenom doteky!“ Ohlédla se a poznala, že ji pořád pronásleduje. I když pronásledování nebylo to správné slovo. Spíš se snažil svými dlouhými kroky srovnat s jejími, dostat se na její úroveň. Když přešli ulici, prudce se k němu otočila. Z jejího planoucího pohledu vyčetl, aby táhl svou cestou, která nebyla v žádném případě totožná s její.

„Takové týpky znám!“

„Týpky?“ Dominic si znechuceně uvědomil, že se mu nedostává slov. Ruce vztekle nacpala do kapes, pak jednu vytáhla, jen aby si s obličeje odhodila pramen nádherných blond vlasů.

Pronásledoval ji, protože ho něco v ní k tomu ponoukalo. Byla toho spousta. Chtěl se jí také omluvit za nevhodné chování v nočním klubu.

Ale její výpad ho zaskočil.

„Týpky?“ opakoval hlasem, který by donutil spoustu jeho vysoce postavených obchodních partnerů sklonit hlavu. Na ni to podle všeho nemělo žádný vliv.

„Jo, týpky, jako jste vy!“ Mattie si s údivem uvědomila, že ji to baví. Prvotní šok, který jí způsobilo jeho pronásledování, a následný záchvat strachu pominuly. Mohl to být sice přezíravý náfuka, ale bylo jí jasné, že ji nehodlá zatáhnout do postranní uličky.

Rozkřikla se na něj z plných plic. Už dlouho něco podobného neudělala, což byla škoda. Namísto toho, aby jen pasivně přijímala všechno, co ji potkalo v osobním životě, místo toho, aby se podřizovala tomu citovému zneužívání Frankieho Kinga. Měla se vzchopit a vykřičet své zoufalství do celého světa. Zrovna teď jí to nesmírně pomohlo. Špatná osoba, ale správný výsledek.

„Smutné ubožáky se spoustou peněz pasoucích se pohledem na pěkných mladých holkách. Ale ano, znám takové týpky. My všechny je známe! Chcete se jen dívat, dopřát si trochu té fantazie a vzít si ji s sebou do svých mizerných domovů s mizernými manželkami a nešťastnými dětmi!“

„Cože?“ Dominic si uvědomil, že na takhle ostrou řeč nebyl připravený. Vrhla na něj zuřivý pohled, z každého póru jejího vzteky zkřiveného obličeje na něj prýštilo pohrdání. A on se rozesmál, z plných plic, a to ještě více podnítilo její zuřivost.

Otočila se na patě a odcházela, bylo jí jasné, že může jít za ní, předpokládala to.

„V tuhle hodinu nemůžete jet domů metrem, viďte?“ zeptal se, když viděl, kam míří.

„Táhněte, úchyláku.“

To už na něj bylo noc. Předešel ji a pak se otočil, takže jí zatarasil cestu, a sledoval, jak se kolem něj snaží prosmýknout, pak usoudil, že se jí to nemůže podařit.

„Nedělejte to,“ vybídl ji chladně.

„Stojíte mi v cestě, a pokud neustoupíte, budu vřískat tak nahlas, že přiměju každého policajta v okruhu deseti mil, aby se přišel přesvědčit, co se tu děje.“

„Je to snad zase jedna z výhrůžek, k níž vás inspiroval ten váš Harry?“

„Jděte mi z cesty.“ Uvědomila si, že v jeho blízkosti může jen stěží popadnout dech. Ostré rysy jeho obličeje v přítmí zjemněly.

„Nesnáším zrovna dobře, když mě někdo označí za úchyláka.“

„A vám snad připadá, že mi záleží na tom, co a jak snášíte?“ Ale obvinění, které mu vmetla do tváře, ji trochu zamrzelo. Pak si připomněla, že je to jen elegantní panák s malým mozečkem. Proč jinak by ji pronásledoval od nočního klubu až sem k metru?

„Takže vy považujete všechny muže, se kterými přijdete pracovně do styku za úchyláky?“

„Chci jít domů. Už je pozdě a nehodlám ztrácet čas dohadováním s vámi. A teď mě omluvte.“

„Proč si nevezmete taxi?“

„Protože, a ne že by vám do toho něco bylo, si takový luxus nemůžu dovolit. Pokud bych mohla kdekoli nasednout do taxíku, nepracovala bych snad v nočním klubu, ne?“

„Nemluvím o tom, že by to bylo kdekoli. Poukazuji jen na pozdní hodinu a to, že stojíme v centru Londýna. Metro teď nepředstavuje zrovna bezpečné útočiště.“ Nebo si to tak alespoň představoval. On sám metrem nejezdil. Měl vlastního řidiče, takže mohl na zadním sedadle v autě i pracovat. A když nechtěl využívat George, jezdil sám.

„Jak to můžete vědět?“ vyštěkla Mattie. „Kdy naposledy jste jel metrem?“

„Bývaly doby, kdy jsem sám jezdil metrem,“ slyšel sám sebe.

„Lžete.“

„Takže teď jsem už i lhář, a nejen úchylák, že jo?“

Mattie si ho chvíli prohlížela, pak se kolem něj prosmýkla a vykročila k osvícenému vchodu do metra.

Dominic ji následoval.

Co to, sakra, dělá? Ptal se sám sebe. Čím si zasloužil takové odsouzení od číšnice z nočního klubu? Proč ho považuje za stárnoucího a slizkého seladona? V nejlepším věku čtyřiatřiceti let přece už nemá všechno za sebou.

Pořád jí šel po boku a cítil, jak jí z každého póru v těle prýští bezmocný vztek. Sledoval její hrdě vztyčenou hlavu, ruce stále odhodlaně vražené do kapes, tašku,

Která vypadala spíš jako ošoupaný batoh ležérně přehozený přes jedno rameno.

„Tak jo, na shledanou,“ když došli ke stanici, Mattie se k němu otočila čelem, v tuto ranní hodinu to tu vypadalo jako v městě duchů.

Poprvé si ho mohla prohlédnout za světla. Tenhle pohledný obličej byl na míle vzdálený tomu, co ji patrně čekalo doma, postava s otevřenými ústy a prázdnou lahví od whisky povalující se na ošoupaném gauči v obýváku.

Tenhle muž, který se ještě vůbec neobtěžoval s představováním, protože byl na podobné formality určitě povznesený, mohl mít určitě každou, na kterou si pomyslel. A navíc lovil určitě ve vyšších vrstvách.

Měl lehce olivově zbarvenou pleť, krátké černé vlasy a ostře řezané rysy, které signalizovaly odhodlanou mysl.

„Na jakou stanici jedete?“

„Ne na tu samou jako vy,“ odvětila Mattie úsečně a vhodila mince do automatu na jízdenky. Měla pokaždé po ruce přesnou hotovost. Žádné prohrabávání tašek, na to se nemohla spoléhat.

„Jak to víte?“

„Mám přece oči.“ Na důkaz toho přejela pohledem jeho luxusní oblek, ručně šité boty, zlaté hodinky na zápěstí.

„Doprovodím vás až ke dveřím,“ prohlásil Dominic. Cosi na této dívce ho nutilo, aby jí poskytl ochranu. „Takže nakonec přece jen vystoupíme na stejné stanici. A nemusíte se strachovat, že bych po cestě mohl využít situace.“

„Já nepotřebuju doprovod.“

Zelené oči. Tak zářivá zeleň, jakou ještě nikdy nespatřil. Působivé osvětlení v klubu mu o ní jen něco málo napovědělo. Tady se celý její obličej rozzářil v jejích mandlově tvarovaných očích; na nose měla pihy a plné rty.

„Tohle místo je opuštěné. Nebo možná ne. Třeba tam bude pár somráků a opilců čekat na stejný spoj jako vy, nemám pravdu?“

„Dojímá mě, jakou péči máte o mou bezpečnost, ale já tuhle trasu absolvuju čtyři noci v týdnu. Myslím, že by bylo fér upozornit vás, že se o sebe dokážu postarat.“ Vrhla na něj zase jeden ze svých zachmuřených letmých pohledů. „Možná lip, než byste se o sebe dokázal postarat vy.“

„Zase víte o mně všechno?“

„Podívejte, je pozdě,“ začala Mattie opatrně, střetla se s pohledem jeho očí, který jen těžko vydržela. „Nelíbilo se mi, jak jste se na mě díval v nočním klubu a vůbec se mi nelíbí, že jste mě sledoval i ven. Můžu to říct ještě jasněji? Musím ještě urvat nějakou hodinu spánku a nehodlám tu postávat do rána.“

„Copak vy na spánek nemáte celý den?“ Tmavé oči se zúžily a pozorně jí pátraly v obličeji. Mattie cítila, jak rudne. Jako puberťačka, i když jí bylo třiadvacet a už si toho v životě užila tolik, že by byla na místě spíš cynická ochranná skořápka.

„Mám spoustu práce,“ zamumlala. „Svět neživí lidi, kteří prospí den a pracují v noci, Takže už běžte.“

„Fajn, ale budu na vás čekat zítra v klubu.“

„Proč?“

Takového něco ji mátlo. Ze zkušenosti dovedla ve velice krátkém čase odhadnout muže, kteří navštívili noční klub. Většinou byli středního věku, ženatí, ale přesto si pořád olizovali rty při pohledu na pěknou holku. Ne –

Mastní muži. Pak existovaly skupinky mladých bohatých flákačů. Osobně je považovala za ještě otravnější, protože na ně doma nečekala žena s dětmi.

Zdálo se, že muž, který tu před ní stojí, nepatří ani do jedné z těchto kategorií.

Ve skutečnosti jí připadal jako někdo, kdo nemá zapotřebí pachtit se za servírkou do nočního klubu nebo kamkoli jinam, protože když by po něčem zatoužil, stačilo by mu jenom lusknout prsty.

„Protože nemám rád, když si mě někdo bezdůvodně zařadí do nějaké škatulky.“ Což nastolovalo otázku, proč jí k tomu svým chováním nahrál.

„Podívejte se na to takhle,“ podotkl, čímž opět přilákal její pohled. „Jak byste se cítila, kdybych vás urazil tvrzením, že jsem vás viděl jako servírku, která na sobě nemá skoro nic…“

„Lacinou kurvičku?“ vyštěkla Mattie, přerušila ho, dřív než stačil vyslovit to, co měl evidentně na mysli. „Ženskou, která si dá lehko říct? Nebo počestnou ženu? Smutnou ubožačku, která nemůže se svým životem naložit jinak než ušoupat si nohy v nočním klubu?“ Jo, všichni si to myslí. Všichni, co ji okukují, když sklízí ze stolu.

Ne že by se to týkalo zrovna jí, protože ona sama věděla, kam jde. Věděla, proč dělá to, co dělá. Co na tom sejde, co si o ní myslí zrovna nějaký náhodně kolemjdoucí cizí člověk?

„Líbí se vám to?“ zamumlal Dominic lenivě. „Nemyslíte, že byste chtěla, abych na vás měl jiný názor?“

„Já myslím, že je mně to úplně jedno. Jen vám chci vysvětlit, že nejsem tak lehko k máni.“ To, co řekla, byla pravda. Možní dokonce víc než pravda. Jeden milenec za celá ta léta. Frankie King, jehož znala už od šestnácti. A to už s ním ani nespala… kolik jen to bylo měsíců?

„Takže jestli mě pronásledujete kvůli tomuhle, tak na takového něco můžete zapomenout. Nevlezu vám do postele, teď ani jindy.“

Okolo proskotačila smíšená skupinka rozjařených teenagerů, ale ne opilých natolik, aby ji chtěli napadat. Dominic ji chytil za paži a odtáhl ji stranou od automatu na jízdenky.

„Vezmu vás domů taxíkem.“

„Radši bych šla pěšky, než abych se s vámi mačkala v taxíku.“

„Tak vás jen do toho pitomého taxíku strčím a zaplatím řidiči, aby vás odvezl živou, kam budete chtít.“

„Aha. Tak to už o mou společnost tolik nestojíte, když víte, že se s vámi nevyspím.“ Mattie zavrtěla hlavou s výrazem opovržlivého znechucení.

„Tak už pojďte.“ Ještě nikdy se nesetkal s takhle podezíravou, cynickou ženou. Vůbec se mu ale nelíbila představa, jak nastupuje do vagonu s bandou opilců, i když by měla nastokrát pravdu, že je na podobné situace zvyklá.

Černé taxi zastavilo u chodníku a ona poznamenala: „Pokud si se mnou osud nezahraje zvlášť nepěkně, tak teď se vidíme naposledy.“

Dominic mlčel. Jen jí otevřel dvířka, něco poznamenal k řidiči, podal mu peníze, když byl ujištěn, že suma je dostatečná, otočil se k ní.

Temný obrys jeho silného těla se k ní sklonil, zdálo se, že jeho přítomnost vyplnila celou zadní část vozu.

„Tak to si nemyslím,“ pronesl hlubokým, sametovým hlasem a Mattii začala po páteři stoupat vlna vzrušení. „Koneckonců musím uvést na pravou míru vaše obvinění, nemyslíte?“

Omlouvám se,“ vyhrkla. „Můžeme to vyřídit na místě.“

„Uvidíme se zítra.“

Nikdy se s vámi nevyspím,“ sykla zuřivě. „Špatně jste si mě otipoval!“

Život mě poučil, že nikdy je v angličtině jedno z nejvrtkavějších slov.“ Pak se narovnal a zabouchl dvířka.

Neřekl jí, že je to v angličtině jedno z nejvyzývavějších lov. Zejména v dané souvislosti a pro muže, jakým byl.

DRUHÁ KAPITOLA

„Nechápu, proč ztrácíš čas v tomhle svinčíku.“

Mattie se rozhlížela po Frankieho pokoji. Rozvaloval se na židli před televizí, nohy roztažené na konferenčním stolku a zíral na ni tak, jak už na to byla dávno zvyklá.

Takže si ho nevšímala a vrátila se ke knihám před sebou. „Řeknu ti, lásko, že tě stejně do žádné firmy nevezmou. Ze školy jsi odešla v šestnácti, nezapomnělas?“

Pil pivo. To ji uklidňovalo. Kdyby to byla whisky, jeho poznámky by byly mnohem jedovatější. A za chvíli by mohl vypadnout. Nakonec je přece sobota. Pro chlapa, jako je Frankie, přece touhle dobou neexistuje zůstávat doma. Ne když jsou jeho kumpáni dole v lokále, oči přilepené na velkou obrazovku, ať už v televizi dávali jakýkoli sportovní přenos.

„To neznamená, že nemůžu dělat tohle,“ poznamenala Mattie tiše, bylo jí jasné, že nemá cenu tuhle konverzaci prodlužovat.

„Ale jasně že znamená. Bosové ve velkých firmách nehledají holky, jako jseš ty, Mats. Můžeš bejt sice pěkná, ale to není všechno.“ Vrhl na ni krutý úšklebek a ona pevně stiskla pero. „A mimochodem, jak dlouho budeš dneska venku?“

„A záleží snad na tom? Ty tu stejně nebudeš.“

„Pravda, pravda. Běž a dones další pivo, bud tak hodná, Mats.“

„Budeš přece v hospodě, Frankie.“

„Nemysli si, že to dlouho vydržím. Žádný strachy, vyklidím ti pole, kdykoli se tu ukážeš. Dámičko, kterou ses stala, když sis začala cpát hlavu fantasmagoriema o práci ve velkým byznysu. Ty by ses hodila akorát tak za sekretářku v zaprděný kanceláři, jakous dělala předtím.“

Mattie už toho měla dost, s prásknutím zaklapla knihu a zmrazila ho pohledem.

„Ale já jsem nemohla dělat nic jiného, nemyslíš, Frankie? A my oba víme proč!“

Vstal, projel si prsty vlasy a zamířil ke kuchyni. Ale tentokrát ho nehodlala nechat jen tak odejít.

Tentokrát měla šanci se rozkřiknout na správnou osobu, a ne na dokonalého cizince. Perfektního neznámého, který se, a nebylo to žádné překvapení, už neobjevil. Zakázala si ho vyhlížet, ale přesto se jí dostal pod kůži už jen proto, jaký byl.

„Jo?“ Mattie přešla do kuchyně a opřela se o rám dveří. V očích jí nebezpečně blýskalo, sledovala, jak si Frankie sám vytahuje další pivo, které se rozhodl vypít přímo z plechovky.

„Nehodlám se s tebou dohadovat, Mats. Proč se zahrabáváš do těch knížek a sama sobě nalháváš, že to můžeš v životě někam dotáhnout?“

„Ne, já už toho mám dost. Všech tvých ponižování a napadání. Nemohla už jsem v té práci dál zůstat, protože jsem z mého platu musela živit nás oba!“ Už dlouho kolem toho chodila po špičkách.

„Předpokládám, že mě obviňuješ kvůli té nehodě.“

„Z ničeho tě neobviňuju! Ale to už bylo skoro před dvěma roky. Takže je skoro načase, aby ses vzpamatoval a přiznal si, že se z tebe nikdy nestane profesionální fotbalista. To už je pryč, Frankie! Už se nemusíš otáčet zpátky a…“

„Víš co, Mats? Nepotřebuju tu stát a tohle všechno poslouchat. Jdu!“

Cítila, jak se jí do očí derou slzy, ale zůstala stát tam, kde byla, a blokovala dveře.

„Ty si musíš najít práci, Frankie.“

Praštil napůl prázdnou plechovkou o kuchyňský stůl, pivo se vylilo.

„Kancelářskou práci, Mats? Myslíš, že bych se mohl navléknout do laciného obleku a čekat, až mě někdo bude potřebovat?“

„Nemusela by to být práce v kanceláři.“

„Jo, tak třeba něco takového, jako děláš ty, ne?“

„Tam dostávám pětkrát víc, než jsem brala jako sekretářka.“

„Víš co?“ Pokud to bereš takhle, proč prostě nevypadneš, slečno? Jeho modrý pohled se střetl s jejím, uhnul očima.

„Možná to udělám,“ řekla a odvrátila se, jeho omluvu už vyslechla jen napůl. Zase. Tvrdil, že ji potřebuje. Zase. Zabouchl za sebou dveře. Zase.

Oběma bylo jasné, že se konec jejich vztahu blíží mílovými kroky. Ale Mattie věděla, jak těžké je dát sbohem minulosti, vzpomínkám na ně oba jako teenagery, když ještě spřádali sny o tom, kam až to dotáhnou. Ale zároveň jí bylo jasné, že už je toho drží spolu jen málo, i když se vždycky snažila.

Jeho hvězda byla tak slibná a pak, když došlo k nehodě, bylo jí ho tak strašně líto, tak líto, že nedokázala udělat rozhodný krok a odejít. Dokonce i přes to, jak se změnil, jak se oba proměnili.

On byl vzteklý a zahořklý na nepřízeň osudu, ale nic z toho ho nepřimělo, aby se jí otevřel, jejich porozumění vzalo za své. Uvědomila si, že už spolu měsíce nekomunikují.

Ne, pomyslela si, když uklízela knihy a začala se oblékat před odchodem. Jak ho ale mohla opustit potom, když se před osmi měsíci zhroutil a rozplakal se jí na rameni jako malé dítě. Tenkrát si znovu dovolila soucit, poznala, že ji potřebuje.

Znala ho přece tak dlouho.

A noční klub představoval to pravé místo pro ni, mohla si tu slušně vydělat.

Když pobíhala mezi stoly, neměla na přemýšlení o vlastních problémech čas.

Ale jejich hádka dnes večer byla jiná…

Ještě po dvou hodinách se k tomu znovu v duchu vracela, když náhle náhodou vzhlédla a spatřila toho muže, cizince, jak sedí sám v zadní části místnosti. Srdce jí nelogicky poskočilo radostí, jež se vytratila stejně rychle, jako ji zachvátila.

Jak dlouho tu už seděl?

A teď, když ho zaznamenala, začala kontrolovat každý svůj pohyb, dokud už jí opravdu nezbývalo nic jiného než k němu vykročit, i když neseděl v místě, kde měla obsluhovat.

„Co tu děláte?“

„Říkal jsem vám, že se vrátím,“ odvětil se stejně znuděným líným úšklebkem, který jí způsobil chvění v páteři. „Stýskalo se vám?“

„Jistěže ne a také si myslím, že bychom si měli ujasnit situaci. Já nejsem na prodej spolu s pitím a jídlem.“ A protože už k tomu nebylo co dodat, usoudila, že už by mohla odejít a nechat ho, aby si přebral její prohlášení. Ale neudělala to. Zaváhala.

„Proč odsud neodejdeme a neskočíme na kávu do nějakého trochu civilizovanějšího podniku? Znám jednu dost dobrou kavárnu, kde mají otevřeno pořád.“

„Kavárnu, která má otevřeno nonstop? Ale prosím vás! A kde by to mělo být? Na nějaké jiné planetě?“

„V hotelu, kam chodí chlápci, jako jsem já. Teď si o mně určitě pomyslíte, že jsem workholik, který se dokáže bavit jenom v pro normální lidi nepatřičných hodinách.“ Zvedl jedno obočí, opřel se a pozorně ji sledoval.

„To si nemyslím.“

„Vypadáte vyčerpaně.“

Dvě slova, která ji přiměla zastavit se, znovu se jí vrátily vzpomínky na dohady s Frankiem. Zrovna teď nemohla ve svém životě najít nic, co by ji nevyčerpávalo. Jak si toho mohl všimnout zrovna on?

„Mám k tomu své důvody,“ prohlásila Mattie ostře. „A pokud se nebudete chovat slušně, tak přibudou další. Jsem tu teprve půl druhé hodiny a je to moje práce. Omlouvám se.“

„Tak mě napadlo,“ pronesl Dominic bez souvislosti s jejím předchozím sdělením, „že ani nevím, jak se jmenujete.“

„Podívejte, už musím jít. Jackie by mně vyškrábala oči, kdyby si všimla, že se vybavuju s jedním z jejích

zákazníků.“

„Proč, prosím vás, pracujete v podniku, jako je tenhle?“

„Už jsem vám to vysvětlila. A teď na shledanou.“

„Za půl hodiny na vás čekám u východu.“ Vstal, dopil a shlédl na ni. „Ano?“

„Já s vámi nikam nejdu! Jak jasněji vám to mám ještě říct?“

„Vyřídím to s vaším šéfem.“

Mattie se krátce suše zasmála.

„No jo. A jak to hodláte udělat? Přiložíte mu pušku k hlavě?“

„Vždycky jsem dovedl zvolit správnou taktiku, žádný strach.“ Ponořil se jí temným pohledem do očí a zachvátila ho nečekaná vlna vzrušení. To se mu stávalo pokaždé, když si na ni vzpomněl. Co to s ním za těch pár dní provedla?

Proč? Logika mu napovídala, že jediné, po čem touží, je sex a všechno to, co mohl najít kdekoli jinde. V žádném případě neměl zapotřebí o něco žadonit. Ale logika neměla nic společného s tím, co považoval za výzvu. A tu ona bezesporu představovala.

To proto se vrátil do nočního klubu.

„Nechte to na mně.“

Nechat to na něm! Tak proč ne? Neznal Harryho a očividně neměl zdání o tom, jak přísní jsou šéfové nočních klubů, když přijde na jejich dívky a jejich uvolňování z práce.

„Jistě.“ Vrhla po něm sžíravý úšklebek. „Pokud se vám podaří přesvědčit jeho, tak s vámi půjdu do té vaší kavárny. Ale pokud to nedokážete, tak vám jen popřeju dobrou noc a řeknu vám, že se nemusíte vracet, protože příště se s vámi už nebudu bavit.“

Mattii taková představa trochu rozesmutnila, ale uvažovala v každém případě prakticky. Už tak měla dost komplikovaný život na to, aby si přibírala další komplikace pro muže, pravděpodobně ženatého. Musel být přece ženatý, protože dobře vypadal, byl výřečný; takoví nikdy nejsou svobodní.

Měla by si dávat pozor, aby se už dál neotáčela jeho směrem.

Vůbec nebyla připravená na rozhovor s Harrym o deset minut později, když se zrovna chystala donést další šampaňské ke stolu, kde seděli už dost podnapilí muži.

„Cože?“ zajíkla se, když vyslechla, co jí řekl.

„Můžete si vzít na zbytek večera volno.“

„Právě jsem přišla, Harry.“

„Jacks za vás ráda vezme vaši práci. Potřebuje si taky přivydělat.“

Jak to dokázal? Mattie se rozhlédla, vyhlížela ho v přítmí přes dav hostí. Pak přemístila pohled na Harryho zarudlý obličej. „Cože?“ domáhala se odpovědi. Pak ji něco napadlo. „Nebyl… Není přece nebezpečný, viďte, Harry? Nepřinutil vás snad.“

„Přinutit mě? Harryho Alfonsa Roberta Sidwella?“ Zhoupnul se na patách, povytáhl si klopy saka a změřil si ji přezíravým pohledem. „Takového něco se ještě nikomu nepodařilo, Matildo Hayesová. Na to nezapomínejte. Řekl mi, že si s vámi potřebuje promluvit. Dal mi svou navštívenku. Říkal, že kdybych potřeboval s něčím poradit, můžu se na něj obrátit.“

„Poradit? A s čím?“ Připadalo jí, jako kdyby se jí půda pod nohama rozestoupila. „Ve vztazích? Copak je to nějaký poradce?“

„Harry Sidwell ve svých vztazích nikdy nepotřeboval žádnou radu. Ten člověk pracuje ve finančnictví, Mats. Je to mocný muž. Alespoň podle toho, co jsem o něm slyšel. A sama dobře víte, jaký propastný rozdíl je mezi tou šmírou, kterou se protloukáme tady, a životem někoho z nejvyššího stupně žebříčku ve světě financí.“

Mattie strnula.

„Dáváte mi na noc volno, protože vás o to nějaký mužský požádal a dal vám vizitku? A co moje tuzéry, Harry? Já si nemůžu dovolit brát volno. Moc dobře víle, jak potřebuju peníze!“

„Založím vás. Mats. Dám vám obvyklou páteční částku. Neříkejte, že se nechovám fér.“

„Nemůžu…“

„Zasloužíte si volný večer, Mattie. Vždyť tu makáte jako šroub. Kdy jste si naposledy někam vyrazila? Když nejste ve škole nebo se netopíte v těch svých knihách, lak jste tady. A uděláte mi laskavost, má drahá.“

„Jak to myslíte, Harry?“

„Budete myslet na obchod. Ta vizitka nám může pomoct víc, než tušíte.“ Ušklíbl se a Mattie cítila, jak její odpor taje.

„S ním jste v bezpečí.“

„Nebyla bych v bezpečí s nikým, kdo sem přijde, a vy to víte.“

„S ním ano, Mats. Jinak bych vám na večer nedal volno. Je to velké zvíře. Ve svém postavení by si nedovolil žádnou nepřístojnost. Nikdy by neriskoval skandál. Pokud tvrdí, že si s vámi potřebuje promluvit, tak je to tak, pokud…“

„Pokud co?“

„Pokud se nerozhodnete jinak…“

„To těžko.“

„Tak v čem je problém? Volný večer? Dobře se pobavte. Teď se běžte převléknout. Hoďte sebou. Není čas na zbytečné řeči.“

Měla nepříjemný pocit, že s ní manipulují. I když nebylo špatné mít volný večer. Žádné knihy ani noční klub. Ani Frankie.

Kdyby došla ke dveřím a zjistila, že změnil názor, bylo by to ještě lepší. Prostě by se ulila, našla by si nějaký podnik s nonstop provozem, kde by mohla jenom sedět a věnovat se vlastním myšlenkám. Nechtělo se jí jít domů, i kdyby tam Frankie nebyl. Pouhá představa těch čtyř stěn ji dusila.

Ale on tam byl. Čekal. Přesně tak, jak slíbil. Vysoký, neskutečně hezký, prohlížel si ji neproniknutelným pohledem, který v ní vzbuzoval obavy. Obavy a jistou… ostražitost.

„Jak jste to dokázal?“ vyptávala se ho.

Jako vzteklá kočka, pomyslel si. Jako divoká kočka, kterou si usmyslel zkrotit. Jako divoká kočka, která by vyskočila dva metry do vzduchu, kdyby se jí dotkl. Otevřel dveře a ustoupil stranou, aby se mohla kolem něj protáhnout.

„Copak vám to Harry neřekl?“ zeptal se Dominic udiveně a dával si pozor, aby nenarušil její prostor.

„Řekl mi, že jste mu dal vizitku. Mluvil něco o vašem vysokém postavení.“ Mattie si ho zkoumavě měřila nepřátelským podezíravým pohledem. „Vůbec mi nesejde na tom, kdo jste. Znáte přece naše pravidla.“

„Ale ne vaše jméno.“

„Cože?“

„Znám vaše pravidla, ale pořád nevím, jak se jmenujete.“

„Matilda.“

„Matilda. Nevypadáte jako Matilda,“ prohlásil pobaveně. Napřímila se.

„Ne, a jak tedy vypadám? Jako něco lehčího? Třebas Candy? Nebo něco ještě lehčího?“

„To jste vždycky v takové defenzivě, Matildo?“

„Mattie,“ zamumlala. „Všichni mi říkají Mattie. Jméno Matilda nenávidím.“

„Proč?“

Pokrčila rameny. Mrzelo ji, že prozradila byť jen pouhý zlomek ze svých pocitů.

„Tak jo, Mattie,“ zvedl ruku, aby přivolal taxi, a když k nim zamířilo, prohlásil: „Budeme muset nasednout společně, když se chceme dostat do toho hotelu…“

„Do hotelu? Ale to ne. Ne, ne.“ Začala couvat a Dominic netrpělivě mlaskl.

„Řekl jsem do hotelu. Ne do hotelového pokoje. Jedeme do hotelu v Docent Garden. Často tam chodívám, když pracuju dlouho do noci. Dole je bar, určitě tam bude plno.“ Ale její zelené oči si ho pořád vystrašeně měřily a on jen stěží odolával nutkání natáhnout se a trochu jí uhladit načepýřená peříčka.

On, který se nikdy u opačného pohlaví o něco podobného nemusel snažit, jen stěží uvěřil, že v tuto pozdní hodinu musí čekat, až nadejde jeho čas.

„Takže půjdete tam se mnou, nebo ne? Pokud ne, tak si můžete být jistá, že už mě nikdy neuvidíte. Jestli se rozhodnete jít, budete muset hodit za hlavu své obavy a vlézt se mnou do taxíku. Stačí se rozhodnout.“

Z výrazu jejího obličeje mohl vyčíst, jak svádí vnitřní boj, a obával se, co by dělal, kdyby odešla. Uvažoval, co ho do této ošemetné situace přivedlo.

Osud? Znuděnost ženami, s nimiž se doposud stýkal? Potřeba vymazat ze své mysli Rosalindu vztahem s někým v každém směru odlišným? Nebo něco jiného? Ne, nic jiného to nebude, usoudil.

Ale ať už by byl výsledek jejího vnitřního boje jakýkoli, nehodlal ji pronásledovat. Už takhle totálně vypadl z role a neměl v úmyslu v tom pokračovat.

„Dobře,“ pokrčila Mattie rameny, natáhla se, aby otevřela dvířka, ale zjistila, že ji předešel. Na něco podobného nebyla zvyklá. Frankie něco takového nedělával.

Než nastoupil, namáčkla se na druhý konec sedadla a blahořečila si za to, protože v okamžiku, kdy se k ní připojil, i přes vzdálenost mezi nimi ji jeho pouhá přítomnost rozechvěla.

„Nevím, jak se jmenujete,“ podotkla Mattie, když se taxi odlepilo od obrubníku.

Zaznamenal, jak se přimáčkla na dvířka v obavě, že by mohl udělat něco nevhodného a využít příležitosti. On však mezi nimi dodržoval bezpečnou vzdálenost.

„Dominic Drecos.“

„Dominic Drecos,“ opakovala Mattie a horečně uvažovala. „A máte významné postavení v City, že?“

„Ano.“ Nezdálo se, že by ji to nějak zvlášť zajímalo. Přistihl se, jak se zaujetím vysvětluje: „Zabývám se finančnictvím. Operujeme s fúzemi a akvizicemi. Já navíc spekuluji s realitami. Koupě – renovace – prodej.“

„Dobře.“ Otočila se, aby vyhlédla z okna na část Londýna, která nikdy netonula ve tmě. Spousta světel a billboardů. Na podobný výhled byla zvyklá a z jakéhosi důvodu pro ni bylo snadnější ponořit se do onoho proměnlivého obrazu než pohlédnout na muže, který seděl vedle ní.

Byl to za dlouhou dobu jediný muž, s nímž vedla konverzaci na úrovni. Přes den navštěvovala své kurzy, ale všichni studenti na tom byli přibližně stejně a tlachání se zákazníky v nočním klubu bylo přísně zakázáno. Zbýval tedy jen Frankie. Ale s tím si už dávno o něčem smysluplném nepromluvila.

„Takže předpokládám, že tu nebydlíte.“ Zdráhavě na něj pohlédla a v jednom bláznivém okamžiku si pomyslela, jak asi vypadá pod tím drahým oblekem a proužkovanou košilí. Pak mrkla a byla zpět v taxíku, servírka nočního klubu s přítelem, seděla vedle kohosi významného z City.

„Proč to říkáte?“

„No, jestli ano, tak proč byste chodil do hotelu, když se vám protáhne pracovní den?“

„Mám apartmá v Chelsea. Ale právě v tomhle hotelu se podávají velice pozdní večeře a občas sem můžeme zaskočit a zabít dvě mouchy jednou ranou – vyřešit případ a najíst se.“

„My?“

„Mí lidé.“

„Vaši lidé?“

„Účetní, právníci, zkrátka ti, které zrovna potřebuju. Někdy se sem sám zaskočím najíst a dořešit případ, aniž by mě rušily telefonáty nebo faxy.“ Nemusel jí vykládat, že odpovídá za koupi a renovaci zrovna této budovy a navíc má v nejvyšším patře podkrovní apartmá, které občas využívá, když se mu nechce obtěžovat George, aby ho odvezl do jeho vlastního bytu. Mohla by se vyděsit a dát se na útěk.

A uvědomil si, že to je poslední věc, po níž by toužil.

Někoho, kdo měl vždy ve všech směrech svůj život pod kontrolou, taková situace vyváděla z rovnováhy.

„A co vaše žena? Schvaluje vaše pozdní večeře ve drahých hotelích, když se svými lidmi pracujete dlouho do noci?“ To, jestli je ženatý nebo ne, pro ni bylo nepodstatné. Neměla s ním žádné záměry. Ale pořád ještě jí připadal zajímavý.

Je ženatý?

„Kdybych byl ženatý, tak bych tu nebyl.“ Jeho chladná odpověď ji vybízela k reakci na otázku. „Nepřipadá vám nechutné pracovat někde, kde o vás mají zákazníci tak nízké mínění?“

Byla ušetřena hledání odpovědi, taxi zpomalilo u chodníku a zamířilo k budově sevřené mezi obchodem s elegantními pánskými obleky a prodejnou nábytku nabízející nádherné dřevěné ručně vypracované kousky neoznačené cenovkou.

Měla pocit, že na otázku by měla odpovědět, až spolu budou sami.

Mezitím by měla využít času a utřídit si myšlenky a překonat nepříjemné chvění v žaludku.

„Tohle není zrovna vhodné místo pro holku v džínsech,“ vydechla s nervózním smíchem, když vcházeli do foyeru. Zářivé barvy, jedna nebo dvě abstraktní malby na stěnách, dekorativní květiny.

Lidé tu byli i v této noční době. Blazeovaní, blahobytní, afektovaní.

Muž za pultem se na něj usmál, což Mattii ještě víc znervóznilo. Sevřela pěsti v kapsách u saka a vlekla se vedle něj, když vykročil k jakémusi schodišti a po něm dolů do baru v suterénu.

Co tu pohledávám? Ptala se sama sebe zuřivě.

„Sem chodí lidé oblečení každý podle svého,“ ujišťoval ji Dominic. „Není důvod připadat si tu nepatřičně.“

„Já jsem si tak nepřipadala.“

„Ne?“

Odmlčel se a zvedl jedno obočí a ona se váhavě usmála.

„No, tak trochu.“

Byl to ten úsměv, pomyslel si. Něco v něm popíralo její cynismus a prozrazovalo její zranitelnost. Těsně pod povrchem skrývala citlivost a nespornou inteligenci. Vyčkávání.

Vyčkávání, uvažoval. Na mě, abych tohle všechno odhalil.

„Najděte stůl,“ vybídl ji. „Já se postarám o pití. Co si dáte?“

„Šampaňské ne, toho vidím dost v práci. Ne že bych se v něm ovšem vyznala,“ dodala rychle, to jen proto, aby si nemyslel, že chce využít toho, že je bohatý, a objednat si to nejdražší pití z nápojového lístku. „Dala bych si kávu, prosím. Bez kofeinu, jestli ji tu mají.“

„Tady mají všechno.“

Mattie se usadila u jednoho z kulatých žulových stolků. Židle měly prapodivný tvar, byly velice pohodlné, i když na to vůbec nevypadaly.

A stejně jako ve foyeru tu byla spousta lidí. Celé hejno nočních ptáků, exotických, mladých, popíjejících a spokojených.

„Tak prosím,“ postavil před ni šálek s kávou a posadil se. „Už nejste tak… rozklepaná?“

„Nebyla jsem rozklepaná,“ bránila se Mattie šeptem. „Byla jsem vzteklá, protože jste mě přinutil, abych s vámi odešla.“

„Mohla jste říct ne a odejít. Nikdo vás nenutil, abyste nasedla do taxíku a jela sem.“ Zkřížil nohy a prohlížel si ji tak důkladně, že jí tvář zalil ruměnec, dřív než ji stačila skrýt v šálku s kávou. Napadlo ji, že si měla objednat něco většího.

„Neodpověděla jste mi na otázku, proč pracujete na místě, kde vámi zákazníci zjevně opovrhují?“

„Neopovrhují mnou. Někteří z nich jsou vážně docela fajn. Nebo se tak alespoň tváří.“

„Vy přece nesnášíte ten typ mužů, který podobná místa navštěvuje.“

„A co vy?“ Mattie pokrčila rameny, nechtěla dát najevo, jak ji jeho přítomnost znervózňuje. „Jak jste se tam ocitl vy?“

„Dost komicky. Ocitl jsem se tam jen na přání svých klientů.“

„Aha a neužil jste si to… když jste se kolem sebe rozhlédl?“

„Nijak zvlášť. Dokud jsem nespatřil vás.“

V tomto prohlášení bylo cosi neskutečně přímočarého, co oživilo její tělo. Nenapadlo ji, co by měla říct, a zdálo se, že ani on nehodlá prolomit mlčení, které je obklopilo.

„Já… já… jsem. Říkala jsem, pracuju tam, protože mi dobře platí… já…“

Dominic sledoval, jak sklopila oči a začala se zabývat šálkem, pár vteřin na něj hleděla, pohrávala si s jeho ouškem, pak jej zvedla ke rtům. Vzbuzovala v něm pocit, že jí ubližuje, a to se mu vůbec nelíbilo.

„Proč si nenajdete nějakou práci přes den?“ vyptával se, změnil téma jenom proto, aby jí naznačil, co by měla dělat. A ona tam pořád seděla jako vystrašený králíček. Vždyť se jí, proboha, ani nepokusil dotknout!

„A proč vy nejste ženatý?“

Zvedla bradu a pohlédla mu přímo do obličeje. Nenechávala ho na pochybách. Pokud si on může dovolit zpovídat ji ohledně jejího soukromého života, pak ona má stejné právo.

„A měl bych?“ ohradil se Dominic. Osobní důvěrnosti se v jeho konverzaci objevovaly málokdy. Cítil, jak jeho obličej lehce potemněl, těžce polkl.

„No, ještě nejste tak starý, jste… jste…“ Když si Mattie uvědomila, jakou cestou se pouští, její výhodné postavení bylo to tam.

„Jsem jedno velké ucho,“ povzbuzoval ji.

„Zjevně bohatý. S významným postavením v City.“

„Ještě něco?“

„Ano. Arogantní. Schopný manipulovat. S neskutečným egem.“

„Hm. To nezní jako výčet kvalit, pro které by si mě každá žena musela vybrat.“

Jejich pohledy se střetly a Mattie byla první, kdo uhnul očima. Rozhovor začal nabírat nebezpečné obrátky. To jí našeptávalo její podvědomí.

„Což ukazuje, že jste zatím nepotkal tu pravou,“ dodala rychle. „Takže jak jste objevil tohle místo?“ zeptala se, vůbec se nesnažila zakrýt, že téma změnila jen proto, že jí to předchozí již přišlo nepříjemné.

„Aha, koupil jsem budovu, zrenovoval ji a pak prodal.“ Sledoval ji, jak si v duchu přebírá jeho informaci, a zároveň si představoval její exotický obličej v oparu vášně, nahé tělo svíjející se v milostné touze.

Odkašlal si a narovnal se. „Jak už jsem se zmínil, je to součást mé práce.“

Uvědomila si, že by se ráda dozvěděla víc. Víc o něm. Zmapovat si situaci dřív, než bude pozdě.

„To zní velice důležitě. Takže… jak jste se k něčemu takovému dostal? Dostat se do obchodu s nemovitostmi, k tomu je zapotřebí velká dávka štěstí. Nemám pravdu? Zvlášť v Londýně.“

„Studoval jsem ekonomii na univerzitě,“ přerušil ji Dominic. „Předtím, než jsem začal obchodovat s nemovitostmi, jsem se věnoval finančnictví.“

„V tom případě jste si tím musel vydělat pěkný balík. Musel jste přece nejdřív nashromáždit nějaký kapitál, kterým byste mohl disponovat.“

Dominic ji dlouho sledoval přimhouřenýma očima. „Vždycky jsem měl k dispozici slušný kapitál.“

„Aha!“ Samozřejmě že měl. On se přece už narodil bohatý. To na něm bylo na první pohled vidět. Ale ona ho chtěla přimět, aby to řekl. Nahlas. A taková osoba, jakou je, by měla vzít nohy na ramena, a hodně rychle. Dokud ji dokonale neomámí svým sexy obličejem, schopností naslouchat a lehce plynoucími slovy.

„Tak… co dělali vaši rodiče?“

„Je to opravdu důležité?“

„Pro mě ano.“

„Otec se věnuje loďařství.“

„Myslíte tím, že staví lodě?“

„Víte přesně, co tím myslím.“

„Moje máma byla uklízečka. Zemřela před deseti lety. Otec byl tesař, teď už si zrovna moc lidí nepotrpí na ručně vyráběné zboží. Teď bydlí v Bournemouthu. Sám pro sebe si pořád něco vyrábí, ale na poloviční úvazek dělá dozor v továrně na nábytek.“ Mattie vstala a zdvořile se usmála.

Kupodivu ji zamrzelo, že ho už nikdy neuvidí, ale musela to udělat. Odhalit mu propast, která by se mezi nimi vždycky otvírala.

„Takže díky za kávu. Ne, prosím, můžu si vzít sama taxi.“ Teď by nemohla jet metrem. A dřív než stačil cokoli říct, vyběhla ze dveří a nahoru po schodech, prošla elegantním foyerem, který jako by se vyloupl z barevného časopisu.

TŘETÍ KAPITOLA

„Ale ne. Ne, to nemůžete.“

Mattie za sebou zaslechla spěšné kroky, ve stejném okamžiku k ní dolehl jeho hlas. Pak ucítila jeho ruku na paži, trhnutím ji k sobě otočil.

„Nemůžete mě jen tak z něčeho obvinit a pak utéct, aniž bych se mohl bránit.“

„Já před ničím neutíkám. Jdu domů!“

„Tak to tedy ne!“

Srdce jí bilo jako na poplach a jeho ruka jí svírala paži ocelovým stiskem, žaludek se jí chvěl.

„Tak co?“

„Tak to není správné, Mattie!“ Napřáhl ruku, aby zastavil taxi, druhou nepouštěl její paži. „Kde bydlíte? Zavezu vás domů. Po cestě si můžeme promluvit.“

„Ne!“

Zavézt ji domů? A co kdyby byl Frankie náhodou ještě vzhůru a potloukal se kolem? Nebylo to pravděpodobné, ale tuto možnost nemohla přesto vyloučit. Od Frankieho po pár pivech nebylo možné očekávat slušné chování, natož pak cestu rovnou do postele. A pomyšlení na něj, jak hlomozí po domě a dohaduje se s Dominikem Drecosem, bylo dost otřesné na to, aby se jí zježily vlasy hrůzou na hlavě. Bylo jí jasné, kdo by prohrál, a nebyl to muž, který právě otvíral dvířka u taxíku.

„Proč ne?“ dožadoval se odpovědi Dominic. Naklonil se dopředu, aby jí udělal místo, všiml si, že se sklání a neutíká před ním.

„Protože…“

„Protože co?“

„Protože…“ Protože nechtěla aby je Frankie, pokud bude vzhůru, viděl spolu? Nasadit mu brouka do hlavy? Protože přese všechno, co s ním zažila, ho nechtěla zrovna tímto způsobem zranit? Nebo prostě nechtěla, aby tento muž věděl, jakého má přítele?

„Protože neprozrazuji cizím lidem svou adresu, zejména pokud se jedná o zákazníky nočního klubu, kde pracuju.“

Dominic se po jejím vysvětlení jen ušklíbl. Bylo mu jasné, že by podobné situace nikdy nevyužil ve svůj prospěch. Vyčkal okamžik, pak na ni pohlédl a znovu si uvědomil, jak moc by ji chtěl. Vysílala takové signály, které v něm přímo burcovaly všechny mužské touhy. Chtěl ji poznat.

„V tom případě půjdeme ke mně do bytu.“

Mattie se nad takovým návrhem skoro rozesmála, i když určitá část její osobnosti by se k němu docela ráda připojila.

„Jen přes mou mrtvolu.“

„Dole mám velice příjemné posezení. Můžeme dokončit náš rozhovor.“ Dal řidiči svou adresu a vnímal, jak na něj užasle zírá, protože ji zbavil možnosti rozhodovat.

„Vy máte ale nervy! Jak to děláte?“

„Přestaňte přede mnou utíkat, Mattie,“ zašeptal něžně. „Já vždycky dostihnu to, o co stojím.“

„A vy stojíte o mě?“

„A já stojím o vás.“

Nedotkl se jí ale, bože, i na dálku cítila žár, který vyzařovalo jeho tělo.

„Stojíte o pohlednou servírku z nočního klubu. Nechcete mě. Ani mě neznáte.“

„Je to snad obrana?“

„Je to jen pravdivé prohlášení,“ vyštěkla Mattie. „Můžete strávit život se ženami, které za vámi budou od probuzení hopkat, usilovat o to, aby se staly tou malou milou věcičkou, které jednou navléknete snubní prsten. Ale, vážený, takové, jako jste vy, mám už prokouknuté. Vy umíte jen brát, pane Drecosi.“

„Ale vždyť mě ani neznáte!“

Mattie se rozhodla nechat jeho stížnost bez odezvy. Ne, že by nevěděla, co mu odpovědět.

Ale vůbec jí nevyhovovalo, že s ním sedí v autě a míří s ním kamsi do jeho bytu, a to i přesto, že nechal uběhnout tři večery, než se za ní vypravil. Pochopila, že se jedná o muže, který nelže. Když tvrdil, že si budou moct dole v klidu promluvit, tak to také tak bude.

Problém byl, že jí nebylo do řeči.

Ne, připustila si po pravdě, problém tkvěl v tom, že ji tak přitahoval.

Chtěla si popovídat? Ale proč s ním? Už jí řekl, jaký druh zájmu ho k ní žene, vůbec ji nechtěl poznat, ať už tvrdil cokoli. Chtěl ji prostě dostat do postele.

„Až tam dorazíme a já zjistím, že jediné, co mě dole čeká, je výtah do vašeho bytu, tak si mě nepřejte. Otočím se na podpatku a chytím první taxík, který kolem pojede.“

„Jasně!“

Nechtěl se s ní dál dohadovat. Vnímal její blízkost. Sexy až k zbláznění, byla naježená jako bránící se kočka.

Sledoval její odvrácený profil a přemýšlel. Jestli má vůbec představu, jak dráždivě působí její mlčení.

Za okamžik taxi zastavilo před domem, kde bydlel, málem se omluvil za to, že ji sem vylákal.

Obrátila se na řidiče: „Nevadilo by vám, kdybyste tu pár minutek počkal? Jen pro případ, že bych chtěla odjet domů.“

„Žádný problém, zlato.“

„V pořádku? Lhal jsem vám?“ zeptal se Dominic, když vešli do budovy. „Tamhle si můžeme posedět, podívejte se, za pultem je pořád ostraha, kterou můžete zavolat. Jmenuje se Charlie a jsem si jistý, že by hned přiběhl, kdybyste měla potřebu ho zavolat.“

„Velice zábavné.“

„Takže odvoláte taxík, nebo do něj nasednete a ujedete?“

Podle všeho ji odradil jeho posměšný tón. Nebo si to alespoň Mattie myslela. Vyšla beze slova z foyeru, ponechala ho v domnění, že se hodlá vypařit. Pak se téměř okamžitě vrátila.

Dominic nemohl uvěřit návalu pocitu úlevy, který ho zaplavil.

Stáli tam a hleděli jeden na druhého, dělil je rozlehlý, nákladně zařízený foyer. Charlie udiveně těkal pohledem z jednoho na druhého. Mattie se pohnula první

a vykročila k němu s obličejem, v němž se stále zračily obavy.

„Dala byste si něco k pití?“

„A odkud asi? Nevidím tu žádný prodejní automat.“

„Žádný prodejní automat,“ souhlasil Dominic, stál tam bez hnutí, čekal, až k němu dojde a vzhlédne k němu. „Přímo za vámi je kuchyň. Charlie tam má všechno potřebné, aby nám mohl připravit kávu nebo čaj nebo cokoli jiného, co byste si přála. Když to bude nutné, může skočit nahoru pro něco k jídlu, i když nezaručuji, že by to bylo něco víc než sendvič.“

„Káva by stačila.“

„A můžete si sundat sako,“ vybídl ji Dominic suše. „Posaďte se, kam budete chtít.“

Na rozdíl od spousty londýnských obytných domů v tomto stál vždycky za pultem recepční. Hala byla tak velká, že mohla pojmout Charlieho velký stůl a zároveň dvě čtvercové sestavy sedacích souprav a spoustu rostlin, které byly denně čištěny a zalévány.

Když Charlie dorazil se dvěma šálky s kávou a talířkem se sušenkami, pořád tam nejisté postávala.

„To je krása,“ prohlásila Mattie zdvořile a na jeho vybídnutí se posadila. I když ne na pohovku pro dva vedle něj, ale do křesla naproti.

On tu byl doma. Vyzařovala z něj moc a majetek. Mramorové dlaždice na podlaze zářily, mosazné ozdoby na balustrádě, která nahoře lemovala schodiště, se neskutečně blýskaly. Trojrozměrné svícny převyšující člověka byly působivé.

„Tak.“ Usrkla kávy a pokusila se nedat najevo své okouzlení prostředím. „Tady bydlíte.“

„Ano…“

Když se okolo sebe pomalu rozhlížela, vnímala pohled jeho tmavých očí. Ještě nikdy si nepřipadala tak nepatřičně. Džínsy, svetr a tenisky do takového prostředí zrovna nezapadaly, i když po pravdě řečeno se nezdálo, že by to vůbec zaregistroval.

„Takže… vy žijete v Londýně, pořád. Viďte?“

„Bydlím především v Londýně, ale hodně cestuju.“

„Ano. Jistě. Na návštěvu k rodičům do Řecka, předpokládám.“

„Mimo jiného.“

„A ‚to jiné‘ je co?“

„Obvykle práce. New York, Paříž. Také Střední východ.“

Lehce se zasmála a napila se kávy. „To všechno zní neskutečně bombasticky. A co děláte, když chcete relaxovat? Chodíte do nočních klubů?“

„Když si chci odpočinout, zvolím většinou Cots– wolds. Mám tam dům. Jestli se na tom křesle posunete ještě víc, tak spadnete.“

Mattie zaujala pohodlnější pozici. „Máte dům v Cots– wolds. Venkovské útočiště.“

„Něco takového.“ Vrhl na ni jeden ze svých ďábelských pohledů. „Tak nehodláte mě napadnout kvůli luxusnímu životnímu stylu?“

Pokrčila rameny. „Ani předtím jsem vás nenapadala.“

„Ne? A co jiného jste tedy dělala?“

„Připomínala jsem vám, že byste se měl vzdát myšlenky dostat mě do postele, nemůžete si přece myslet, že dostanete všechno, co si zamanete.“

„Proč si nesednete sem vedle mě na tuhle pohovku a neřeknete mi to ještě jednou?“

Bylo to, jako by jí projel elektrický proud, od špiček prstů na nohou po vlasy, ale přinutila se na něj nevěřícně pohlédnout.

„Tak takhle tedy balíte holky, se kterými si vyrazíte?“

„To ani ne.“

„Taky si myslím. Ale protože já náhodou pracuju v nočním klubu, tak si myslíte, že si nemusíte brát servítky. Myslíte si, že si já, chudinka, před vámi sednu na zadek.“

„Ženy, se kterými si vyjdu, by se rozhodly si vedle mě sednout samy od sebe. Pokud bychom, samozřejmě byli lady.“

Jeho líné prohlášení jí vehnalo červeň do tváří.

Ne, neseděl by tady ve foyeru, když by mu stačilo jen vyjet výtahem do bytu.

„Zaujímala byste takový obranný postoj, kdybychom se nepotkali v nočním klubu?“ vyptával se. „Kdybych netušil, jak si vyděláváte na živobytí?“

„Neseznámili bychom se.“

„Neodpověděla jste mi na otázku.“

„Jsem realistka, každý patříme k jiné společenské vrstvě. Podívejte se třeba, jak jste oblečený, proboha! Vsadím se, že ten váš oblek nemáte z normálního obchoďáku. Nemám pravdu?“

„Takhle se nikam nedostaneme.“

„Já se s vámi nechci nikam dostat!“

„Tak proč jste tady?“

Mattie zrudla.

„Protože jste mě k tomu přiměl,“ bránila se neobratně.

„Nebuďte směšná. Ted si hrajete na pasivní oběť daných okolností. Takhle si připadáte?“

„Nerozumíte mi.“

„Tak mě zkuste přesvědčit.“

„Teď chci jít domů.“

„Ne, nechcete. Pojďte nahoru ke mně do bytu. Je to tam mnohem pohodlnější.“

„Nebezpečnější.“

„Máte dojem, že jsem nebezpečný?“

„Holka nikdy není dost opatrná.“

„A vy jste?“

„Já nejsem včerejší, pane Drecosi.“

„Přestaňte mi tak říkat. Jmenuju se Dominic. A pořád jste neodpověděla na mou otázku.“

„Už jste mi řekl, co máte v úmyslu.“

„Nikdy jsem se nepřiblížil k ženě, která by mě nechtěla. Pojďme nahoru.“

„Zůstanu půl hodiny, pak odcházím. A nepřeju si, abyste za mnou chodil do nočního klubu, rozumíte?“

Neodpověděl. Místo toho vstal a čekal, dal jí čas, aby si srovnala v hlavě, co udělá. Jít s ním nahoru do jeho bytu! Další krok k hraně útesu, alespoň tak jí to připadalo.

Neřekla mu snad, že po dnešní noci už neexistuje žádné zítra?

Šla s ním k výtahu, a když vyjeli nahoru, ostražitě pohlédla na kontrolní panel. Dveře se otevřely, vyšli na chodbu s podlahou pokrytou vysokým kobercem.

Věděla, že jeho byt musí být luxusní. Ale nebyla naprosto připravená na to, co spatřila.

Podlahy vykládané drahým dřevem a ozdobené hedvábnými perskými koberci, velkorysé řešení, které nenarušovalo prostor a umožňovalo plně vychutnat každý detail. Nízký nábytek jednoduchých linií, jídelní stůl se skleněnou deskou v masivním dřevěném rámu, bílé stěny korunované velkými plátny. A kuchyň, k níž nyní mířil, byla jednoduše oddělená od zbytku otevřeného prostoru velkým obloukovým pultem s žulovou deskou.

Mattie ho sledovala, dominoval všemu, co ho tu obklopovalo, opět jí projelo varovné zachvění.

„Líbí se vám tu?“ vyptával se, zatímco obsluhoval supermoderní kávovar. Nervózně si olízla rty a pak se usadila na vysoké stoličce ze dřeva a chrómu u kuchyňského pultu.

„A komu by se tu nelíbilo?“

„Kde bydlíte?“ Přistrčil k ní hladký bílý porcelánový šálek a pak si přistrčil stejnou stoličku, usadil se naproti ní, aby na ni viděl.

Toho se právě obávala. Intimity, zůstat s ním někde sama v soukromí. A víc intimní už to být nemohlo, ale jeho poznámka o tom, že považuje samu sebe za pasivní oběť, ji vyburcovala a přinutila ji jít s ním nahoru. Mohla mít všechno pod kontrolou.

„Obávám se, že je to soukromá informace.“ Oba se opírali o pult, zvedali šálky k ústům, jejich pohledy se střetly.

Sledoval ji a napadlo ho, že je na ni příjemný pohled. Nejen kvůli ladným konturám a zářivým zeleným očím nebo tomu, jak jí stříbřitě blond vlasy spadají po zádech. Zoufale se snažila zachovat svůj agresivní postoj, ale nedokázala popřít smysl pro humor a inteligenci, které z ní vyzařovaly.

Rád by se s ní pustil do křížku.

A hodila mu rukavici, kterou nedokázal nezvednout.

„Mohl bych to uhodnout,“ zamumlal, usrkl kávy a prohlížel si ji přes okraj šálku. „Co děláte, když nepracujete?“

„Proč?“

„Protože existují věci, na něž se lidé během rozhovoru vyptávají.“

Pokřiveně se na ni usmál a ona si nedokázala pomoci. Úsměv mu opětovala.

„Tak teď mi řekněte, co děláte přes den.“

„Já… no, tak přes den navštěvuji kurz.“ Mattie sklopila oči a uvažovala, co ji přimělo k tomu, aby prozradila takovou osobní informaci.

Vzpomněla si na Frankieho a uvědomila si, že jí po celou noc vůbec nepřišel na mysl.

„O jaký kurz se jedná?“

„Jde o marketing,“ vysvětlovala překotně.

„Marketing?“

„Ano. Marketing!“ Hleděla na něj a zároveň jako by slyšela Frankieho sžíravě cynická slova o jejím vzdělávání. Zas a znovu jí opakoval, že není dost dobrá na to, aby něčeho dosáhla, že odešla ze školy, aniž by získala nějakou kvalifikaci, která by stála za řeč.

„Odešla jsem ze školy v šestnácti! Ano, nejsem přesně tím, koho by většina lidí považovala za ideální marketingovou pracovnici! Ale můžu to dokázat! To, že pracuju v nočním klubu a nosím provokativní těsné šaty, neznamená, že nemám v hlavě mozek! Můžete mě považovat za další pitomou blondýnku, ale to se pletete!“

„Mám dojem, že je to skvělý nápad.“

„Co…?“

„Řekl jsem, že to považuju za perfektní nápad.“

Dívali se na sebe. Mattie těkala pohledem od jeho uhrančivých tmavých očí k ústům, těm sladce přitažlivým ústům. Rychle uhnula pohledem.

„Proč jste odešla ze školy, když vám bylo šestnáct?“

„Já… každý, koho jsem znala, to tak udělal… tenkrát nám to připadalo vzrušující… opustit školu, být dospělí, vydělávat peníze…“ Otáčela za ouško šálkem a prohlížela si kávovou sedlinu na dně.

„A to bylo… jak dlouho je to?“

„Sedm let.“

„A nikdy před tím vás nenapadlo doplnit si vzdělání?“

„Není to tak jednoduché, jak se zdá.“

„Ale tam, kde je vůle, vždycky existuje cesta,“ zamumlal Dominic. Sledoval, jak se ňadry lehce opírá o kuchyňský pult, a horká krev se mu nahrnula do hlavy. „Takže kdy končí tenhle marketingový kurz?“

„Příští týden odevzdávám poslední práci.“

„Pak skončíte v nočním klubu a najdete si práci?“

„Pak se budu držet svého místa v nočním klubu, protože pořád potřebuju peníze, a vezmu útokem personální agentury. Někdy vedoucí kurzu někoho doporučí na dobré místo, ale ten musí být opravdu dobrý.“ Podepřela si bradu a poznamenala: „Tak tohle je moje zpackaná životní historie. Nic vzrušujícího, viďte? A teď, když jsme si trochu poklábosili, mám dojem, že je načase jít domů.“

„A kam se vám do tohohle všeho vejde spánek?“

„Promiňte?“

„Spánek? Musíte mít v sobě spoustu adrenalinu a energie. Uvařím vám další kávu.“

„Zkouším to se šesti hodinami.“

Pokud jí to Frankie dovolí. Obvykle, když měl zvlášť špatnou náladu, neměl na práci nic lepšího než ji budit, aby se pohádal nebo jí něco vyčítal. Dokázal však přestat včas, než se vytočila na plné obrátky. Tehdy odcházel.

„Vypijte to. Pak vás odvezu domů. Nebo můžete zůstat přes noc tady. Mám tři ložnice.“

„Zůstat na noc?“ Mattie na něj nevěřícně pohlédla. „Copak jste se úplně zbláznil?“ Odstrčila židličku a natáhla se pro sako, které odložila na pult.

Poslední věcí, po níž by toužila, bylo strávit noc v tomhle bytě, i kdyby byla zamčená v oddělené ložnici a ještě by zastrčila židli pod kliku u dveří! Pouhé pomyšlení, že spí nedaleko, by jí připravilo bezesnou noc. Protože… protože…

Protože je nebezpečný, pomyslela si. Všechno mezi nimi je nebezpečné. On představoval všechno špatné pro dívku jako ona. A povídání s ním se jí líbilo víc, než by to pro ni bylo dobré.

Ve spěchu namířila ke dveřím, seskočil ze stoličky a následoval ji. Zastoupil jí cestu ke dveřím, takže se musela zastavit, pohlédla na něj.

„Nedělejte to.“

„Co nemám dělat?“ zeptal se Dominic jemně. A pak se nedokázal zastavit. Natáhl se a odhodil jí z obličeje pár pramínků a prsty jí zabořil do vlasů. Bylo to příjemné. Víc než to.

„Nedělejte to, co právě teď děláte,“ vydechla Mattie ztěžka, nezdálo se však, že by v sobě našla sílu, aby se od něj odtáhla.

„Já nic nedělám. Zatím.“

Prosebně zakňourala a učinila marný pokus udělat krok zpátky, ale lehký tlak jeho ruky na jedné straně hlavy jí v tom zabránil.

„Říkala jsem, že budu mluvit a také jsem si s vámi povídala.“

„Možná to nestačilo.“

„Sliboval jste…“

„Vážně? Nemám ten dojem. Nepotrpím si na sliby. Vím, že je nedokážu splnit.“

Jeho ruka se přesunula k obličeji, jedním prstem přejel rozechvělou linii úst.

„Chci vás zase vidět,“ řekl chraptivě. „Zas a znovu. Znovu.“

„Řekla jsem vám, že to nepřichází v úvahu.“

„Říkala jste, že pocházíme ze dvou rozdílných společenských vrstev a že nejste na prodej jen proto, že pracujete v nočním klubu. Dobře, nechci si své ženy kupovat a na společenských vrstvách už mi vůbec nesejde.“

Posunul se, takže ona se teď opírala o dveře a on stál před ní. Pak se podepřel jednou dlaní o dveře a druhou začal dělat cosi nemyslitelného.

Začal jí prsty přejíždět po kulatém výstřihu svetru.

Mattie měla ruce přimáčknuté na dveře, chtěla utéct, ale nehýbala se z místa, poslechla nutkání svého těla.

Trvalo to dlouho.

Už dřív s Frankiem okusila všechny druhy fyzického kontaktu, pak už si oba připadali jako bezmocné oběti nostalgie. Mattie zjistila, že na jeho podněty nedokáže reagovat. Jeho dotek ji nechával chladnou. Už dávno potlačovala vlastní vzrušení. Pak pochopila, proč tomu tak je – už ji netěšilo s ním být, a to se promítalo do všech aspektů jejich společného života.

„Prosím, Dominiku…“

Jeho jméno jí bez dechu vylétlo z úst. Měla by mu říkat „pane Drecosi“. To by mezi nimi stanovilo zase určitou vzdálenost.

„Podívejte, Mattie, já vím, že si myslíte, že vás chci jenom dostat do postele…“

„A nechcete?“

„Chci si vás užít.“

„Říkala jsem vám…“ Mattie stěží poznávala svůj vlastní hlas. Byl roztřesený a chraptivý, protože sotva popadala dech.

„A vy si mě taky chcete užít.“ Sklonil hlavu, jeho polibek byl tak lehký a nenásilný, sotva jí přejel po ústech, ale i to stačilo, aby se jí podlamovala kolena.

„Je to snad zločin?“

Tentokrát už byl jeho polibek méně nevinný, protože zapojil do hry jazyk, dobýval se jí do úst, zkoumal je.

„Tak co je?“ mumlal netrpělivě, odtáhl se od ní a ona pociťovala nedostatek jeho doteků jako újmu.

„Přivádíte mě do rozpaků.“

„To je dobře. Vždyť to taky chci. Stejně jako vy mě. Chci, abyste se zachvěla pokaždé, když si na mě vzpomenete. Svým dotekem chci rozehrát všechny nervy ve vašem těle.“

Svými slovy jako by se s ní miloval, něco takového ještě nezažila.

Ale jejím jediným milencem byl Frankie a slova nepatřila nikdy mezi jeho silné stránky. Pohledy, to ano. To zabezpečila irská krev, která mu kolovala v žilách, ale moc víc toho nebylo.

Proti tomu, co zažila tady, nebyla imunní a byla si toho vědoma. Proto se snažila dát svým myšlenkám opět řád.

Při vlně emocí, které jí cloumaly, si jen stěží dokázala vybavit Frankieho obličej.

Jeho ruka, ta prokletá ruka jí zajela pod svetr a laskala nahou kůži. Jen ploché, pevné linie bříška, výš se nevydala, ale alespoň mohla popadnout dech. Byla překvapená a, jak si zmateně uvědomovala, šťastná. Ne to nebylo to pravé slovo. Vzrušená.

„Takže… zůstaneš tu přes noc? Se mnou? V mé posteli?“

„Ne… prosím…“ Mattie tušila, že je ve hře všechno. „To je… absurdní…“ Ruka pomalu stoupala výš.

Vlastní trpělivost ho ohromovala. Cítil, jak se pod ním chvěje, chce ho, ale on pořád odolával nutkání zvednout ji a odnést do ložnice. Tak jako pravěký jeskynní muž svou ženu.

Ruku měl jen kousíček od jejích ňader. Nádherných, krásně tvarovaných, kterých se tak toužil dotýkat.

„Nemáme nic společného…“

„Právě teď mám dojem, že tu něco takového je…“

„Běž a pohrávej si takhle s podobnými, jako jsi ty…“

„Já nemám žádný svůj typ.“

„Dobře, tak běž a pohrávej si s… s někým jiným…!“ l ato nesmyslná konverzace splnila svůj účel. Mohla se nadechnout a ne se jen zmítat mezi rozbouřenými smysly.

Poskytla jí čas vzpomenout si na muže, který na ni čekal doma, a nastínila nemožnost její situace.

Lehce se pohnula a ruka, která podnikala tak nebezpečné věci s jejím bříškem, našla to, co hledala.

Mattie doslova nadskočila, když si jeho dlouhé, zkušené prsty brázdily cestu přes její ňadra, našly bradavku, která vystupovala pod tenkou podprsenkou, a začaly ji třít.

Ještě minutu a byla by se rozloučila se všemi svými předsevzetími.

„Ne!“ Odstrčila jeho ruku a on ji okamžitě odtáhl, ale jen proto, aby ji připojil k té, jejíž dlaní se pořád ještě opíral o dveře.

Sledoval ji v pasti, kterou tak vytvořil oběma rukama.

„Jsme oba dospělí,“ prohlásil suše, vědomý si toho, že bude muset zdolat její obranu, „a navzájem se přitahujeme. Není důvod se tomu bránit.“

„Tak dobře! Nepopírám to! Ale stejně k ničemu nedojde.“

„Proč, sakra, ne?“

„Protože s někým žiju. Protože mám přítele!“

ČTVRTÁ KAPITOLA

Teď, když dokončila a odevzdala závěrečnou práci, měla Mattie neklamný pocit, že opravdová tvrdá práce jí teprve začíná.

Nebylo pochyb, že uspěla dobře. Od prvního dne pracovala svědomitě, dařilo se jí plnit včas zadané úkoly. Posledních pár měsíců měla dokonce před zbývajícími účastníky kurzu náskok.

Ale vedoucí kurzu, energicky vyhlížející žena s tvrdým přístupem ke studentům, který mnohdy hraničil se šikanou, byla nesmlouvavá. Marketing představuje pole působnosti, v němž vítěze stanoví tvrdá soutěž. A známky neznámky, Mattie chyběly zkušenosti. To, že se je snažila vyvážit entuziasmem a talentem, bylo bohužel pro někoho, kdo v této sféře pracuje léta, podružné. Ať dělala, co dělala, ocenění se od své vedoucí nedočkala.

Ve dvou personálních agenturách, které v minulém týdnu navštívila, jí řekli víceméně totéž.

Mattie se utvrzovala v tom, že jeden týden v případě hledání práce nehraje žádnou roli.

Na druhou stranu jí tyto existenční problémy pomáhaly ve snaze nevracet se v myšlenkách k Dominiku Decrosovi.

Nakonec si mohla teď trochu oddechnout. Dnes v noci žádný noční klub ani Frankie.

Na konci kurzu se choval celkem klidně, mlčení však občas vyvažoval tím, že trávil víc času mimo domov.

Když se ho přede dvěma dny zeptala, kde byl, zareagoval svým typickým agresivním způsobem.

Mattie odkopla boty a nechala se obklopit ničím nerušeným poklidem domova. Přemýšlela, jestli si má pustit televizi, váhala, jestli chce být bombardována výběrem povrchních nedělních večerních programů. Rozhodla se bez toho obejít.

Jednodušší bylo uvelebit se v křesle a nechat své myšlenky rozběhnout.

Poněkud rušivé bylo, že se začaly hned stahovat k Dominiku Drecosovi a ne k Frankiemu, i když jí bylo jasné, že by si toho potřebovala tolik se svým přítelem vyřešit.

Co si o ní Dominic myslí?

Odešla z jeho bytu s letmou vzpomínkou na jeho temný obličej.

Její představivost by víc než ráda doplnila chybějící detaily. Hlavou se jí honily ty nejhorší představy. Třeba si myslel, že ho sváděla. Možná splnila jeho nejhorší předpoklady, že není víc než servírka z nočního klubu.

Asi se utvrdil v přesvědčení, že její chování nemělo za cíl nic jiného než se mu pověsit na krk. Mezi těmito neradostnými myšlenkami začínaly vylézat z temných koutů pečlivě zasunuté vzpomínky na příjemné chvíle, které strávila v jeho společnosti. Právě v tom okamžiku se ozval zvonek u domovních dveří.

Mattie zaváhala. Trvalo jí chvíli, než si uvědomila, že to nemůže být Frankie, protože on má svůj vlastní klíč. S úlevou si oddechla a zamířila ke dveřím.

Úlevný pocit jí vydržel jen na chvilku, než otevřela dveře a zjistila, že osoba opírající se o rám dveří je ten poslední, kterého by čekala.

„Co tu děláš?“ Hlas zněl nepřátelsky, ale srdce jí v hrudi při pohledu na něj radostně poskočilo. Tentokrát v neformálním oblečení, které mu nic neubíralo na působivosti. Krémové kalhoty, krémová košile, límeček košile rozhalený nad ragbyovým svetrem. Tyto barvy ještě více lichotily jeho typu. Ten v tmavém obleku tolik nevynikl. Musela se hlídat, aby ji neprozradil obdivný výraz očí.

„Myslel jsem, že bych se mohl zastavit a vyhodnotit soutěž,“ odpověděl Dominic, využil její dočasné nemluvnosti a prošel dveřmi.

„Co to děláš? Copak ses zbláznil? A jak jsi zjistil, kde bydlím? Ne, nech mě hádat. Řekl ti to Harry!“

Zamířil k těsnému obývacímu pokoji, rozhlédl se po úzké chodbičce a teď už všechno sledoval s nepokrytým zájmem.

„Hm. Zajímavá kombinace barev. Očekával bych u tebe něco vkusnějšího.“ Pak se otočil a pohlédl na ni. Jak by mohla vypadat dobře ve vytahaných teplácích a tričku, které dokonale zakrývalo její ženské křivky? „Tak kde je tvůj přítel?“

Tón, jímž hovořil, byl lehký, pohled jeho očí však ne. Vyčetla z něj výzvu, která ji rozechvěla od hlavy až k patě. Přišel si ji zkontrolovat. Nepatřil mezi muže, kteří by opustili lhářku, aniž by si ověřili, že o ní smýšlejí správně.

„Venku. A jmenuje se Frankie. Tady nemůžeš zůstat. Kdyby se teď Frankie vrátil, tak…“

„Co by… udělal?“

„Podívej, jestli chceš, abych se omluvila za… to, že jsem ti to neřekla dřív, tak ano. Omlouvám se. Měla jsem ti to říct hned na začátku.“

„Tak proč jsi to neudělala?“

„A co jsem měla udělat?“ naléhala Mattie. I když stál kus od ní, dominoval malému pokoji, a připadalo jí, že jí odsává z plic kyslík. A proti němu celý pokoj vypadal neskutečně uboze, připadala si příšerně. Ne nadarmo učinil kousavou poznámku o nedostatku vkusu.

„Dal bych si šálek kávy. Černé, bez cukru.“

„Nemůžeš se zdržet na kávu! Vůbec tu nemůžeš být! Tohle Harry nemůže dělat. Dávat každému mou soukromou adresu.“

„Já nejsem každý,“ namítl Dominic chladně.

„Tak jo. Někomu, kdo se ohání působivou vizitkou a naslibuje mu, že mu někdy v budoucnosti finančně vypomůže! Víš, co tím myslím. Musíš odejít. Frankie se může každou chvíli vrátit.“

„Začínám mít dojem, že máš z toho svého kluka strach.“

Samozřejmě ho nemilovala. Uplynulý týden strávil přemýšlením o ní, měl kvůli tomu sám na sebe vztek, zuřil, protože nebyl schopný vypudit ji z hlavy.

„Bije tě?“ ptal se Dominic, aniž by spustil oči z jejího obličeje.

„Neblázni! Samozřejmě že mě nebije. Dovedeš si představit, že bych vydržela s mužským, který by na mě vztáhl ruku?“

„Tak proč jsi s ním, když jsem si jistý, že ho nemiluješ?“

„A ty to snad víš? Poté, co jsme si trochu popovídali, se cítíš povolaný soudit můj soukromý život, viď?“

Velice pomalu k ní vykročil a Mattie couvla, pak si uvědomila, že se pohybuje na jejím teritoriu, navíc nezvaný. Zastavila se dřív, než k ní dorazil s rukama vraženýma do kapes.

„Tak to zjednodušíme. Pověz mi, co tu pohledáváš s chlapem, kterého nemiluješ, když bys místo toho byla daleko radši se mnou.“

„Ty jsi arogantní hňup! Víš o tom, viď?“

„Ano, ale když od tebe to zní lip.“ Nezměnil výraz, ale z jeho hlasu teď čišela ironie.

Dramaticky si povzdechla a vzdala se.

„Udělám ti kávu a pak půjdeš. Ujednáno?“

„Ne, ale přijímám nabídku na kávu.“

Následoval ji úzkou chodbou do kuchyně. Mattie ho cítila přímo za sebou, jeho temná přítomnost napínala její nervy k prasknutí.

Sama si už na tenhle dům zvykla. Ted na něj nahlížela jeho očima. Ještě nikdy zřejmě v takhle stísněném prostoru nebyl. Život prožitý v luxusu mu nikdy neumožnil konfrontovat se s podobnou realitou.

A kuchyň určitě jeho prvotní dojem nevylepšila.

Když se sem s Frankiem nastěhovali, optimisticky se snažila všechno tu nějak vylepšit. Dům patřil jeho rodičům, pocházel z veřejné výstavby a už dlouho v něm nebyly prováděny žádné úpravy. Ale cesty osudu se odvíjely jiným směrem. Především tu byl Frankie topící se v depresích, poté co mu matka podlehla dlouhému boji s rakovinou, zanechala mu dům a vzpomínky, ale bohužel žádné sourozence, kteří by mu pomohli vyrovnat se s její ztrátou. Pak přišla jeho vlastní nehoda a následný pád. A k tomu ještě její balancování mezi prací a studiem.

Kdo by měl ještě čas na malování a vyhlazování spár ve zdech?

Když vešla do kuchyně, vztyčila hlavu, zapnula konvici a sáhla po hrníčcích, teprve potom se otočila a pohlédla na něj.

„Tuším, co si asi myslíš. Nemusíš to dávat tak okatě najevo.“ Mattie napřáhla ruce v obraně a pokoušela se o něco zvětšit prostor mezi nimi, což ovšem velikost kuchyně neumožňovala.

„Co si myslím?“ Dominic se opřel o pult a dlouze si ji zkoumavě měřil.

„Přemýšlíš, v jaké díře to žiju.“ Voda v konvici vřela. Odvrátila se a začala připravovat kávu, ale ruce se jí třásly.

„Proč se neodstěhuješ?“ To byla otázka, tušila, že nemá na mysli ani tak dům, ale muže, s nímž tu žije.

Pouhá myšlenka na něj způsobila, že Dominic sevřel žárlivostí ruce v kapsách. Tak primitivní pocit dosud ještě nezažil, byl otřesený a zmatený.

„Hádej. Tady máš kávu.“ Sedla si na jednu ze židlí u malého kuchyňského stolu. „Posaď se, jestli chceš.“

„Peníze? To proto tu zůstáváš?“

„Neplatíme tu nájem. Patřilo to tu Frankieho rodičům. Otec mu zemřel, když mu bylo dvanáct a matka mu dům před pár lety odkázala.“

Dominic se usadil naproti ní. Chtěl, aby mu všechno řekla, proč se sem nastěhovala, proč tu zůstává. Jaký vztah má s tím klukem. Docela určitě to nemůže být láska, protože z tohohle příbytku láska nevyzařuje. Žádná domácí pohoda. Žádné jejich momentky. Nic, co by připomínalo příjemně strávené chvíle.

Nebo se mu to tak alespoň zdálo.

Mohlo to být také tak, že natrefil na ženu, která má přítele a nalepila se na něj, aby si trochu vylepšila život.

Něco takového si ale nepřipouštěl… ať už ho sem dnes v noci přivedlo cokoli.

„Kdy jsi dostala vysvědčení?“ zeptal se jí. Změnou tématu ji překvapil. Mattie se trochu uvolnila.

„V pátek.“

„Tak to se divím, že neoslavuješ.“

„V neděli?“

Žádné oslavy. Šla do práce jako obvykle. Vrátila se do prázdného bytu a Frankie nepřišel domů do oběda následujícího dne.

„Neřekla jsi mi, kde je tvůj přítel.“

„On… je venku s kamarády. V hospodě, alespoň myslím.“ Zrudla a odvrátila se.

„Tráví tam hodně času, viď?“

Mattie se vyděsila, když si uvědomila, že se jí derou do očí slzy, pokoušela se je zastavit. Nemůže plakat. To už si dávno odvykla a tenhle muž ji k tomu nesmí zase přimět.

„Tomu nerozumíš.“ Zhluboka se nadechla a podařilo se jí získat nad sebou kontrolu. Natolik, aby k němu zvedla oči, i když ji jeho citlivý pohled bezmála odrovnal. „Bud rád. Ty nevíš, co to je uvědomit si, že každý den pro tebe bude znamenat boj. Někdy ti nezbývá nic jiného než vstát a vydat se nejkratší cestou do nejbližší hospody.“

Dominic na to nic neřekl. Pohrával si se šálkem a hleděl na ni.

„Spousta lidí musí brát život jako boj. Většina se nenarodí mezi vyvolenými. Ale z většiny z nich se také nestanou alkoholici.“

„Frankie není alkoholik!“

„Proč se ho zastáváš? Tvrdila jsi, že pracuješ v nočním klubu kvůli penězům, které potřebuješ,“ pokračoval. „Předpokládám, že musíš splácet účty, protože on nemá práci.“

Mattiiny zelené oči potemněly vztekem, ale nemohla nic namítnout. Měl vlastně pravdu.

„On… už si něco najde.“

„Mezi návštěvami hospody s kumpány?“ Dominic se zasmál a všiml si, že se zamračila. „A jsi si jistá, že je s kamarády?“

„Jak to myslíš?“

„Ty přesně víš jak.“

Pár napjatých vteřin se měřili pohledem, Mattie první uhnula očima, vstala a odvrátila se, takže už se na něj nedívala. Ve dřezu se kupilo neumyté nádobí, přidala k němu svůj hrnek a pustila se do mytí, ruce už se jí netřásly tak, že by mohla něco upustit.

„Nikdo jiný neexistuje.“

„A víš to určitě?“

„Proč jsi sem přišel? Abys ze mě vymámil omluvu? To nemusíš. Už jsem se omluvila.“

„Napadlo mě, že jste se na mě domluvili. Třeba sis usmyslela, že když se ti podaří mě sbalit, bude jen otázkou času, než ze mě začneš tahat peníze.“ Něco takového si vůbec nemyslel, ale chtěl ji rozzuřit, uvolnit její pocity, které ji v minulém týdnu sžíraly.

Mattie se okolo sebe nevěřícně rozhlédla.

„To je ta… nejpříšernější věc, kterou jsi mi kdy řekl! Co si to dovoluješ?“

Vykročila k němu s utěrkou v ruce. A Dominic netoužil po ničem jiném než si ji stáhnout na klín a slíbat jí z tváře ten zuřivý výraz.

„Jsem nesmírně bohatý muž. Bohatství s sebou nese podezíravost.“

„Tak to je mi tě fakt hrozně líto!“

„Nebylo by to poprvé, co by si ze mě chtěl někdo udělat zlaté tele.“

„Pokud si vzpomínám, tak jsi něco ode mě chtěl ty!“ Stála přímo proti němu.

„Pravda. Ale třeba jsi tak mazaná, žes mě k tomu vyprovokovala…“

„Ty… ty…“

„Jen za každou akcí hledám motiv…“

„Já ti na tvé pitomé peníze kašlu! A něco takového by mě s nikým nikdy nenapadlo!“

„Ani s mužským, kterého tak horlivě bráníš, se kterým žiješ a miluješ ho?“

Dominic zíral do rozlícené tváře přímo před sebou.

„Já Frankieho nemiluju! Můžu s ním žít, ale milovat ho, to ne!“

Všiml si, jak prudce zalapala po dechu, a nedokázal si pomoci. Usmál se a pak zvedl obě ruce, zabořil jí je do vlasů a sevřel její obličej.

„A já jsem si nikdy ani nepomyslel, že bys ze mě chtěla dělat zlaté tele…“

„Ty sis ze mě dělal legraci,“ Mattie se vyvinula z jeho sevření a uvědomila si, že spíš aby vůči němu cítila vztek, zachvacuje ji jakýsi váhavý obdiv. Ten muž to prostě s lidmi uměl.

Posadila se zpátky a pohlédla na něj.

„Tak mi pověz, proč jsi tady.“

„Protože… protože prostě nedokážu být nikde jinde. No. Proto to není. Alespoň to není jediný důvod.“ Varovně na něj pohlédla přimhouřenýma očima, na to už byl zvyklý. Rád by ji zbavil závoje podezřívavosti, do nějž se pořád halila.

„Tak co to je? Pověz mi to.“

Mattie pohlédla na své prsty lehce položené na desce stolu, pak k němu zvedla pohled..

„Vyrostli jsme spolu, pak jako puberťáci jsme spolu chodili ven, na Frankieho holky vždycky letěly. Byl pěkný, atletický…“

Sama pro sebe se usmála a Dominic pocítil osten žárlivosti už jen proto, že ten člověk i zpětně dokázal vyvolat úsměv na jejích rtech.

„Měl se z něj stát fotbalista. Bylo to jediné, po čem toužil. Hrál by v první lize, vydělával velké peníze, splnil si svůj sen. Když mu bylo devatenáct, zemřela mu matka a on se zhroutil.“ Pořád ještě si prohlížela prsty, hovořila napůl sama pro sebe, ale vnímala temný pohled, který se na ni upíral.

„Od té doby jsem mnohokrát uvažovala, že ho opustím. Pořád jsem ho měla ráda… ale…“

Tohle si nikdy ve skutečnosti nepřipustila.

„Ale tys neměla žádné vlastní sny?“ Dominic vyslovil otázku, aniž by narušil atmosféru, všiml si, jak pomalu přikývla.

„Jasně, ale nešlo to. Nemohla jsem ho opustit, když mě potřeboval, takže jsem všechno trochu posunula a začala si shánět práci. Jeho otec s matkou koupili tenhle dům už před lety. Přestěhovali jsme se sem.“ Mattie si dlouze povzdechla. „Mám dojem, že bych si dala něco k pití,“ prohlásila náhle. „Nechceš taky?“

Dominic zavrtěl hlavou a sledoval, jak otevírá lednici, mračí se a vytahuje plechovku piva.

„Já tohle normálně nepiju,“ vysvětlovala a posadila se. „Ale…“ Otřásla se a zhluboka se napila přímo z plechovky.

„Přestěhovali jste se…?“ vybídl ji jemně.

„Přestěhovali. Chvíli to klapalo. Pak se jednou v noci opil a připletl se do nehody. Jel jako spolujezdec. Nic vážného…“

„Co se stalo?“

„Auto vyjelo z vozovky a narazilo do stromu. Problém byl… měl zraněnou nohu.“

„Vážně?“

„Nijak zvlášť. Ale dost na to, aby jeho sny o profesionálním fotbalu byly ty tam.“

„Začátek konce.“ Ani nepotřeboval, aby mu vyprávěla, co následovalo, ale ona pokračovala. Strmý pád, lítost nad ním, která ji u něj držela.

„Takže vidíš, jsem tu z mnoha jiných důvodů než jen proto, že tady nemusím platit nájem.“

„Můžeš peníze, které do něj investuješ, utratit sama.“

„A co by dělal Frankie?“

Na to neměl Dominic co říct. „Podle mě by si nějak poradil,“ oponoval opatrně. „Protože by musel. Pud sebezáchovy by mu nakonec znemožnil utápět svou sebelítost v alkoholu.“

Mattie vstala a on viděl, že už je zase všechno při starém. On byl milionář a ona dítě ulice. Nepochyboval, že v době dospívání poznala i kluky jiného druhu.

„Doprovodím tě ke dveřím, ano?“ Čekala, až vstane, a pak šla před ním k předním dveřím, kde trpělivě vyčkávala, než k ní dojde.

„Tak a je to. Teď můžeš v klidu odejít, já tvé pečlivě střežené miliony neohrozím.“

„Jestli chceš něco vědět…“ zamumlal Dominic a opřel se o dveře. „Je mi jasné, proč tvůj přítel hledá útočiště v hospodě… To všechno kvůli tobě…“

„To mně chceš ranit jenom proto, že jsem s tebou s radostí neskočila do postele?“

„Proto, že mě udržuješ v přesvědčení, že je mezi námi bezedná propast.“

„Taky že je.“ Přesvědčivost jejího hlasu nabourávala panika a ona jen doufala, že si toho nevšiml.

„Tak dobře, tvůj románek s Frankiem, se kterým jsi vyrůstala, nevyšel, viď? A co bude dál…?“

Otázka zůstala viset ve vzduchu jako varovně vztyčený prst. Mattie pokrčila rameny.

„On mě potřebuje.“

Já tě taky potřebuju, byla první myšlenka, která proběhla Dominikovi hlavou. Potřeba? Takového něco nemělo s jeho předešlými vztahy nikdy nic společného. Sex, to ano. Touha. Okouzlení. Ale nikdy potřeba a určitě ne láska.

„Jsi jeho pečovatelka.“

„To není pravda.“

„Jistě že je. Přehlížíš jeho nedostatky a zapomínáš na svůj vlastní život.“

Varovně vztyčený prst se zavrtával do jejího pracně budovaného přesvědčení jako ostrý nůž.

„Já se sama nevyřazuju ze života! Dělám jen to, co musím!“

„A proč, předpokládám, že ti tvůj milovaný Frankie poskytuje neustálou pomoc a podporu, jakou bys mohla očekávat!“ Odpověď na tuto poznámku byla vepsána do lehkého ruměnce, který jí zbarvil tváře.

„Jeho pronásledují jeho vlastní osobní démoni, s nimiž musí bojovat,“ zamumlala Mattie a sklopila oči, takže nemusela čelit chladnému pohledu, který na ni vrhl. Přála si, aby už byl venku ze dveří, aby mohla otevřít stavidla svým nejtajnějším neradostným myšlenkám, on však něco takového neměl zjevně v úmyslu.

„A ty s ním chceš vydržet, dokud ho to bude bavit?“ vyptával se Dominic chladně. „Ať to bude trvat jakkoli dlouho? Ujistíš se, že je v pořádku, dřív než sama sobě poskytneš možnost žít svůj život podle vlastních představ? Tak se jen modli, aby se mu zase něco nestalo, protože jinak zestárneš ve společnosti muže, v níž zapomeneš, co to znamená milovat. Soucit není dobrý základ pro vztah.“

Mattie k němu vzhlédla, byla připravená bojovat. Hádka by mohla otupit ostří pravdy, kterou jí vrhl do tváře.

„Aha! Když jsi takový odborník na vztahy, tak jak to, že nějaký nemáš?“

Hleděl na ni a uvažoval, co by asi udělala, kdyby se napřáhl a sevřel ji v náručí.

„Chceš mi tím říct, že jsi mi odhalila svůj životní příběh, tak já bych se měl pochlubit se svým?“

„Tak by to mělo být, vzhledem k tomu, že jsi poslední hodinu strávil výčtem věcí, které ve svém osobním životě dělám špatně.“

„A z jakého důvodu bych se ti měl svěřovat se svým životním příběhem?“ Samozřejmě neměl vůbec chuť něco podobného udělat. Ale jinak by musel vyjít ven ze dveří, které tak důmyslně zabarikádoval, a to už vůbec neměl v úmyslu.

„Fair play?“

„Zajímavá představa.“

Tohle nebyla hádka, v niž doufala. Bylo to flirtování, a to hodně nebezpečné, protože bylo tak podmanivé. Všechna nervová zakončení jejího těla byla v pozoru. Ta agresivní samostatná dívka, na kterou si hrála, by lehce podlehla bezcitnému sobci, jehož vůbec neznala.

„Ze zásady nedůvěřuju lidem,“ prolomil Dominic její zjitřené myšlenky a jeho úsměv ji rozehřál víc, než by tušila.

„Ne?“ zeptala se Mattie tiše.

„Ne. Lidé mají nepěkný zvyk získat si naši důvěru a pak toho v budoucnosti využít.“

„Pro nás neexistuje žádná budoucnost, takže tvé tajemství u mě zůstane v bezpečí.“

„Musíš mě ještě trochu víc motivovat.“

„Ano? A jak by sis to představoval?“ Hloupá otázka. Vedl ji s doširoka otevřenýma očima přímo do malé pasti, kterou pro ni nastražil. Co by podle něj měla udělat, bylo nad slunce jasnější. A ještě horší bylo, že to ještě zvyšovalo touhu, která ji zachvacovala jako prudký jed.

„V žádném případě. Už jsem ti přece řekla, že…“

Věta zůstala nedokončená, protože jí uzamkl ústa svými a jí se to ke všemu ještě líbilo. Pokusila se ho lehce odstrčit, ale to byla pouhá formalita. Pak mu se ztlumeným povzdechem polibek opětovala.

Rukama ho objala kolem krku a pak už se mu prsty probírala vlasy, tiskla ho k sobě, nakonec otevřela ústa jeho zkoumavému jazyku.

Pak si vyměnili pozice, Dominic odstoupil ode dveří, jeho ústa ji ani na okamžik neopouštěla. Přitiskl ji na stěnu vedle dveří. Chtěl se dotknout všech citlivých míst na jejím těle.

Užíval si okamžik slasti, kdy ji cítil tak blízko a zároveň naslouchal něžným vzdechům, které ho svou vášnivostí přiváděly k šílenství.

Když se nakonec od sebe oddělili, vypadali oba stejně vzrušeně.

„Řekni mi to ještě jednou,“ domáhal se Dominic, ale tentokrát tónem, pod kterým by roztál i led. Pohrával si s jejími vlasy, zastrčil jí pramínek za ucho, jiný si omotával kolem prstu.

„Co ti mám říct?“

„Že ode mě nic nechceš…“

„Ty pro mě nejsi ten pravý,“ zamumlala Mattie.

„Vím, že říkáš, že společenské hranice mezi lidmi nejsou důležité. A možná že opravdu nejsou. Ale já to beru tak, že pro tvého zazobaného klienta budu pořád jenom číšnice, a všechno, co je mezi námi, tak vyzní jako fraška.“

Dominic zesílil sevření. Toužili jeden po druhém. Řeč jejich těl mluvila za ně. Nestačilo to snad?

„Nemůžeš tu zůstat,“ řekla.

Jeho hlas zhrubl potlačovanými emocemi. „Nemůžu odejít. Ještě ne.“

Nakonec se jí podařilo nabýt nad sebou jakés takés kontroly, ale jeho blízkost ji pořád tísnila. Vykroutila se mu.

Jeho obličej byl temný a působil hrozivě, nedokázala od něj odtrhnout pohled. Pak na ni opět dolehla realita jejího života. Frankie. Žádná práce. Posluhování v sexy šatečkách. A tenhle muž, který by ji z toho všeho během minuty vytrhl…

„Běž.“

„Tohle není konec.“

Mattie bezmocně pokrčila rameny. Otevřela ústa, aby něco řekla, k tomu však nedošlo, protože oba zároveň zaslechli harašení klíče v zámku. Když se otočila, cítila, jak jeho oči zkoumají její odvrácený obličej.

Co si, sakra, myslela? Že se ten Frankie nikdy nevrátí? Byla natolik omámená Dominikem Drecosem, že naprosto vypustila ze zřetele realitu?

Tohle je realita, připomněla si vztekle, a na to nezapomínej.

Frankie vešel se stejným bezduchým výrazem, jaký míval, když se vracel opilý, pak si všiml tiše stojícího Dominika. To ho přinutilo výraz změnit.

„Kdo to, k čertu, je?“ Slova mu jen stěží klouzala ze rtů, ale mozek mu pořád ještě pracoval.

Dominic postoupil kupředu, ani se nenamáhal pozvednout ruku k jakékoli formě pozdravu. Ani se nepředstavil.

„Váš náhradník,“ znělo úsečné sdělení. Mattie se na něj nemohla ani podívat. Jak jen mohl?

Pak odešel. Žádný rozruch. Jen jeden soucitný pohled na opilého Frankieho.

PÁTÁ KAPITOLA

„Co se děje, Mattie?“ Vypadal bezbranně a zmateně a Mattii z toho zalila vlna soucitu. Najednou nevěděla, koho víc nesnáší. Jestli Dominika, že ji dostal to této situace, nebo sebe, že to vše dopustila.

„Musíme si, Frankie, zítra promluvit. Až nebudeš…“

„Až nebudu namol?“ Hořce se zasmál. „Můžeme se na tu naši debatu vrhnout rovnou.“ Přemístil se do obýváku, kde se složil do křesla a hned zavřel oči.

Mattii zajímalo, jestli doopravdy usnul. V tom okamžiku ale oči zase otevřel a zadíval se na ni. „Musíš stát v těch dveřích jako stráž?“

„Hele, Frankie…“ Vešla do místnosti a sedla si s koleny přitaženými k tělu na další židli. To jí dodávalo sílu, kterou moc potřebovala, protože uvnitř se chvěla strachy.

„Tak jak už to dlouho trvá, Mattie? Měsíc? Dva měsíce? Rok?“ Skryl si tvář do dlaní, a když dal ruce pryč, v jeho obličeji nebyla ani známka po vzteku ani žárlivosti. V jeho očích byl však patrný žal.

„Nemá co trvat, Frankie. Musíš mi přece věřit. Potkala jsem ho v klubu teprve někdy před týdnem. Vlastně on spíš narazil na mě. Šel za mnou, ale k ničemu mezi námi nedošlo.“ Vzpomněla si na polibky, kterými ji zahrnoval, až ji málem vysál. Možná by se spolu i vyspali, protože v duchu už nevěru stejně spáchala.

„Nechci tě obviňovat, Mattie.“ Vypadalo to, jakoby se vysmíval sám sobě, až jí z toho tuhla krev žilách. „Jen se na mě podívej. Myslíš, si, že nevím, co se ze mě stalo? Už nemám daleko k tomu, co jsi mně předvídala. Ztroskotanec…“

„Ne.“ Cítila, jak se jí po tváři řinou slzy, přešla k němu a objala ho jako zraněné dítě. Ale políbit ho, aby mu ulevila od bolesti, nedokázala.

„My dva jako pár, nikam nesměřujeme, Mattie.“

„To, Frankie, neříkej. Já… víš, jak moc tě…“

„Kdysi jsi mě milovala? Ano, to vím.“ Držel ji za ruce a svými prsty ji po nich hladil. Po velmi dlouhé době měli mezi sebou fyzický kontakt, který nepramenil z povinnosti. Šlo jen o pocit zalíbení, že mají jeden druhého.

„Stále tě miluji, Frankie. Nikdy, ani za milion let bych ti neublížila! Dominic pro mě nic neznamená. Nikdy jsme se nemilovali.“

„Nikdy jsem ti, miláčku, nechtěl ublížit, ale jeden druhého stahujeme dolů. A nemůžeme před tím zavírat oči. Kdysi jsem se chtěl vypracovat, ale pak ta nehoda všechno zničila. Jak mě, tak tebe a nás. Byli jsme jako dvě děti, které si hrají na domácnost.“

„To neříkej.“ Zatoulaná slza se změnila v potok.

„Vím, že nemáš kam jít, a já tě odsud nechci vyhodit. To bych nikdy neudělal. Můžeš tu zůstat, jak jen dlouho budeš chtít, ale…“

Cítila se jako sklo rozbité na tisíc střepů. Frankie byl vždycky její jistotou, i když jejich vztah nebyl dobrý ani pro jednoho z nich.

„Během posledních pár měsíců jsi se mnou musela prodělat peklo. Nenávidím se za to, co jsem ti provedl, ale nemohl jsem si pomoci. Neplač, miláčku. Někde tu musím mít kapesník. Bohužel, nemám. Otři si oči do mé košile.“

„Neměla jsem to dělat…“

„Mluvíš nesmysly, moc dobře to víš.“ Vzdychl a objal ji. „Jen jsem žárlil. Vidět tě, jak se vypracováváš, zatímco já byl bez práce, mě sráželo na kolena. Už jsme si ani nepovídali jako dřív. Mattie, byli jsme ještě děti, když jsme se potkali, a pak se něco stalo a my jsme najednou dospěli, ale…“

„Ne, to neříkej,“ zašeptala Mattie.

Moc dobře věděla, co má na mysli. Někdy si na to vzpomněla, ale už chtěla za minulostí zavřít dveře.

„Opravdu jsme nebyli stvořeni jeden pro druhého, Mattie. Bože, vždyť jsme se několik měsíců jeden druhého ani nedotkli. Kde jsou ty časy, kdy jsme se od sebe nemohli odtrhnout! Pamatuješ si ještě na to? Na to, když jsme byli tak mladí?“

„Nemůžu tě, Frankie, opustit. Ne, po tom všem, co jsme spolu zažili.“

„Ale musíš, Mattie. Mohu doufat, že zůstaneme přáteli? Zítra na čas zmizím. A ty tu můžeš zůstat, než si něco najdeš.“

„Kam půjdeš?“ Obrátila na něj svůj uplakaný obličej.

„Nemusíš se o mě bát. Mám přátele…“

Tenhle rozhovor si následující dny stále opakovala. Nesla si to s sebou jako neviditelné závaží.

A vlastně to bylo jediné, co ji tížilo. Jinak se náhle začalo všechno zlepšovat!

Štěstí ve formě potenciální práce, kterou přes očekávání nezískala prostřednictvím agentury. Koordinátorka kurzu Harriet Newtonové jí zavolala a oznámila jí příjemné překvapení.

„Samozřejmě, že to ještě není jisté,“ varovala ji. „Ale pohovor je podstatným krokem a vy…“ dívala se na svou nejzanícenější studentku kriticky a zároveň i vlídně, „…neměla byste mít problém zaujmout potenciálního zaměstnavatele…“

Začala se radovat, ale musela se pro jistotu štípnout, jestli to není náhodou jen nádherný sen. Z toho by se mohla lehce probudit do stejně mizerné situace.

Jak Frankie slíbil, zůstal s ní v kontaktu po telefonu. Zdál se o mnoho šťastnější, než když spolu žili. Dokonce jí pogratuloval k novému místu a vypadalo to, že to myslí upřímně.

Očekávala, že se co nejdříve ukáže, aby si promluvili o jejím stěhování. Po deseti dnech, co byla přijata u Devereux Group, někdo zazvonil.

Okamžitě se roztřásla, když uviděla za dveřmi Dominika, který vypadal opět neodolatelně. Takže ji ani samotnou nepřekvapilo, že z něj má radost. Někde uvnitř cítila, že vlastně čekala na něj.

„Pozveš mě dál, nebo budeme na sebe ještě dalších pár minut civět?“

Ten temný, sametový hlas! Stejný, jaký se jí každou noc vkrádal do snů, se kterým si vyprávěla a na němž jí záleželo.

„Promiň.“

Kousek ustoupila a on se protáhl do malé předsíně. Ale namísto toho, aby šel do obýváku, dokud nezavřela dveře, zůstal stát na místě.

„Vypadáš… jinak,“ zašeptal při pohledu na ni. Zdálo se mu to jako roky od té doby, co se viděli naposledy. Vlastně se musel držet, aby za ní nešel. Ať už se mezi ní a Frankiem stalo cokoli, muselo to být stále živé, na to, aby ho Frankie toleroval.

A Mattii nechtěl vylekat. Ani když si usmyslel, že ji musí mít, ať už to dopadne jakkoli. Mít ji se vším všudy, dobrovolně a bez přemlouvání. Chtěl, aby se mu bez zábran, každým kouskem těla odevzdala.

A tak musel počkat.

„Jinak?“ Mattie se trochu nervózně zasmála. „Zkrátila jsem si vlasy.“ Nelíbí se ti to? Chtěla se zeptat. „Mé dlouhé vlasy se hodily do nočního klubu, ale… už tam vlastně nepracuji… naposledy jsem tam byla před týdnem…“

Dominic na zlomek vteřiny sklopil oči, pak na ni znovu pohlédl a usmál se.

„Vidím, že máš plno novinek. Nechceš mi to říct při večeři?“

Najednou byla plna obav, ve střehu. Pak ale obavy vystřídalo něco, co ještě doposud nepocítila.

„Jasně, proč ne?“ Pohlédla na své džínsy a svetr a zasmála se. „Někam do rychlého občerstvení nebo se musím trochu upravit?“

„Rychlé občerstvení?“

„Víš, co mám na mysli. Smažené kuře v těstíčku, vlažné hranolky, plastové příbory, zářivky, obsluha od pultu…“ Vypadal tak zděšeně, že se málem neudržela smíchy.

„Láhev studeného stolního vína, platýze, hranolky…“

„Aha, myslíš fish and chips,“ název tohoto nejtradičnějšího a zároveň nejstrašnějšího jídla anglické kuchyně z ní vyletěl, ani nevěděla jak. Při představě, že by Dominic byl ochoten konzumovat mastnou rybu a mastné hranolky z mastného papíru, se musela usmát.

„Tak dobře, fish and chips, ale s normálním příborem,“ usmál se Dominic. „Vím o jedné výborné rybí restauraci. Máš ráda ryby, ne?“

„Moc. Půjdu se převléct. Počkej na mě v obývacím pokoji. „Frankie se sem nepřiřítí…“

Oblékla se rychle, ale uvážlivě. Nic vyzývavého, nic, co by mu připomínalo její minulost. Elegantní, jak jen jí to peněženka dovolila. Perfektně sedící černá sukně ke kolenům, hedvábná vestička ladící s propínacím svetrem, hladké černé boty do práce a punčocháče, protože léto pomalu přecházelo v podzim. Ve vzduchu už byl cítit chlad, o kterém před pár týdny ještě nebylo potuchy.

Když se pak prohlížela v zrcadle, viděla, jak nadšeně září.

Vrátila se do obývacího pokoje a cítila se jako na svém prvním rande.

Neposadil se. Stál u okna, ruce v kapsách, a otočil se, když vkráčela dovnitř.

„Je to lepší?“ zeptala se nervózně. Ona a nervózně! „Nebo si mám ještě vzít třeba klobouk?“

„Klobouk už by byl trochu moc,“ řekl vážně, ale panebože, byla k sežrání. Kratší vlasy jí prospěly. Byl jí úplně fascinován.

„Takže,“ zamumlal, když dorazili do auta a zamířili do Chiswick. „Už bez Frankieho?“

„Ano, už s ním nejsem.“

„Spokojená?“ Bylo mu líto, že ji teď nemůže plně sledovat, vidět výraz její tváře, aby věděl, co jí běží hlavou. Musel se, bohužel, soustředit na jízdu.

„Ano i ne.“

„A co to znamená?“ Chytil volant pevněji, ale hlas dokázal udržet.

„Už nám to neklapalo. Je dobře, že… že jsme došli ke stejnému závěru, ale byl dlouho součástí mého života. A tak si na to teď musím zvyknout…“ Mattie si odkašlala. „Nechal mě ve svém domě, dokud si sama něco nenajdu. A hádej, co se stalo…“

„Co?“ Na chvilku ho přepadly výčitky svědomí.

„Získala jsem práci a…“ klesla hlasem, aby zdramatizovala, co chtěla říci dál „a součástí dohody se stala i nabídka bytu! Dokázal bys tomuhle uvěřit? Já nemohla. Ta společnost je v čele marketingové kampaně pro obrovský komplex v jižním Londýně. Byty, fitnesscent– ra, obchody… A zaměstnanecké výhody skýtají v tomto místě možnost ubytování. Nevím, jak se to všechno mohlo stát, a zrovna v pravý čas. Není to skvělé?“

„Skvělé.“

Znovu ho přepadly výčitky svědomí, ale řekl si, že i sama by to mohla zvládnout. Byla obětavá, jak jinak by navzdory všemu mohla vytrvat? A byla talentovaná. Jakmile přišla do kurzu Harriet Newtonové, hned byla nejlepší.

„Nezdá se mi, že bys z toho měl takovou radost.“ Z nějakého důvodu ho tato věta moc bolela.

„Jsem z tebe neuvěřitelně nadšený,“ řekl rychle Dominic. „Jak se choval po mém odchodu Frankie?“

„Ne podle mého očekávání. Ty si myslíš, že na tu práci nemám, co?“

„Když jsi byla schopná učit se ve dne a pracovat v noci, budeš schopná stát se příští předsedkyní vlády.“

„Budu o tom přemýšlet. I když si myslím, že má minulost by mi k tomu nepomohla.“

„Co jsi myslela tím, že Frankie nereagoval podle tvých představ?“

„Nežárlil. Spíš se zdálo, jako by rezignoval. Vlastně dal kopačky on mně.“

Což je mnohem lepší, pomyslel si Dominic. Chtěl ji mít jen sám pro sebe.

Najednou se před nimi vynořila restaurace. Zvenku vyhlížela trochu staromódně. Ale jakmile vešli dovnitř, viděl na ní, jak je překvapena nenadálým luxusem. Plno skla a chrómu, lidé, kteří upřednostňovali ryby před červeným masem.

„Neříkej to.“

Varoval ji a naklonil se tak, až cítil její dech na své tváři.

„Co nemám říkat?“

„Že na takováto místa nejsi zvyklá.“

„Na takováto místa nejsem zvyklá,“ svědomitě ho informovala. Ale nikdo by to nehádal. Přišli dva dobře vypadající lidé. Mattie se cítila, jako by udělala krok do nové zářivé budoucnosti, která se jí nabízela jako ještě nerozbalený vánoční dárek.

Když zaregistrovala Dominikův pohled, zdálo se jí, že dokáže číst myšlenky. Byl potěšen tím, co se právě dozvěděl. Spojení mezi dvěma lidmi může nastat jenom prostřednictvím jejich myšlenek. Jak podivné.

Přišla k nim obsluha a dovedla je k jejich stolu. Dostali jídelní lístek, který vypadal jako starověký svitek.

„Mušle, mňam! Opečený platýz posypaný houbami. Samé dobroty!“

Dominic se pohodlně opřel a se zalíbením ji sledoval. Mohl by se takto na ni dívat celou věčnost.

„Takže,“ řekl líně. „Dnes pečený platýz s houbami a co zítra?“

„Musím ti připadat směšná. Všechen povyk kvůli tomu, že se vracím do normálního života. No, normálního, ale…“

„Jen ses chytla příležitosti. Na tom přece není nic směšného.“

„Myslím, že ženy, se kterými se stýkáš, nemají podobné problémy.“ Mattie se usmála a byla ráda, když jeho pozornost upoutal číšník.

„Ne,“ řekl Dominic popravdě. „Většina z nich své příležitosti promarní. Ovšem, potkávám v práci kariéristky, které tvrdě pracují, aby se dostaly na vrchol. Ženy, které si vynutí respekt té nejvyšší možné úrovně. Ale na druhé straně potkávám i ty, jejichž jediným životním cílem je vzít si bohatého chlapa, který může vyhovět jejich zálibě v nakupování po celý zbytek života.

„A jakým dáváš přednost?“ zeptala se zvědavě.

Odpověděl jí zrovna, když jim přinesli víno.

„Nerozděluji si ženy, které se mi líbí, do kategorií.“

„To jsi mi ale neodpověděl na otázku,“ řekla smutně, až se tomu musel Dominic zasmát. „A nezapomeň, že jsme uzavřeli dohodu…“

„Dohodu?“

„Samozřejmě.“ Dopila svou skleničku a sledovala ho, jak jí nalívá další.

Mattie nikdy moc nepila. Po první skleničce se cítila skvěle uvolněná a už ne tak nervózní jako na začátku.

„Naposledy jsem ti o sobě všechno řekla. Tehdy, když ses nepozván objevil v domě. A tys mi na oplátku slíbil vyprávět o sobě.“

Přinesli jim předkrm, na který se jen stěží dokázala koncentrovat, protože se plně soustředila na muže proti sobě.

Dominic zaregistroval s pusou plnou uzeného lososa její pohled a zadíval se na ni. „Myslel jsem, že už sis můj život poskládala dohromady.“

„Kde jsi vyrůstal?“

„V Řecku a Anglii. V Řecku o prázdninách, v Anglii ve školním roce. Začalo to v jedenácti.“

„Jaké to bylo?“ Škola byla pro ni noční můrou. Milovala práci a být v něčem dobrá. Ale mrhat časem se svými vrstevníky i s odstupem času považovala za zbytečnost. Učit se a číst si musel člověk potají. Chovala se jako vůdce svých pubertálních přátel. Nejhezčí dívka s nejbáječnějším chlapcem.

Takže teď závistivě naslouchala Dominikovo vyprávění o jeho vlastních školních zážitcích. Spolehlivě ji svým vyprávěním rozesmál. Překvapilo ji, v jakém věku si už sám uvědomil důležitost vzdělání. Dostat se na univerzitu a dosáhnut nejvyššího stupně v profesionálním žebříčku.

Sama mu také začala vyprávět o svých školních letech. O tom, jak s kamarádkami kouřily za přístěnkem pro kola, o opilých spolužácích, o záškoláctví…

Během vyprávění si uvědomila, že už vypili jednu láhev a chystají se na druhou.

Už dlouho se necítila tak uvolněná. Snědla svou rybu a oznámila mu, že nebyla zdaleka tak dobrá jako fish and chips od Shepher’s Bush.

„Mám i já vynést svůj soud?“ zeptal se Dominic líně.

„Jen to ne!“ Zasmála se a podívala se na něj skrz řasy, čímž ho chtěla provokovat. „Strhnu na tebe ubrus, jestli něco řekneš.“ V jejím hlase ale nebyla žádná zahořklost, a když se začal smát, rozesmála se s ním.

Zatímco z ní stále nespouštěl oči, zamával na číšníka, aby jim donesl účet.

Mattie litovala, že už se večer chýlí ke konci. „Můžu si vzít odtud taxi,“ řekla, zatímco Dominic podepisoval účet. „Nemusíš se mnou jezdit.“

Dominic zvedl svůj pohled a jejich oči se s porozuměním setkaly. Zdálo se jí, že jí svým pohledem předal elektrický výboj.

„Jako bychom to už jednou zažili,“ zašeptal, zvedl se a počkal, než si vezme svetr.

„Nemůžeme…“ Cítila, že je vzrušená. Ale něco ji varovalo. Nesmí mu podlehnout, protože by to mohl být krok k závislosti na něm. Ale jen se s ním vyspat…

„Proč bychom nemohli?“ zašeptal.

Cítila na svém lokti jeho jemné pohlazení, když ji vedl ke dveřím. Musela se zhluboka nadechnout, protože jí vzrušení a strach začaly polévat horkem.

„Právě jsme se s Frankiem rozešli,“ řekla, vymlouvala se jemu i sobě. „Nejsem ještě zralá na další vztah.“

„Proč bychom měli bojovat s tím, co cítíme? Zavolám nám oběma taxi, moc jsem toho vypil.“

„A co tvé auto?“

„To tady musí zůstat. Pošlu sem řidiče, aby mi ho dovezl.“

„A to je právě jeden z důvodů, proč spolu nemůžeme být!“

„Protože tu nechám přes noc auto?“

„Ty mě úmyslně nechceš chápat!“

„A ty si úmyslně hledáš výmluvy. Proč?“ Naklonil se k ní tak, že mohla cítit jeho dech, až z toho svůj musela zadržet. „Čeho se bojíš?“ V jeho otázce slyšela pobavení.

„Nechci upadnout do potíží,“ zaprotestovala chabě. Před nimi začalo zpomalovat taxi.

„O jakých potížích to mluvíš? Že si pověsíš chlapa na krk? Že budeš mít omezenou svobodu? Nebo že ti bude někdo poroučet?“

Taxi zastavilo, Dominic udal řidiči svou adresu a podíval se na ni, až se jí z toho podlomila kolena.

„Být, či nebýt…?“

Telem jí projela horká vlna vzrušení.

„Dáváš přednost soužití s mužem, se kterým jsi ze soucitu, a zavíráš si tak dveře před všemi dalšími zážitky? Zvyk tě může zničit, Mattie. V tvém případě může zvyk znamenat srážení, pošlapání a přistřižení křídel.“

„Frankie ne…“ nedořekla, protože sama cítila, že by to byla lež. Frankie to totiž dělal. Liboval si v neštěstí a využíval její shovívavosti jako beranidla proti ní samé. Vyčerpával ji, smál se jejímu úsilí. Zahodila kvůli němu svou kariéru, aby měla na jeho pití. Byl sobecký jako malé dítě.

Dominic však…

Z boku na něj pohlédla, setkala se s jeho pohledem a roztřásla se.

Dominic Drecos nebyl dítě. Byl to stoprocentní muž. Mohl jí ublížit jiným způsobem. Oplýval neobyčejnou, neodolatelnou silou.

„Přestaň ho omlouvat,“ vybídl ji netrpělivě. „Mohla jsi s ním trávit spoustu času, ale to by ho neodradilo od omotávání smyčky kolem tvého krku.“

„Jsi tak chladný,“ zamumlala.

„Jsem jen realista. Už jsme dospělí a navzájem se přitahujeme. A hlavním důvodem zůstává, že se nechceme vázat a brát se. Nebo ano?“

„Já určitě ne,“ odpověděla divoce. „Nemusíš se obávat, že si na krk pověsíš pro tebe naprosto nevhodnou ženu.“

„A to si myslíš?“ Musel se hodně hlídat, aby se jí nedotkl. Nevzpomínal si, že by některou ženu tak moc chtěl. Nebo že by se před některou musel tak hlídat.

„Takže nemám žádnou šanci navázat s tebou vztah, protože nepocházím ze stejného prostředí?“

Mattie cynicky pohodila hlavou. „Ne,“ řekla. „Prostředí na to nemá žádný vliv. Jen se snažím si tu situaci ujasnit.“

„Takže bys i přes tento důvod neprotestovala?“

Touto větou uhodil hřebíček na hlavičku a zasáhl její zranitelné místo, snažila se tvářit normálně a držet jazyk za zuby.

„Proč bych jako měla?“ Nechápavě pokrčila rameny. „Rozdíly mezi námi jsem zaregistrovala od prvního momentu. Jen jsem uspokojila svou zvědavost.“

„Stejně ti jako pokaždé, když začneš s únavnými starými argumenty o tom, že každý pocházíme z jiných poměrů, musím říct, že tohle pro mě nehraje žádnou roli.“ Netrpělivě potřásl hlavou. „Možná, že když nejsem Angličan, nezatěžuji se starostmi o sociálních třídách. A vůbec, nechci se do takovýchto debat zaplétat, protože…“

„Protože co?“

Na okamžik se na ni zadíval, aniž by odpověděl, jen si prohrábl vlasy.

„A jsme zase u toho. Jsi velmi dobrý v kladení otázek, ale zato v odpovídání… Už jsem z toho unavená.“

„Cože… jsi?“

„Nemůžeš se na mě přece zlobit, když chci vědět jen něco málo o muži, který mě chce dostat do postele.“

Dominic se zasmál a uznale se na ni podíval.

„Začínám si myslet, že se chceš osamostatnit. Nemám pravdu?“

„Špatný vztah? Nějaká chudá žena se s tebou trochu zapletla a hned ti hází pověstnou smyčku kolem krku? Přesně, jak to dělal Frankie?“

„Neútoč na mě.“

„Ty to zase všechno převracíš.“

Tato slova jí vyvolala bolest na prsou, až se jí z toho zatočila hlava.

Dominic se na ni starostlivě podíval, trochu se posunul, až se opíral o dveře, aby se mohl dívat přímo na ni. Tato žena rozhodně nebyla málomluvná a ke svému překvapení zjistil, že se mu to líbí.

„Před šesti měsíci jsem se rozešel s Rosalindou.“ A ty jsi první člověk, s kterým o tom mluvím. Mohl to dodat, ale nechtěl. „Chodili jsme spolu téměř rok. A ona se během toho roku změnila z bezstarostné, zábavné společnice v chtivou a sobeckou ženu, která chtěla znát každý můj krok.“

„Což musela být pro tvého svobodomyslného ducha pohroma,“ poznamenala suše Mattie. I v temnotě auta bylo vidět, jak zrudnul, protože se trefila do černého.

„Nezaslechl jsem ve tvém hlase špetku sarkasmu?“

„Když si to myslíš… A co se stalo pak?“

„Mám zacházet do detailů?“

„Jasně.“ Tohle ji bavilo.

„Nechceš mě toho ušetřit?“ Natáhl se dopředu a opřel si lokty o kolena. Opět se pozastavil nad tím, proč si začal něco se ženou, která ve všem vidí problém. A myslí si, že jí vstoupil do života proto, aby byl odstraněn.

„Ani se nepokoušej vytočit se z tohoto moc zajímavého rozhovoru.“

„Když to tedy potřebuješ vědět, začala mi volat do práce. Ne jednou, dvakrát nebo tak, ale snad stokrát. Ke konci jsem musel nařídit své sekretářce, aby mi to nespojovala. Kdybych si to s ní snažil vyříkat, jen by se rozbrečela. Nouzová zbraň, kterou se ženy nebojí nikdy vytasit.“

„Promiň, ale myslíš tím jen ženy, které znáš.“

„Ty jsi nikdy neuronila ani slzu?“

„Ne jako prostředek k vydírání…“ odpověděla mu zhnuseně.

„Ale ona to dělala. Později to bylo ještě horší. Slzy vystřídal vztek. Že jsem jí oznámil, že je mezi námi konec? Tak mě začala sledovat. Když jsem se vracel večer domů, čekala na mě, abych ji pustil dovnitř. Byla to noční můra.“

Mattie ho tiše a šokované poslouchala.

„Co jsi udělal?“

„Postavil jsem ji před hotovou věc. Řekl jsem jí, že pokud mě nepřestane otravovat, budu nucen jít na policii, a tím pádem se to dozví i její rodiče. Naštěstí to zafungovalo. Ale díky tomu jsem trochu opatrný na další vztahy. Tak vidíš, že máme spolu něco společného.“

Dorazili k jeho bytu, aniž by si Mattie vůbec pořádně uvědomila, že už vyjeli. Vystoupila, počkala na něj a vážně řekla: „A jak ses pak cítil?“

„Jak jsem se cítil?“ V tuto dobu nebyl v hale nikdo. Vedl ji k výtahům, přesto se cítil směšně. Nebyl si jist, zda budou v jeho obrovské posteli spát společně. Frustrovalo ho to.

„Ano, jak ses cítil?“ odpověděla mu. „Miloval jsi ji?“

„Na začátku jsem byl do ní moc zamilovaný.“

„A co láska?“

„Co jako?“ Dveře od výtahu se zprudka otevřely. Zrcadlové stěny odrážely světlo. Mohl tak vidět ty upřímné oči ze všech úhlů. Mattie přestala toužit po odpovědi na svou otázku. Nechtěla si ho představovat nešťastného, protože se zamiloval do nesprávné ženy. Raději si představovala, že se zamiluje do ní, protože… protože…

Oddechla si, když se dveře výtahu zase otevřely. Ale úleva byla krátká, protože ji vystřídalo bušení srdce, které se zrychlovalo s odemykáním a otvíráním dveří.

„To už je, Mattie, minulost,“ zašeptal a pustil ji dovnitř. „Teď musíme žít současností, oba dva. Je to tak?“

ŠESTÁ KAPITOLA

Už mu to začínalo dávat smysl. Dva lidé, rozčarovaní ze svých bývalých vztahů jsou k sobě bezmocně přitahováni, ačkoli vědí o nadcházejících komplikacích. Z dětského přátelství Mattie a Frankieho se postupem času stala láska. Logicky měli skončit jako šťastní manželé se dvěma dětmi a psem. Namísto toho se všechny plány změnily a zamotaly jako klubíčko vlny. To on s Rosalindou prožil něco jiného. Rosalinda dýchala stejný vzduch jako on, a přesto jejich vztah pod tíhou nedostatků ztroskotal.

A tak se tu ocitli, ona a Mattie, dva ztroskotanci, nehledající nic mimo přítomnost…

Jak po něm toužila! Chtěla ho každou buňkou svého těla!

Odmítla jeho pozvání na drink a při jeho upřeném až spalujícím pohledu pocítila, že se celá chvěje.

„Ani drink na kuráž?“ zeptal se a pomalu se k ní blížil.

„Kuráž potřebuji, jen když chci udělat něco, co se mi dělat nechce,“ řekla Mattie. Položila svou dlaň na jeho hruď a začala mu chvějícími se prsty rozepínat košili.

„Měla bys s tím raději přestat,“ poznamenal chraptivě Dominic, „nebo bys mohla zjistit, že to neděláme v ložnici.“

Zvedl ji a odnášel k jednomu z pokojů, při otevírání dveří si pomáhal nohou.

Došli k jeho posteli, kam ji pozvolna položil. Před tím, než rozsvítil lampičku, která osvětlovala téměř celou jednu stěnu pokoje, na ni vrhl pohled trvající několik sekund, až se jí z toho počalo zastavovat srdce.

Mattie se chtěla protáhnout v žáru tohoto pohledu jako kočka na slunci. Trochu se zkroutila, povzdechla si a fascinovaně ho pozorovala, jak se začíná svlékat.

Připadala si jako panna, která je svědkem seznámení s mužským tělem v celé jeho kráse.

Strhl si košili, odhalil svá široká ramena, vypracované pevné břicho, ploché hnědé bradavky, a pak si začal pomalu rozepínat pásek. Mattiin pohled byl upřen do míst, kde si právě rozepínal zip. Spustil své kalhoty přes úzké boky.

„Určitě víš,“ řekl s lehkým úsměvem, „že až budu hotov, tak bude řada na tobě…“

„Mohla jsem nosit upnuté oblečení, když jsem pracovala v klubu, ale striptýz mně nikdy nešel.“

Ústa jí začala vysychat, když sledovala jeho prsty, jak vklouzávají pod elastický pásek jeho boxerek. Poté se pousmála, nestydatě fascinována stočila pohled k místu jeho úchvatného mužství.

Natáhl se k ní a začal ji svlékat, vychutnávaje si každou vteřinu postupného odhalování jejího těla.

Její pleť byla hebká a krásně voněla. Nejprve ramena, pak zbytek těla, až zůstala jen v krajkové podprsence cudně skrývající ňadra. Pak odložil podprsenku stranou a zamručel, když uviděl její bujné bledé pahorky a růžové bradavky, sněním o nichž strávil tolik času.

Mattie si klidně lehla, sledovala ho a on z ní nespouštěl oči, pociťovala tak silné vzedmutí touhy, že musela napůl zavřít oči.

Chtěla, aby se jí dotýkal. Ňadra jí prahla po jeho dotycích.

Klidně dokončil, co započal. Svlékl z ní zbytek oblečení, až byla úplně nahá.

„Spokojená?“ zeptal se rozrušeně. Přivinul ji k sobě a chvíli ji sledoval. Více než cokoli jiného chtěl, aby byla šťastná. Toužil uvěřit, že k němu přišla s celou svou duší otevřenou a čistou, bez pochyb a stínů.

„Spokojená,“ souhlasila podobně se třesoucím hlasem. Protáhla si ruce, stočila mu je za krkem a stáhla si ho k sobě, aby ji políbil. Polibek trval věčnost, byl pomalý a mučivý. Zkoumavý, klidný polibek dvou lidí, pro které se zastavil čas.

„Cítím se jak v pubertě,“ zasmála se a popadala dech.

„Měli jsme se potkat ve věku, na který se právě cítíš.“

„V šestnácti jsem ale byla zblázněná do Frankieho.“ Mattie se zvedla, aby ho obdarovala pár lehkými polibky na ústa, posouvala své tělo pod něj, s radostí, že cítí jeho sílu tlačící se proti ní.

„Protože jsi mě tenkrát nepotkala.“

Začal bloudit jazykem po její klíční kosti a žlábkem mezi ňadry. Mattie zadržela dech, prohnula se a vydala dlouhý vzdech bezmezného potěšení, když jeho ústa začala kroužit kolem jedné z bradavek. Vtáhl ji do úst, kde ji náruživě sál.

Zmocnil se jejích nedočkavých rukou, roztáhl je a provokoval ústy ňadra. Nejdříve jedno, poté druhé, dokud touhou nepulzovala.

Když vykřikla, znělo jí to jako hlas cizího člověka.

Toto lenivé svádění se nevyrovnalo ničemu jinému, co kdy zažila. Když se pod ním svíjela, věděla, že chce více a chce to hned.

On si ale přesto dával na čas.

Na tuto ženu dlouho čekal. Dotýkal se jí, cítil její pohyby, slyšel její kňourání směřující k němu, cítil, že na ni čekal celý život. Nechtěl vše uspěchat. Musel nad sebou získat kontrolu.

Vyprostil se z jejího objetí, trochu se posunul, ústy vnímal napjaté svaly jejího bříška. Uvědomoval si, jak mu její tělo instinktivně odpovídá, nohy se ochotně podvolovaly jeho ústům.

Mattie vzdychla, když pocítila jeho ruce na vnitřní straně stehen, poskytla mu neomezený přístup do medově sladké vlhkosti své ženskosti.

Když si jeho jazyk začal dráždivě pohrávat s jejím nejcitlivějším bodem, nejraději by svou nikdy nepoznanou agónii vykřičela nahlas do celého světa. Když ji dostal až na pokraj, promyšleně se stáhl a vyčkával, než se uklidní, pak začal znovu. Ochutnával ji, lízal ji, vedl ji do jiného světa, který ještě nikdy předtím neměla možnost navštívit.

Když ji ochutnal, cítil, že se sune pod něj…

Stiskl ji a přetočil si ji, takže se ocitla na něm. Její ňadra se mu provokativně chvěla před obličejem, jednu bradavku chytil do úst a divoce ji sál.

Jejich těla splynula v jedno. Takto spojeni se naposledy vznesli nahoru, společně vykřikli ve chvějícím se orgasmu, který je zachvátil.

Mattie na něj se slabým vzdechem padla a nakonec z jeho těla sklouzla, takže teď leželi vedle sebe. Pak se přetočila na bok, hlavu si podložila loktem, aby se na něj mohla dívat.

Dominic se otočil, takže hleděli jeden na druhého, a něžně jí shrnul vlasy dozadu, pak si ji k sobě přitáhl, její hlavu si položil pod bradu a políbil její zářivé vlasy.

„Mám dojem, že už bych měla pomýšlet na odchod domů,“ promluvila nakonec Mattie. Párkrát mu prstem zakroužila po dlani, pak mu s potěšením začala obkreslovat bradavku.

„Proč?“

„Protože tam obvykle trávím noc.“

„Obvykle?“

„Tak tedy vždycky.“

„Nevidím důvod, abys odcházela,“ namítl Dominic a Mattie se tomu musela zasmát.

Dominic nepatrně svraštil čelo. „Myslím…“

„Neboj se, Dominiku. Vím, co máš na mysli.“

„Frankie tam není. Vše, co na tebe čeká, je prázdný dům. Proč bys tam měla chodit teď v noci? Můžeš zůstat tady a podělit se se mnou o postel.“ Měl chraplavý hlas. „Možná jsem starý muž, ale má výdrž by tě mohla překvapit.“

„Nejsi starý. Kolik ti vlastně je?“

Dost starý na to, abych mohl být cynický, pomyslel si Dominic. „Třicet čtyři.“

„Tak to jsi o deset let starší než já,“ poznamenala Mattie unaveným hlasem. „Skvělý…“ Málem řekla skvělý věkový rozdíl, naštěstí se včas zarazila. „Ve tvém věku je už většina mužů ženatých,“ podotkla. „Nejsou už tví rodiče šílení, že ses ještě neusadil a nepřivedl jim vnoučata?“

„Šílení je moc silné slovo. Není už přece temný středověk.“ Jeho hlas zněl trochu pobaveně. „‚Dychtiví‘ by mohl být lepší výraz vystihující mé rodiče. Jsem jejich jediné dítě. Můj otec by byl rád, kdyby se náš rod rozrostl, a matka si myslí, že potřebuji ženu, u které byeh zakotvil. Po prožitých zkušenostech mohu s klidným srdcem říci, že zakotvování je tou poslední věcí, kterou mi kterákoli žena byla ochotna poskytnout.“

Vyložil před ní karty na stůl a teď si mohl oddechnout s klidným svědomím, že nebude usilovat o to, co je nedosažitelné.

Což v Mattii vyvolalo lehce depresivní myšlenky.

„Jak to, že sis nevzala svého přítele?“ zeptal se poté Dominic. Když se podíval dolů, uviděl hladké ohnuté stehno přehozené přes jeho a její hebká ňadra opřená o jeho hrudník. V tomto momentě pocítil vlnu naplnění a příjemného klidu.

„Začali jsme spolu žít, ale bylo pár věcí, které náš vztah kazily. Brát si ho by nebyl dobrý nápad. Mí rodiče samozřejmě nebyli radostí bez sebe, že spolu bydlíme, ale netlačili na nás.“

„Možná, že tušili, že to není ten pravý, a byli rádi, že vyčkáváš a třeba na to jednou přijdeš.“

„To bych si nikdy nemyslela,“ pronesla pomalu Mattie a pokrčila rameny. Celá tato debata o manželství ji přinutila uvědomit si, že se pohybuje po tenkém ledě. Ve chvíli by led mohl prasknout a mohla by začít klesat. „Už musím jít.“

Zvedla se a usmála se jeho vyplašenému výrazu, který rychle vystřídalo podráždění.

„Stále jsi mi nevysvětlila proč.“

„Nemusím.“ Postavila se, rozhlédla se kolem sebe a sesbírala své oblečení.

Ze svého místa na posteli sledoval její počínání a pokoušel se potlačit sílící pocit marnosti z jejího odchodu. Nemohlo by to být naopak? Přemýšlel a mračil se. Neměl by být muž ve výhodě místo toho, aby si žena sbírala své věci a nejdůležitější pro ni bylo, aby to udělala co nejrychleji?

„Odvezu tě domů,“ řekl a opíral se zády o zmačkané povlečení. „A zapomeň na to, že bude nejlepší vzít si taxi. Chci tě odvézt domů a vidět tě bezpečně dorazit ke dveřím.“

Mattie se zarazila a sladce se usmála. „Soukromý odvoz domů bude mnohem příjemnější.“

„Celkem zbytečný,“ pokračoval v reptání během jízdy výtahem a cestou k autu. Chytil ji kolem ramen a ona propletla své prsty s jeho. „Na co je svoboda, když ji nepotřebuješ?“

„Čímž myslíš, že se nepotřebuješ přizpůsobovat?“ Vyprostila se z jeho objetí, aby si mohla sednout na místo spolujezdce a zapnout si pás.

„Přizpůsobit bychom se měli oba dva.“ Zastrčil klíček do zapalování, opřel si hlavu o okýnko a podíval se na ni.

Byl si jistý, že by se s ní mohl milovat zase od počátku. Právě v tu chvíli, na tomto místě, jako upocený puberťák. Otočila se k němu. Nejen svým tělem nebo lehce zkoumavým pohledem ho hodnotila, ale svůj názor mu nesdělila.

Ne, to byl přesně její způsob. Otevřená, zábavná, tajemná, se způsobem myšlení, s jakým se ještě nesetkal.

„Opravdu?“ začala se smát na celé kolo. „Takže ty myslíš na nás oba! Dobrá, možná někdy jindy. A teď bychom už mohli jet, ne? Předpokládám, že máš zítra plno práce. Nechci, abys šel pozdě spát a zítra v práci nemohl fungovat. Domnívám se, že impérium stavitelů potřebuje dostatečný spánek.

„Čarodějko,“ zamumlal, ale nakonec nastartoval a vyjel. Rád by si vzal na jeden den volno, když by ho mohl celý strávit s ní v posteli. „Jakmile tě odvezu, bude mi stačit krátký spánek. Často to tak dělám. Stejně jako ty při vykonávání takového absurdního zaměstnání.“

„To absurdní zaměstnání bylo velice užitečné, když došlo na placení účtů.“ Procedila to chladně skrz zuby tak, že si hned uvědomil, že udělal chybu. „Někteří lidé se musí živit takovýmto směšným zaměstnáním, aby si zajistili živobytí.“

„Souhlasím,“ zamručel neochotně. „Protože nechci plýtvat časem dohadováním. Co máš zítra v plánu?“

„Zítra?“ Zaměřila pohled z okna a svraštila čelo. „Musím si pořídit nějaké decentní oblečení do zaměstnání a pokusím se o schůzku s Frankiem, aby se mohl vrátit zpátky pod svou vlastní střechu. Nemám vůbec ponětí, kde by mohl být.“ Hlas jí zněžněl. „V každém ohledu je úžasný. Žádné obviňování, žádné rozpitvávání naší situace.“

Dominic si natáhl ruce na volantu a sarkasticky zabrblal: „Jaký hrdina.“ Odpověděla mu zamračeným výrazem.

Kdyby byla naivnější, mohla by si myslet, že ta stěží slyšitelná poznámka byla projevem žárlivosti. Myšlenka, že by Dominic mohl žárlit, byla ale téměř k smíchu. Kvůli ženě, se kterou měl absolutně zanedbatelnou aférku!

„Napadá mě, že to od něj bylo celkem velkorysé, když mi nabídl, abych bydlela v jeho domě, když už nejsme spolu. Udělal bys být jím to samé?“

„To jsou jen hypotézy a těmi já se nezabývám.“

„Aha, vypadá to, že nemáš v tomto ohledu dost představivosti.“

„To jsi první, kdo si to o mně myslí.“

To ji přinutilo zamyslet se nad jeho představivostí v souvislosti s úžasnými chvílemi prožitými s ním v posteli. Nechtěla, aby podobné chvíle prožíval s jinými ženami.

Zasmál se a položil jí ruku na stehno. Její tělo zareagovalo více než vstřícně.

„To je ale nebezpečný způsob řízení,“ namítla.

„Stydím se.“ Odtáhl ruku a zanechal ji rozrušenou a deprimovanou. „Ale mohli bychom to napravit, až dojedeme k tobě…?“

Mattie pocítila rozpolcení mezi touhou k němu a instinktem, že by to neměla dělat. Nakonec ale zavrtěla hlavou.

„Kdy tě zase uvidím?“ Dorazili k jejímu domu, zaparkoval a vypnul motor. „Když nebudeš mít čas zítra, mohl bych se pro tebe stavit v pátek o půl osmé. Mohli bychom jít někam na večeři.“

Mattie zabouchla dvířka, podle očekávání se k ní připojil, aby ji doprovodil ke dveřím. Obávala se, aby nad sebou neztratila kontrolu ve chvíli, kdy se ocitla tak blízko něho.

„Nejsem si jistá,“ odvětila vágně.

Není si jistá? Co tím, kruci, myslela? Přiskočil ke dveřím a rukou jí zkřížil cestu.

„Práce mi začíná příští pondělí,“ oznámila Mattie. „Nemohl bys ustoupit? Nemohu projít, když mi stojíš v cestě.“

„Dobrá, takže začínáš pracovat příští pondělí… Do té doby budeme spolu!“

Kontroluj se, říkal si pro sebe. Tohle přece zvládal. Nebo to vždycky dokázal dobře předstírat… Ale teď si nebyl sám sebou jist, přinejmenším když se na ni podíval. V jedné ruce držela klíče, pohledem naznačovala, že by ho chtěla obejít.

„Musím toho ještě hodně vyřešit. Frankie se bude možná chtít vrátit co nejdříve. Jsem si tím jistá. To znamená, že se budu muset přestěhovat někdy během víkendu. V pátek ráno se mám se jít s personálním ředitelem, abychom vyřešili detaily. Ale kdyby už byl byt volný, což mi naznačoval, mohla už bych se postupně přestěhovat, protože bych tu nerada zůstávala s Frankiem.“

Dominic opět pocítil záchvěv žárlivosti. „Řekla jsi byt…? A kde přesně…?“

Mattie se usmála a dala mu adresu.

„V pořádku.“ Odtáhl se od dveří a lehce se na ni zamračil. Povzdechl si a prsty si začal pohrávat s jejími vlasy. „Možná bys potřebovala pomoci se stěhováním… Můžu sehnat jakkoliv velké auto na stěhování.“

Tentokrát se Mattie zasmála nahlas. „Tak nějak si myslím, že to nebude zapotřebí. Můj majetek se vejde tak akorát dozadu do sportovního auta.“ Natáhla se a zjistila, že se lehce dotkla jeho tváře. A předtím, než mohla svou ruku stáhnout, vložil její ruku do své, otočil ji, vtiskl jí polibek do dlaně. Pak se naklonil a přemístil své rty na její.

Proč se, proboha, začala cítit tak… tak šťastná? Podíval se na ni a zachvěl se, dotkl se jí a celé tělo jí začalo roztávat.

Bylo to proto, že strávila tak dlouhý čas v nefungujícím svazku s Frankiem a teď se jí konečně začalo zase dostávat náklonnosti a něhy?

„V sobotu,“ zašeptal Dominic, zatímco se od ní odpoutával, ale ještě cítila jeho teplý dech na tváři. „Přesně v devět. Přijedu, abych ti pomohl se stěhováním.“

„Nebuď směšný, jsem…“

„Já vím, schopná se o sebe postarat. Proč bys pro jednou nepřijala malou pomoc, když je to nabízeno s tím nejlepším úmyslem?“

Až na to, co je ten nejlepší úmysl?

Samozřejmě, že mohla jeho nabídku odmítnout. Stáhl by se, protože by cítil nějakou překážku, tím si byla jistá. Ale neudělala to. Ukázal se v sobotu ráno, přesně tak, jak slíbil. V nízkém stříbrném ferrari, které se k němu perfektně hodilo.

Mattie ho sledovala, jak vystupuje z auta, sklapla ústa, protože na ženu s otevřenými ústy nebyl zase tak pěkný pohled. A mimo to se nezajímala o auta.

Lákalo ji mu to říct hned, jak otevře dveře.

„Jsem tu,“ zasmál se, „a oblékl jsem se zvlášť na tuto událost.“

Mattie škubaly koutky úst, když si ho prohlížela ve vybledlých džínsech, teniskách a zelené mikině.

„A přijel jsem v požadovaném sportovním autě.“ Naklonil se k futru dveří a vlepil jí na špičku nosu pusu.

„Jak tě mohlo, propána, napadnout, že se můj majetek vejde do kufru něčeho takového?“ smála se Mattie a rukama ukázala na všechny své věci srovnané ve spodní části schodiště.

Dominic vešel dovnitř a shlédl sbírku jejích věcí s lehkým pobavením. „Moc dobře jsem asi nenaslouchal jisté ženě, která se mi snažila vysvětlit, že toho bude mít málo, co? Můj řidič teď venku parkuje v mnohem praktičtějším rangeroveru a my ho můžeme ve ferrari následovat.“

Mattie chvíli váhala a pak si povzdychla nad vlastním neklidem. Proč by měla být tak nervózní? Musí naučit přijímat pomoc namísto pokusů zvládnout vše sama. A byla to ohromná výhoda mít ho tu při ruce. Frankie sice nabídl pomoc, ale z nějakého důvodu jeho nabídku odmítla. Stěhování z jeho domu do vlastního bytu bylo startem do nového života…

„Posaď se do auta. Já s Georgem přeneseme věci do rangeroveru. Chceš si něco vzít s sebou?“

„Ne, jen batoh.“ Podívala se na něj, a když se otočila, znovu si prohlédl všechny věci, které bylo zapotřebí převézt do jejího bytu. Pokusil se přemoct ten nevyslovitelně překrásný pocit, že může vzít situaci do svých rukou. Moci přiložit ruku k dílu a pomoci právě jí v něm vyvolalo mnohem opojnější pocit, než když pomáhal komukoli kdykoli předtím. Poslušně si sedla do ferrari a sledovala Dominika, jak jí se svým řidičem přenášejí věci do kufru auta s pohonem na všechna čtyři kola. A pak krátká jízda přes centrální Londýn k bloku činžáků.

Blok domů byl tvořen soukromými byty, které byly každému šité na míru. Dále se zde nacházely kanceláře, patro s fitnesscentrem, pár salonů krásy, konferenční místnosti, podzemní parkoviště a mimo jiné i kino. Vše bylo postaveno kolem parčíku s trávou, stromy a pár lavičkami pro kohokoli, kdo si chtěl užít pěkného počasí během teplejších měsíců.

Mattie vše popisovala do detailů, až se zarazila, když zjistila, že už delší dobu vede monolog.

„Nemusel ses kvůli mně obtěžovat,“ namítla a cítila, jak jí sebevědomí kleslo k bodu mrazu.

„Já vím.“ Stačilo použít dvě slova, aby vyjádřil, že ví, co se jí honí hlavou. Jedna z mála chvil, kdy si myslel, že jí dokáže číst myšlenky a zachytit její pocity. Vzrušeně mu vyprávěla o svých skvělých vyhlídkách a narazila na zeď mlčení.

Dříve nebo později jí to bude muset říct! Teď ale ještě nebyl ten správný čas. Ale brzy bude. Až se usadí ve svém zaměstnání, mohla by akceptovat, co by jí chtěl v klidu vysvětlit…

Projeli pod obloukem přímo na nádvoří, které bylo ohraničeno řadou parkovacích míst.

„Který byt?“ zeptal se při pohledu na dům. „Běž nahoru a já s Georgem ti vezmeme věci.“

Mattie umírala touhou uvidět už konečně svůj byt. Znamenal pro ni víc než jen pár stěn a střechu nad hlavou. Byl to začátek krásného nového života, po kterém prahla už od devatenácti let.

Nadšeně prozkoumávala své panství, když dorazilo její poslední zavazadlo.

„Není to skvělé?“ Kráčela k oknu, zkoumajíc ohromující výhled na rozprostírající se město, řeku, mosty, auta a lidi, ti vypadali jako pohybující se hračky.

„Kde budeš, proboha, spát?“

Při této otázce se k němu Mattie otočila a zatvářila se, jako by ztratil rozum.

„Samozřejmě, že na podlaze. Jak vidíš, není tu žádný nábytek a žádný nemám, abych si ho mohla sem s sebou vzít.“

„Na podlaze.“ Jeho reakce byla plná nechuti a nedůvěry.

„Ve spacáku,“ dodala. „Starý, ale užitečný. Vezmu si také polštář. Nabídla bych vám kávu, ale bohužel nemám ještě konvici. A vlastně ani kávu. Nevidím důvod, abys tam takhle stál a tvářil se, jako by ses ocitl v hororu. Můžeš si myslet, že spaní ve spacáku je nepochopitelné, ale mně to nevadí.“

Neměl vůbec tušení, že ten byt bude nezařízený. Měl na ni více naléhat, aby s ním zůstala, dokud si nepořídí alespoň pár kousků nábytku. Pak se zarazil sám nad sebou, na co to zase myslí. Zůstat s ním? Málem se nad touto absurdní myšlenkou nahlas zasmál.

„Budeme ti sem muset pořídit nějaký nábytek. Nemůžeš přece takhle žít. Proč sis s sebou z domu nevzala pár věcí?“ zeptal se, když se jí konečně podíval do očí.

„Protože nic z toho mi nepatřilo. Protože bych mohla být obviněna z krádeže.“

„A on ti nikdy nic nenabídl? Vždyť jste byli milenci a tys strávila roky lopotěním, aby neumřel v bídě, a platila jsi všechny jeho účty!“ Jeho ústa se zkroutila odporem. „Můžeme zajít do Harrods a koupit ti něco do začátku. Nějaké židle, stůl a telev…“

„Dost!“ Opravdu si myslel, že by jí měl něco kupovat? Touha byla jedna věc, ale aby jí něco kupoval, bylo vyloučené. To právě byly ty věci, které patřily k úplně jinému světu, do nějž náležel on. Začala mít zvláštní pocit a uvažovala, jaké by to bylo dostat ty věci z lásky, a na okamžik se zalekla síly pocitu, který se jí zmocnil. Zamrkala a vrátila se na zem.

„Ty mi nic nebudeš kupovat. Pokud budu něco chtít, udělám to, co dělá zbytek lidstva. Našetřím si na to.“

„Prokristapána, Mattie, já si to mohu dovol…“

„Zapomeň na to. Nic od tebe nepřijmu a nebudu žít s myšlenkou, že bys mi měl něco kupovat.“

Dominic v jejím pohledu zahlédl výstražný záblesk a sklopil oči. Nedovolil si zamyslet se nad možnými potížemi, které by mohly být důsledkem jeho počínání. Ne. Vyřeší to v pravý čas. Neměl s tím zatím nikdy v životě problém.

„Dobře,“ souhlasil s výrazem, který se změnil v pohodovou smyslnost. „Prošlo by pozvání na oběd tvým testem hrdosti?“

Mattie se lehce usmála.

„…následovaný večírkem pro dva na pokřtění toho bytu?“

SEDMÁ KAPITOLA

„…poznávání případných klientů je naprosto úžasné. Pracovat s lidmi z reklamního oddělení to j e…“

Dominic se opřel do židle a pobaveně se na ni podíval. Už se těšil, až jí navrhne, aby strávila noc u něj a nevracela se zpátky do svého bytu. Třebaže si během uplynulých tří neděl stihla obstarat postel, funkční, velmi malou lednici, malý stolek z borového dřeva do kuchyně, společně se dvěma židlemi, u něj to bylo stále mnohem pohodlnější.

„Vůbec mě neposloucháš,“ zabručela Mattie. Zvedla se a začala odnášet talíře a příbory do dřezu. Teď takhle nejčastěji v jejím bytě jídávali. Po měsíci, když společně trávili tři noci týdně, zjistila, že se má zase na co těšit.

„Myslel jsem, že bychom mohli zítra vyrazit na venkov. Užili bychom si společný víkend. Stejně potřebuji zkontrolovat svůj dům, ujistit se, že je vše v pořádku.“ Zkřížil si ruce za hlavou a pokoušel se číst jí myšlenky z přivřených očí. Jak rád se na ni díval! Sledoval, jak se jí oblečení vlní kolem těla, které tu bylo jen pro jeho potěšení. Stačil jeden dotyk a mohl cítit její záchvěv. Myslel na to, jak by jí rozepínal perleťové knoflíčky na košili, a pak by se hřál s neskrývaným potěšením nad výhrou z krajek vysvobozených ňader. Oprostil se od těchto představ, aby zjistil, že na něj zamračeně hledí a zády se opírá o dřez.

„Nevím, proč se na mě takhle díváš,“ ohradil se nedůtklivě. „Je to normální nápad. Vyjet na víkend z Londýna a odpočinout si na venkově. Tak to přece lidé dělají.“ Vstal od stolu a v přemýšlivém tichu kráčel k místu, kde stála.

„Myslím, že to není dobrý nápad.“

„Proč ne?“ dožadoval se Dominic odpovědi. „Myslím, že je to mimořádně dobrý nápad. Kdy jsi naposledy vypadla z Londýna? Jela kamkoliv?“

„To není ten důvod, Dominiku.“ Mattie si sice sama nebyla jistá, co je ten důvod, ale věděla, že jeden by se našel. Rád si razil svou vlastní cestu a měl různé způsoby, jak dosáhnout svého. Dokázal být tak přesvědčivý a svůdný jako sám dábel, uměl ji přemlouvat až do jejího tichého souhlasu.

„Tak dobře, kdy?“

Toto, jak už mohla zjistit, byla jedna z jeho dalších taktik. Jednoduše ignoroval jakékoliv námitky a stál si stále na svém, až dosáhl toho, co chtěl.

„Běž a sedni si,“ povzdechla si Mattie, „mám z toho těžkou hlavu, když po mně takhle vystartuješ.“

„Dobře, ale nechci, abys měla z něčeho těžkou hlavu, když jsi se mnou.“

„Reaguješ jako rozmazlené dítě.“

„Cože…?“ Dominic na ni zůstal zírat s netajeným úžasem. Rozmazlené dítě?

„Jen proto, že si něco umaneš, neznamená to, že musí být vždycky po tvém. Myslela jsem si, žes na to už přišel.“ Její slova zněla pevně, musela si ale dát pozor, aby se mu přitom dívala do očí. Pokud by totiž zrakem poklesla níže, až k jeho nádherným ústům, bylo velice pravděpodobné, že by byla ztracená. Musela si přece aspoň občas stát za svým, nebo by skončila v neperspektivním vztahu, který by stejně netrval déle než pár měsíců.

Nikdy si nedělali žádné plány do budoucnosti. Vídali se spolu, těšili se ze vzájemné přítomnosti, plánovali tak na pár dní dopředu, ale cokoli dalšího jako by šlo mimo ně.

Mattie se s pravidelností utvrzovala v tom, že musí myslet jen na přítomnost. Strávila již několik let v bájné budoucnosti. Nejdříve s Frankiem a všemi jeho sny o bohatství a slávě. Pak také dřina směřující k něčemu vysněnému na vzdáleném obzoru.

Byla si vědoma, že pokud se bude chovat jako její vrstevnice, bude to pro ni znamenat závan svěžího vzduchu. Žít každým okamžikem.

„O tom si musíme promluvit,“ zabručel Dominic, odstrčil se a přesedl si se záměrně roztaženýma nohama k volnému místu, zaujal tuto vyzývavou pozici na dlouhé nízké sedačce.

Mattie ho neochotně následovala.

„O víkendu mám moc práce na to, abych jezdila pryč,“ pokračovala v debatě, seděla s ležérně přehozenou nohou přes nohu.

„Cože?“

„Chci se jít podívat po nějaké televizi. Dost důležitá věc.“

„Nepotřebuješ si kupovat televizi,“ prohlásil arogantně Dominic. „V tomhle bytě jsou dvě, když se budeš chtít na něco dívat, můžeš kdykoliv přijít sem.“

„Nebuď směšný.“

„Nebo si můžeš ode mě jednu vzít. Tak dobře, jednu si ode mě půjčíš. Kteroukoliv. Počká to přes víkend.“ Odmítal si připustit, že by odjel do víkendového domku bez ní. Tahle představa byla na míle vzdálená příjemnému oddechu.

A musel tam opravdu jet a vše zkontrolovat. Před dvěma dny mu volala Sylvia, jeho stará služebná, strávila pět minut omluvami, že ho vyrušuje. Pak ho informovala, že v jedné z horních místností je ve střeše velká díra. Pokrývač už se tam zastavil, ale byla tu ještě otázka pojistky. Část dřevěné podlahy byla zničena a měl by být vyměněn jeden z radiátorů.

„Myslím, že bys raději jel sám.“

„Řekl jsem něco takového?“

„Ano. Řekl jsi mi, že to je jediné místo na světě, kam můžeš utéct před okolním světem a odpočívat jenom s knihou.“

Dominic se zamračil. „Jenom jsem chtěl, aby sis odpočinula,“ řekl. Sklopil hlavu a pak se na ni ještě podíval. „Nemůžeš mě obviňovat z toho, že bych na tebe nemyslel.“

Mattiino srdce se na okamžik zastavilo a pak se zase zprudka rozběhlo. To bylo to nejosobnější, co jí kdy řekl.

„Dobrá, nebudu tě obviňovat.“

Z nějakého důvodu se Dominic rozčílil.

„Pokud považuješ za tak složité vyjet si se mnou na víkend, mohlo by tě porazit, když bych ti třeba navrhl společnou dovolenou.“

„Dovolenou?“

„To tak občas lidé dělají, vyjedou si o volnu ven, když spolu chtějí strávit nějaký čas.“

„Vím, co je to udělat si dovolenou,“ zasmála se, aby konverzaci trochu odlehčila.

„Měla jsi plno dovolené, co?“

„Moc dobře víš, že ne.“

„Samozřejmě. Málem jsem zapomněl, že jsi pracovala už během studií, abys zaplatila všechny účty. A tvůj povedený přítel se jen poflakoval, kritizoval tě a pil za zbytek tvých peněz.“

Mattie se rozhodla, že jeho poznámce o Frankiem nebude věnovat pozornost. Někdy se až podivila, jak někdo takový mohl zaujímat tak významné místo v její minulosti.

„Když jsem byla dítě, jezdívali jsme do Cornwallu.“ Přitáhla si k sobě kolena a věnovala mu zasněný pohled. „Dva týdny v létě v kempu. Jedno z těch míst, kde každoročně parkují karavany, víš?“

„Nejsem si jistý.“

„Ani si tě nedokážu představit, jak trávíš dovolenou v karavanu.“

„Ani já si tě tak moc neumím představit,“ odsekl příkře Dominic. „Spíše tě vidím někde na pláži. Bílý písek, čistá, teplá voda, lehký vánek… ostrov stvořený jen pro dva. A samozřejmě dům se všemi nezbytnostmi, starou dřevěnou podlahou, moskytiérami přes postele, velká okna otevřená do noci, aby mohl dovnitř pronikat osvěžující vánek…“

Mattie si to vše dokázala představit, až nad tím vymyšleným scénářem zapomněla zavřít ústa.

„Zásobeni dostatkem jídla na zbytek času, ale i s kotvící loďkou, která by nás v případě potřeby zavezla na pevninu.“

Slůvko nás ji vrátilo zpátky na zem.

„A býval bys tam vzal s sebou i Rosalindu?“ zeptala se a sklopila oči.

„To mě nikdy ani nenapadlo,“ odvětil popravdě. Ještě mohl dodat, že nikdy netrávil dovolenou sám se ženou. Jezdíval lyžovat s partou, ve které se mohla nacházet nějaká přítelkyně. Ale dovolené trávil hlavně v Řecku se svou rodinou.

Jak jí to tak vyprávěl, uvědomil si, že víkendy jsou jeho jediným odpočinkem od práce.

„Jak to?“

„No, jak mám začít… prostě jsem nemohl být bez práce. A později už jsem stejně nechtěl.“ Pokrčil rameny. „Nelíbí se mi povídat si s tebou, když sedíš ode mě tak daleko,“ řekl chraplavým hlasem. „Pojď ke mně.“ Uvolnil jí místo po svém pravém boku. Mattie se k němu přisunula, opřela si záda o jeho hruď, její hlava si našla místečko mezi jeho krkem a ramenem.

Ve způsobu, jakým jí svou rukou objal, bylo cosi majetnického a důvěrného. Potěšením se jí chtělo vrnět jako kočka.

„Muž jako ty by si neměl nikdy plánovat dovolenou se ženou,“ podotkla poněkud smutně.

„A proč?“

„Protože až dovolená skončí, je zde dost velká možnost, že od ní beze slova odejdeš.“

„Což mě vlastně přivádí zpátky k tomuto víkendu. Mohu se ti zaručit, že do zítřka od tebe neodejdu.“ Začal jí rozepínat ony malé perleťové knoflíčky, ale dával si načas. „Košile jako tyto by měly být nošeny pouze zapřísáhlými starými pannami,“ zabručel, ale její úsměv, i když jí nemohl vidět do obličeje, ho znovu rozveselil.

„A proč?“

„Protože, lásko, nikoho by jejich rozepínání nebavilo.“

Mattie pocítila vlnu příjemného pocitu, který se jí zmocňoval. Kroutila se před ním pokušením, aby uspíšila proces svlékání.

„Řekni, že se mnou zítra pojedeš,“ zamumlal jí do ucha. Protáhla se, zkřížila své ruce za jeho hlavou a ňadra postrčila blíže k němu.

Dominic vzdychl a dál se potýkal s posledním knoflíčkem, který už málem zuřivě utrhl. Poté jí rozepnul podprsenku, vyzvedl ji vítězně nad hlavu a spatřil krémové polokoule spolu se vztyčenými růžovými bradavkami.

Mattie ale neodpověděla. Kdykoliv se jí takto dotkl, nikdy nedokázala přemýšlet s chladnou hlavou. Počal jí masírovat ňadra oběma velkými dlaněmi. Když sklouzla pohledem dolů, uviděla jeho ruce na svém těle, jak si pohrávají s jejími bradavkami. Pak se nadzvedl, aby se mohl dostat dolů a rozepnout knoflík u černých kalhot, pokračoval zipem a Mattie téměř zalapala po dechu.

Nohy se jí automaticky roztáhly. S ním byla bez zábran. Přivřela oči, když jeho ruce začaly sklouzávat pod spodní prádlo k její pulzující pochodni, která již zvlhčená čekala na jeho dotyk.

Náhle jeho pohyb ustal a Mattie málem zaúpěla zklamáním.

„Mattie, podívej se na mě.“

Zdráhavě se otočila a upřeně se na něj zahleděla.

„Chci, abys se mnou jela na víkend, a nevím, proč se tak zdráháš.“ Sklonil se, aby jí zlehka políbil na ústa, ještě předtím, než zase zaujal svou pozici.

„Ještě jsme spolu nespali.“

„Ještě jsme spolu nespali? A co jsme, proboha, ženská, dělali posledních pár nádherných týdnů?“

„Ale já jsem tím myslela, že jsme společně nestrávili celou noc. Moc dobře víš, co tím myslím. Usnout a vzbudit se následující ráno ve stejné posteli, jeden vedle druhého.“

„Protože mě nenecháš, abych to zkusil.“

„Jen si nemyslím, že by to byl dobrý nápad.“

„Proč?“ Chtěl, aby to zkusila a vysvětlila mu své výhrady. Byl si jistý svými argumenty. To, co spolu prožívali, byl vztah založený na svobodě a vzájemné přitažlivosti, ale i tak cítil, že jí dokáže přinutit udělat více, než sama chtěla. Ani sám netušil, jak ho to napadlo.

A na této ženě bylo tolik neprozkoumaných míst, které se mu moc líbily.

„Máš strach z toho, že bys se mnou musela strávit jednu noc?“ zeptal se jí jemně a Mattie se zarděla.

„Měla bych mít? Změníš se o půlnoci ve vlkodlaka?“

„Zkus to. Ten můj venkovský dům je velice příjemný. Je tam krásné ticho. Ne jako v Londýně. Žádné zástupy turistů. Žádné cesty taxíkem z místa A do místa B, v tvém případě oblíbené cestování metrem.“

„Já jsem si vlastně naplánovala nějakou práci na zítra ráno před mým televizním putováním…“

„Práci?“ zarazil se a zalapal po dechu. „Nejsi té práci až moc odevzdaná?“

„A co ty, ty snad pracuješ od nevidím do nevidím, pokud se nemýlím.“

„To je ale něco jiného,“ nespokojeně zabrumlal.

„A proč? Protože ta tvá je něco víc? Vím, že teprve začínám, ale cítím, že mohu stoupat výš a výš.“ Opřela se, aby se na něj mohla náležitě podívat, a byla velice potěšena, že zahlédla, jak zrudnul. „Snaž se nezapomínat, že je to všechno pro mě nové,“ jemně trvala na svém. „Chci se dostat do povědomí a jde to těžce!“

„Podívej,“ zachraptěl Dominic, „něco bych ti měl říct…“

„Já chci ale pracovat pouze něco kolem hodiny. Řekla jsem už Liz, že se zastavím a dokončím účty, které rozpracovala na podporu billboardů od Charing Cross…“

„Týká se to tvého zaměstnání…“

„Vím, že to je náročné, ale líbí se mi tam, vyhovuje mi to tempo.“ A pak se pomalu usmála, „Dobrá, tak tedy s tebou pojedu. Dej mi hodinu a půl, řekni mi, co mám udělat, a pak mě přijeď vyzvednout.“

A to, co jí chtěl říci, zůstalo nevyřčeno. Dominic jí oplatil úsměv. Tím by mohl vše pokazit a bylo by po víkendu. Ona si odpočine, vlastně oba si musí odpočinout.

„Spokojený?“ zlehka a svůdně se na něj usmála. Představa společně lenivě stráveného víkendu v ní už předem vzbuzovala pocit štěstí.

Následujícího rána si vyčítala, že se na pár hodin zavázala zajít do práce. Zabalila si tašku, nějaké spodní prádlo, náhradní oblečení a noční košili, která bude asi stejně zbytečná.

Kdyby neměla kancelář doslova kousek cesty od domu, měla by chuť zrušit velkorysý slib, který Liz před několika dny dala. Ale musela by se jí potom rychle klidit z cesty. A mimo to, nadějná profese byla zatím jedinou jistotou v jejím životě. Dominic ji může opustit a ona bude potřebovat zaplnit pocit prázdnoty svou prací.

Tiše vešla do kanceláře, užívala si ticho, udělala si šálek kávy a šla do oddělené místnosti za Liz.

Dominic se nemohl soustředit na blikající čísla na monitoru, jenž byl elegantně umístěn v malé pracovně, kterou si vytvořil v jedné ze svých ložnic.

Zjistil, že ho nezajímají účty a zisky, ale že myslí na ženu, která na něj bude ve svém bytě čekat přesně za tři čtvrtě hodiny.

Nakonec upustil od svých pokusů pracovat a uchýlil se k chození po bytě. Zastavoval se a netrpělivě vyhlížel z okna a kontroloval hodinky.

Cítil se jako na svém prvním rande. Kdykoli k ní přišel, vždycky si tak připadal.

Prohrábl si své tmavé vlasy a podíval se roztržitě na ulici, zatímco se opíral o rám okna.

Bylo by na pováženou, kdyby nevěděl, co právě teď dělá. Pracuje. Bylo jasné hned od počátku, že bude všeho schopná. Bohužel ho trochu vylekalo, když zjistil, že se v tomto v ní nespletl…

Ulevilo se mu, když se od těchto myšlenek odpoutal. Když mrkl na hodinky asi po osmé, zjistil, že už je čas vydat se na cestu. Byl si jistý, že uvízne v dopravní zácpě, a kdyby ne, jen dorazí o chvilku dříve.

Po cestě si představoval, co bude říkat na jeho venkovský dům. Nic velkého ani honosného. Nebude mít důvod obořit se na něj svým typickým způsobem: ruce v bok, zrudlé tváře a spousta řečí o tom, že ne každý měl v kolíbce zlatou lžičku jako on.

Možná by jí také měl ukázat venkovní vířivku. Až bude rozehřátá v jeho objetí, bude jí moci dopřát potěšení lenošit v bublající vodě spolu s lahví šumivého vína…

Když dorazil k jejímu bytu, zjistil, že není doma.

Zřejmě ji vyhlídka společně stráveného víkendu nenaplňovala stejnou mírou očekávání jako jeho

Dveře do její kanceláře byly pootevřené, a tak do nich zlehka strčil. A v té chvíli se zarazil. Zjistil, že nesedí za svým stolem u počítače, jak předpokládal.

Nakláněla se z jednoho z impozantních oken, které mířilo do dvora, seděla na parapetu a vypadala, že ho netrpělivě vyhlíží.

„Snad jsem ti, Mattie, říkal, v kolik dorazím. Co ještě děláš tady? Vstoupil do místnosti a sedl si na jeden z vyleštěných stolů. „Jsi mimochodem placena za tyto dobrovolné přesčasy? Je mi jasné, že chceš udělat dobrý dojem, ale věř mi, že někteří zaměstnavatelé umějí být velice vychytralí, když mají příliš nadšené zaměstnance.“

„Jako ty?“

„Cože?“ Tento výraz její tváře zaregistroval poprvé.

„Jako ty.“ Mattie se zvedla od okna, přešla ke svému stolu, usadila se ve své otočné židli, takže na něj dobře viděla. „Protože jedna z tvých vlastností je vychytralost. Nemýlím se snad?“ Sepnula své ruce s úmyslem nepustit ho k sobě blíž.

„O čem to, Mattie, mluvíš?“ Hrábl si prsty do vlasů, přestože je měl upravené. „Kvůli tvým řečem ztrácíme čas. Chceme spolu strávit víkend, ne se hádat. A abychom to vyřídili hned na začátku, nejsem ten druh zaměstnavatele, který využívá své zaměstnance.“ Zdálo se, že jeho slova nebudou mít žádný účinek.

„Už jsi hotova?“ Dominic si dával pozor, aby jeho hlas zněl žoviálně, přestože byl uražen. „Nebo máš ještě zkontrolovat nějaké další účty?“

Do jeho slov se vkradlo trochu sarkasmu. Jeho otázka se ale nesetkala s pobaveným úsměvem, na který byl zvyklý.

„S účty jsem vlastně skončila už před chvílí. A nevěřil bys, jak to bylo zajímavé.“

„Co to má, Mattie, znamenat? Nechtěla bys mi to vysvětlit? Nebo budeme na sebe během následujících dvou hodin mluvit v hádankách? Rád bych se dostal k tomu, co mi chceš naznačit.“

„Od té doby, co tady pracuji, jsem se k žádným účtům nedostala. Byla jsem součástí marketingového oddělení a jednala jsem s potenciálními klienty.“

„A vypadá to, že jsi štěstím bez sebe, když jsi získala další zodpovědnost. Pokud by to ale mělo znamenat, že tím přijdeme o sobotní dopoledne, kdy bychom měli odjet na venkov, komu si tedy můžu stěžovat?“

„Dnes ráno, když jsem listovala v kartotéce v Lizině kanceláři, jsem našla něco velmi zajímavého.“ Protože seděla, byla v této konverzaci v nevýhodě, ale kdyby se postavila, nemohla by věřit svým nohám.

„A copak to bylo?“

Dominikovy oči se zúžily a vrhly na ni zvídavý pohled. Její těžko čitelný výraz v něm vyvolal ještě více sžíravého neklidu.

„Máš styky se skupinou lidí, kteří byli najati, aby finančně pokryli marketingový rozvoj.“ Podle ruměnce, který se mu objevil v tváři, usoudila, že se trefila.

Manipuloval s ní tím nejhorším možným způsobem. Přimluvil se za ni, aby dostala práci a také byt.

A moc dobře věděla, proč to udělal. Toužil po ní svým obvyklým arogantním způsobem od prvního okamžiku, kdy ji spatřil. Použil všechny své zbraně, aby dostal to, po čem toužil. Jakým jiným lepším způsobem se mohl zbavit Frankieho, než když jí nabídl práci společně s ubytováním? Chtěl ji dostat od něj pryč. A tak jí sehnal práci, která ji posunula v kariérním žebříčku, a přitom ji měl pod kontrolou.

Sevřela pevně čelisti a vytryskly jí slzy.

„Našla jsem tvůj dopis Bobu Hodgeovi. Obsahoval i tvou prosbu, aby tě informoval, co hodlá dál dělat.“ Slyšela se, jak ho obviňuje a zoufale toužila po nějaké jeho obhajobě, které by mohla uvěřit.

„Takže, Dominiku, co to má všechno znamenat?“ zašeptala. „Zavolal jsi mu, protože jsi mě litoval? Požádal ho o místo pro mě v jeho týmu? Jako pro prosťáčka, který není schopný najít si sám práci? Jak jsi mi to mohl udělat? Jak jsi mohl s mým životem takhle manipulovat?“

„Nijak jsem s tvým životem nemanipuloval, Mattie.“ Opravdu ne?

„Jednou jsi mi řekl, že dostaneš vše, co chceš.“ Hlas se jí třásl zklamáním a vztekem. Když se pokusil přiblížit se k ní, rychle se otočila.

„Možná jsem tě trochu obelhal a měl ti vše hned na začátku říct. Ale poslouchala bys mě? Nebo bys skočila na první vlak a zahodila příležitost jen proto, abys nebyla za blázna?“

„To není ten pravý důvod!“

„Neodpověděla jsi mi na otázku!“

„Chtěla jsem si všechno udělat po svém. O žádnou pomoc jsem se tě neprosila!“

„Chováš se, jako bych spáchal zločin, Mattie. Ale kam až chceš dojít s tou svou pýchou?“

„Nepokoušej se to vše obrátit proti mně, aby ses ukázal v dobrém světle.“ Vylekalo ji, když si uvědomila, že si v duchu přála, aby uspěl. „Normálně jsi se mnou manipuloval, to je všechno.“

Dominic praštil pěstí do stolu, až se rozsypala přihrádka s pery a sponkami. Mattie ho tiše sledovala.

„To přece není pravda!“ Tentokrát jí její ledový výraz nepomohl ubránit prostor, který byl mezi nimi. „Možná, že jsem nebyl otevřený, jak jsem měl být…“

„Objev roku!“ Opřela se do židle, aby se ubránila jeho rozhněvané přítomnosti, která ji celou zaplavovala.

„Nemyslíš si, že pokud bych chtěl s tebou manipulovat, že bych ti o té práci neřekl?“ dožadoval se Dominic odpovědi s obličejem téměř nalepeným na její tvář, takže hleděla přímo do jeho černých očí. „Nevystartoval bych po tobě hned při první příležitosti se záminkou, že mi jsi něco dlužná?“

„Možná sis to schovával jako trumfovou kartu!“ kontrovala Mattie. „A tu bys vytáhl z rukávu, jakmile by se naskytla příležitost, která by se ti hodila do krámu! Něco z toho vytěžit! V tom jsi přece dobrý, ne? Tak jako jsi dokázal zatahat za nitky u Harryho, aby mě pustil z baru, stejně stačilo zatahat za pár nitek, abys mi sehnal to místo. Myslíš si, že každý bude skákat, jak ty pískneš? To je nechutné!“

Najednou by se ticho dalo krájet. Dominic se pomalu zvedl a přešel k oknu, u kterého ji zastihl, když dorazil.

„Pokoušel jsem se ti to říct…“

„Kdy?“ vykřikla Mattie. Otočila se i se židlí tak, aby na něj viděla.

„Včera. Říkal jsem přece, že si budeme muset popovídat o tvé práci. Pak se situace změnila a já si řekl, že na to bude čas o víkendu.“

Ano, něco takového si pamatovala. Ale nevěřila mu. A nevěřila už ani sobě. Vlastně nevěděla, jestli ještě vůbec kdy někomu a něčemu uvěří. To, že uvěřila zrovna jemu, byla její velká chyba.

„Dominiku, já ti nevěřím,“ řekla potichu. „Chtěl jsi mě dostat, tak jsi pro to udělal, co jsi udělal.“ Hlas se jí rozhořčením chvěl. „A o tom byl celý náš vztah. Touha. Chtíč. Sex. Nic víc. Žádná úcta, žádný cit…“

„Ale tys to taky tak chtěla, nebo už jsi na to zapomněla?“

Nezapomněla. Udělala jen školáckou chybu, že podcenila jejich dohodu. Protože teď to jako dohoda vypadalo. Dva lidé, z nichž se ani jeden nechce zaplést, dají na základní instinkt a uzavřou dohodu, že se jejich vztah nebude dále rozvíjet. Ta dohoda byla nesmyslná, o čemž se právě přesvědčila, protože během společně strávených chvil udělala jednu fatální chybu. Zamilovala se do něj.

Bylo to hrozné poznání. Zoufalstvím přivřela oči. Když je znovu otevřela, byly tu další potíže.

„Nemá cenu se o tom dále bavit, Dominiku.“ Opřela se rukou o desku stolu a postavila se tak, aby se stolem vytvořila fyzicky znatelná bariéra. „Nelíbí se mi, co jsi udělal. Nemohu respektovat někoho, kdo se takhle zachová. Tenhle vztah, nebo jak se to dá jinak nazvat, by stejně nikam nevedl, takže ho tímto teď končím.“

Záda měla rovná jako pravítko, když se otočila k jednomu z oken. Její srdce ho chtělo ještě jednou spatřit, ale hlava jí tento luxus odmítla dopřát.

Ale věřila, že on bude váhat!

Jeho kroky směřující ke dveřím se na okamžik zastavily.

A pak odešel…

OSMÁ KAPITOLA

Gloria už odešla domů. Dominic jí dal na odpoledne volno, aby dokázal, že s ní cítí. Chudák ženská kolem něho musela poslední dva týdny chodit po špičkách, protože byl v úděsném duševním rozpoložení. Vždy, když ráno dorazila, našla ho u stolu u rozdělané práce. Jen zvedl hlavu, aby zamumlal cosi na pozdrav. Věděl, že se z něj stává vrčící bestie, kdykoli ho někdo vyruší, nemohl si ale pomoci.

Dominic měl svou sekretářku rád. Poslední věcí, o niž by nerad přišel, byla její trpělivost.

Na druhou stranu sám sobě nedokázal pomoci. Nemohl Mattii vytěsnit z hlavy. A když se mu užuž zdálo, že by na ni mohl přestat myslet, vzpomněl si na to, jak to s ním skončila. Nejen, že ho opustila, navíc z něj udělala prospěchářské monstrum, které použilo všechny zbraně, aby ji dostalo do postele.

Poslední rozhovor si opakoval tolikrát, až se z toho málem zbláznil.

Když se jednou přistihl, jak stojí u okna, telefony vyzvánějí, a on je nevnímá, protože myslí jenom na Mattii, rozhodl se, že se za ní musí ještě jednou vypravit. Překvapit ji v kanceláři.

Bylo půl sedmé a měl by se raději věnovat hromadě nevyřízené pošty. Stál u okna, mračil se a proklínal se kvůli tomu, jak se mu dostala pod kůži a okupovala jeho srdce. To zdánlivě vyhaslé srdce si po zkušenostech s ní pěkně zkusilo.

Co se stane, když se za ní staví? Přibudou další argumenty se stejným výsledkem, ale tentokrát za asistence jejích kolegů? V bytě ji navštívit nemohl, protože se odstěhovala neznámo kam. Pravděpodobně ke svému bývalému…

To, že už nebydlí ve svém novém bytě, zjistil, když zatelefonoval Liz Harrisové, Mattiině šéfové. Měl původně v úmyslu nenápadně vyzvědět, jak se Mattii daří, jak se jí vede v práci a jak je spokojená s novým bytem. A jediné, co se dozvěděl, bylo, že již nebydlí tam, kde bydlela. A jemu nezbylo než se užírat vzteky a žárlivostí.

Od té doby už uplynulo pět dlouhých dnů. Během pěti bezesných nocí byl nucen akceptovat, že to, co začalo jako nezávazný flirt, se změnilo ve vážný vztah, o který jako idiot přišel.

Začalo to tím, že k ní nebyl upřímný, a skončilo tím, že si to špatně vyložila. Už sahal po saku, když vtom zazvonil telefon.

Dominic ho nechal nějakou chvíli zvonit; vůbec neměl chuť na nějaký další bezvýznamný telefonát s klientem. Ale nakonec si uvědomil, že nemůže zanedbávat svou práci jen kvůli tomu, čím právě prochází…

Ani Mattie, když čekala na druhém konci linky, nebyla zcela klidná. Uvědomovala si, jak jí zběsile buší srdce a jak je nervózní. Začínal ji oblévat pot už jenom z představy, že uslyší jeho hlas.

Když se konečně ozval, málem upustila mobil. Zdálo se, že ho zastihla na odchodu, což ji přivedlo k úvahám, kam měl asi namířeno.

„Ahoj, Dominiku, to jsem já, Mattie.“

V jejím hlase vycítil chlad, a tak všechny myšlenky o jeho vině na rozpadu jejich vztahu zmizely jako obláček kouře. Vrátil se ten nesmyslný vztek kvůli někomu, komu projevil neskonalou přízeň. Měl by jí dát najevo, že už s ní nechce mít nic společného.

Dominic se přesunul zpátky za stůl, sedl si a otočil se k oknu.

„Ano?“ reagoval nevýrazným hlasem.

„Musíme si promluvit.“

„Vážně?“ zíral do prázdna, které se rozprostíralo za jeho oknem. Pocítil narůstající vlnu vzrušení, které bylo o to silnější, že iniciátorem kontaktu nebyl on sám. „A o čem? Zase o tom samém? Nebo už ti došlo, že pro to, co jsem udělal, jsem měl dobrý důvod?“

„Co máš večer v plánu? Nemohl bys to zrušit? Moc ráda bych tě dřív nebo později viděla.“ Chrlila ze sebe slova jako na běžícím pásu a přistihla se, že stále zadržuje dech, ačkoli už uběhlo pár vteřin.

„No, snad bych tu schůzku mohl zrušit.“ Jakou schůzku? Jedinou schůzku, kterou měl, bylo setkání s lahví whisky doma u televize se staženým zvukem. „Mohl bych se stavit u tebe…“

„Přestěhovala jsem se.“

Předstíral překvapení. Byla by na koni, kdyby zjistila, že volal její šéfové a ptal se na ni. „Přestěhovala ses? A kam? Ne, nech mě hádat. Zpátky k tomu chudákovi, tvému bývalému. Utekla jsi zpátky, i když jsi věděla, že to pro tebe není nic dobrého.“

Mattie si nemohla pomoci. „A co ty? Tys byl pro mě dobrý? Využil jsi každé příležitosti, aby ses vkradl do mé postele.“ Málem řekla „do mého srdce“, ale naštěstí se včas zarazila.

„O tom se chceš, Mattie, se mnou bavit? Protože, když bys chtěla tohle…“ I kdyby to chtěla, stejně by ji rád viděl, uvažoval zklamaně Dominic.

„Ne,“ vyhrkla Mattie rychle a už teď litovala, že nechala svým citům volný průběh. Na to teď nebyl čas a ona tím nechtěla být rozptylována. Měla dost času na to, aby si vše srovnala v hlavě. Byla na něj sice stále naštvaná, ale někde v hloubi srdce mu byla moc vděčná. Jeho pomoc by byla schopná přijmout, kdyby jí o všem řekl hned na začátku.

Práce, kterou jí sehnal, se jí moc líbila. Byla náročná, dobře placená a moc se jí zamlouvali lidé, se kterými pracovala. Bez něj by nikdy nebyla schopná se postavit na vlastní nohy.

„Pořád jsi mi neřekla…“ rozčílilo ho, že s tím zase začal.

„Co jsem ti ještě neřekla?“

„Kde teď bydlíš, když ses odstěhovala?“

„Nevrátila jsem se zpátky k Frankiemu,“ odpověděla neochotně. „Vlastně jsem si našla něco poblíž Wimbledonu. Je to malé a ne zrovna v nejlepším místě, ale dá se tam žít. A nájem je o hodně nižší, než bych platila v centru Londýna.“

Dominic se úlevou doslova roztřásl.

„Kde jsi právě teď?“

„Vlastně v tom bistru dva bloky od tvé kanceláře.“

Bylo to jako zázrak. Otočil se od okna a pomalu zastrčil židli ke stolu. „Ty jsi šla do toho bistra a zavolala mi, jestli bych se s tebou nemohl setkat?“

„Je to stejně dobré místo jako kterékoliv jiné.“

Mattie se rozhlédla kolem. Posedávalo tu pár lidí, stále oblečených pracovně. To nebylo místo, kam se lidé chodí opít. Příjemné, klidné a pohodlné místo pro lidi z okolí. „Sedím u stolu vzadu. Myslíš, že budeš moct dorazit?“

„Do deseti minut jsem tam.“

Svět se najednou zdál krásnější, plný světla, barev a… možností. Dominic na sebe hodil sako a skoro si cestou výtahem prozpěvoval. Auto měl v garáži, ale teď ho nepotřeboval.

Byla tam a čekala na něj! Sice se po telefonu zdála být trochu chladná, ale mohlo to být zkresleno mobilem. Mobil byla jedinou věcí, kterou od něj přijala, protože na tom moc trval. Chtěl vědět, jestli je v pořádku, když jezdí tím zatraceným metrem, které se rozhodla i nadále používat namísto taxíků. Moc dobře si pamatoval, jak se na něj tenkrát podívala, usmála se, když jí vložil mobil do ruky. A po obědě jí trpělivě vysvětloval, jak ho používat.

Důležité bylo, že se mu ozvala a chtěla ho vidět. Budou si moci povídat v poklidnější atmosféře než naposled, v pohodě, a snad vyřeší svá nedorozumění. Musí! Protože si život bez ní nedokázal představit.

Stihl tam dorazit v rekordním čase.

A seděla tam, jak slíbila, u zadního stolu v temně šedých šatech a černém saku. Dominic si dopřál pár příjemných sekund pohledu na ni, jak hledí do sklenice s vodou a opisuje prstem kruh kolem jejího hrdla.

V tu chvíli zvedla oči a jejich pohledy se setkaly. Po pár vteřinách mu došlo, že se k němu nerozběhne, aby ho objala. To ho přinutilo trochu zvolnit.

„Jsi tu brzy.“ Mattie mu věnovala nervózní, nic neříkající úsměv. „Tak brzy jsem tě nečekala.“

„Říkal jsem deset minut.“

„Myslela jsem si, že se ještě musíš spojit s tím člověkem, se kterým jsi měl na dnešek naplánovanou schůzku. A zrušit to, co sis domluvil.“

Stále ta uhlazená zdvořilost, kterou od ní nečekal a ani o ni nestál. Zatímco stál, mrknul k baru a pak zpátky na Mattii. „Jdu si pro něco k pití. Chceš něco přinést? Co piješ?“

„Díky, stačí mi minerálka.“

„Co k jídlu? Mám vzít s sebou jídelní lístek?“ Povídali si jak dva cizí lidé. Nezamlouvalo se mu to, ale chtěl jí dát čas, aby se dostala k tomu, co měla na srdci. Určitě bude chtít, aby se zase dali dohromady, proč by mu jinak volala?

„Jasně. Proč ne?“ Mattie se zachvěla a podívala se jinam. „Nebo mi můžeš rovnou objednat. Dala bych si nějakou rybu.“

Za pár minut se vrátil zpátky ke stolu se sklenicí v ruce a zmatenými pocity, kterých už na něj bylo moc.

„Tak jak se máš?“ zeptal se zdvořile jako hlupák. Sedl si naproti ní a chvíli si pohrával se sklenicí, než se z ní napil.

„Ta práce je úžasná.“ Mattie se podívala na svou sklenici s vodou, pak na něj a zase zpátky. Věděla, že se musí hlídat, ale bylo to zatraceně těžké. Vidět ho bylo mnoho horší než ho slyšet, což bylo samo o sobě dost hrozné.

„Proč ses odstěhovala?“

„Moc dobře to víš.“

„Zajímalo by mě, jak to, že jsi rovnou neodešla z práce.“

„Podívej se, budeme mluvit na rovinu. Ať už jsi měl cokoliv v plánu, já svou práci miluji.“

„Takže už po tom všem nejsem monstrum?“

„O tom nechci mluvit.“

„O čem se tedy chceš bavit?“ Začínala mu pomalu docházet trpělivost.

„Cos dělal během těch posledních pár týdnů?“ zeptala se Mattie, aby se vzdálila od nepříjemného tématu. Toužila se s ním setkat, chtěla ho každým kouskem svého zamilovaného těla. Jasně, že strávila hodiny tím, aby se dostala z toho, co jí provedl. Říkala si, že by vlastně neměla být překvapená, protože si ho z prvního setkání zapamatovala jako arogantního hulváta. Ale to do něj ještě nebyla zamilovaná. A to bylo to, co ji teď trápilo. Věděla, jaký je, a přesto ho milovala, což pro ni představovalo stálou a naléhavou bolest.

A samozřejmě, že měla i strach. Strach z toho, co si bude myslet za hodinu, až mu poví to, co musí. Proto si tak dávala načas.

„Pořád pracuji.“ Dominic dopil svůj drink, zrovna když jim přinesli jídlo, a objednal si nový.

„A také si užíváš?“

„Mohla by ses obtěžovat a vysvětlit mi, co jsi tím mínila?“

„Zapomeň na to.“

„Ne, nescházím se s davy žen. Nebo bys mě raději viděla jako sukničkáře? Bylo by to pro tebe jednodušší, kdyby sis ke všem mým špatným vlastnostem mohla přidat ještě jednu?“ Nešlo to tak, jak si představoval, a jeho optimismus se začal pomalu vytrácet.

„Nechci se s tebou hádat.“ Mattie sklopila oči. Věděla, proč přišla. Pohrávala si s jídlem na talíři, pak si dala sousto do úst, přestože chutnalo jako lepenka.

„Takže jinak: Co chceš? Proč neskončíme tuhle podivnou debatu. Tobě se líbí v práci, já pořád pracuji. Co kdybychom se přesunuli k tématu, proč jsi mi zčistajasna zavolala?“

„A ty bys mi sám nezavolal, kdybych to neudělala já?“ Další ze zakázaných otázek, věděla, že odpověď nechce znát, ale i tak ji něco nutilo zeptat se.

„Mé šance jsi mi jasně vykreslila minule.“ Dominic přiložil nůž k vidličce, na chvíli ho opustil jeho náruživý apetit. Nemohl pozřít další sousto. Po pravdě prahl po další whisky se sodou, i když věděl, že to není zrovna dobrý nápad. „Byl jsem velkým zlým vlkem, který zkřížil cestu nevinné Červené karkulce. A přesto, že se rozhodl pomoci jí projít lesem a přepadnout ji až v příjemné chaloupce, byl stále tím velkým zlým vlkem, protože jí neprozradil, co s ní má v úmyslu udělat. Měl jí dát možnost, aby odmítla jeho nabídku a sama prošla lesem. Do háje, pokud očekáváš, že ti budu vše dopředu oznamovat, tak to budeš čekat od soudného dne.“ Hrdost. Nepoddajná hrdost ho vrátila zpátky na zem. Touha znát pravdu by ho přinutila, aby jí zavolal. Strojeně by se omluvil, ale spojil by se s ní. Tak jako potřeboval vzduch k dýchání.

„Dobrá.“

Její tiché přitakání ho ještě více rozčílilo. „Co jsi čekala, že řeknu?“ tlačil na ni, rozčílený jejím kamenným výrazem. Sám sebe nepoznával. Byl přece proslulý svou perfektní sebekontrolou.

„Nic. Jenom pravdu. A tu jsi právě vyslovil.“ Když zvedla sklenici s vodou, pocítila, jak se jí třese ruka, a tak ji raději znovu položila.

„To jsem ráda, že si rozumíme,“ setkala se s jeho očima. „Takže se můžeme bavit jako dva dospělí lidé.“

„Bavit… o čem?“ Dominic se cítil čím dál víc nesvůj.

„Jsem těhotná.“

Rozhostilo se ticho. Nic je nepřerušovalo. Kdyby se nejednalo o vážné téma, možná by se zasmála. Viděla tohoto nebezpečně krásného muže, který obvykle nikdy neměl pro slovo daleko, jak tam sedí s otevřenou pusou.

Vlastně si to takhle nějak představovala.

Tak nějak asi vypadala ona před pár hodinami.

Teď se těch pár hodin zdálo jako sen, jako událost, která se stala před měsícem. Všechny otázky, na které se v panice snažila odpovědět, ji přiváděly k šílenství. Byla prostě těhotná, a to byl velký problém. Naštěstí zašla za doktorem, protože se cítila unavená, přibírala na váze a neměla chuť k jídlu.

„Promiň, rozuměl jsem dobře?“

Tato slova ji vrátila zpátky na zem. Podívala se na něj, jak jen nejklidněji mohla.

„Slyšel jsi dobře, jsem těhotná.“

„Zavolala jsi mi, abych sem přišel, a řekla mi to?“ Přesunul talíř na stranu a poposedl si blíž k ní.

„Byl bys radši, kdybych ti nic neříkala?“ Mattie vrátila úder. „Věř mi, mě to taky šokovalo, ale k tomu, že ti to oznamuju, mě vedou morální důvody…“

„To mně vysvětli…“

„Říkám ti to proto, že máš právo vědět, že čekám tvé dítě. Omlouvám se, pokud bys byl radši, kdybych ti to vůbec neřekla!“

Mattie si nikdy nedokázala představit, co bude cítit, až zjistí, že je těhotná. Vlastně o tom asi nikdy ani nepřemýšlela. Ale i tak cítila, že takhle to proběhnout nemělo. V ideálním světě by při oznamování této zásadní zprávy neseděla v bistru. V ideálním světě by tuto zprávu sdělovala s radostí v srdci muži, který by ji pevně svíral v náručí a ujišťoval ji, že je to ta nejvýznamnější událost, jaká ho mohla potkat.

Bohužel život nebyl nikdy ideální.

Uvnitř také necítila ani ždibec štěstí. Byla plná nejistoty, úzkosti, pochyb a strachu a bolestně uvažovala, jak moc to dítě chce. Chtěla ho zahrnout láskou, i kdyby to byla láska pouze jednoho z rodičů.

„Mám na mysli, proč jsi mě pozvala právě sem, abys mi tu zprávu oznámila? Na toto místo? Jak můžeme tady vést rozumnou konverzaci obklopeni lidmi a vším tím hlukem?“ Dominic se rozhlédl neklidně kolem, ale pak se jeho oči vrátily zpátky k jejímu obličeji.

„Myslela jsem, že bychom si mohli jen krátce popovídat…“

„Krátce popovídat!“

„Abys měl čas to vstřebat, setkali bychom se pak znovu a prodiskutovali to dál… trochu podrobněji. Pokud bys to tak chtěl…“ Rychle uhnula pohledem.

„A co si myslíš, že bych chtěl?“

„Podívej se, Dominiku, vím, že toho je najednou moc…“

„To tedy ano!“

„Pro mě to byl taky šok.“

Ve víru zmatku, který ho ovládl, ho to zarazilo. Ano, i pro ni to musel být šok. Vždyť teprve zahájila svou kariéru. Zjištění, že je těhotná, muselo být pro ni ještě větší bombou.

Rozhodně ale nevypadala nijak vyděšeně. Byla klidná, tichá a naprosto soustředěná. Sdělení takovéto zprávy bez emocí mohlo znamenat jediné, že skrývá to, co doopravdy cítí.

„Jak se to mohlo stát?“ zeptal se, jen aby vnesl trochu reality do rozjitřené situace. „Dojdu si pro něco k pití. Chceš něco?“

Mattie zavrtěla hlavou a sledovala ho, jak kráčí k baru, zastavuje se a nervózně poklepává do desky stolu, zatímco mu připravují drink.

Udělala dobře, že zorganizovala setkání na veřejném místě. Bylo v tom trochu zbabělosti, ale alespoň nemohl dát volný průběh svým obvyklým bouřlivým emocím. Kdyby zvýšil hlas jen o jeden decibel, vždycky se může sebrat a odejít. Jeho ruce byly pod dohledem ostatních. Byl donucen diskutovat jako dospělý člověk. Stačilo by od něj jen jedno příkré slovo, a mohla by vybuchnout. Pod tichou schránkou byly nahromaděny velmi protichůdné pocity a bůhví, co by se od ní dozvěděl. Že by mu řekla, jak je šťastná, že je těhotná? Že se do něj zamilovala?

Mohl by ji taky obvinit, že otěhotněla úmyslně.

„Ptal ses, jak se to stalo,“ pokračovala Mattie, jakmile se opět posadil. Uctivá obchodnice. Protože vyjednávání s ním byl obchod, a ne zrovna příjemný. „Přestala… přestala jsem během posledních šesti měsíců brát pilulky, když jsem byla sFrankiem. Stejně… stejně jsme spolu ani… a myslela jsem si, že by bylo dobré nechat od nich tělo trochu odpočinout. Takže když jsme spolu… no, poprvé, tak jsem neměla ochranu. Pošetilé, vím to, asi jsem nepřemýšlela. A od té doby jsem antikoncepci opět začala užívat, ale už bylo asi pozdě… to jsem ale nemohla vědět, protože…“

„Fajn, už se v tom začínám orientovat.“

„Podívej se, je mi to moc líto.“ Mattie si myšlenky již utřídila. „Asi si myslíš, že ti to obrátí život vzhůru nohama, ale neboj se, to se nestane.“

„A jak jsi na to přišla? To mi teda vysvětli.“

Stejně tě to ani nezajímá, chtěla zakřičet. „Mezi námi se nic nezmění. Měl jsi právo vědět, že čekám tvé dítě, ale je to jen formalita.“

„Formalita!“ Dominic praštil pěstí do stolu.

„Pšt!“

„Neříkej mi, abych se ztišil, Mattie! Vybrala jsi toto směšné místo, abys mi oznámila tu novinu. Ale budeš se muset smířit s faktem, že se nestáhnu a neztiším!“

„S křikem se nikam nedostaneme.“

„A co tedy budeme dělat?“

„Možná, že jsme se tu vůbec neměli setkat,“ zašeptala Mattie a skousla si rty. Pár lidí se po ráně do stolu otočilo a mohla sledovat, jak stříhají ušima a čekají na improvizovaný kabaret, i když vypadají zabraní do svých konverzací.

„Tys vybrala toto místo!“

„Mohl by ses laskavě ztišit?“

„Budu křičet tak, jak chci!“

Úmyslně ještě zvýšil hlas a hned měli pár dalších pozorovatelů od okolních stolů. Pak se znovu posadil, sepnul ruce a podíval se na ni.

Najednou zbledla a strnula, Dominic proto obešel stůl, pomohl jí na nohy a chytil ji kolem ramen. Držel ji, dokud se neuklidnila.

„Musíme odsud vypadnout,“ řekl příkře. „To není místo pro tak důležitý rozhovor, což sama zajisté také víš. Půjdeme ke mně. Je to odsud jen deset minut pěšky a přinejmenším tam budeme mít víc soukromí.“

„Ani náhodou!“ Při představě, že by se s ním ocitla sama v jeho bytě, na který měla tolik hezkých vzpomínek, tam, kde se začala rodit její láska k němu, začala panikařit. „Když už spolu někam půjdeme, tak… ke mně. Ale stejně si už víc nemáme co říct.“ Cítila, že si mne ruce, jako nějaká komorná z viktoriánské ságy, a pak si je způsobně složila do klína.

„V pořádku.“

Zdála se to věčnost, než dorazili k omšelému přestavěnému viktoriánskému domu.

„Tak tady bydlíš?“ zeptal se Dominic kousavě. „Vzdala ses nádherného bytu, aby ses přestěhovala sem?“

„Mohu si ho dovolit,“ poznamenala stručně Mattie a otočila se, aby mohla odemknout hlavní dveře. Cítila ho za zády, projel jí záchvěv varování nad tím, co přijde.

„Uvažuji, kolik lidí tu je vměstnaných. Určitě bydlíš až nahoře, ne?“

Mattie ho ignorovala, i když nebylo těžké představit si, co si myslí, zatímco šplhali po schodech k jejímu bytu. Otrhané tapety, ošoupaný koberec, žárovky visící od stropu.

„Měla by sis uvědomit,“ řekl, když vešli do bytu a Mattie za nimi zavřela dveře, „že tento byt je nevhodný.“ Stál uprostřed místnosti a rozhlížel se kolem pohrdavým pohledem.

„Mně se to tu zdá velmi pohodlné.“

„Obývací pokoj s postelí na jednom konci, koupelna, do které se vejde jen anorektička a ta kuchyň…“ Vešel do kuchyně s odmítavým výrazem ve tváři, „…ta je velká akorát pro stůl se dvěma židlemi… Tak to by nešlo.“

Mattie cítila, jak jí vyhrkly slzy, a rychle se otočila, ale nebyla dostatečně rychlá

Jeho ruce, kterými ji objal, jí poskytly příjemné útočiště, takže se k němu otočila a cítila jeho horké objetí, jako by měla na sobě přikrývku.

„Vždyť jsem to tak nemyslel.“ Ta slova ji posadila do židle. „Čekáš přece mé dítě, a tak tě nenechám trávit těhotenství o samotě v tomhle skladišti. A nezáleží na tom, kdy se to má narodit.“

„Ty mě nenecháš?“ Mattie se vyprostila z falešného objetí a odkráčela k oknu, aby se na něj nemusela dívat. „Nesetkala jsem se s tebou, abys se mnou zase takhle manipuloval!“

„To není pravda, ale to je jedno. Ale teď mě, Mattie, poslouchej a poslouchej mě dobře…“ Jeho hlas nezněl hrubě, ale vylétl mu z úst jako šíp. „Nepřivedeš žádné z mých dětí na svět do takovéhoto místa. Nebudeš šplhat do těch schodů, když jsi těhotná, a riskovat nějaký úraz. Možná, že už se mnou nechceš mít nic společného, ale tomuhle chci zabránit.“

Mattie zůstala stát s otevřenou pusou. „A – ale proč?“ zakoktala. „Špatně jsi mě pochopil, když jsem ti řekla o svém těhotenství. Vím, že jsi nikdy nechtěl děti.“ Propánakrále. Věděla, že s ním by se dalo těžko uvažovat o budoucím partnerském svazku bez hromady následných požadavků! „A ať už je tvůj smysl pro spravedlnost jakkoli silný, nechci být jeho svědkem.“

Dominic přešel k okennímu parapetu, na kterém seděla, ale namísto obvyklého objetí se opřel o okno a díval se ven. Tak měla možnost ho v klidu z profilu pozorovat.

„To se ale netýká jen tebe, víš?“ Otočil se a pohlédl na ni. „A není to ani o tom, jestli se chci stát otcem, nebo ne. Skutečnost je taková, že ty jsi se mnou těhotná a já musím vzít situaci do svých rukou.“

„Nenazývala bych to situací,“ podotkla Mattie, i když část jejího já zatoužila být opečovávána. Byla to stejná část, která ji kdysi poslala k Dominikovi.

„Událost. Případ. Příhoda. Nazývej si to, jak chceš.

Ale ať už si to nazveš jakkoliv, v tuto chvíli ode mě neutečeš.“

Mattie na něj zůstala zírat. Dech se jí zpomalil. I srdce jako by najednou bilo pomaleji. „Vezmeme se.“

DEVÁTÁ KAPITOLA

Mattie se zasmála a popošla ke staré ošoupané jednoduché posteli, kterou přeměnila v gauč tím, že přidala tři polštáře a barevný přehoz. Svalila se na polštáře a natáhla si nohy.

„Vdát se? Směšný nápad. Nežijeme přece ve středověku. Jestli sis, Dominiku, nevšiml, žijeme v jedenadvacátém století a ženy jsou natolik samostatné, že mohou rodit děti, aniž by musely být vdané.“ Vzala si jeden z polštářů, položila si jej na břicho, pokrčila nohy a hleděla na Dominika přes ohnutá kolena.

„Dobře jim tak.“ Dominic pokrčil lhostejně rameny. „Bohudík se mě jejich životy netýkají.“ Věděl, jaká reakce bude následovat, a byl připraven vyslechnout její námitky. Ale věděl předem, že jeho postoj nemohou změnit. Osud mu podal ruku a on věděl, že toho musí využít.

Mattie přitiskla polštář k tělu. Manželství. Žádná zmínka o citech ani o lásce. Pouze další obchodní nabídka. Byla by idiot, kdyby přistoupila na jeho návrh hned v prvním kole.

Tento muž byl schopen ji přivést k výbuchu smíchu i k zamyšlení, mohl její tělo rozezpívat vášní, mohl způsobit, že se do něj beznadějně zamilovala. Tohoto všeho byl schopen a teď jí nabízí manželství. Nebyla natolik moderní, aby se nechala uvázat do svazku bez lásky. Trápit se dny a roky, tiše toužit po nemožném a to vše jen kvůli jeho dítěti.

Zatoužila, aby k ní přišel blíž, než aby tam jen tak stál a pozoroval ji.

„Podívej, Dominiku…“ Mattiin hlas najednou zněl chlácholivě až přemlouvavě. „Oba dva dobře víme, jak jsme se sblížili a taky jsme si vědomi toho, jaká byla naše úmluva. Nikdy nepadlo slovo o nějakých závazcích, natož o manželství.“

Neměla nejmenších pochyb, že on by s ní vydržel navěky. Ať už s ní nebo s někým jiným, protože on by se nikdy nenechal mučit svými city. Bezpochyby si představoval svazek, kde by s ní spal do doby, než by ho to začalo nudit, poté by vedl diskrétní soukromý život a pouze jeho dítě by ho udrželo v manželství.

„Tohle bylo dříve a teď je teď.“

„Já si tě nemohu vzít. Nemohu si vzít někoho bez lásky. Proč si myslíš, že jsem si nikdy nevzala Frankieho? Vždyť to dobře víš, jednou jsem ti to přece řekla. Mohla jsem s ním zůstat, mohla jsem si dokonce myslet, že ho miluji, ale hluboko uvnitř mi bylo jasné, že si ho nikdy nevezmu, protože to nebyla taková láska, která je potřeba pro manželství.“

Dominic se krátce, posměšně usmál. „A o jakém druhu lásky to mluvíš, Mattie? O nějaké třešince na dortu?“

„Ty jsi tak cynický!“ vzplanula Mattie. „To je ten druh lásky, který drží moje rodiče pohromadě! A tvoje jakbysmet!“

Dominic pokrčil rameny. „Oni jsou přece jiná generace. Rozvod dnes není nic tak zvláštního. Jeden den se vdáš a další se rozvedeš.“ Zasunul ruce do kapes a zamyšlené se na ni díval. „Teď si poslechni můj pohled na věc. Jsme dva lidé, kteří se vzájemně přitahují, mají spolu poměr a teď spolu čekáme dítě. Ano, na jednu stranu připouštím, že se všechno v mém dosavadním životě změní. Na druhou stranu je mně třicet čtyři. Mohu být ještě dlouho schopen zplodit dítě, ale nebudu mít už dostatek energie ho vychovávat. A také se nechci vyhýbat zodpovědnosti.“

„Já tě přece nežádám, abys od všeho utekl!“ protestovala Mattie zoufale. „Až se dítě narodí, můžeš přijít, kdykoli budeš chtít…“

„Až se dítě narodí, tohle nebude vůbec potřeba, protože budeš žít se mnou, pod mojí střechou jako moje žena. Já nepřipustím, aby se moje dítě narodilo jako nemanželské,“ Dominic zvedl ruku jakoby na obranu proti chystanému Mattiinu protestu: „Nezkoušej mi namluvit, že nemanželské děti jsou v současnosti běžným pravidlem. Tam, odkud pocházím, se děti rodí v manželství.“

„Ve šťastném manželství,“ oponovala Mattie přeskakujícím hlasem.

„Šťastné manželství je úspěšné manželství a my máme všechny předpoklady, aby fungovalo.“

Počítal na prstech. „Jedna, máme se rádi. Dva, jde nám to spolu dobře v posteli. Tri, chystáme se mít dítě, ať chceš, nebo ne, a dítě potřebuje podporu obou rodičů. Obou rodičů,“ zdůraznil. „Čtyři, bez lásky, kalící vodu, má náš vztah dokonce větší šanci na přežití.“

Věděl, že toto je jediný způsob jak ji přesvědčit. Důvod. Chladná, studená logika. Nesmí zmínit mučivé noci, kdy jeho představy vzlétly a nechtěly zpátky na zem.

„A co když nás to v posteli pomalu přestane bavit? Co potom?“

Dominic krátce pohlédl k zemi. Přestane bavit? Tahle žena mu dala pocit životní energie. Vážně si nedovedl představit den, kdy by ji nechtěl nebo nechtěl být s ní.

„Proč se zabývat něčím, čemu sami nevěříme?“ zeptal se.

„A kdo ti vůbec o tomhle povídal? Tvoji rodiče? Přátelé?“

Mattie se otřásla. Žít na hromádce s Frankiem, to by snad rodiče překousli, ale být svobodná a těhotná s mužem, kterého ani neznají, to si nedovedla představit.

„To jsem zjistila sama!“ namítla. „Ty jsi jediná další osoba, která to ví, a právě se začínám obávat, jestli jsem neměla být zticha.“

„Být tebou, tak bych nebyl,“ zašklebil se Dominic.

„Nebyl co?“

„Zamysli se, co by se stalo, kdyby sis to nechala pro sebe. Stejně bych to dříve nebo později zjistil a pak by tvůj život za nic nestál.“

„Jestli si myslíš, že sňatek s tebou je ta nejlepší věc, co mohu udělat, tak jsi úplně vedle!“

„Přemýšlej o tom, Mattie. Jak myslíš, že bych měl reagovat, jak by asi reagoval každý normální muž, když by se dozvěděl, že je otcem, aniž by o tom věděl? Když by náhle narazil na svou bývalou, jak kráčí a drží za ruku batole, které je jeho?“

„Spousta takzvaných normálních mužů by si vydechla úlevou, že se vyhnuli starostem s výchovou!“ bleskla po něm Mattie pohledem.

„O tom se můžeme přít donekonečna. Nemá to smysl. Kdy to hodláš oznámit rodičům?“

„Brzy,“ odpověděla a letmo na něj pohlédla, aby nedala najevo svoje rozrušení a zranitelnost.

„A co si myslíš, že ti řeknou, že tu žiješ sama a těhotná?“

Nic moc, pomyslela si nešťastně. Samozřejmě nebudou tleskat nadšením. Spíš svoje zklamání nedají hlasitě najevo, což je ještě horší. Ale na druhou stranu určitě pocítí úlevu, že Mattie už nežije s Frankiem, i když se to dříve snažili v telefonu zakrýt.

„Zvláště když zjistí, že otec tvého dítěte ti navrhl manželství.“

Tahle poznámka vykouzlila ještě více katastrofičtější scénář.

„Jak by se to dozvěděli?“

„Přirozeně bych jim to řekl.“

„To by bylo citové vydírání!“

Dominic se zdržel toho, aby jí řekl, že by udělal vše, jen aby ji dostal zpět.

„Ale ovšem,“ pokračoval neúnavně a vytrvale jako buldozer brázdící drsnou planinu, „to nebude nic proti tomu, až naše dítě po létech pozná, že rodinný život by býval možný, nebýt paličatosti a tvrdohlavosti jeho matky…“

Mattie zůstala stát s otevřenou pusou.

„To bys neudělal,“ zalapala po dechu.

„Ale klidně. Ale pojďme už.“

Dříve než mohla vyskočit z postele, hbitě přistoupil k prádelníku a začal vytahovat její šaty a házet je na pohovku.

Mattie začala sbírat rozházené věci a zároveň chtěla, aby jí vysvětlil, o co se pokouší.

Dominic na chvíli přestal a podíval se na ni. „Dostat tě odsud přece. Půjdeš se mnou.“

„Dej všechny ty věci zpátky. A hned!“

„Vzbudíš všechny sousedy, jestli budeš dál takhle křičet. Kde máš kufr?“ Nedal jí čas na odpověď. Jenom nahlédl pod gauč, což bylo stejně jediné místo, kde mohla

kufr mít. Vytáhl ho, otevřel víko a začal pěchovat šaty dovnitř.

„Zbytek počká do rána. George a já přijedeme a zbytek pobereme. Jak ses sem vůbec dostala? Kdo ti pomáhal?“

„To nemůžeš udělat! Nechci si tě vzít, Dominiku Drecosi!“

„Snad jsi sama nevláčela ten kufr po schodech? V tvém stavu?“

„V mém stavu?“ Mattie rozzuřil jeho přístup. „Jsem těhotná, ne nemocná!“

Dominic na chvíli ustal ve své činnosti, což byla prohlídka druhého prádelníku. Ve tváři měl spokojený výraz. „Když budeš se mnou, nebudeš muset nic vláčet.“

Narovnal se a odkráčel do malé kuchyňky. Mattie se vydrápala z postele a pronásledovala jej.

„Už jsem ti řekla, že nejsem…“

„Dobrá. Necháš si pár krabic. To pro začátek stačí. Vytáhl jednu z krabic, které zastrčila pod kuchyňský stůl, když se stěhovala, a zapomněla na ně. „Posad se. Asi bych měl začít tady. Zbytek se zabalí zítra.“

Mattie si sedla. Nohy se jí stejně třásly. Připadala si šíleně, jako by byla napěchovaná do odstředivky, která běží na nejvyšší rychlost.

„Ty sem přece nemůžeš jen tak vtrhnout a obrátit můj život naruby!“

„Mohu a udělám to. To je všechno jídlo, co tady máš?“ řekl kousavě a podíval se do kredence. Sklenice s kávou, cukr, nějaké fazole, těstoviny a tuňák. „Jedla jsi vůbec něco?“ Nahrnul obsah kredence do krabice a podíval se na ni přísně a vyčítavě.

„Samozřejmě, že jsem jedla!“ Pocit viny ji zahnal do obrany. Všechno se to seběhlo tak rychle. Zdálo se jí, že život, který se dosud poklidně vlekl, se během minuty zbláznil. Jejich vztah, její práce, její zármutek, když zjistila, jak s ní manipuluje podle svého, potom těhotenství. A nakonec tohle.

„Je mi jasné, že ses dnes večer nedotkla jídla.“

„Chceš mi něco vyčítat? Cítila jsem se trochu nervózní kvůli tomu, co jsem ti chtěla říct.“

„Kromě jiného, myslím, že budeš potřebovat dozor, jestli pořádně jíš.“ Otevřel ledničku, která byla skoro tak prázdná jako kredenc.

„Dozor? Ted mi připadáš absurdní. A můžeš laskavě zavřít tu lednici?“

Dominic velmi tiše zavřel dvířka, opřel se o ně a vrhl na ni dlouhý, tvrdý pohled. „To, co jsem viděl, vypovídá dost o tomto místě. Mám chuť udat tvého domácího…“

„V pořádku! Vrátím se zpátky do apartmá. Věřím, že to Liz nebude vadit…“

„Půjdeš se mnou a zítra vyrazíme na nákup. Pro prsten. Pak musíme vše zařídit na matrice. Potom zavoláš rodičům, všechno jim vysvětlíš a já zavolám svým.“

„Ani jsem to neřekla Frankiemu,“ zašeptala Mattie. Snad se jí vyhne ranní nevolnost. Když na to pomyslela, cítila se velmi slabá. Náchylná k slzám. To snad vysvětluje, proč plakala každou noc od chvíle, co Dominic zmizel z jejího života.

Ale i teď se cítila velmi oslabená. Hlava jí poklesla a opřela se unaveně o stůl. Všimla si Dominika až ve chvíli, když ucítila, jak ji něžně hladí po hlavě. Bylo to příjemně konejšivé. Potom uslyšela, jak posunul židli a konečně si sedl vedle ní.

„Hrozný zmatek,“ řekla Mattie a podívala se něj, hlavu stále opřenou v dlaních o stůl.

„Proč tě to tak rozrušuje, že jsi dosud nic neřekla Frankiemu?“ Nech to být, říkal si Dominic. Ale pouhá zmínka o tom ztroskotanci v něm vyvolala vztek. V tuto chvíli byl její bývalý přítel tou poslední osobou, o které by chtěl přemýšlet.

„Nevím, jak mě to napadlo,“ připustila Mattie.

Dominic byl v pokušení se rozesmát. Nasadil však vážný výraz a dál jí hladil nádherné hedvábné vlasy, které vypadaly mezi jeho dlouhými hnědými prsty jako tekoucí zlato.

„Proč by mělo? Udivuje mě, že jsi teď schopná vůbec aspoň trochu logicky uvažovat.“

Napřímila se. Její oči se leskly slzami.

V ten moment ho zasáhla nepříjemná myšlenka. Co když ho teď v duchu začne porovnávat s Frankiem a nakonec si pomyslí, že to byla opravdová láska, co k němu cítila? Pravá, skutečná láska. Taková, jakou k němu možná nepociťuje. Co když se začne ptát sama sebe, zda její lenivý expřítel není nakonec lepší než toto monstrum, které jí chce organizovat život podle svých představ.

Bolest a nejistota jím projely jako nůž.

„Není důvod se tu déle zdržovat, pojďme.“ Tmavé chladné oči na ni pohlédly.

Mattie se rovněž postavila, její ústa ale tvořila úzkou linku. „Půjdu s tebou, Dominiku, ale žádné prsteny ani matrika.“

„Uvidíme.“ Otočil se na podpatku a zamířil ke dveřím, cestou zvedl kufr.

Obezřetnost je lepší stránka odvahy, pomyslela si Mattie a zdržela se další hádky. Teď s ním půjde do jeho bytu, ale rozhodně bude spát v pokoji pro hosty. Ráno mu poví, co by mu stejně musela říct, musí najít kompromis, protože se zoufale bála, aby ji úplně neovládl. Ne proto, že by věřila, že manželství s ním je jediná možnost, ale protože si pomysli la že strávil zbytek života s mužem, kterého miluje, je příliš lákavá představa.

Bylo pro ni příliš snadné si představit scénař, podle něhož by se pokusila, aby se do ní zamiloval. Podlehla by jeho přirozenému šarmu a později by viděla, že veškeré její snahy jsou postupně odmítány a že mu začne být na obtíž jako jeho poslední přítelkyně, která udělala tu chybu, že mu podlehla a byla jím posedlá…

Když o hodinu později ležela v posteli, cítila napětí.

Dostala, co chtěla, pokoj pro hosty a soukromí, ale její vítězství ji neuspokojovalo. Bylo dočasné. Povolil jí trochu se vzepřít, ale na jak dlouho? Záměrně se nevracel k hovoru o manželství, ale byla si jistá, že ráno bude v útoku pokračovat. A vůbec se jí nedotkl. Možná, že si to schovává jako trumf, protože dobře ví, že pokaždé roztaje, když se jí dotkne.

Připadala si jako někdo, kdo je připraven se bránit, ale soupeř se neobjevil, obzvláště, když po celý zbytek víkendu nepadlo ani slovo o prstenech nebo manželství nebo matrice.

Sobotu strávili na nákupech. Ne v klenotnictví, ale nakupovali šaty. Ujistil ji, že potřebuje volnější oblečení. Řekl jí to ale takovým zastaralým konvenčním stylem, že ji hned napadlo, že zase splétá kolem ní sítě.

Trval na tom, že se půjdou najíst do Harrods, vyzvídal, zda má chuť na něco speciálního tak dlouho, že se nakonec musela rozesmát. Byl přesvědčen, že hladověla, neboť její zásoby jídla v bytě byly skutečně žalostné.

A svůj zájem nepředstíral. Po počátečním šoku, když se dozvěděl, že je těhotná, Dominika překvapilo, jak lehce se vyrovnal s tím, že bude mít dítě. Dítě a manželku. Věděl, že bude jeho, i když si zároveň uvědomil, že způsob, jakým ji nutil si ho vzít, se minul účinkem.

Byla tvrdohlavá jako mula a jeho chybou bylo, že si myslel, že bude poslušně naslouchat jeho důvodům a návrhům.

Jistě byl schopen jí dokázat, že život s ním by nebyl takovým trestem, jak si představovala.

Býval by navrhl, aby se jeli podívat na jeho venkovský dům, ale na to by potřebovali více času než pouhý den. A on by tam nemohl zůstat déle, protože musel na větší část týdne odcestovat do zahraničí.

Mattie pocítila úlevu, ale zároveň zklamání. Úlevu proto, že bude mít trochu času pro sebe, na přemýšlení, jak co nejlépe vyřešit svůj problém. Zklamaná proto, že jí bude věnovat starostlivou pozornost jen dva dny.

Zdál se být přímo ztělesněním dobrého otce, takže začala přemýšlet o tom, zda by nemohl být i přijatelným manželem.

Jestli ano, tak ale dělal chybu, protože každá žena si zaslouží lásku, ale láska bylo slovo, které v jejich rozhovorech chybělo.

„Věřím, že až se ve čtvrtek vrátím, tak tě tady najdu…“ řekl Dominik a z jeho hlasu bylo znát varování.

„Určitě nebudu schopna se vrátit do svého bytu, předpokládám, že jsi domácího chytil za límec a vyděsil ho, že na něj pošleš inspektory, protože se špatně stará o dům.“ Jak stál u dveří a oblékal se, bojovala Mattie s ohromným nutkáním přistoupit k němu a políbit ho na rty, které se jí celý víkend ani nedotkly.

Možná, že už ho fyzicky unavovala. Iřeba ho drželo zpět vědomí, že je těhotná. Ale ne. Musel jí číst myšlenky, protože se k ní naklonil a dal jí jemný polibek, který v ní zapálil žhavý plamen.

Mattie náhle pocítila slabost, přidržela se klop jeho saka a přitáhla ho k sobě a dál už ucítila jeho jazyk, jak prozkoumává každou část jejích úst.

Cítila, že se třese jako list, když se konečně od sebe odtrhli. Bylo to, jako když se dotýkali poprvé. Ať tak či onak, musela si připustit, že si ho její tělo pamatovalo a chtělo ho zpět.

Otočila se. Dominic měl velké pokušení ji znovu uchopit, ale ovládl se a rozhodl se počkat, zda ona přijde k němu.

Ksakru, jak moc toužil po tom se jí dotýkat. Její prsa se zdála plnější, když byla těhotná. Viděl, jak se vypínají v šedivém vlněném svetříku, který měla na sobě.

Ted, když ji měl dvě noci pod vlastní střechou a spala jen pár metrů od něj, trpěl téměř až za hranici snesitelnosti. Každý okamžik, kdy zavřel oči, se jeho hlava naplnila smyslnými představami o ní, jak se vášnivě svíjí v jeho pažích, jak se pro něj otevírá a jak její tělo odpovídá na jeho žhavé dotyky.

Ale ve čtvrtek bude zpátky a bude konec všem těm odkladům. Byl už dost dlouho trpělivý a z jejích slov poznal, že po něm stále touží tak jako on po ní. Ten jediný polibek mu řekl víc než dost. Ano, viděla, jak s ní manipuluje, jak zuřivě brání svoji nezávislosti. Ano, bylo jí jasné, že to, co k němu cítí, je vše jen ne láska, ale na druhou stranu nosí jeho dítě a on si ji chce vzít. Od přírody nebyl mužem, který vidí příležitost a nechá ji nevyužitou. Dal jí dva dny klidu, během nichž se snažil maximálně omezit své reakce, a předpokládal, že když se zbaví strachu, začne logicky zvažovat jeho návrhy a nakonec je s radostí přijme.

Ale zatím to nefungovalo. Podbízel se jí, dovolil jí spát ve vedlejším pokoji na samostatné posteli. Dominic se jen obával, jak dlouho to bude pokračovat. Dával jí dostatek času na to, aby byla schopna zvládnout situaci.

Když opustil byt, Mattie za ním zavřela dveře. Veškeré pudy v ní se vzbouřily ve vzteku, jak lehce, bez většího úsilí jej poslechla. Proč se jí v hlavě stále opakují jeho urážlivé a směšné návrhy manželství?

Řekla všechno podstatné, vysmála se jeho návrhu, odmítla manželství, které by stejně bylo falešné. Nemohla s ním zůstat, neboť kdyby to udělala, stejně by ji přesvědčil. Láska by ji ještě pobláznila.

Poprvé od chvíle, co nastoupila do zaměstnání, Mattie zjistila, že je v práci roztržitá. Nabídla se dobrovolně, že udělá část nepříjemné a neoblíbené práce, jen aby mohla skrýt hlavu do účetních knih, a povolit svým myšlenkám se ubírat, kam chtějí.

Bylo už pozdě utéci? ptala se sama sebe. Ovšemže nemohla uniknout. Dominic by ji našel a jeho vztek by neměl hranic. V každém případě on byl otcem jejího dítěte a ona nikdy nechtěla utéct od morálních povinností k dosud nenarozenému dítěti.

Ale mohla opustit jeho byt. Byl pryč do čtvrtka. Měla spoustu času na to, aby si zabalila věci a šla. Ne však do svého vlastního bytu. Zbývalo jediné místo. Jediný člověk. Frankie.

V půl sedmé se opláchla a oblékla. A s drobným černým telefonem v ruce, téměř s pocitem viny zavolala Frankiemu. Ale jakmile se na druhém konci ozval jeho hlas, bylo jí jasné, že jediné, co nemůže udělat, je vrátit se do jeho domu. Ten dům, Frankie a vše, co měli společného, teď patřilo do úplně jiného světa. Udělala od té doby ohromný krok, ať už k lepšímu nebo naopak, ale rozhodně už nebylo cesty zpátky.

Ale bylo příjemné slyšet jeho hlas. Z náhlého impulzu jej pozvala a byla rozhodnutá, že právě teď mu řekne, že je těhotná. Tváří v tvář. Nebude sice schopen jí říci, co má dělat, ale na druhou stranu se nebude snažit zakrývat její neutěšenou situaci. On sám nebyl šťastný, což vedlo k tomu, že se začal opíjet a vyhýbat se jí.

A navíc ho neviděla celé věky, jeho obličej stěží překryje Dominikův tvrdý, uhrančivý vzhled.

Když zhruba za čtyřicet minut dorazil, Mattie otevřela dveře někomu, jehož obraz už skoro zmizel z její paměti, a téměř jí připadalo, že se dívá na cizího člověka. Frankie byl menší, než si pamatovala, a jeho hezký obličej, který kdysi pobláznil její šestnáctileté srdce, vypadal téměř nudně v porovnání s Dominikovým agresivním vzhledem.

Pak ale mrkla, usmála se a projela jí tělem vlna citu, když jí váhavě podával malou kytici.

„Vypadáš sakramentsky dobře, Mats.“ Zašklebil se a rozhlížel se po Dominikově luxusním bytě. „Tenhle vysoký životní styl ti svědčí.“ Znovu se obdivné rozhlédl po bytě, zatímco Mattie odešla, aby mu přinesla vychlazený ležák.

„Žádný chlast, zlato!“

„Ty jsi skončil s pitím?“

Frankie působil ostýchavě, když ji následoval do kuchyně. Cestou pohodil bundu na jednu z židlí. „Musel jsem. Jinak bych nezavadil o práci. Poté, co jsi zdrhla a nechala mě se všemi nezaplacenými účty.“

Mattie se otočila, aby zjistila, že se směje, a zvedla obočí v otázce.

„Ano. Práci. Byla bys tomu věřila? Já! Starej Bili dole v baru mě dal dohromady s jedním ze svých dodavatelů a teď alkohol nepiju, ale prodávám.“ Posadil se na jednu vysokou barovou stoličku u pultu. „Když je někdo obklopen vším tím chlastem, ztrácí to kouzlo. Teď jenom ochutnávám a popíjím jen o víkendech.“

„Skončit s pitím, mít práci… jak je možné, že se to nestalo, když jsme byli spolu?“ Ale bylo patrné, že ta změna stylu mu prospěla. Vypadal lépe. Trochu přibral a vyzařovala z něj spokojenost jako nikdy předtím.

Byla moc ráda, že mu zavolala. Cítila se provinile, že to neudělala dříve. Dominic zabral všechny její myšlenky, celý její život a na nikoho jiného už jí nezbyl prostor.

Všechno. Bez zábran. Potřebovala to povědět někomu dostatečně vzdálenému. Frankie byl schopen jí naslouchat.

„Co tedy mám dělat?“ zeptala se. Zjistila, že už dopila svůj šálek a že si potřebuje protáhnout nohy. Postavila se, došla si do lednice pro minerálku a vrátila se k Frankiemu a tázavě se na něj zahleděla.

„Babo raď. Promiň, ale vždycky jsi byla tvrdohlavá jako mezek, Mats. Vždy sis něco vzala do hlavy a nedovedla najít cestu zpět.“

„Měla bych odejít. Vím to, měla bych, Frankie.“ Nalila si trochu vody do sklenice a pak s ní kroužila, jako by měla najít odpověď někde uvnitř. Jako věštkyně, která hádá budoucnost z čajových lístků.

„Proč? A odejít kam?“

Mattie pokrčila rameny a povzdechla si…

DESÁTÁ KAPITOLA

„…co se tu, proboha, děje?“

Mattie s Frankiem od sebe odskočili jako přistižení milenci, ale Mattie přes zděšení cítila, jak ji zaplavuje vlna radosti, že je zpátky.

Frankie vyskočil ze stoličky, díval se na Dominika, měl ruce v kapsách a ve tváři výraz, který Mattie dobře znala. Nikdy na ni nevztáhl ruku, ale často se účastnil rvaček v místní putyce, takže dobře věděla, kdy se chystá k potyčce.

„Dominiku, nic se tu nestalo,“ prohlásila chladně. Nikdy ho neviděla takhle k smrti rozčíleného.

„Pokud chceš zůstat naživu, tak koukej vypadnout z mého bytu, než tě shodím ze schodů,“ zavrčel Dominic na Frankieho.

„Zkus to, kámo.“ Frankieho hlas nezněl zdaleka tak sebejistě jako slova, která vyřkl. Byl sice zkušený hospodský rváč, málokdy se ale setkal s tak odhodlaným protivníkem. „Stejně už jsem na odchodu.“

„Ty jsi ho sem pozvala?“ Dominikovy černé oči zabloudily směrem k Mattiinu bílému obličeji. Pohlédl znovu na Frankieho. „Koukej rychle vypadnout. Hned teď. A nemysli se, že se tady ještě někdy ukážeš, protože podruhé už pozván nebudeš. Je to tak, Mattie?“

Mattie jen vyděšeně přikyvovala, a když se vrátila zpátky na zem, Frankie už byl pryč. Jen Dominic ji přes celý pokoj planoucím pohledem sledoval, a tak ji znovu zaplavila vlna vzteku.

„Musel ses chovat jako gangster?“ byla první slova, která ji napadla. Vyburcovala ho k okamžité reakci.

„Mohl by být rád, že jsem mu nezakroutil krkem!“ zahřímal Dominic a shlížel rozzlobeně na Mattii. „Na co jsi, proboha, myslela, když jsi sem pozvala svého bývalého? Kočka není doma a myši mají bál? To ses mě tak nemohla dočkat, že jsi zvedla telefon a pozvala sis sem jeho…?“

Bouchnutí dveří, jež se zavřely za Dominikem, který zmizel ve své ložnici, celý rozhovor uzavřely.

Když dorazila ke dveřím jeho ložnice, trochu se třásla. Zrovna si svlékal košili, nervózně rozepínal knoflíky a pak zmačkaný kus látky mrštil na postel, jako by za něco mohla.

„Myslela jsem, že jedeš pryč,“ řekla a hypnotizované sledovala hru jeho svalů na pevných pažích.

„Je mi líto, lásko, že jsem tě zklamal.“

„Počkej, tak to…“

„Stačilo mi, co jsem viděl.“ Rozepnul si pásek, vytáhl ho z kalhot a mrštil s ním ke košili.

„Tak přesně kvůli tomuhle se nemůžeme vzít!“

„A pročpak? Protože bys pořád chtěla svého bývalého?“

„Protože jsi arogantní hňup!“

„Co je arogantního na tom, že si zveš bývalé milence do mého bytu!“

„Po… potřebuji si s někým promluvit.“

„Můžeš mluvit se mnou!“ zakřičel Dominic.

Cokoliv řekl, bylo špatně. Věděl to moc dobře, ale nemohl si pomoci.

Cestou ke koupelně se zastavil, otočil se a s úšklebkem vykřikl: „Tak mluv, chtěla jsi mluvit – tak mluv!“

„Nechci, když máš takovouhle náladu.“ Mattie otočila hlavu a vzdychla.

Měl pocit, že na její tváři zahlédl slzy. Kdyby se teď začali hádat, byl by to definitivní konec jejich vztahu. Moc dobře věděl, že konec jejich vztahu by představoval konec i pro něj samotného. A tak se zhluboka nadechl a šel k ní, rozhodnutý být trpělivý a ovládat se. Očekával, že ho odstrčí. Připravoval se na to, že ji bude muset dlouho utěšovat, než mu dovolí, aby ji objal.

Namísto toho se k němu Mattie otočila, zanaříkala a opřela se o jeho hruď. Mohla slyšet tlukot jeho srdce, bušícího jako zvon.

Vpletl prsty do jejích vlasů a přitáhl si ji k sobě. „Nedokážu unést představu, že na něj myslíš, že se s ním vídáš anebo že se s ním objímáš.“

„Protože jsi žárlivý?“

Dominic se zasmál. „Já a žárlivý? Na někoho, jako je Frankie? Viděla jsi, jak vypadl? Bylo mu jasné, že bych ho během pár vteřin vyřídil.“ Zachechtal se a zamumlal: „Ale abych odpověděl na tvou otázku. Ano, jsem žárlivý.“

Cítila, jak se jí zastavilo srdce. Nepociťovala ale slabost. Naopak byla potěšena.

Vyprostila se z jeho objetí a pohlédla mu do očí.

„Co se mi to pokoušíš říct?“

„Nic.“ Otočil se a zrudl.

„No dobrá, doufala jsem…“ Sklopila hlavu a sedla si na postel.

„Doufala? A v co?“ vybízel ji Dominic, nesedl si k ní, ale postavil se nad ni. „Co jsi chtěla říct?“

„Frankieho samozřejmě nemiluji.“

Dominic se zasmál. „Samozřejmě, že nemiluješ,“ naparoval se způsobem, který ji rozesmál.

„Což pochopitelně neznamená, že schvaluji tvé jednání, i když… asi tomu rozumím. Neměla jsem ho sem zvát. Byla to ode mě hloupost.“

Trhla sebou a povzdychla si.

„Neměl sem chodit. Musel být zničený, když jsi mu řekla, že spolu čekáme dítě, ne?“

„Právě naopak. On bude také otcem.“ Mattie se natáhla na postel s rukama za hlavou a zírala do stropu. „Měl posledních pár měsíců milenku, vlastně i v době, když jsem ještě byla s ním.“

„Ten bastard,“ zamručel Dominic. Zajímalo by ho, jak mohl někdo podvádět tu báječnou ženu, která ted ležela kousek od něj.

Posadil se na postel a řekl: „A vadilo ti to?“

„Vadilo? To, co dělal za mými zády? Kéž by měl dost odvahy a řekl mi to hned. Nevadilo mi to. Vlastně jsem byla ráda, že si někoho našel. Byla jsem ráda, že se nezabývá minulostí našeho vztahu, protože mně už to nic neříkalo.“

„Neříkalo?“ zeptal se překvapeně. „Jsi si jistá?“

Mattie se zvedla z polštářů, zkřížila nohy a zlehka se usmála.

Náhle začala věřit tomu, že to, co k ní cítí, není už jen touha. Snad ji měl opravdu rád. Nikdy by se nepřiznal k žárlivosti, kdyby nemusel. A ze vzájemné náklonnosti mohla vzniknout láska. Nebo snad ne?

„Něco bych ti měla říct.“ Trochu se jí chvěl hlas a cítila, že nemůže pohlédnout směrem k němu. Jeho tělo ji rozrušovalo.

„Copak?“ zašeptal Dominic.

„Když jsme se poprvé setkali… no, když ses ke mnč poprvé přiblížil… ne… Neříkám to tak, jak bych chtěla…“

„Nemusíš říkat vůbec nic,“ přerušil ji Dominic prudce, protože se bál, že to, co mu chce říct, nechce slyšet. „Jen… jen si mě vezmi. Bavit se můžeme potom.“

„Tak dobře.“

Rozhostilo se mezi nimi hrobové ticho, ale než mohl Dominic promluvit, Mattie stáhla svou ruku zpátky. Pak se zhluboka nadechla a řekla: „Ne, že bych neměla jinou možnost. Ať už řekneš cokoliv, nemusíme se brát. Ale já bych si tě chtěla vzít, protože…“ V tu chvíli se začala zajíkat.

„Protože?“ chraplavě jí napovídal.

„Protože v každém manželství musí být láska a já tě miluji. Jednou jsi mě dostal a já jsem se do tebe zamilovala. Miluji tě za nás za oba, a jestli mi zlomíš srdce, tak se to prostě stane. Už s tebou prostě nedokážu bojovat.“

Tak, a bylo to venku. Zavřela oči, povzdychla si a zase si lehla se zkříženýma nohama.

Cítila ho blízko sebe, ale bála se otevřít oči a podívat se na něj. „Pochopím, když si to s tou svatbou rozmyslíš,“ zamumlala nejasně.

„Mohla… mohla bys mi to ještě jednou zopakovat?“

„Můžeš na naši svatbu změnit názor.“

„Tohle jsem nemyslel. To, co jsi řekla předtím.“

Mattie nenápadně otevřela oči, aby se na něj mohla potají podívat. Zubil se od ucha k uchu.

„To není legrace,“ namítla, protože se bála toho, co jí napovídalo srdce. Ze své zkušenosti už věděla, že srdci nemá věřit.

„Ano, je to legrační, protože…“ Stále se usmíval

a jedním prstem se dotkl její tváře. „Dnes večer jsem ti totiž přišel říct to samé.“

Mattie si nebyla jistá, jestli dobře slyší. „Ty mě miluješ? Jako opravdu… miluješ? Nebo mě máš jen moc rád?“

„Z celého srdce. Tak, že s tebou hodlám strávit zbytek života.“ Sklonil k ní hlavu, aby ji mohl políbit, dlouze, táhle, že to trvalo snad věčnost. „Dojel jsem na letiště a uvědomil si, že nemohu skočit do letadla a na čtyři dny zmizet. Napadlo mě, že než se vrátím, mohla bys už být pryč, a začal jsem se bát o ženu, se kterou bych chtěl prožít život.“

„Cože?“ Mattie se šťastně zabořila do polštářů. Ted, když začal mluvit, nechtěla, aby přestal. Spojila své ruce kolem jeho krásného obličeje a přitáhla si ho k sobě. Vlastně s ním vůbec poprvé ležela oblečená v posteli. Poprvé.

„Víš, kolikrát jsem si říkala, že jediné, co ode mě chceš, je mé tělo…“

„To nikdy nebyl ten hlavní důvod.“ Věnoval jí jeden ze svých pomalých, nebezpečných úsměvů. „Měl jsem zrovna za sebou konec příšerného vztahu. Když jsem tě zahlédl v klubu, byl jsem v šoku. Po pravdě řečeno, jsem ještě nikdy nezažil tak silný pocit, takovou touhu ženu nejenom získat, ale i ji poznat. Ty jsi nezareagovala tak, jak jsem čekal… Jen jsi pokrčila rameny a odešla. A já jsem měl pocit, že se zblázním.“

„Ty můj chudáčku. To musel být pro tebe pěkný šok. Najednou se věci vyvíjely jinak, než jak jsi byl zvyklý…“

„Dobře se tím bavíš?“ ušklíbl se Dominic.

Mattie líně kývla a usmála se na něj.

Měla na sobě volný bavlněný svetr, který teď Dominic doslova propaloval pohledem. „Žádná podprsenka.“ Chytil ji za ňadro, a pak postupoval dál k bříšku. „Dobře, že jsem to zjistil až teď. Kdybych na to přišel, když tu byl tvůj bývalý, hned by letěl ze schodů.“

„To by si přece nezasloužil.“ Obtočila ruce kolem jeho krku, prohnula se, až se ňadry dotýkala jeho hrudníku. „Myslím, že jsem ho dostatečně odrovnala už tím, co jsem mu říkala…“

„Když jsi mu řekla, že mě miluješ?“ zeptal se s očekáváním Dominic. „Že už pro tebe nic neznamená? Že já jsem jediným mužem, kterého jsi kdy milovala…?“

„Něco na ten způsob.“

„To jsem rád.“ Jednou rukou jí začal rozepínat knoflíky u kalhot.

„Nezlobíš se, že budeme mít dítě?“

„Zlobit se?“ zasmál se pobaveně Dominic. „Mám ohromnou radost. Otěhotněla jsi se mnou a to je skvělý důvod, abych si tě mohl vzít. Ubezpečuji tě, že až se vezmeme, poznáš, že to byla ta nejlepší volba tvého života.“

„To by mě ani ve snu nenapadlo. Myslela jsem si, že jen cítíš zodpovědnost. A já jsem jen zátěž, se kterou se budeš muset vyrovnat.“

„Blázínku…“

Mattie ani dost dobře nevěděla, kdy se zbavili zbytku oblečení. Pamatovala si jen, že když se milovali, pod velkou touhou se skrýval i pocit nesmírného štěstí.

A po tom všem, když už věděli, co k sobě cítí, mohli pokračovat v započatém hovoru.

„Nikdy jsem neměl v úmyslu s tebou nějak manipulovat. Ani tím, že jsem ti sehnal práci,“ zašeptal a položil jí jednu ruku na prs a druhou pod hlavu. „Když nad tím tak přemýšlím, asi jsem se do tebe tenkrát zamiloval a chtěl tě dostat z toho domu, pryč od toho muže. A přišlo mi, že se skvěle pro tu práci hodíš. A pak, jak plynul čas, bylo stále těžší a těžší ti to všechno říct. Čím víc jsem se do toho zaplétal, tím víc jsem začal být na tobě závislý.“

„Závislý?“ Jeho slova byla pro její uši krásnou hudbou.

„Absolutně závislý. Z muže, který by si nedokázal představit, že na něj žena může mít vliv, jsem se stal naprostým zoufalcem. Protože žena jeho života mu oznámila, že už s ním nechce mít nic společného. Toužil jsem, abys mě chtěla, tak jako jsem já chtěl tebe.“

„Nádhera,“ zašeptala Mattie se zadostiučiněním. Jemně natáhla ruku přes jeho pevné břicho. Pak klesala až k jeho mužství, které jí potvrdilo, že je vzrušen jako ona sama.

Dominic si s ní začal jemně pohrávat, až se začala vzrušením svíjet.

„Myslíš, že to, co děláme, je správné…? Neublížíme tím našemu dítěti?“

„Jsme přece tak opatrní. Ostatně jako jsme byli vždycky.“ Začal se jí zrychlovat dech, a pak už jen zasténala. „Naše dítě se narodí do domu plného lásky. Co by mohlo být lepší?“

Alexander Dominic Drecos se vskutku narodil do láskyplného vztahu, což musel i cítit, protože byl tím zdaleka nejšťastnějším dítětem. Se svými havraními vlasy a černýma očima byl věrnou kopií svého otce. V osmi měsících se už plazil kolem své chůvy.

Jejich svatba byla doslova vojenskou operací, rodiče se totiž neměli moc času poznat a vzhledem k Mattiinu těhotenství se nedalo moc otálet. Plánování křtu zabralo také nějakou dobu a nakonec se konalo v Řecku. Dorazil i Frankie se svou přítelkyní, samozřejmé s Dominikovým souhlasem. Dále tam byl Harry a pár dívek z klubu, se kterými Mattie zůstala v kontaktu. Začali bydlet v Dominikově vesnickém domě, kde byl dostatek místa i pro Mattiiny rodiče, když přijeli na návštěvu. A to jim umožňovalo trávit hříšné víkendy o samotě v londýnském bytě.

Právě zde se nyní nacházeli, nataženi v obrovské posteli, unaveni po divokém milování. Vrhli se na sebe v šest hodin, když se vrátili z nákupů, a nechali se vyrušit jen jídlem, které jim dovezli.

Během těchto vzácných víkendů začala být Mattie fascinována Dominikovou starostlivostí o malého Alexandra. Právě uvažoval o tom, co by se mu mohlo stát během jejich nepřítomnosti. Malý byl divoký a Dominic začal líčit své noční můry. Podle něho se Alexander mohl zranit o nábytek, který nebyl stvořen na hraní, nebo se uhodit hlavou o dveří a zůstat v bezvědomí.

Mattie ho nechala mluvit, a pak se na něj s odzbrojujícím úsměvem převalila.

„Teď jsem tady já,“ zašeptala a přikryla mu prstem ústa, „a chci, aby ses věnoval mně.“

Dominic chytil její prst, vsunul si ho do úst a začal ho sát. Mattie zčervenala, ztrácela nad sebou kontrolu a Dominic se na ni nemohl vynadívat.

„Vím moc dobře, co potřebuješ, aby ses uklidnil…“ řekla, než se úplně přestala kontrolovat.

„Tebe, ty roztomilá čarodějko?“

„To taky… Ale kromě toho ti určitě pomůže i další dítě…“ zamilovaně sledovala jeho obličej.

„Nejsi…?“

„Jsem. Dnes ráno jsem si udělala test a čekala jsem na vhodnou příležitost, abych ti to oznámila.“

„Další bambino.“

„Nebo bambina.“ Mattie se musela při pohledu na jeho výraz začít smát.