Cathy Williams

VELKÉ PŘEKVAPENÍ

PRVNÍ KAPITOLA

Buď opatrná a trvej si na svém od samého začátku,

protože Gabriel Brabanti je žralok. A pokud mu dáš jen

trochu šanci, sežere tě zaživa. Nikdy se s ním nedohoď

neš na žádném kompromisu. Buď je po jeho, anebo po

tvém. A já jsem se rozhodla, že bude po mém!

Varování sestřenky opakovaně znělo Eve v mysli.

Pevně uchopila dětskou sedačku, ve které spočívala její neteř, a zastavila se ve východu příletové haly maltského mezinárodního letiště v Luqě.

V malé skupině lidí chystajících se přivítat cestující,

kteří přiletěli z Amsterdamu, měl stát i on. Marciin bý-

valý manžel a otec sladké Nicoly Jane, jejíž narození

však zdaleka nestálo na prvním místě věcí, o které by

se staral. Teprve po téměř čtyřech měsících od radostného okamžiku narození pozval matku i s dcerou na ná-

vštěvu. Měly přitom přelétnout půlku zeměkoule, která dělila Maltu od Manhattanu.

Ale dokázala na to Marcia přistoupit? Pochopitelně,

že ne! Marcia se vždycky chovala jen tak, jak se jí za—

mlouvalo a hodilo. Chtěla, aby všechno v jejím životě

probíhalo co nejsnadněji, krásně a příjemně. A ten zbytek, nepříjemné a bolestiplné záležitosti? Vždycky se je pokoušela odehrát na někoho jiného. O čemž Eve velmi dobře věděla. Nicméně také dobře chápala, že za obtížnou situaci, ve které se teď ocitla, si může jen a jen

ona sama.

A přitom to všechno začalo tak nevinně, což samo

o sobě vůbec nebylo typické. Jednoho večera jí Marcia

zavolala, zrovna v době, kdy se Eve v jejím bytě v Chicagu opět porouchala klimatizace, šaty se jí lepily na tě-

lo jako nacucaný savý papír a její schopnost něčemu

odolávat se blížila nule.

„Jak se máš, Eve?” cvrlikala do telefonu Marcia. „Už

je to tak dlouho, co jsme si nepoklábosily!”

Ale po tomto úvodu se ihned vyjevil pravý důvod telefonátu. Gabriel Brabanti si najednou vzpomněl na to, že je otcem, a začal se domáhat práva svoji dceru vidět.

„Ale já v žádném případě nehodlám poslouchat rozkazy, kdykoli si Jeho Veličenstvo vzpomene,” zdůraznila Marcia a její tón se změnil ze sladkého v ocelově tvrdý. V telefonu zároveň Eve zachytila ozvěnu, což znamenalo jen jediné. Marciin nový manžel Jason seděl

u druhého sluchátka. „Pokud si dobře vzpomínám, nedokázal mi od narození poslat ani dopis.”

„Nevím, jak bych ti v tom mohla pomoci,” odvětila

Eve.

„Neboj. Ať jde všemocný pan Brabanti k čertu! Mož-

ná je to bohatý Ital žijící na Maltě a má tam velký vliv,

ale v New Yorku neznamená nic!”

Eve zaslechla zašustění papírů a pak se ozval Jasonův hlas. „Možná by bylo nejlepší, vyhovět mu. Podle tónu jeho dopisu chce si vyjasnit finanční záležitosti.

Buď za ním zajedeš, což ti dá možnost pobýt tam jen

krátce, anebo on přijede sem… Ale pak se tady může

potloukat tak dlouho, jak si zamane. Což my nechceme, že?”

„Jestli si myslíš, že když uvidí Nicolu, bude to znamenat konec jeho požadavků, pak se pleteš. Je to jen zbožný sen. Tohle je jen začátek, věř mi,” odsekla mu-

ži Marcia.

Chvíli bylo ticho a pak se znovu ozval Jason: „A jak

to všechno vidíš ty, Eve?”

Eve opožděně zalitovala, že telefon před chvílí zvedla. Měla to nechat na záznamníku. Nechtěla se zaplétat do Marciina života, který byl jednou velkou neustávající krizí. Pro Eve to bylo až příliš vyčerpávající. Nicméně odpověděla: „Z toho, co jsem slyšela, musím souhlasit s Jasonem, Marcio. Buď si uděláš výlet na Maltu, anebo se Gabriel objeví tady. Je to jen a jen na tobě,

tvoje volba. V každém případě je Gabriel pevně odhodlán svoje dítě vidět a upřímně řečeno, má na to plné právo.”

Eve ani nepotřebovala vedle své sestřenky stát, aby

si byla jistá, že se v tomto okamžiku její rty umíněně

našpulily - perfektně se to naučila ještě předtím, než

dosáhla věku čtyř let. Bylo to jasně cítit z uraženého tó-

nu její odpovědi. „Ale pak bys to mohla vyřídit ty, Eve.

Já nechci, aby se tady kolem Gabriel potloukal. A ab—

solutně nepřipadá v úvahu, že bych se já někdy vrátila

na Maltu. Ale ještě předtím, než to odmítneš, dovol mi

připomenout, kdo naposled přijel do Chicaga, aby se

staral o tvoji starou smradlavou kočku a zaléval kytič-

ky, když ses poflakovala někde na mexické riviéře…”

„Proboha, vždyť je to už pět roků. A Fidelio je po

smrti skoro dva roky. A vůbec nepáchl, přinejmenším

ne více, jak bys páchla ty, kdybys měla v přepočtu na

lidské roky sto čtyřicet let! A pokud jde o kytičky, díky

tvé péči všechny uschly!”

„Ale i tak jsi mi to dlužná…”

Eve zápasila s pokušením připomenout sestřence, že

byla tehdy celá žhavá na to, opustit New York. Kvůli

vedru, které v něm tehdy panovalo, ale hlavně kvůli ženě jednoho klienta, se kterým se Marcia tehdy zaplet— la. Eve ale nechtěla rozbít Jasonovy iluze o jeho zbru—

su nové manželce, a proto se rozhodla, že o těchto

skutečných důvodech raději pomlčí. „Plně chápu, že

pokaždé, když někomu prokážeš nějakou službu, má

ne vyčíslitelnou hodnotu. Ale jestli si myslíš, že bych ti

dokázala z náruče vytrhnout tvoje děťátko, tak to…”

„A proč ne?” přerušila ji Marcia. „Vždycky jsi tvrdila, jak ráda bys ji viděla. A teď máš možnost uvést svoje slova ve skutek.”

„Ty ses snad úplně zbláznila!”

Ukázalo se, že si to nemyslí jenom Eve. Dokonce i Jason šokované vykřikl: „To už trochu přeháníš, kčertu!”

„A navíc, abych se potloukala někde po Maltě, když

je zrovna tvoje kariéra v kritickém bodě a ty mě tady

potřebuješ, abych ochraňovala tvoje zájmy… kdo je

pro mě asi tak důležitější? Ty nebo Gabriel? Co myslíš?” pokračovala Marcia.

„Hm, když to stavíš takhle,” zamyslel se Jason.

„Jak jinak to provést?” prohodila Marcia rozmarně.

„No tak, Eve, ber to trochu sportovně! Ty přece nejlíp víš,

že i dítěti bude teď v létě ve Středomoří lépe než tady.”

„Ale odvézt dítě do jiné země není tak jednoduchá

záležitost,” namítla Eve. „Koupit letenku zdaleka nestačí. Musí mít také svůj vlastní pas a souhlas rodičů.

Anebo si myslíš, že bych miminko měla propašovat do

letadla v palubním zavazadle?”

„Neboj se, postarám se o to, abys měla všechny potřebné dokumenty. Jenom se soustřeď na Nicolku, aby věděla, že ji její matka miluje.”

„A jak bych to přesně měla udělat? To by mě dost

zajímalo.”

„Přijdeš na to cestou. Koneckonců, nevystavuju Nicolu nějakému hroznému nebezpečí. Jsi přece zdravotní sestra. Víš, jak zacházet s dětmi, a býváš s nimi celé dny.” Marcia se na chvíli odmlčela, nadechla a pak vy— nesla svůj poslední triumf. „Přemýšlej o tom, Eve! Potřebuješ si vzít dovolenou, jinak v té zablešené díře, kterou nazýváš klinikou, jednou padneš vyčerpáním,

protože pracuješ celých čtyřiadvacet hodin sedm dní

v týdnu. Potřebuješ si odpočinout, udělat si volno, víc

než kdokoliv jiný. A já ti teď nabízím možnost strávit

luxusní dovolenou na exotickém ostrově uprostřed

Středomoří. Ať už je můj názor na nijak neoplakávaného bývalého muže jakýkoliv, musím já jako první přiznat, že se pro mě snažil vždycky dělat to nejlepší. Tak-

že poletíš první třídou a počítej s tím, že jakmile se

octneš v jeho domě, budou tě tam hýčkat a nosit na rukou. Musela bys být naprostý hlupák, kdybys takovou— to nabídku odmítla…”

…a přesně takový hlupák jsem, pomyslela si Eve!

Protože tu teď stojím, v ruce sedačku se spícím miminkem a čekám na to, až se setkám s nepříjemným panem Brabantim, kterého jsem předtím nikdy ani nespatřila.

Neboť Marcia nijak neplýtvala časem - její rodina se

o svatbě dozvěděla, až když už bylo po ní. A ještě než

si všichni stihli zvyknout na tento fakt, bylo i po man-

želství.

Vysoký, tmavý a atraktivní. A chová se tak arogantně, že si ho nebudeš moci s nikým splést. Prostě zamiř k muži, který bude vypadat, jako že mu patří celé letiště…

Tak jí jej Marcia popsala, ale Eve v davu čekajícím

před východem z příletové haly nikoho takového neviděla. Ale přikročil k ní šedovlasý muž středního věku v krepových bílých kalhotách a saku námořnické modři. „Paní Brabantiová?” otázal se jí.

„Caldwellová,” odvětila Eve. Přemýšlela nad tím,

proč ji muž před ní považuje ze sestřenku, když přece

Marcia dala Gabrielovi zprávu, že namísto sebe posílá

Eve. „Slečna Caldwellová.”

Muž omluvně zakroutil hlavou. „Scusi. Hledám tady

jednu Američanku s děťátkem…”

„A právě jste ji našel.” A kývla hlavou dolů na malou Nicolu, která vyčerpáním z letu z Amsterdamu nakonec tvrdě usnula. „Toto je dcerka pana Brabantiho.”

„Capisco! Já jsem Paolo, poslal mě pán, abych vás

odvezl do Villa Brabanti.”

„To si nenašel ani chviličku, aby nás přijel přivítat?”

„Pán se hluboce omlouvá.” Paolův tón, stejně jako

i pohled, byl striktně neutrální. „Objevila se jedna nepředvídatelná důležitá okolnost, která mu zabránila v tom, aby sem přijel sám.”

„Něco může být důležitější než přivítání dcery?” Eve

zvedla obočí a vůbec se nesnažila skrýt svoje opovržení. „A já jsem měla pocit, že je celý dychtivý, aby dceru spatřil co možná nejdříve. Jak jsem jen mohla být tak

hloupá!”

Paolo diskrétně zakašlal a pokradmu se rozhlédl kolem. Bylo jasné, že není zvyklý, aby někdo tak otevřeně kritizoval jeho zaměstnavatele. „Máte za sebou dlouhou cestu,” zamumlal konejšivě. „Jestli si přejete,

můžete počkat v autě, dokud nepřenesu zavazadla. Pak

okamžitě vyrazíme. Brzy budete s bambina doma.”

Sotva „ doma pomyslela si v duchu Eve, když ho ná-

sledovala přes letištní halu k východu, před kterým byla zaparkovaná černá limuzína značky Mercedes.

Paolo je opatrně usadil dovnitř a nechal čekat v přepychovém interiéru vozu, zatímco odběhl pro zavazadla. Za několik minut už seděl za volantem a limuzína zamířila podvečerním provozem směrem k Vallettě.

Když projeli kolem masivních zdí vallettské pevnosti, kterou vystavěli za středověku johanité, minuli město a za chvíli projeli velkými železnými vraty. V temno— tě se před nimi vynořil ohromný masiv budovy

z kamenných kvádrů a s věžičkami, v oknech nesvítilo

ani jedno světlo. Jen měsíc se odrážel ve skleněných ta—

bulkách. Eve si nedokázala představit, že by mohla nechat Nicolu muži, který žije v tak bezútěšném domě, jenž by se patřičně vyjímal v hororovém filmu z obdo— bí gotiky.

„Jste si jistý, že jsme očekáváni?” zeptala se Paola

a celá se otřásla, protože ji zamrazilo zlou předtuchou.

„To je ta záležitost, o které jsem mluvil,” vysvětloval

řidič. „Naneštěstí máme problémy s hlavní elektrickou

rozvodovou skříní, zavání to nebezpečím požáru. Mož-

ná víte, slečno, že na Maltě je britský elektrický systém

o napětí dvě stě čtyřicet voltů. A když se objeví nějaké

problémy, není dobré je ignorovat. To bychom se také

pak mohli ugrilovat ve svých postelích…”

Její obavy narůstaly při každém jeho slově. Zůstala

sedět a pronesla: „Jak povzbudivé! Možná by bylo lep-

ší, kdybych vzala děťátko a zůstala s ním někde v hotelu, než se problém vyřeší.”

„Není to třeba,” ujišťoval ji Paolo. „Pan Brabanti má

situaci pevně v rukou.”

A jako kdyby pronesl nějaké tajemné magické zaklí-

nadlo, doposud temná budova se najednou celá rozzá-

řila světlem. Padalo z oken, z nahoru namířených ref—

lektorů ukrytých v zahradě obklopující dům a v širokém zlatém pásu proudilo z otevřeného hlavního vcho— du a osvětlovalo nádvoří, na kterém automobil zastavil.

„Prosím, slečno.” Paolo roztáhl ruce v gestu uvítání.

„Pan Brabanti určitě slyšel, že jsme přijeli.” A vůbec

nemusel dodávat, ze se vůbec neobtěžoval na nás čekat,

pomyslela si Eve.

„Skvělé.” Eve spolkla svoje výhrady k celé situaci

a naklonila se přes dětskou sedačku, aby ji uvolnila

z bezpečnostních pásů. „Pojď, maličká. Možná, že se

časem dokonce dostaneme dovnitř.”

Paolo jim pomohl ven z auta.

„Tudy, slečno.”

Hlavními vchodovými dveřmi je uvedl do vstupní haly, jejíž ohromující rozměry jí vyrazily dech. Slušely by spíše nějaké královské rezidenci než panskému sídlu.

Podlahu tvořily šachovnicově rozmístěné bílé a černé

mramorové čtverce. Na zdech visely staré tapisérie, tó-

ny modré a růžové barvy byly už věky tlumené. Přímo

před nimi stoupalo nahoru velkolepé mramorové schodiště, které se pak dělilo do dvou větví vedoucích na první galerii, jež obkružovala celou halu. Do výše nějakých patnácti metrů nad přízemím se tyčil klenutý strop, vyzdobený malbou znázorňující cherubíny sko— tačící mezi mraky stoupajícími k vitrážovému oknu nahoře v samém středu klenby.

Eve se rozhlížela kolem a její první pocit z této budovy se poznenáhlu měnil. Pomyslela si, že dům je spí-

še „elegantní” než „goticky hrůzostrašný”, „přepychový” než „bezútěšný”. Byla natolik unesena nádherou haly, že si ani nevšimla dveří zapuštěných v zadní stěně

přízemí. Zaznamenala je teprve v okamžiku, kdy se

s žuchnutím otevřely. Na jejich zápraží se rýsovala muž-

ská silueta.

Dokonce i bez Marciina popisu by Eve pochopila, že

se jedná o Gabriela Brabantiho. Jen majitel a pán tohoto sídla mohl vyzařovat takovou sílu svojí přítomnosti, šířit kolem sebe auru neotřesitelné aristokratic— ké autority.

Několik okamžiků zůstal stát bez pohnutí a prohlí-

žel si ji, aniž by mrkl víčky. Palci hladil ohromný válec

baterky, kterou držel. Nejen intenzita jeho upřeného

pohledu, ale i baterka, kterou držel jako zbraň tak, že

to vypadalo, že se rozmýšlí, jestli ji proti ní použije,

způsobily, že Eve silně znervózněla. A když k ní konečně přes velkolepou halu vykročil a přibližoval se k ní, musela Eve zmobilizovat veškerou svou vůli, aby

před ním neustoupila a nepřitiskla se zády ke zdi pokryté tapisériemi.

Vůbec nevypadal jako otec, který dychtí po tom, aby

konečně poprvé spatřil svoje dítě. Spíše připomínal ně-

koho, kdo je pobouřen cizinci, kteří pronikli do jeho

domova.

„Kdo vlastně jste?” otázal se. Mohutný hlas zněl jako dobře vytvarovaný samet, ozýval se v něm italský akcent promíšený s harvadskou angličtinou.

Eve na něho uneseně zírala. Když se k ní přiblížil,

bylo vidět, že je štíhlý, s mohutnými svaly pokrytými

olivovou kůží vyhlazenou sluncem. Vysoký elegantní

muž dokonalých proporcí: široká ramena, mohutné

hrudní svaly a úzký pás.

A jeho tvář? Byla to tvář rozčíleného anděla. Tvář,

která svojí krásou brala člověku dech, ale zároveň temně a nebezpečně přemýšlivá, že dokázala zmrazit krev.

Pak si překvapeně všimla jeho očí, byly pozoruhodně jasné a krystalicky modré. V kontrastu s hustými tmavými řasami a olivovou kůží, byly jeho oči neoby-

čejně nádherné. A pokud šlo o jeho ústa… Eve vyschlo

okamžitě v jejích, když si jich všimla a pomyslela na to,

co by…

Přestože ho Marcia popsala jako temného a krásné-

ho, zdaleka to nevystihovalo skutečnost, kterou měla

Eve před očima. Byl ztělesněním mužské krásy. Bůh

mezi smrtelníky. Zkrátka, Gabriel Brabanti byl tím nejkrásnějším a nejpřitažlivějším mužem, jakého kdy Eve potkala.

„Velice dobře víte, kdo jsem. Marcia vám to přece

napsala.”

Ale už tehdy, když to říkala, si uvědomila, že to není

pravda. Protože její sestřenice nic takového neudělala.

Namísto toho se zachovala, jak bylo jejím zvykem v nepříjemných situacích: lhala a pak schovala jako pštros hlavu do písku. Eve si zahanbeně uvědomila, že je to její vlastní ostuda a chyba, že tuto trapnou situaci nepředvídala.

Gabriel Brabanti okamžitě ledově odvětil: „Jediné

co vím, že nejste moje bývalá žena. Ledaže by pod—

stoupila rozsáhlou plastickou operaci. A pokud mi ně-

co napsala, pak to byl jen krátký vzkaz, že dneska přiletí. A předtím jsem dostal jedinou zprávu. O tom, že se mi narodila dcera.”

Stále konsternovaná jeho zjevem a pocitem zahanbení z toho, že vypadá jako naprostý hlupák, Eve trapně vyhrkla: „Marcia psaní dopisů nikdy moc nedala.”

„Ano, zdá se, že by se to dalo říct i takhle,” suše a ironicky poznamenal Brabanti. „Nicméně, není to odpověď na moji otázku. Kdo jste?”

„Její sestřenice. Eve Caldwellová.” Položila dětskou

sedačku s miminkem na podlahu a zápasila s taškou pl—

nou dětských plínek, aby si ji sundala z ramene. Uvá-

dělo ji do rozpaků, že její snažení zcela ignoroval, jen ji

nadále pozoroval. Překotně začala vysvětlovat: „Jsem

Nicolina teta. Tedy, ne ve skutečnosti. Naši otcové jsou

bratři, s Marcií máme společné datum narození, víte?

Jsme proto jako sestry, dvojčata. A proto mi přišlo přirozené, že jsem převzala roli tety u děťátka.”

„To vždycky tak pletete páté přes deváté, když má-

te odpovědět na jednoduchou otázku, slečno Caldwellová?” zeptal se a pořád na ni nepohnutě zíral.

„Anebo je to způsob, ke kterému se uchylujete, jen

když jste nervózní?”

„Nejsem nervózní,” odpověděla. Ale ihned svoji odpověď popřela, protože musela dvakrát polknout a špičkou jazyka si přejela přes suché rty. Připadala si

jako ve frašce.

„Měla byste být. Jen pár minut po příjezdu jste přece zjistila, že vás vaše sestřenka podvedla. Jen naprostý naivka by totiž mohl věřit Marciiným slovům a předpokládat, že to takhle nedopadne.”

Jeho manželství s Marcií sice bylo krátké, ale nepochybně mu netrvalo dlouho, než ji dokonale prohlédl, uvědomila si Eve. Není se pak čemu divit, že se s ním

už znovu nechtěla Marcia setkat. „Dokážu zvládnout

všechno, co si Marcia vymyslí.”

„Já také. Navrhuji vám, když už jí chcete pomáhat,

abyste nikdy nezapomínala, že se vždycky octnete v ně-

jaké hře, jejíž pravidla napsala ona sama. Nepochybu—

ju, že vás zasypala historkami o tom, jak mizerný a ne—

tolerantní manžel jsem byl. Ale doposud nemá ještě ani

nejmenší představu o tom, jak hrozný nepřítel dokážu

být, když mi na něčem opravdu záleží.” Postoupil ještě

blíž a naklonil se směrem k dětské sedačce. „A teď,

když jsme si konečně vyjasnili naše pozice a vztahy, rád

bych se seznámil se svojí dcerkou.”

Eve zareagovala čistě instinktivně, vztáhla proti ně-

mu ruce a rychle si stoupla mezi něj a sedačku. „Ale

ona spinká.”

„To vidím. I když neočekávám, že by se se mnou okamžitě pustila do konverzace, není to teď důležité. Dejte mi ji do náruče, perfavor!

„Tady?” Eve se rozhlédla po rozlehlé hale. Jakkoli

byla z architektonického hlediska pozoruhodná, přišla

jí poněkud strohá a chladná, aby se v ní otec poprvé seznámil se svou dcerou. „Copak nemáte připravený žádný dětský pokoj?”

„Celé apartmá, drahá slečno,” ujistil ji a pobaveně

pozoroval její vnitřní rozhořčení. „A je vybaveno tak,

aby splnilo jakékoliv vaše přání a potřeby. Nedívejte se

na mě tak podezřívavě. Jenom si přeju pochovat dcerku v náručí, nehodlám ji přece předhodit vlkům.”

Pohled jí sklouzl z jeho tváře na ruce, které měl zdvi-

žené před sebou. Vypadalo to, že by to mohl zvládnout.

„Držel jste už někdy předtím tak malé miminko? Není

to, jako když držíte nějaký balíček. Musíte jí podpírat

hlavičku.”

„Vím, už jsem si to zjišťoval.”

„A musíte ji držet pevně. Tisknout k sobě. Miminka

mají vrozený strach z toho, že je někdo upustí a spadnou na zem.”

„Vůbec nemám v úmyslu, nechat ji spadnout. A také

nemám v úmyslu brát si ji od vás násilím. Ale naposled,

slečno, dejte mi ji!”

Neochotně to provedla. Chytil držadlo dětské sedač-

ky a lehce jej jediným svižným pohybem zdvihl do

úrovně své hrudi. „Takže,” pronesl potichu a pozorně

si prohlížel drobné rysy dcerky. V jeho pohledu se zra-

čila jakási zádumčivost. „Tak já jsem otcem tohohle dě-

ťátka… Je tak malinkatá.”

Malinkatá? Přece je nádherná! Perfektní, počínaje hlavičkou porostlou chmýřím až k drobounkým líbezným chodidlům. Pokud je slovo „malinkatá” to nejlepší, na co

se zmohl, vůbec si ji nezaslouží, pomyslela si rozhořčeně

Eve. Ráda by mu to řekla, ale hned na začátku jej z něčeho takového obviňovat, to by ničemu neposloužilo.

„To většina miminek bývá, pane Brabanti,” poznamenala. Eve se při těchto slovech krotila, jak to jen šlo.

„Myslím, že to vím.” Lehce držel v ruce dětskou sedačku, jako kdyby nic nevážila, jako kdyby to bylo jen nějaké snítko, a pomalu a opatrně s ní přešel halu a pak

prošel dveřmi na levé straně haly.

Eve ho následovala a vstoupila do přijímacího pokoje. Jeho nádhera ji natolik překvapila, že se jí z hrdla vydral užaslý vzdech. Místnost byla vybavena starožitným nábytkem, nahoře překrásný strop, stěny rámovala po všech stranách římsa. Pod nohama vybledlý drahocenný koberec, vykládané skříně, sofa potažená hedvábím. Ale především to byla kombinace barev

a celkového vyznění než jen jednotlivé kusy starožitné-

ho nábytku, co činilo místnost tak jedinečnou. Eve navštívila za svého života mnoho muzeí, ale vybavení tohoto pokoje předčilo mnohá z nich.

„Nějaký problém, slečno Caldwellová?” Gabriel

Brabanti se zastavil před krbem a obočí mu pobaveně

vyjelo nahoru. „Anebo si snad myslíte, že je to dům,

ve kterém by se dítě nemohlo svobodně pohybovat,

protože by mohlo rozbít něco drahocenného a nena—

hraditelného?”

Eve se začala v pohádkově zařízené místnosti cítit

nesvá, protože si uvědomila, že má na sobě poněkud

uválené cestovní oblečení. „Abych řekla pravdu,

v tomto pokoji mi připadá, že bych na sobě měla mít

poněkud jiné oblečení. Nějaké večerní saténové šaty,

nejlépe s vlečkou, diamanty a perlami.”

„Nepochybně se k tomu nějaká příležitost během va-

šeho pobytu naskytne,” poznamenal poněkud dvoj—

smyslně. „Ale dneska v noci to postačí. Jak jste si už ur-

čitě ráčila povšimnout, já také nejsem vystrojený

zrovna do Opery…”

Pochopitelně, že si toho ráčila všimnout! Která žena

alespoň se špetkou zdravého rozumu by si toho nevšimla, když se před ní nacházel tak nádherný exem— plář muže!? Modré džínsy těsně obepínaly jeho svaly

vytvarované dlouhé nohy a stoupaly až k úzkým bokům

a pasu. Košili měl vpředu rozhalenou, částečně odhalo—

vala svalnatou širokou hruď, olivovou kůži porostlou

jemnými černými chloupky.

Kavalírsky její obdivný pohled přešel. Zlehka posta—

vil dětskou sedačku na pozlacený stůl a naklonil se k ní.

„Jak mám uvolnit ty pásky?”

„Je tam bezpečnostní západka.” Pospíšila ke stolu

a západku bezpečnostních pásů uvolnila. Pak opatrně

zvedla Nicolu ze sedačky a podala otci.

Uchopil ji, ruce vystrčené vpřed a lokty přitisknuté

k tělu. Pak ruce roztáhl a neobratně si ji položil do kolébky tvořené pažemi a předloktími a pevně ji k sobě přitiskl. Nepohlédl na Nicolu ve svém náručí, jeho nejistý výraz vypovídal za vše. Gabriel Brabanti nevěděl, jak děťátko chovat, proto je k sobě tiskl čím dál tím ví-

ce. Eve se z hrdla při pohledu na jeho nejistotu a ne—

obratnost vydralo vzteklé zamručení.

Brabanti se zachmuřil. „Per carita! Kroutí se jako

úhoř!”

„Držte ji víc nahoru,” poradila mu Eve. „Budete se

tak oba cítit bezpečněji.”

„Takhle?” Opatrně Nicolu zvedl, takže se jí hlavička

opřela o jeho pevné rameno. Jako kdyby se konečně

ocitla tam, kam patřila, zavrněla, pootočila se, přitiskla

se tváří k jeho kůži a začala ji ocucávat rty.

Eve se při pohledu na bezmocné růžové děťátko spo-

čívající v náručí tmavého a pevného muže něco neočekávaně pohnulo u srdce. „Ano, přesně tak.”

Gabriel Brabanti k ní zvedl tvář.

„Proč mě tak oslintává?”

„Protože má hlad.” Eve kývla hlavou směrem ke ka—

bele s plínkami, kterou nechala stát v hale. „Mám tam

lahvičku s dětskou výživou. Když mi prozradíte, kde je

tady kuchyně, ohřeju ji a pak Nicolku nakrmím.”

Očima ukázal na hedvábnou šňůru dole zakončenou

střapcem, která visela vedle krbu. „Zazvoňte na hospodyni. Ohřeje tu lahvičku.” Na okamžik se odmlčel a pak kategoricky pronesl: „Dceru nakrmím já. Jediné,

co můžete udělat, je výživu přinést, slečno. Pak už se toho ujmu já.”

Nikdo ji tak neodbyl od studentských dob, kdy jednou omylem šlápla na nohu šéfce sester v nemocnici.

„Výborně,” pronesla a uražená jeho povýšeným tónem

zatáhla za hedvábnou šňůru víc, než by byla si zaslou-

žila. „Pak jí taky můžete vyměnit plínku. Ta stará už

prosakuje. Vám na košili. A když už jsme u toho, mohl

byste ji taky vykoupat, potřebuje to. Celý den jsme strá-

vily v letadlech a na letištích.”

Kdyby byla Eve v lepším rozpoložení, jeho zděšený

výraz by jí přišel nepochybně komický. Ale v hlavě se jí

znovu ozvalo Marciino varování…. trvej si na svém od

samého začátku,… pokud mu dáš jen trochu šanci, se-

žere tě zaživa.

Po chvilce Gabriel Brabanti přece jen zdráhavě zamumlal: „Možná, že… vám dovolím, abyste se o ni ješ-

tě dneska postarala vy. Koneckonců…”

Dovolí? Bože, ten muž je ale nestydatý!

„Vy mi dovolíte, abych se postarala o svou neteř?!

Jak velkomyslné!”

Až příliš dlouhou vteřinu hleděli jeden na druhého.

Ovzduší se najednou zaplnilo vířivým pocitem pochopení, pocitem, který se nacházel mimo jakékoliv napě-

tí či zášť, nebylo v něm nic nepřátelského… Naopak,

spíše mezi nimi najednou vykvetlo něco znepokojivě

erotického.

Dokonce i on to pocítil. „Odpusťte mi, slečno,” pronesl a téměř násilím jí vtiskl dcerku nazpět do náruče.

Pak ustoupil několik kroků, aby zrušil ono podivné

a náhlé elektrické jiskření, které se mezi nimi probudi—

lo. „Neměl jsem v úmyslu, aby to vypadalo zpupně či

arogantně. Prosím, postarejte se o mou dceru tak, jak

uznáte za vhodné. Budu mít v následujících týdnech

dost času, abych se to naučil.”

„Jak si přejete,” odpověděla Eve. Cítila se však podivně vykolejená. Ve stejném okamžiku se ve dveřích zjevila příjemně vypadající žena mateřského typu a vykročila k nim.

Gabrielovi se zjevně jejím příchodem ulehčilo.

„To je Beryl, moje hospodyně. Beryl, matka mé dcery s námi nakonec nepobude. Její místo zaujala slečna Caldwellová.”

Pokud hospodyni tato informace překvapila, nedala

na sobě nic znát. „Ano, pane.”

Brabanti pohlédl na Nicolu a zeptal se: „Jak dlouho

si myslíte, slečno Caldwellová, že vám zabere, než se

o ni postaráte?”

„Hodinu, přinejmenším.”

Pohlédl nahoru na visací pozlacené kyvadlové hodiny a řekl: „Takže k večeři můžeme zasednout o půl desáté.”

„Raději bych si dala něco malého u sebe v pokoji.”

„Nepokoušejte moji trpělivost, slečno! Na jeden ve-

čer jsem už učinil ústupků až příliš.”

„A já jsem cestovala až příliš dlouhou dobu, skoro

dva dny!”

Chvíli se napjatě měřili. Vypadalo to na další měření

sil. Pak Brabanti pomalu vydechl: „Ano, máte pravdu.

Jak jsem na to mohl zapomenout. Beryl, ukažte slečně

Caldwellové místnosti, které jsme pro ně připravili, a postarejte se o to, aby dostala všechno, co potřebuje.”

„Zajisté, pane. A mám říct o něco malého k jídlu,

když tam budu?”

„Zařídím to místo vás. Řeknu Fabronimu. „Vypadá

to, že budete mít spoustu práce, abyste se… postarala

o… tohle.”

„To bude v pořádku,” prohodila Beryl a usmála se na

Eve. „Pojďte se mnou, slečno, ať se můžeme o maličké

postarat.”

Gabriel Brabanti se svraštěným čelem sledoval, jak

ji Eve následuje. Bývalá manželka si teda troufá, pomyslel si. Ať už měla jakkoliv vážný důvod, aby to takhle provedla, která normální matka by na cestu kolem půlky zeměkoule svěřila svoje malé děťátko do péče

někomu jinému? Bez ohledu na to, jak důvěryhodný

a spolehlivý je to člověk?

Otázkou ale zůstávalo, do jaké míry je do toho všeho její sestřenka zapletena. Podílí se na tom všem také?

Je jen jednou z dalších figurek na šachovnici Marciiných her, anebo její nevinné šedé oči a jemná ústa zakrývají další prohnanou mysl?

Tvrdě se pousmál. Den, kdy by s ním dokázala Marcia nějak manipulovat, ještě nenastal. A dnešek nebyl žádnou výjimkou z tohoto pravidla. Ať už je to tak, nebo onak, vypátrám pravé motivy toho všeho, přísahal si v duchu Gabriel Brabanti. A pokud se ta druhá žena

domnívá, že využije malé bezbranné nemluvně k tomu,

aby dosáhla svých vlastních cílů, tvrdě narazí. Bude to

pro ni studená sprcha.

DRUHÁ KAPITOLA

Beryl ji vedla vzhůru po mramorovém schodišti a širokou halou, na jejímž konci byly dvojité velké dveře.

„Tady to je, slečno. Jsou to pokoje ve věžičce. Je z nich

jeden z nejkrásnějších výhledů v celém domě. A jsou

přepychově zařízené. Pan Brabanti mi poskytl volnou

ruku se zařizováním dětského pokoje. Doufám, že tady

najdete všechno, co budete asi potřebovat. Ale je to už

dlouho, co jsem nakupovala pro děťátko, takže nevím,

jak se v současnosti věci mají.” Otevřela dveře a posta—

vila se stranou. „Až po vás, milostivá.”

Eve vstoupila dovnitř a zjistila, že se nachází v obý-

vacím pokoji vymalovaném uklidňující akvamarínovou

a krémovou barvou. Pomalu se rozhlédla kolem. Marcia měla pravdu, že Gabriel Brabanti nebude litovat námahy a peněz, aby se jeho hosté cítili co nejlépe.

Místnost byla komfortně zařízená a tak obrovská, že by

se do ní pohodlně vešel celý její byt v Chicagu.

„To je vaše apartmá, slečno,” pronesla Beryl, neboť

si chybně vyložila její užaslé mlčení. „Co říkáte obývacímu pokoji?”

„To vidím.” Eve zamrkala a jen doufala, aby ji oči

neprozradily.

„Trošku vás to překvapilo, že?”

„Více než trošku! Je to všechno… luxusní.”

„Nemohla bych si na chvíli vzít holčičku, než se tady

porozhlédnete?”

„Ano. Děkuju.”

Beryl si opatrně vzala Nicolu. „Tyhle dveře vedou do

ložnice, mezi ní a dětským pokojem se nachází koupelna, za dětským pokojem je ještě malá kuchyňka. Dejte mi vědět, jestli jsem něco nepřehlédla, co asi budete potřebovat.”

„Nedokážu si představit, že byste zapomněla byť na

jedinou věcičku.” Eve se ještě jednou rozhlédla udiveně kolem sebe. Místnost nebyla zařízena jen starožitným nábytkem. Na jednom stole spatřila telefon, velkou lampu ke čtení, čerstvé květiny na nízkém stolku vedle sofa, knihovničku vedle malého krbu a dálkový

ovládač k televizi a stereo soupravě stojící v růžovém

rohu místnosti.

Pak pokračovala dál. Ložnice byla zařízena v nemé-

ně působivém stylu. Zdi opět ohromné místnosti byly

vymalovány chladnou ústřicovou barvou, vykládané

okno stejné jako v obývacím pokoji, vyřezávaná skříň

pocházející nepochybně z nějakého muzea a podobně

vyřezávaná postel. Je tak vysoká, že budu muset použít

podnožku stojící vedle ní, abych se na ni vůbec vyšpl—

hala, pomyslela si Eve.

Ale jestliže oba předchozí pokoje byly zařízeny spíše

starožitně, koupelna naopak odpovídala standardu jede—

nadvacátého století. Počínaje sprchou a ohromnou vanou až po záchodovou mísu a bidet, všechno v elegantních liniích. V rohu spatřila malou vaničku pro dítě.

„Je hluboká přesně pro miminko a nebudete se muset naklánět, takže to nebude namáhavé pro vaše zá-

da,” prohodila Beryl stojící ve dveřích koupelny.

„To máte naprostou pravdu. Beryl, mohla bych vám

položit osobní otázku?” zeptala se Eve.

„Cokoliv se vám zlíbí, kromě toho, kolik vážím,” odvětila srdečně Beryl.

„Slyšela jsem, že italsky hovoříte plynně, ale váš pří-

zvuk nezní zrovna italsky.”

„Protože z Itálie nepocházím. Původně jsem z Man—

chesteru v Anglii.”

„A jak to, že jste skončila na Maltě?”

„Přijeli jsme sem s manželem na dvacáté páté výročí

svatby a oba jsme si okamžitě ostrov zamilovali. Ale

před jedenácti roky zemřel. Ale nelituju toho ani vteřinu, že jsem tady zůstala.”

„Vaše manželství asi muselo být krásné a plné lásky…”

„Oh, to bylo! Nic takového, jaké zažil pán. Jeho žena byla… Ale promiňte, slečno Caldwellová, jste přece její sestřenice a asi by vám to nebylo příjemné, kdybych

o tom vyprávěla.”

„S Marcií to občas bývá těžké.”

Beryliny rty se stáhly do úzké čárky a najednou za-

čala být odměřená. „Je to možná způsob, jak jí porozu—

mět, myslím. Ale je to škoda, že se drobeček narodil do

takového zmatku.” Hlas jí změkl. A jak je krásná a rozkošná. Opravdu. Ale trochu malá na čtyři měsíce, co vy na to? Myslíte, že ji dost krmí?”

„Těžko říct. Znám ji teprve pár dní a většinu času

jsme spolu strávily na cestě, takže o tom, jak jí, nemů-

žu ještě moc říct. Ale ve srovnání s dětmi, které každo—

denně vídávám, bych řekla, že je učiněné zdraví.”

„Ale zasloužila by si lepší osud, než se ocitnout uprostřed války mezi svými rodiči,” pronesla Beryl smutně.

Eve už měla na jazyku zeptat se jí, proč až doposud

Brabanti nejevil o svoje děťátko žádný zájem, ale pak

si to raději rozmyslela. Uvědomila si, že Beryl musí být

ke svému zaměstnavateli loajální. Zatímco její vlastní

sympatie ležely na straně Marcie. Přestože tak pokou-

šela její trpělivost.

„Myslím, že teď by si především Nicola zasloužila

nakrmit a vykoupat. Mohla byste zajít dolů do kuchyně a ohřát lahvičku s dětskou výživou. Já bych ji mezitím rychle vykoupala.”

„Není potřeba, milostivá. V kuchyňce máte ledničku

a ohřívač lahví. Neříkám to proto, že by se mi teď nechtělo, ale abyste nemusela pořád běhat nahoru a dolů.

Napustím vám vaničku a pak dohlédnu na výživu. Po

koupeli ji můžete rovnou nakrmit. Myslím, že musíte

být po těch dvou dnech pěkně unavená.”

„Vy jste skutečný poklad, Beryl.” Eve tím nemyslela ani tak její péči a starostlivost, ale spíše srdečnost a vlídnost. „Děkuju vám za všechno.”

„Je mi potěšením, slečno Caldwellová. Mimocho—

dem, vedle krbu a v dětském pokoji je zvonek. Kdybyste cokoliv potřebovala, stačí zazvonit. Kdykoliv.”

„Děkuju. Jen dvě věci. Mohla byste mi přinést z obý-

vacího pokoje tašku s plenami? A druhá záležitost, mohla byste mi tykat a říkat Eve?”

Beryl zaváhala.

„Nejsem si jistá, jestli to pán dovolí. Jeho bývalá žena byla vždycky pro personál jen paní Brabantiovou.

I když to byla Američanka jako vy.”

„Do toho nemá pan Brabanti co mluvit. Nejsem jeho žena!” odvětila Eve rozhořčeně.

„Vy jste přímočará a upřímná, což se o jeho bývalé

ženě nedalo říct.” Beryl si povzdechla a všimla si Eveina pohledu. „Asi jsem řekla víc, než jsem měla… Asi bude nejlepší, jakmile tady všechno obstarám, vrátím

se rychle dolů. Kam vám mám postavit lahvičku, sleč-

no Caldwellová?”

Avšak Eve nebylo souzeno tak rychle usnout, jak by

si přála. Sotva se stihla osprchovat a navléct na sebe župan, ozvalo se zaklepání na dveře. Domnívala se, že to bude někdo z personálu, a proto šla automaticky otevřít dveře.

K jejímu úžasu za nimi stál Gabriel Brabanti a v ruce držel podnos s jídlem. Měl na sobě těsné černé kal— hoty a bílou hedvábnou košili. Také se musel osprchovat, protože měl ještě vlhkostí se lesknoucí vlasy.

Upřeně na ni hleděl svýma modrýma očima.

Dej si pozor… je to žralok. A navíc hladový žralok!

Aniž se jí ptal, vstoupil do pokoje. „Nevím jak vy, ale

já mám hlad, slečno. Máme tady humrový salát, teplé

housky a máslo, fíky, hrozny, trochu sýra a nějaké koláčky. A výborné víno…” A bez ostychu položil podnos na stůl.

Eve si povšimla, že na podnosu stojí dvě skleničky na

víno, dva talíře, dva příbory…

„My dva?”

Nadzvedl svoje krásné černé obočí.

„Vy nepijete víno?”

„Ale piju. Mám ho ráda.”

„Buono!” Naplnil do půlky obě skleničky. „Alespoň

máme ještě něco společného než jen péči o dcerku. Co

ona? Měla jste nějaké obtíže, uspat ji?”

„Ne, byla vyčerpaná.” Pak se odmlčela a probodá-

vala ho rozhořčeným nevěřícným pohledem. „Stejně

jako já.”

„To mě nepřekvapuje. Urazily jste za dva dny spoustu mil.”

„Přesně tak. Abyste mi rozuměl, nemám zrovna ná-

ladu přijímat hosty. Teď…”

„Ale já nejsem host. Já jsem hostitel, slečno.”

Překvapeně a nevěřícně vydechla. „O co jde? Předpokládám, že zde nejste jenom proto, že by vám činila potěšení moje společnost?”

„Musíme si promluvit.”

„ Teď?” Nevěřícně pohlédla na hodiny stojící na stolku. „Nepočkalo by to do zítřka? Jsem opravdu hodně unavená.” A unaveně se posadila ke stolu. Současně

pohlédla dolů a županem si zakryla nahá kolena.

„Oba máme hlad. A nedává to pak smysl, abychom

společně pojedli? A nedozvěděli se trochu jeden o druhém?”

Eve pochopila, že nehodlá jen tak odejít. Nebyl to jeho styl. Opět jako by svojí přítomností ovládl veškeré ovzduší v místnosti. Velký a silný muž, jak fyzicky, tak

duševně.

A trvej si na svém od samého začátku… Ale byla natolik unavená, že neměla sílu s ním bojovat. „Samozřejmě,” zamumlala jen.

Brabanti pozvedl skleničky a jednu jí podal. Pak lehce svojí skleničkou cinkl o její. „Vítejte na Maltě, sleč-

no Caldwellová. Je mi potěšením. Se vším spokojená?

Mohu pro vás ještě něco udělat?”

„Ne, děkuju. Dokážu se o sebe postarat sama.”

„Jak si přejete, slečno.”

„Ale jednu věc bych si přece jen přála,” pronesla

Eve podrážděně. „Přála bych si, abyste mě v každé druhé větě přestal oslovovat tím protivným ,slečno’. Protože nemám v úmyslu strávit zde několik týdnů tak, že bych se musela chovat příliš formálně. A mám v plánu

vám říkat Gabrieli, stejně jako vy byste mi mohl říkat

Eve.”

„A když s tím nebudu souhlasit?”

„Budu vám tak říkat bez ohledu na vaše přání,

přinejmenším tváří v tvář. A jak vám budu říkat za

vašimi zády, to už záleží na tom, jak spolu budeme

vycházet…”

Znenadání se na ni usmál, což učinilo jeho tvář pře—

kvapivě krásnou. V jeho původně chladných očích se

objevila teplá přívětivost a tančily v nich pobavené

plamínky. Jeho ústa se roztáhla a odhalila nádherné

bílé zuby. Není se pak čemu divit, že se do něj Marcia

zbláznila tak, že si ho hned vzala. Bez ohledu na to,

jak dlouho to vydržela. Eve na něho znovu kradmo

okouzleně pohlédla a zachytila jeho jemný svádivý

úsměv. Dokázala si představit, že jen tento úsměv sta-

čil k tomu, aby napáchal nenapravitelné škody v kaž-

dém ženském srdci.

Uvědomila si, na co teď zrovna myslí, a šokovalo ji

to. Raději se proto soustředila na jídlo před sebou. Na—

brala si malou porci humrového salátu a trochu sýra.

Gabriel pohlédl na její talíř. „Neříkej mi, že patříš

k onomu typu žen, jež jsou posedlé natolik svojí váhou,

že si hlídají každou kalorii?”

„Ne. Pokud ty nepatříš k onomu typu mužů, kteří se

domnívají, že jejich nezadatelným právem je rozdávat

neustále nevyžádané rady…”

Znovu se usmál a pak jí pohlédl do tváře. Detailně ji

zkoumal a přejížděl pohledem, který prozrazoval vytří-

beného znalce. „Ne. Ale jsem muž, který obdivuje odu-

ševnělé ženy,” zašeptal.

Měla pocit, že ji Gabrielova slova pohladila a polas—

kala. Kdyby se k ní naklonil a políbil, byla by méně překvapená než tím, co právě pronesl a jak se na ni zadí-

val. Její srdce se rozbušilo, hrdlo sevřelo a v ústech

vyschlo. Sladký teplý šíp jí projel celým tělem a rozlil se

příjemně v žaludku. Šokovaná odpovědí svého těla,

sotva ze sebe dostala: „Tak proč jsi nezůstal s mojí sest-

řenkou. Je přece oduševnělá víc než deset jiných žen

dohromady.”

„Dovolil bych si nesouhlasit. Za její velmi povrchní

sofistikou, která ji vede k prosazování toho, co se jí

zrovna hodí, se skrývá ještě něco jiného. Je sice okouzlující, ale současně zkažené, všemi a vším manipulující dítě. Bohužel se ale brzy pokaždé začne ukazovat, že

zkaženost převažuje nad okouzlujícím zevnějškem…

A člověka brzy přestane bavit zabývat se s tímto děc—

kem a jeho machinacemi.”

Eve chvíli mlčela. „A to stačí k rozbití manželství?”

„Nejen to. Také nemohla či nechtěla pochopit, že to

tady funguje trochu jinak. Malta je směsicí východu

a západu. Marcii to zpočátku fascinovalo, ale posléze si

začala stěžovat, že nejsme dost američtí.”

„Možná se jí jen stýskalo po domově.”

„Je to docela možné. A pokud to tak bylo, nepochybně se to zhoršilo tím, že její okouzlení mnou odumřelo stejně rychle jako okouzlení Maltou.” Pozvedl skleničku a lehce si přiťuknul s její. „Vypadáš ohrome— ně. Pohoršil jsem tě něčím?”

„Ne,” přiznala Eve. „Všechno, co jsi říkal, na Marcii

přesně sedí. Takže ji nemůžu nijak bránit.”

„Pak jestliže na ni máme stejný názor, prozraď mi

jednu věc.”

Naklonil se k ní blíž. Dost blízko, aby její tělo opět

objala vlna žáru. Používal ostře kořeněné mýdlo nebo

šampon, až se jí z toho zatočila hlava. Najednou pocítila touhu dotknout se jeho pokožky či pohladit jeho černé vlasy.

„Ano,” odvětila. Jeho hlas spíše jakoby šeptal, alespoň tak se to zdálo jejím uším.

„Proč jsi vlastně tady ty, namísto ní?”

Holá realita brutálně přervala její snění. Málem vy—

plivla šťavnaté sousto humrového salátu, které zrovna

vložila do úst. „Už jsem ti to přece řekla.” Stěží doká-

zala sousto polknout. „Jsme sestřenice.”

„Já vím, co jsi mi tvrdila, Eve,” odvětil hladce. „Ale

teď bych rád slyšel ten pravý důvod. Co tím Marcia

sleduje?”

„Nic.” Eve si otřela ústa ubrouskem. „Prostě tě už

nechce vidět. To je všechno.”

„Opravdu?” Tón, který se ozýval v jeho hlase, prozrazoval rozladění a nedůvěru. „Dost o tom pochybuju.”

„Vůbec nevím proč! Před chvílí jsi téměř připustil, že

bys v její přítomnosti nedokázal vydržet ani pět minut.

Proč si tedy myslíš, že to není pravda? Je to přece docela normální stav. Rozvedení lidé většinou nezůstávají příliš dobrými přáteli.”

„Ale jestli zůstávají zároveň rodiči, musejí svoje nepřátelství odložit a soustředit se na děti…”

„Což přesně Marcia udělala, když souhlasila, aby Nicola strávila léto u tebe.” Eve zívla, odstrčila od sebe nedojedené jídlo a chystala se zvednout. „Podívej, nechci se zachovat neslušně, ale jsem opravdu hodně vy-

čerpaná, takže…”

„Ale v této argumentaci je jedna díra,” pronesl Gabriel a naklonil se k ní. Svoje dlouhé krásné prsty jí sevřel kolem zápěstí, aby jí zabránil vstát. „Marcia přece není z těch, které by nechtěly být středem pozornosti,

pokud jí to něco přináší. Proč pak určila tebe, abys

předváděla její dítě, když by jí to umožnilo vyhřívat se

v zájmu všech kolem?”

Jeho dotek ji šokoval. Cítila, jak se jí rozbušilo srdce

a projely jí vlny rozkoše. Téměř bez dechu ze sebe vy—

pravila: „V tom případě to asi souvisí s předpokláda—

nou délkou pobytu tady. Jak víš, je znovu vdaná a…”

„To jsem vůbec netušil!”

„Oh, bože!” Eve si uvědomila, jak naprosto a nepří-

jemně ho to překvapilo. „Promiň. Myslela jsem si, že ti

to řekla.” Nedůvěřivě na něho hleděla. „Opravdu se

o tom nezmínila?”

„Ani slovem.”

„To si vůbec nedokážu představit.”

„Já ano. Teď, když si našla nového manžela, může se

ode mě konečně odstřihnout. A moje dcera bude říkat

,tatínku’ nějakému cizímu muži.”

Jeho stisk sílil, až to začínalo bolet. Eve vydechla:

„To bolí, Gabrieli. Pusť mě, prosím.”

Pohlédl dolů na svoje dlaně a chvíli na ně nevěřícně

zíral, jako kdyby zapomněl, jak pevně ji tiskl

„Proboha! Promiň mi to, vůbec jsem si to neuvědomil.” A pustil ji.

Eve chvíli trvalo, než se vzpamatovala. Ne z bolesti

způsobené jeho stiskem, ale z toho, co všechno sladké-

ho a horkého v ní jeho dotek způsobil.

„Takže Marcia se znovu vdala. Opravdu?”

„Už to tak vypadá.”

„A kdy se vdala?”

„Na začátku minulého měsíce, tuším.”

„Tušíš? Tím snad chceš říct, že jsi nebyla na svatbu

pozvána?”

„Pokud je mi známo, byl to prostý civilní obřad.

A já žiju v Chicagu a sotva by mělo cenu, abych se vy—

pravila na takovou dálku jen kvůli nějakým dvaceti

minutám.”

„A jak na tebe působí její nový manžel?”

„Nikdy jsem se s ním zatím nesetkala. Když jsem vyzvedávala Nicolu, byl zrovna mimo město. Mluvila jsem s ním jen chvíli po telefonu. Připadal mi docela

příjemný.”

„Musí být mimořádný, že se rozhodla Marcia zůstat

s ním namísto toho, aby byla se svým dítětem.”

„Řekla bych, že to není tak jednoduché. Je na turné

s hrou, kterou napsal, a protože je Marcia jak jeho žena, tak jeho agent, chtěla být s ním.”

„Právě když jsem trval na setkání se svou dcerou!

Jak příhodné!”

„Ve skutečnosti je to tak, že Marcia nemusí přes lé-

to tahat Nicolku po cestách.”

„Takže se může věnovat tomu, aby reprezentovala

neobjeveného génia, kterého si vzala, namísto toho,

aby se věnovala svému čtyřměsíčnímu miminku? To

máš na mysli?”

„Ne, to nemám na mysli!” Eve odtáhla ruce od jeho

nepokojných prstů. „Přestaň mě chytat za slovo. Nemohla být na dvou místech současně a musela se roz— hodnout. Prostě se věnuje svému novému manželství.”

„Na účet našeho dítěte?!”

„Ale no tak, Gabrieli! Mluvíš, jako kdyby dala Nicolu nějakému cizímu člověku. Ujišťuji tě, že jsem dostatečně kvalifikovaná, abych se postarala o tvoji dceruš-

ku. A buď rád, že tady nemusíš celou dobu s někým

bojovat, protože jsem tady já, a ne Marcia. Je to jenom

dobře. Se mnou se alespoň nemusíš hádat, kdo je lepší

rodič.”

„Asi máš pravdu,” pronesl Gabriel. „Asi tě to uspo—

kojuje, když pečuješ o Nicolu.”

„Snažím se o to. Měla jsem za ty roky už hodně co

dělat s dětmi.”

„Aha! Máš svoje vlastní.”

„Ne. Nikdy jsem nebyla vdaná.”

„Ale dneska už není nutné, aby spolu dva ruku v ruce kráčeli celým životem.”

„To není nic pro mě,” informovala ho Eve kategorickým tónem. „Jsem v tom poněkud staromódní a vě-

řím v rodinu o dvou rodičích.”

„Jak roztomilé!” Usmál se zářivě, ale jeho oči byly

napjaté a soustředěné, což Eve varovalo. „Máte ty

a Marcia alespoň něco společného?”

„Ano,” odvětila. „Obě milujeme Nicolu a chceme

pro ni jen to nejlepší.”

„Výborně, proti tomu může asi jen stěží někdo něco

namítat, že?” Vzal ji za ruce a přitáhl k sobě, takže se jí

hlava téměř dotýkala jeho ramene. „Ale ještě bych se

rád podíval na svoji dcerku, než odejdu. Půjdeš tam se

mnou?”

Oba vešli do dětského pokoje, který byl osvětlen

matným světlem lampičky stojící na nočním stolku. Nicola ležela v postýlce na zádech, ruce rozhozené jako rozkřídlený orel a malinkaté dlaně sevřené v pěst. .

Gabriel se rukama opřel o okraj postýlky a pozoroval svoji dceru. Oči měl přivřené, takže jeho výraz byl nerozluštitelný. „Bude tak spát až do rána?” zeptal se

po chvíli.

„Ne. Musím ji nakrmit kolem půlnoci a pak znovu

někdy mezi druhou a třetí.”

„To by mě ale měli zastřelit za to, že jsem tě přinutil

tak dlouho ponocovat,” pronesl upřímně a pak se dotkl její paže. „Zítra si musíš trochu odpočinout. Po sní-

dani si ji na hodinku vezmu, než odejdu do kanceláře.

A pak ještě pozdě odpoledne, až se vrátím. Jinak je tu

ještě k dispozici Beryl.”

„To není třeba. Budu v pořádku. Jsem na tuhle prá-

ci docela zvyklá.”

Stáli tam těsně u sebe a mluvili spolu šeptem, stejně

|ako to ve stejné situaci dělávají rodičové. Intimita, která se znenadání objevila, mezi nimi oscilovala jako ně-

jaká živoucí věc. Obrátil se k ní a zabořil pohled svých

očí do jejích. „Mám pocit, že jsi navyklá hasit věci za

druhé. Bez ohledu, jak vyčerpávající to pro tebe je…”

„Dělám jen, co se dělat má. Ale nejsem žádný svě-

tec,” odvětila a opětovala jeho upřený pohled.

„Ani já ne,” odvětil. To, jak na ni hleděl, způsobilo,

že se jí stáhl žaludek. Cítila, jak rudne, ale naštěstí její

červeň v matném světle místnosti nebylo vidět. Či si to

alespoň Eve myslela.

Nadechla se.

„Ani já ne. A uděláš dobře, když si to zapamatuješ…”

TŘETÍ KAPITOLA

Ve vile, koupající se v měsíčním světle, panovalo ticho. Dokonce i slabý pláč Nicoly pomalu odumřel. Jenom Gabriel v přízemí rázoval ve svých pokojích. Su-

žovaly ho pochybnosti. Přemýšlel, zatímco noc se

pomalu blížila k jitru.

Jejich svazek sice trval méně než rok, ale za tu dobu

ji stihl dokonale prokouknout. Marcia byla tajnůstkář-

ská, vychytralá a sobecká. Nestydatá lhářka bez skru—

pulí, zajímalo ji jen to, co mohlo prospívat jen jí samotné. A její sestřenice Eve to přece musela dobře vědět, přestože hrála svoji roli výborně, když k němu obrace— la svoje široce rozevřené oči a předstírala nevědomost

o pravém stavu věcí.

Eve lhala také, ale na rozdíl od Marcie bylo mnohem lehčí ji prohlédnout. Pod oduševnělým zevněj-

škem se skrývala velice zranitelná a snadno ovlivni—

telná bytost. Všiml si, jak se jí zrychloval pulz a jak

zčervenala, kdykoli se jí dotkl. Když spolu stáli u postýlky s Nicolou, sledoval, jak se jí začala pod županem rychleji zvedat a klesat ňadra, jakmile na ni na delší dobu pohlédl.

Bylo to jasné. Na rozdíl od sestřenky měla Eve Caldwellová jen mizivé zkušenosti s muži. Nedá mu to pří-

liš mnoho práce, aby odhalil její tajemství, svedl ji a učinil z ní svého spojence.

Pokud šlo o Marcii, způsob, jakým zacházela s miminkem, urážel jeho smysl pro slušnost. Ale muž musí dělat, co se dělat musí - věci se zkrátka vyvinuly v otevřenou válku. A nebylo od Marcie příliš hezké, že vrhla sestřenku přímo do ohně boje. A udělala z ní už předem oběť. Nebylo to fér.

Následující dny navštěvovala Eve Gabriela s Nicolkou v určenou dobu. Gabriel se ze všech sil snažil spoustě věcí ohledně miminka naučit, ale příliš mu to

nešlo. Pokaždé ji pak odkládal do náručí Eve s přepeč-

livou jemností a opatrností, jako by to byla jen nějaká

malinkatá věcička.

Eve začala dokonce přemýšlet, proč se tou věcič-

kou stále zaobírá, když se s ní cítí tak nesvůj. Očeká-

vala, že to bude jinak. Byl přece Ital a v jeho zemi bylo vždycky „bambino” tím nejdůležitějším na světě.

Proboha, přitiskni ji k sobě víc! Opatruj ji, protože to

je tvoje krev, a ne nějaké zatoulané zvíře, které jsi na-

šel na zápraží! Eve se cítila, jako kdyby ho pořád opakovaně peskovala.

Avšak ke konci prvního týdne se povšimla, že se

Gabriel začíná ke své dcerušce chovat jinak. Jednou nebo dvakrát zachytila v jeho očích záblesk skutečné ná-

klonnosti a v jeho úsměvu potěšení.

Ale mimo tuto dobu se Eve s Gabrielem téměř neví-

dala. Snídal a obědval sám ve svém pokoji a když se

v práci objevily nějaké problémy, trávil tam čas až do

pozdního večera čtyři dny za sebou. A tak většinou Eve

večeřívala sama.

Ale když občas byla v nějaké místnosti společně

s Gabrielem, okamžitě se změnila atmosféra. Vzniklo

mezi nimi jakési napětí, která však nemělo nic společ-

ného s nepřátelstvím. A přestože se jejich konverzace

točila výhradně kolem malé Nicoly, Eve v jeho očích čí-

távala ještě něco jiného, jiné poselství. Příslib, který se

v jeho jasně modrých očích objevoval, nemohl být ná-

hodný. A z jeho úsměvu ji jímaly závratě.

Občas, když si předávali miminko, se jejich ruce dotkly. A pokaždé měla pocit, že jí to bere dech, že je hladová po dalších jeho dotycích. A vnímala nejasné očekávání a byla napjatá z toho, co přijde.

Ale všechno se změnilo v úterý na začátku druhého

týdne pobytu na Maltě.

O půl osmé ráno jí Beryl donesla kávu a neústupně

trvala na tom, že se o miminko v dětském pokoji postará.

„Myslím, že za tu dobu, co jste tady, to už docela potřebujete,” řekla Eve a nalévala jí kávu do čínského šálku. „Slyšela jsem drobečka, jak znovu kolem druhé rá-

no pláče. Vypadá to asi na koliku, chudáček.”

„To je mi líto, že jsme vás probudily,” vyhrkla Eve.

„Asi byste chtěla, aby nás přestěhovali do jiné části domu, kde byste nás tak moc neslyšela.”

„Se mnou si žádné starosti nedělejte. Co kdybyste si

vzala ten šálek s kávou ven a trochu se nadechla čerstvého vzduchu?”

Eve vstala a uchopila hrníček.

„Abych nezapomněla, pán mi nařídil, abych na devátou připravila snídani a vyřídila vám, abyste se k ně-

mu s Nicolou připojily,” informovala ji Beryl.

Eve se pokoušela ignorovat pulz, který se jí zběsile

zrychlil. Zeptala se: „On dneska nejde do kanceláře jako obvykle?”

„Nejde dnes do práce vůbec. Udělal si volno, aby

mohl pobýt s vámi.”

Eve měla najednou pocit, že se s jejím tělem děje ně-

co podivného a srdce jí vyskočí z hrudi. „Ale může to

vůbec udělat? Domnívala jsem se, že má v práci nějaké

problémy a že tam potřebuje být pořád…”

„Pán si může dělat, co se mu zlíbí. On je přece šéf!”

Pochopitelně! Ovšemže je! Představa, že by byl ně-

komu podřízený, je přece k smíchu, uvědomila si Eve.

Nicméně představa, že s ním stráví celý den, ji poněkud

znepokojila! Stačilo už jenom to, že pokaždé, když ji

v noci Nicola pláčem probudila, první na co si Eve

vzpomněla, byla jeho tvář a jeho dotyky!

Eve raději vyšla s hrníčkem na terasu u obývacího

pokoje a rozhlédla se kolem. Její pohled zamířil přes

okouzlující zahradu až dolů k pláži, na niž narážely

mořské vlny. Pak zvedla oči a přehlédla široký horizont

vodstva obklopující ze všech stran ostrov Maltu.

Ale jak si vysvětlit jeho náhlý zájem o to strávit s ní

celý den? V zamyšlení se nahnula dopředu a opřela se

jednou rukou o kamenné zábradlí obkružující terasu.

Najednou její oči zaznamenaly dole na pláži nějaký

pohyb. Zaostřila pohled a spatřila Gabriela, který

zrovna vystupoval z ranních sedavých vln na pláž. Po

těle mu stékala voda a blyštěla se v paprscích ranního

slunce. Připadal jí jako nějaký skvostný mytický moř-

ský bůh. S jediným rozdílem. Bohové bývají většinou

zobrazováni nazí s výjimkou věnce strategicky umístěném na onom místě. Zatímco Gabriel na sobě měl ty nejmenší možné plavky, jaké kdy vůbec mohly být

pro muže určeny.

Bezstarostně, nevěda o svém fascinovaném publiku,

kráčel Gabriel ke hromádce kamenů vyčnívajících

z pláže, na které měl položený ručník. Eve dostala

strach, že by ji mohl prozradit byť i jen maličký pohyb,

a proto se stáhla dál od zábradlí do stínu výsuvné plá-

těné rolety, která chránila terasu i obývací pokoj před

přílišným žárem slunečních paprsků ve dne. Ustoupila

však jen natolik, aby na Gabriela ještě mohla dobře vidět. Neschopná odtrhnout oči, sledovala, jak si ruční-

kem utírá tmavé vlasy, pak drhne širokou hruď, aby poté sjel ručníkem dolů po nohou a nakonec k rozkroku.

Pak se ale znenadání napřímil a zamířil svůj pohled

přímo na terasu. Měla pocit, že se na místě propadne

studem.

Zakřičel na ni: „Pojď sem dolů a zaplav si, dokud ješ-

tě není příliš horko!”

Jako kdyby mohlo být ještě větší horko, než jí bylo

zrovna teď! Eve cítila, jak ji od hlavy až k patám polé-

vá červeň. Jak se mu budu moci ještě někdy podívat do

očí?! Takže on celou dobu musel vědět, že ho z terasy

sleduju, uvědomila si s hrůzou…

A navíc ke všemu se za ní ještě ozvalo: „Drahá. Jestli se chcete vykoupat ještě před snídaní, máte nejvyšší čas.” Beryl stála s vykoupanou a najedenou Nicolou

v balkónových dveřích vedoucích z obývacího pokoje.

Eve cítila, že teď už rudější snad ani být nemůže.

Ale pak jí něco došlo. Proč bych se zrovna já měla cí-

tit tak nesvá? Přece nejsem z těch, kdož by se před ním

producírovaly téměř nahé. Pokud by se tady měl někdo

červenat rozpaky, je to on!

Což se ale snadněji řeklo, než provedlo. Když pak

stála s Nicolkou v náručí na prahu místnosti, ve které se

podávala snídaně, spatřila ho, jak má nos zabořený do

novin. A její vyrovnanost zmizela tak rychle, jak rychle zmizí voda z děravé vany.

Zpoza novin se okamžitě ozvalo: „Avanti, prego,

slečno! To je dost, že jdeš. Já přece nekoušu!”

Eve si připadala jako největší hlupák na světě. A nepochybně tak i vypadám, řekla si v duchu. S námahou doškobrtala ke stolu. „Přinesla jsem Nicolu. Chtěl jsi ji

mít u snídaně.”

Gabriel poskládal noviny a odložil je stranou. „Pochopitelně!” prohodil a vstal. Pak uchopil dětskou sedačku, která stála vedle Eveiny židle a přenesl ji vedle sebe. Jeho dlouhé řasy sjely dolů, jako by chtěly skrýt

láskyplný výraz očí, když pohlédly na dceru. Pak zvedl

oči vzhůru k Eve a usmál se na ni. Eve měla pocit, že

poněkud ironicky a nestydatě.

„Ale ještě než začneme, chtěl bych se ti omluvit,” řekl. Kupodivu vážným tónem.

„Mně? Proč?” Gabriel obešel stůl a nabídl jí židli.

Byla za to ráda, protože cítila, jak se jí nohy třesou slabostí jako osika a jediné co dokázala, bylo vzpřímeně stát na místě. Kdyby se pohnula, asi by se okamžitě sesunula k zemi. Žádný muž nemá právo na to, aby byl nádherný a oslňující do té míry, že se žena v jeho pří-

tomnosti roztřese!

„Protože jsi můj host a já jsem velice nedbalý hostitel. Ale nastal čas změnit to.”

„Ale to přece není tvoje povinnost,” vyhrkla Eve

rychle. „Já jsem tady jenom jako Nicolina… chůva.”

„Služebná?! Myslím, že to tak není!” Položil jí ruce

na ramena a jemně je pohladil. Pak se vrátil na svoje

místo. „Slyšel jsem, že tě moje dcera nenechá v noci

spát.”

„Tak trochu. Je hrozně maličká a vypadá to, že tahle

dětská výživa pro ni není ještě příliš vhodná.”

„Pravděpodobně proto, že nedostává mateřské mlé-

ko,” prohlásil Gabriel a jeho oči sklouzly k jejímu živůtku. A zůstaly tam! „V Americe není obvyklé, že matky svoje děti kojí?”

„Ale je,” odvětila Eve. Cítila bezmocně, jak se jí pod

jeho upřeným pohledem napřimují a tvrdnou bradavky. „Také se to doporučuje. A většina matek se pro to také rozhodne.”

„Ale Marcia ne.”

„Ne.”

„Proč?”

„To já doopravdy nevím. Možná by ses jí na to měl

zeptat ty sám.”

„To bych s radostí udělal, jen kdyby odpovídala na moje telefonáty. Několikrát jsem se ji od té doby, co jste s Ni— cotou přijely, pokoušel kontaktovat, ale bezúspěšně.”

„Proč?” zeptala se Eve. Ale už mu neprozradila, že se

o totéž i ona sama několikrát pokoušela. A se stejným

výsledkem. „Aby sis ověřil, že jsem ta, která jsem?”

„Ale ne, moje drahá,” pronesl klidně. „Abych jí dal

vědět, že jste s dcerou v pořádku dorazily. A abych ji informoval, jak se Nicolce vede. Mám pocit, že by normální matku asi tyhle věci měly zajímat. Přestože jsem jí nechal několik vzkazů u její asistentky v agentuře,

ještě se mi s Marcií nepodařilo mluvit přímo.”

„Možná proto, že je pryč. Už jsem ti přece říkala, že

jakmile nás opustila na Kennedyho letišti, vydala se za

svým manželem na turné.”

„Ano, to jsi říkala. Nicméně nedává jí to právo ne—

komunikovat se zbytkem světa. Ledaže by turné probí-

halo na Marsu…”

„Nebo to může být ještě časovým posunem. V New

Yorku je o šest hodin méně než na Maltě.”

„Moje drahá, moje obchodní záležitosti se týkají celého světa, takže dobře vím o jednotlivých časových posunech,” připomenul Eve. Pak se naklonil k Nicole

a nabídl jí svůj prst. Okamžitě po něm hmátla, sevřela

ho do svých malinkatých pěstiček a začala si ho prohlí-

žet soustředěným, pozorným a udiveným pohledem.

„Podívej se, vidíš to?” upozornil ji Gabriel. „I když

jsem její táta, jsem pro ni naprostý cizinec. Ale už se ke

mně pomalu začíná obracet s naprostou důvěrou, protože se u mě cítí bezpečná. A začíná si mě bez námahy obtáčet kolem prstu. Vůbec si nedokážu představit, že

by mě nezajímalo, kde je a jak se jí vede.”

Avšak Eve ignorovala Gabrielův citový výlev inspi—

rovaný malými průsvitnými prstíky, které tak důvěřivě

objímaly jeho dlouhý opálený prst. Pronesla: „Tím snad

chceš naznačit, že se o ni Marcia nestará?”

Vtom je přerušila Beryl, která se v místnosti objevila s podnosem, na němž stál košík s broskvemi, ošatka ještě kouřících rohlíků, máslo a marmeláda. A konvice

s kávou. Když to všechno z podnosu servírovala dolů na

stůl, sledovala ji Nicola pohledem.

Eve byla ráda, že je Beryl přerušila. Naklonila se pro

ovoce a doufala, že se už nevrátí k tématu Marciina nezájmu o děťátko. Jak mohla bránit chování někoho, je— muž ona sama nerozuměla?

Ale když byli opět o samotě, Gabriel začal přesně

tam, kde předtím skončili. „Jestli snad naznačuju, že se

o ni Marcia nestará?” Jemně vymanil svůj prst z pevného sevření Nicoliných prstíků a nalil si kávu. „Byl bych rád, kdybys mě přesvědčila o opaku. První noc,

když jste sem dorazily, jsi mi říkala, že jsi zvyklá na dě-

ti - proto také od té doby respektuju tvoje názory. Jsi

učitelka? Proto máš takové zkušenosti s dětmi?”

„Ne. Pracuju jako zdravotní dětská sestra na veřejné

klinice ve městě. A můžu tě ubezpečit, že děti, se kterými se tam setkávám, by byly šťastné, kdyby měly takový domov, jaký pro Nicolu vytvořila Marcia.”

„Tím chceš říct, že tvoji malí pacienti žijí v

nedostatku?”

„Ano, a v některých případech je to až nesnesitelná

bída. Ale to, co se jim občas zračí v očích, není jen hrů-

za být naprosto chudý, ale ještě něco, co s tím souvisí.

Násilí a zanedbávání, které často s chudobou jdou ruku v ruce. Mnohé z nich vědí, už třeba ve dvou letech, že nemají žádnou budoucnost…”

Pohlédl jí do tváře a v jeho modrých očích se zračil

hluboký soucit. Kdyby si jej připustila, nepochybně

by to zlomilo její odhodlání bránit se mu a obhajovat

Marcii.

Po chvilce ticha řekl: „Musí tě to hodně deptat.”

„Ano, každý den mi to trhá srdce na kusy.”

„A to, že moje bývalá žena zachází se svou čtyřmě-

síční holčičkou jako s nějakou hračkou, kterou odloží,

když se zjeví něco zajímavějšího, to ti srdce netrhá?”

„Ale tak to přece vůbec není!” vykřikla prudce

Eve. „Musíš přece na Nicole vidět, že je o ni dobře

postaráno!”

Gabriel ji obdařil tak vyčítavým pohledem, že se až

zachvěla. „Slečno Eve, dobře starat se můžete o auto

veterána, nebo zahradu, anebo veřejný park. O cokoliv! Ale dítě si přece zaslouží mnohem víc! Dítě musí být milováno a zbožňováno, musí se cítit jako nejvzácnější poklad!”

„A myslíš si, že s Nicolou to tak není?”

„Na první pohled je všechno v pořádku, i když si

myslím, že na svůj věk vypadá méně vyspělá a méně

spokojená, než by ve skutečnosti mohla být.” Střelil

pohledem po Nicolce, která pro tentokrát s hlavou vyvrácenou vzad šťastně pozorovala pomalu se točící vr— tuli stropního ventilátoru, aby po chvíli obrátila svoji

pozornost zpátky na Eve. „Ale vidím, že se ti moje

úvahy vůbec nezamlouvají. Zapomeňme na to. Nemám vůbec právo zatahovat tě do toho, co koneckonců lze nazvat válkou mezi mojí bývalou ženou a mnou.” Přisunul si blíž ošatku s rohlíky. „Vezmi si

jeden a zkus ho s marmeládou…”

Eve začala usilovně přemýšlet. Luxusní vila, nádherné středomořské prostředí, nádherný muž vyzařující smyslnost sedící naproti - to všechno přece muselo

exotickým chutím sestřenky přesně vyhovovat… Což

ale musí znamenat, že mezi nimi muselo dojít ještě

k něčemu mnohem vážnějšímu, než bylo to, že se tady

Marcii prostě přestalo líbit. O čemž koneckonců svěd-

čí, že se tak zatvrzele brání tomu, aby se tady objevila

či stanula Gabrielovi tváří v tvář.

„Pochybuju, že by ti vadilo, kdybys někomu zkazil

chuť k jídlu, kdyby to mělo být pro to, že by s tebou

nesouhlasil,” poznamenala Eve, vzala si rohlík a za-

čala jej mazat máslem. „Působíš dojmem, že jsi zcela… neporazitelný.”

„Ta ironie tedy znamená, že se mnou asi nebudeš

chtít mluvit o tom, že bychom si později vyrazili na projížďku po maltských pamětihodnostech?”

„A bylo by to pro mě dobré, kdybych to zkusila

odmítnout?”

„Ani v nejmenším,” řekl napůl vážně, napůl žertem.

„Je to přesně, jak říkáš: jsem zvyklý, že věci jdou tak,

jak chci já.”

A v tom zřejmě ležela odpověď na to, proč jejich

manželství dopadlo tak špatně, protože Marcia byla také neústupná. „Ani ty, ani moje sestřenka, jak se zdá, nevíte, co to znamená slovo kompromis,” poznamenala Eve. „A ještě jednu věc ti musím říct. Obávám se, že takový tvrdohlavý postoj vás obou může navždycky miminko ovlivnit…”

Přejel jí přes prsty svými. „Neměj strach, Eve,” pronesl jemně. „Oba jsme v něčem zajedno. Chceme pro mou dceru jen to nejlepší.”

Zjistila, že tentokrát na jeho dotyk zareagovala velice podivně. Jedna její část toužila po jeho vroucnosti a síle, zatímco druhá se třásla před rafinovaným nebezpečím, které z něho vyzařovalo. Dokázal říkat, co zrovna chtěl, co se mu hodilo, ale ona se ze všeho nejvíc za-

čínala bát právě toho, co neříkal, co zamlčoval.

Zdaleka nebyl tak bezelstný, jak se před ní stavěl, jak

chtěl, aby věřila. A proto, z žádného rozumného důvodu, ale jen na základě instinktu, pochopila, že pokud si ho od sebe nebude držet pěkně daleko, mohlo by se

stát, že skončí jako jeho bezbranná oběť.

„Jestli to, co říkáš, myslíš vážně, pak budeš nepochybně souhlasit s tím, že pro Nicolu bude dneska nejlepší, když s ní zůstanu já doma. Od našeho příjezdu má za sebou velice těžký týden a já mám pocit, že bude lep-

ší, když na ni tady dohlédnu…”

Avšak nakonec přece jenom zvítězil a přinutil ji, aby

s ním vyrazila. A proto také celou dobu seděla v jeho

lamborghini upjatá a hleděla přímo před sebe, ani se

nepodívala, když ji na něco upozornil. A zdálo se, že

vůbec neposlouchá jeho obsáhlý výklad o dějinách

a pamětihodnostech Malty.

Avšak v jednom okamžiku se už neudržela a ironicky ze sebe vyhrkla: „Jak fascinující…”

Gabriel se spokojeně zašklebil. „Téměř tak fascinující jako fakt, že jsem všechny svoje bývalé ženy držel upoutané na řetězu dole ve sklepení vily. Tvoje sest-

řenka je jediná, které se podařilo uniknout, což pochopitelně vysvětluje, s jakou dychtivostí sem místo sebe poslala tebe.”

„Já vím,” opáčila opět ironicky.

„Ale s velkou pravděpodobností budeš mou další

obětí. Nikdy jsem nedokázal odolat blonďatým Američankám.”

Prudce k němu otočila hlavu. Takže nakonec jsem ji

přece dostal, pousmál se Gabriel v duchu.

„Co jsi to říkal?”

„ Trovaro bionde Američane irresistible.”

„Nerozumím italsky.”

„A zdá se, že ani anglicky.” Naklonil se k ní a rychlým pohybem jí z očí sundal tmavé sluneční brýle. Což ji přinutilo, aby mu pohlédla přímo do očí. „Podívej, já

chápu, že jsi rozčílená, že jsme s sebou nevzali Nicolu,

ale jak jsi sama říkala, má za sebou těžký týden… S Beryl bude v pořádku.”

„Ale Beryl neví, kdy a co potřebuje.”

„Ani ty, pokud jsi mi předtím nelhala. Poprvé jsi ji

přece viděla před týdnem…”

„Ale přinejmenším jsem na děti zvyklá. Ale Beryl…”

„Nechrne to až na chvíli, kdy by se nějaké problémy

skutečně objevily.” Lehce Eve poplácal po kolenech.

„Víš, existuje taková věc, které se říká telefon. A Beryl,

na rozdíl od tvé sestřenky, ví, že se dá použít.”

Eve rychle přitiskla kolena k sobě. „Nevadí ti náhodou, že…?

Per carita, nemůžeš se náhodou trochu uvolnit? Já se

tady snažím, aby sis užila volna. A neboj, nesvádím tě.”

„To ti nevěřím.”

„A to mě právě úplně ničí.”

Gabriel se usmál a zničehonic strhl volant napravo.

Přidal plyn a sportovní vůz teprve teď ukázal svoje

možnosti.

„Proboha! Pravděpodobně zničíš svoje auto i nás,

jestli proti nám něco pojede. Zpomal, prosím!”

„Je to jednosměrka. Nic se nám nemůže stát.” Zvedl

obočí, projel starobylou kamennou bránou. Na nádvo-

ří bývalé pevnosti stála ve stínu stromů nevelká tratto—

ria. Gabriel zaparkoval auto ve stínu hradeb a pomohl

Eve ven. „Máš ráda sicilskou kuchyni?”

„Nevím, nikdy jsem z ní nic neochutnala.”

„Tak to budeš velice příjemně překvapena.” Posadi—

li se k jednomu ze čtyř malých stolků. „Chodím sem už

léta. Je to jedna z nejmenších trattorií na ostrově, ale

pravděpodobně jedna z nejlepších.”

Objevil se u nich postarší muž v bílé zástěře a s lahví vína. Gabriel se s ním pustil do řeči. Eve měla pocit, že se divoce hádají, ale pak pochopila, že tak zkrátka

Italové mluví normálně. Už si toho koneckonců všimla

i u Gabriela. Čekala, až skončí, a rozhlížela se po krásném prostředí okolo.

Najednou zaslechla slovo, které jí něco připomínalo.

Počkala, až muž v zástěře odejde, a pak se obrátila ke

Gabrielovi.

„Co je to caponata? Něco, co souvisí s mafií?”

Gabriel na ni chvíli zíral naprosto nevěřícně. Posléze

se vzpamatoval. „Nebyla jsi dneska náhodou moc dlouho na sluníčku?” Naklonil se dopředu a nalil jí do sklenice víno.

„Ne,” zamumlala. Vypadala rozpačitě a nervózně se

na svojí židli začala ošívat. „Ale musíš přiznat, že to zní

jako Capone… Víš, AI Capone.”

„To si snad myslíš, že nám ho zdejší šéf předloží ma—

rinovaného jak předkrm?”

„Pochopitelně, že ne!” Lehce zčervenala. Což jí při—

dalo na kráse, pomyslel si v duchu Gabriel. „Přestaň se

ze mě dělat legraci!”

„A mám to snad brát vážně?”

„Zapomínáš, že jsem z Chicaga. Když jsem vyrůstala, vyslechla jsem si spoustu příběhů o gangsterech, kte-

ří ovládali město za časů prohibice. A teď jsem na ostrově, který leží blízko Sicílie, kde je mafie domovem…

A sedím v restauraci, která je specializovaná na sicilská

jídla a mám dostat caponatu..”

Gabriel se zmateně zadíval na její skleničku a zamyslel se nad tím, kolik vína už stihla vypít.

„Cara” vydechl po chvíli. Caponata je předkrm

z lilku a další zeleniny…” Nevěřícně vydechl. „Jsi

žena s největší obrazotvorností, jakou jsem kdy

potkal. Ostatně, není se čemu divit, když tě v mládí

krmili historkami o zločincích. Připomeň mi, abych ti

pak někdy vyprávěl příjemnější příběhy, už jenom

proto, kdyby ses rozhodla vyprávět mé dceři něco na

dobrou noc.”

„Je na to ještě příliš maličká.”

„To jsem v téhle chvíli docela rád.” Pozvedl sklenič-

ku a oba se napili. „A za chvíli dostaneme gangsterskou

antipasti. A po ní ráno ulovené sépie s jeho vlastní vynikající omáčkou a špagetami. A prosím, nehledej mezi těmi zamotanými špagetami žádné další tajemství.”

Zašklebila se. „Jsem ráda, že mě považuješ za docela zábavnou.”

Po chvíli Gabriel usoudil, že by mohl pokračovat

v tom, co ho zajímalo. „Přijdeš mi docela zvláštní. Nikdy by mě nenapadlo, že ty a Marcia můžete být sest-

řenice. Nejste si vůbec podobné. Jak spolu vlastně

vycházíte?”

„Docela to jde. Ale jen proto, že se vídáme jen občas

- jen na den či dva. Kdybychom byly spolu déle, okamžitě bychom se začaly hádat. A kdybychom spolu byly týden, vjely bychom si do vlasů.”

„A pročpak?”

Eve uhnula pohledem a usrkla vína. Potřebovala získat čas, aby si mohla rozmyslet odpověď. „Nemáme stejné názory, pokud jde o… život.”

„Jak to myslíš?”

„Ty jsi s ní přece byl ženatý a se mnou teď trávíš do—

poledne. Řekla bych, že rozdíly mezi námi musí být

jasné.”

„Na první pohled jsi méně nápadná než Marcia.”

„Myslíš méně hezká.” Eve pokrčila rameny. „Fajn,

mohl jsi to ale říct přímo. Vím to celý život.”

Tak to se tedy hodně mýlíš, pomyslel si Gabriel.

Opravdu, na první pohled byla Marcia krásnější a živo-

čišnější. Dokud ji ale člověk skutečně nepoznal. Lačné

a vypočítavé oči, dolní ret zkřivený rozmrzelostí. Ve

čtyřiceti bude vypadat přesně tak, jaká je ve skuteč-

nosti: nafouklá a přesto schlíplá dračice. A už se za ní

nikdo ani neotočí.

Naproti tomu u Eve to bylo jiné. Postupující věk jí

bude dodávat ještě víc kultivovanosti a kráse. Jemná

brada a vystouplé lícní kosti, velké oči s dlouhými řasami, oči, ve kterých se odrážela soucitná a jemná odu-

ševnělost. A její ústa… Gabriel se odvrátil stranou,

protože si uvědomil, jak moc se nechal unést jejími

k polibkům zvoucími rty.

Pochopitelně, v pravý čas měl v plánu políbit ji, ale

najednou pocítil, že na to myslí jinak, než jak to v plá-

nu měl… Usrkl ze sklenice. „Nemá to nic společného se

zjevem. Je méně plachá, chladná a odtažitá. U tebe

mám pocit, že se potlačuješ…”

Eve se napila vína, aby si, jak se zdálo, dodala odva—

hy. „Proto se také v tvé přítomnosti cítím tak nesvá,”

řekla a podívala se mu do očí.

„Jak to myslíš?”

Zčervenala.

„Nech to být. Na tom nesejde.”

„Aha,” prohodil Gabriel a pousmál se. „Týká se to

toho, jak jsem tě ráno nachytal, jak mě sleduješ z terasy, když jsem se koupal.”

Eve zvedla bojovně hlavu a obdařila ho vznešeným

pohledem. Přesto však zrudla ještě víc. „Nesledovala

jsem tě.” Teď už byla červená jak rak. „Ale chtěla bych

tě poprosit… předpokládám… že v budoucnosti se už

nebudeš tak očividně předvádět.”

Gabriel stěží zadržoval smích, ale nedal na sobě nic

znát. „Dobře, budu se chodit při plavání předvádět ji—

nam. Do bazénu.”

„Ty máš bazén?”

Gabriel pokrčil rameny. „Ne takový, jaký myslíš.

O kousek dál vytvořilo moře v pláži malinkatou zátoku. Nechal jsem z ní vybudovat bazén. Pochopitelně se slanou mořskou vodou.”

„Tak proč nechodíš tam?”

„Protože miluju otevřené moře. Když se nebudeš dí-

vat, půjdu si zaplavat do moře. Když se budeš dívat,

skočím do bazénu. Platí? Ale teď se už považuju za dost

vytrestaného…”

Eve odvrátila pohled. „Prosím, mohli bychom mluvit o něčem jiném?”

„Pochopitelně. Vraťme se zpět k Marcii a k tomu,

proč si nerozumíte v názorech na život. V čem hlavně

spolu nesouhlasíte?”

„Například v tom, jestli je nebo není správné, když

někdo žije už s jedním mužem, zatímco má čerstvé miminko s mužem jiným.”

„Kdy se vlastně její nový manžel objevil na scéně?”

Gabriel se tvářil, že otázku jen tak nadhodil, že ho to

vlastně příliš nezajímá.

„Musím říct, že si tím nejsem příliš jistá,” odvětila

Eve. Začala vzpomínat.

Gabriel sledoval, jak samým úsilím svraštila čelo

a našpulila ústa. I to se mu líbilo.

„Myslím, že to bylo ještě předtím, než se narodila

Nicola. A také se domnívám, že můj kritický postoj

k tomu všemu byl důvod, proč jsem nebyla pozvána na

svatbu a proč jsem se o narození vaší dcerky dozvědě-

la až s měsíčním zpožděním.”

„Ty taky?!” Nedokázal skrýt svoje překvapení. „Nepřišlo ti to podivné, že čekala celý měsíc, než dala rodině vědět, že má miminko?”

„Vždyť Marcii znáš.” Pokrčila rameny a usrkla vína.

„Když na někoho zanevře, chvíli jí trvá, než se k němu

začne chovat opět normálně.”

„Pochopitelně! Chvíli jsem s ní přece byl. A mnohokrát jsem to zažil - vystačí mi to až do konce života. Ale v tomto případě si myslím, že to má co dočinění se vztekem, že byla těhotná. Není vůbec jednoduché začít život s někým jiným, když si toho táhneš tak mnoho z předcházejícího života.” Naklonil se dopředu k Eve

a přemýšlivě na ni hleděl. „Ale jak si vysvětluješ její postoj k Nicole? Řekla bys o ní, že je oddaná matka?”

Eve se na něho podívala a Gabriel měl pocit, že má

trošku skelnaté a nepřítomné oči. Asi moc nepije, když

jí stačí jedna sklenička vína, pomyslel si. Ale to je pro mě

jenom dobře, alespoň si bude míň dávat pozor na svoje

slova.

„Ale ano, velice oddaná! Dokonce se postarala o to,

že v agentuře zřídili celodenní jesle a školku, aby si mohla být s dcerkou nablízku, i když pracuje.”

„Jak chvályhodné, opravdu! A co na celou situaci ří-

ká její manžel?”

„Zdá se mi, že se smířil s tím, že když si ji vzal, vzal

si i rodinu.” Znovu se soustředěním zamračila. „Ačkoliv, když nad tím teď tak přemýšlím, nebyl příliš nadšený, že bys měl přijet do New Yorku, pokud by sem ne— jela ona.”

„Asi by se mu pravděpodobně nelíbila představa, že

by se jeho předchůdce zjevil před dveřmi.”

„Pravděpodobně ne,” potvrdila a znovu jej obdařila

rychlým pohledem. „Dokážu si docela dobře představit, že většina mužů by to považovala za těžký úkol, stát se tvým následovníkem.”

Gabriel se zeširoka usmál. „Mám to snad teď brát

tak, že se mi od vás dostalo komplimentu, slečnol”

„To okamžitě pusť z hlavy! Znamená to jen, že ty jsi

úspěšný, zatímco on ne - alespoň prozatím. Ale to neznamená, že by byl méně mužem.”

Opravdu udivený Gabriel se zeptal: „A co podle tvé-

ho názoru dělá muže mužem?!

„Určitě ne to, kolik má peněz, nebo jakou mocí nad

svým okolím vládne…”

„Pak tedy co?”

„Jeho schopnost milovat.” Eve se na chvilku zarazila a opět trochu zčervenala. „Jeho laskavost. Jeho věrnost a oddanost. Jeho vnitřní síla. Schopnost a vů-

le sdílet cele sám sebe se ženou. Aby byl natolik statečný a velký, aby jeho žena věděla, že ho něco trápí či zraňuje.”

„Což je pro většinu mužů velice těžké, že? Příčí se

nám, abychom přiznali svoji slabost.”

„Nenazvala bych to zrovna slabostí. Naopak to vy-

žaduje dost kuráže, přiznat sobě i ostatním, že nemůžeš

všechno ohlídat a uřídit. Že někdy nejde bojovat až do

vítězného konce.”

Její slova ho překvapila víc, než by si byl ochoten připustit. Ťala do živého, protože přesně popsala některé stránky jeho vlastního charakteru, které si nikdy nechtěl připustit. Pokoušel se vždycky držet svoje emoce pod kontrolou. A také nedokázal nikdy s nikým sdílet

svoje nejvnitřnější myšlenky.

A přiznat někdy, že má obavy či už nemůže…? Dio,

to by byl poslední den, kterého by se chtěl kdy dožít!

Muž přece drží všechno pod kontrolou jen do té doby,

dokud je s to ukazovat a naplňovat svoji schopnost

vládnout světu. A v okamžiku, kdy by ukázal strach či

pochybnosti, vystavil by se možnosti útoků protivníků

a nepřátel… A ačkoliv v Gabrielově případě zůstávali

velice rozumně ve stínu, neznamenalo to, že by žádné

neměl. Žádný muž, který kdy dosáhl jeho úspěchu, nebyl prost přinejmenším závisti těch druhých, kteří tolik štěstí neměli…

Ale najednou Gabriel pochopil, když seděl naproti

této ženě, že si přeje, aby tomu tak nebylo. Aby nebyl

takový, jaký je. Záviděl Eve její nekomplikovanou

a jednoduchou filozofii. A přál si, aby ji s ní mohl ně-

kdy sdílet. Nemyslel si, že by už Eve dokonale poznal,

ale instinkt mu napovídal, že je jí vlastní upřímnost

a čestnost, o které se jeho bývalé ženě ani nezdálo.

Zničehonic si uvědomil, že Eve Caldwellová je žena,

kterou by si mohl a chtěl vzít. Nikdy by jej nezradila

tak, jak to udělala Marcia. A nikdy by se s ní nestalo, že

by se nacházel v pozici odvrženého otce svého vlastní-

ho dítěte. Tak, jak tomu bylo právě teď.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Když jim majitel trattorie přinesl jídlo, pustili se do

něj. Či spíše Eve, Gabriel jen občas ze svého talíře

uzobl. Po celou dobu hleděl mimo, jako kdyby ho ně-

co trápilo.

Nakonec to Eve nevydržela. „Něco tě připravilo

o chuť k jídlu?” zeptala se. „Něco z toho, co jsem řekla? Dotkla jsem se tě svými názory na muže?”

Jenom potřásl hlavou a opět mlčel. Teprve po chvíli

poznamenal: „Ani přinejmenším. Spíše jsi mi dodala

látku k přemýšlení” Avšak okamžitě se ze své upřímnosti vzpamatoval. Pohlédl na ni. „Nakupuješ ráda?”

Eve se zasmála.

„Pochopitelně, že ano. Vždyť jsem žena!”

„Ve Vallettě je spousta zajímavých obchodů. Chtěla

bys je projít?”

„Určitě,” pronesla opatrně. „Ale ne dneska.”

„Dneska ne,” souhlasil Gabriel. „Ale určitě brzy.”

„Ale proč vlastně? Jak tě to napadlo?”

„Protože by sis mohla koupit ještě jiné šaty.”

Eve se zarazila. „Tím snad chceš říct, že ty, které

mám, nejsou vhodné?!”

„Nevím, možná že ano,” odvětil Gabriel. Natáhl se

k ní a přejel jí prsty po paži. Eve měla pocit, že omdlí.

Jeho dotek zapůsobil jako přívětivě teplý blesk z čisté-

ho nebe. „Možná tě Marcia varovala, co máš čekat, a ty

ses na to připravila. Jsi tady se mnou a…”

„Ale já tady ,nejsem s tebou’,” odsekla vztekle Eve.

Pocit, který ještě před vteřinou zažívala, byl najednou

ten tam. „Já jsem tady s Nicolou.”

Gabriel svoji ruku odtáhl a odmlčel se. Po nějakou

dobu se mezi nimi rozhostilo tíživé a napjaté ticho.

Posléze to opět nevydržela Eve a zeptala se: „Co jsi

před chvílí myslel tím, že mě měla Marcia před něčím

varovat a že jsem se možná na to připravila…?”

„Na společenský život na Maltě, kterého se budeš

zúčastňovat během svého zdejšího pobytu.”

„Znovu ti opakuju, že jsem tady kvůli Nicolce. A ne

kvůli čemukoliv jinému.”

„Jsi krev mé dcery, tudíž i moje vzdálená příbuzná.

A proto se ani náhodou k tobě nehodlám chovat jako

ke svému zaměstnanci. O Nicolu se dokáže občas postarat i Beryl. Nebo nějaká jiná žena.”

Eve cítila, jak se v ní opět začíná probouzet vztek.

„A co bych tak podle tebe měla ve volném čase dělat?

Dívat se na televizi nebo si lakovat nehty na nohách?!”

Na jeho tváři se objevil pobavený úsměv. „Tohle není velký ostrov. Všichni se tady známe. Dostal jsem už spoustu různých pozvání, protože všichni touží poznat

onoho cizince, který mezi nás zavítal.”

Eve na něho chvíli nechápavě zírala.

„Ale jak je to možné? Vždyť jsem přijela sotva před

týdnem…”

„Můj personál chodí nakupovat, do pekařství, na

rybí trh a tak podobně. Tam chodí nakupovat i personál z jiných rodin. A pochopitelně, že si spolu povídají. A je to…”

„Pokud jde o ta pozvání, snad bych se k nim mohla

vyjadřovat i já sama, ne?”

„Jistě. Ale rozhodl jsem se vyřešit to jinak. Říkal

jsem si, že by pro tebe bylo asi nejlepší absolvovat vstup

do zdejší společnosti najednou. A na domácí půdě…

Proto jsem u nás na pátek večer zorganizoval koktejlo—

vou party.”

Eve to konečně došlo. „Ty šaty… to abych vypadala

dostatečně reprezentativně, že?” Teď už se zdálo, že je

rozčílená hodně.

Gabriel udeřil do stolu, zvrátil hlavu a začal žalovat

nebesům. „Ale já jsem ji nechtěl znovu urazit! Proč,

proboha proč?”

„Pár věcí mě teď napadá,” pronesla mrazivým tó-

nem. „Zaprvé, nelíbí se mi, když mi organizuješ volný

čas, aniž by ses alespoň zeptal na můj souhlas. A dále,

abys naznačoval, že jsem svoje oblečení vyhrabala ně-

kde v popelnici, to…”

„Ale já jsem přece nic takového netvrdil,” přerušil

ji. „Z toho, co jsem zatím viděl, máš vynikající smysl

pro styl.”

„Nechápu, jak si k takovému závěru mohl dojít, když

vezmu v úvahu, že jsi mě zatím viděl jen v domáckých

věcech. Jako mám na sobě třeba dneska.”

„Viděl jsem tě oblečenou ještě i jinak…”

„Nemám na mysli oblečení, ve kterém jsem sem dorazila. To samozřejmě nebylo nic moc. A navíc po dvoudenní cestě…”

„To zrovna nemám na mysli,” prohodil Gabriel s nestydatým potěšením. „Myslím to, co jsi měla na sobě při naší první společné večeři tady. A jak ti to slušelo v…

tom županu.”

V obličeji se jí objevilo potěšení, ale okamžitě se

vzpamatovala. Její rty se semkly a ve tváři se jí objevil

výraz odporu a nesouhlasu. „Nepřeji si, abys to dělal!”

„Dělal co?”

„Flirtoval se mnou. Nemá to cenu.”

„Jsem Ital,” prohlásil Gabriel, jako by to omlouvalo

a vysvětlovalo úplně všechno. „Stejně jako Francouzi milují víno a Němci vepřové klobásy, my milujeme ženy.”

„Myslela jsem si, že těstoviny…”

„Pak se tedy máš ještě hodně co učit, cara mia…”

Jako kdyby se domluvili, po zbytek večeře a nad esp—

resem se bavili jen o věcech, které neměly nic společ-

ného s jejich vzájemným vztahem, Nicolou a Marcií.

Gabriel Eve povyprávěl spoustu zajímavostí o Maltě,

o Italech, aby nakonec, což Eve poťouchle potěšilo,

stejně skončil u jídla. Vysvětlil jí, kolik existuje druhů

špaget, popsal přípravu správného salátu, vysvětlil, co

to je pesto… A najednou, zničehonic, téměř vykřikl:

„Ale stejně, nejlepší karbanátky na světě dělala moje

babička! A její stromboli… Prostě vynikající!”

„A co tvoje matka? Také dobře vařila?”

Zakroutil odmítavě hlavou a začal se smát.

Eve na něho fascinovaně zírala. Jako kdyby se celý

proměnil. Jeho oči najednou nabyly barvu sytější než

Středozemní moře, vlasy se jakoby proměnily v hedvá-

bí, jeho zuby se blyštěly jako čerstvý prosincový sníh.

A pak její pohled sklouzl dolů na rozepnutou košili,

pod kterou se rýsovala mohutná hruď, jejíž svaly se teď

vlnily, jak se smál…

Eve s obtížemi polkla a raději odvrátila pohled ji—

nam. Ale i tak jí před očima Gabriel zůstával. Nedoká-

zala se jeho obrazu zbavit. Představovala si jeho dlouhé svalnaté nohy, vypracované ruce, úzké boky a malinkaté plavky, které zdůrazňovaly…

Naštěstí ji ze vzrušujících představ vytrhl sám Gabriel, protože začal vysvětlovat důvod svého tak buja— rého a pobaveného smíchu. „Bohužel ne. Moje matka

pocházela ze zámožné římské rodiny, kde se sloužící

starali i o to nejmenší. Matka dokonce ani nevěděla,

že jehla má dva rozdílné konce! Ale otec se o to nestaral, protože ji hluboce miloval. Což moji babičku dohánělo k úplnému šílenství! Vzpomínám si, jak

mnohokrát stála v kuchyni, šedivé vlasy jí vzadu padaly na ramena, a vyčítala mému otci, že se oženil se ženou, která neumí ani uvařit vodu na kávu a není Si— cilanka. Tyhle dvě ženy měly mezi sebou zvláštní

vztah, ve které se střídaly láska a nenávist. Dokud babička nezemřela.”

„Stejně jako Marcia a já,” pronesla Eve. „Jedna bez

druhé se neobejdeme, ale dlouho spolu nevydržíme.”

„Ale je tady přece jenom jistý rozdíl,” poznamenal

Gabriel. „Matka a babička měly jednu společnou věc -

obě zbožňovaly mého otce. Zatímco ty a Marcia…”

„Máme také něco společného. Nicolu. Také ji obě

zbožňujeme.”

„Doufám, že máš pravdu,” řekl. Ale jestliže byly ješ-

tě před okamžikem jeho oči jasné modré a usměvavé,

nyní najednou potemněly pochybnostmi. „Ty se o mou

dcerušku postarat dokážeš. Ale její matka?”

„Opravdu bys matce své holčičky měl více důvěřovat, Gabrieli. Myslela jsem si, že všechno, co jsem ti o tom vyprávěla, by tě už mohlo uklidnit.”

„Jenom doufám, že máš pravdu. Bůh ví, že bych

mnohem klidněji spal, kdybych si mohl být jistý, že

Marcii neunavuje být matkou, jako ji unavuje být pouhou krásnou ženou.

Eve jeho poslední slova naplnila zvědavostí. Naklonila hlavu na stranu a užuž otvírala ústa, aby se ho zeptala, co tím míní, když vtom začal zvonit Gabrielův mobil. Přiložil ho k uchu a pak následovalo několik vět,

ze kterých Eve pochopila, že to volá Beryl. Když Gabriel skončil, obrátil se k Eve. „Bude lepší, když se vrá-

tíme nazpět. Nicola je vzhůru, pláče a křičí a Beryl ji nedokáže uklidnit,”

Když se vraceli, Eve zpoza slunečních brýlí nesledo—

vala ani tak cestu, ale spíše Gabriela. Řídil s lehkostí

a zdálo se, že se stejnou lehkostí zvládá i svůj život.

Až na Marcii a všechno kolem ní. Bylo to, jako kdyby si kolem sebe v tomto případě vybudoval nějakou pevnou zeď a nechtěl slyšet žádný jiný názor, jako kdyby se navždycky rozhodl, jaká Marcia je. A že se nedokáže o Nicolu dostatečně postarat.

Spíše, že se nedokáže postarat o nic. Znechucení,

které se mu objevovalo jak ve výrazu tváře, tak v tónu

hlasu, pokaždé, když začal o své bývalé ženě mluvit,

svědčilo o hlubokém a trvalém nepřátelství, které k ní

cítil. Či dokonce snad i nenávisti. A ze všeho, co jí

o něm vyprávěla její sestřenka, Eve věděla, že Marcia

k němu chová podobné city.

Proč? Co se stalo, že láska přerostla v tak hořké odcizení? Že to rozbilo manželství bez možnosti nápravy, přestože tady bylo jejich dítě?

„Z jakého skutečného důvodu sis vzal Marcii?”

Tato otázka z ní vypadla naprosto nekontrolované,

sama se ihned zděsila nad její hrubou neomaleností.

Koneckonců, jeho důvody nebyly její záležitostí, její

starostí. Ale potřebovala to vědět, sama nevěděla proč.

Gabriel Brabanti přece nebyl muž, který by podléhal

náhlým popudům, ani nebyl naivní, aby udělal tu chybu, že by chvilkové milostné pobláznění řešil okamžitě svatbou. Tak proč tedy?

Chvíli mlčel, než odpověděl. „Často se na stejnou

věc ptám sám sebe.”

„Miloval jsi ji?”

„Ne. Ale chtěl jsem. Dost na to, abych si nevšímal

důvodů, proč jsme nikdy nemohli fungovat jako pár.”

„Proč?” zeptala se Eve znovu. „Přece to není tak, že

bys nedokázal dostat ženu, po které zatoužíš. Ty jsi…”

Nádherný jako hřích, sexy, okouzlující, inteligentní

a kultivovaný ~ a nepochybně hodně bohatý, pokud

o peníze v těchto záležitostech vůbec jde.

Pobaveně zvedl obočí. „Kdo jsem, Eve?”

„Dost žádoucí. Tak proč zrovna Marcia?”

„Protože se objevila ve chvílích, které pro mě byly

hodně těžké a zlé. Oba rodiče mi před rokem zemřeli.

Jako první matka, na rakovinu, byla to hrozná smrt.

A pak, jenom několik týdnů po ní i otec. Z, jak to řekl

doktor, ,nejasných příčin’, což přeloženo do normální

řeči znamená, že zemřel žalem nad ztrátou své milované Ariany, že už neměl vůli žít.”

„Zemřel na osamění a zlomené srdce.” Eve přikývla, protože tomu velice dobře rozuměla. „Zažila jsem to často. Když jsou spolu dva lidé dlouhou dobu a jsou

si velice blízko. Jeden pak bez druhého nedokáže žít.”

„Přesně tak. A v souvislosti s touto ztrátou jsem si

uvědomil jednu věc. I když jsem byl mnohem úspěšněj-

ší než můj otec a bohatší, než si kdy moje matka doká-

zala představit, byl jsem nekonečně chudší než oni dva,

protože jsem nikdy nepoznal onen láskyplný důvěrný

pocit vzájemné blízkosti s někým jiným.”

Náhlá proměna v jeho rysech Eve rozesmutnila té-

měř až k pláči. Znala hojivou sílu fyzického kontaktu

v takových okamžicích a toužila po tom, aby ho mohla

ukonejšit jemným dotekem. Ale zároveň věděla, že

Gabriel netouží po projevech soucitu a nepochybně už

teď měl sám na sebe zlost, že se někomu se svou slabostí svěřil. Proto stiskla pevně ruce k sobě a držela je tak, dokud ji nepřešla touha ho pohladit. Namísto toho

jen pronesla: „To je mi líto, Gabrieli.”

Gabriel udělal rukou gesto, které značilo dvojí. Jed—

nak, že už je to pryč, současně se jím omlouval za slabost, kterou projevil. „A tak jsem to začal hledat a nakonec narazil na Marcii. Jak už jsem se zmínil předtím, zaslepila mě krásou a chutí žít. Ale prvotní nadšení

a láska brzy přerostly ve znechucení, protože jsem si

uvědomil, jak nenasytná je. Mohl jsem jí toho dávat

spoustu, vždycky to bylo málo.”

„Myslíš, že tě ona milovala?”

„Nepochybně udělala všechno proto, abych si to

myslel. Ale brzy začalo být zřejmé, že to, co opravdu

milovala, bylo společenské postavení a luxus, které

sňatkem se mnou získala. Ale za to všechno si můžu

jen já sám. Měl jsem si všimnout jejího podlézavého

chování předtím, před svatbou - ostatně citlivost

a uměřenost nebyly nikdy její silnou stránkou. Nane-

štěstí, když jsem to pochopil, bylo už pozdě. Byli jsme

svoji, ale nevedlo to k lepšímu, ale neodvolatelně

k tomu nejhoršímu.”

„Myslím, že s tebou nemůžu souhlasit v tom, že se

vdávala jen kvůli penězům. Její nový muž nemá ani

vindru v kapse a přesto je do něho úplný blázen.”

„Rád bych si to myslel. A také, že konečně našla pravého muže. Ale dovolil bych si podotknout, že jejich manželské štěstí má hodně co dočinění s finančním

ujednáním, ke kterému jsme dospěli u rozvodu. Platím

obrovské alimenty a dovoluji si tvrdit, že její muž dra—

matik se příliš nemusí obávat toho, že bude muset živořit někde v podkroví, než se dostaví úspěch.”

Eve si povzdechla. „Jsi vždycky tak cynický?”

Gabriel po ní střelil pohledem. „Dobře. Víš přece,

jak žila předtím, a víš, jak žije teď. Co by asi tak mohlo

vysvětlovat její nynější životní standard?!”

Byl rozmařilý. Okázalý.

Ale to už projeli branou a vjeli na dvůr.

„Kčertu! Vypadá to, že ke tvému společenskému de—

butu dojde už dneska, Eve. Přijeli de Rafaellisovi. Buď

statečná, cara. Můj přítel Pierone je okouzlující a pří-

jemný muž, ale jeho Janine je nejzvědavější žena na celém ostrově. Bude tě bez oddechu zpovídat.”

„Nedám jí možnost. Budu se v dětském pokoji starat

o Nicolu, ano?”

„Třeba už mezitím usnula.”

Avšak nebylo tomu tak. Beryl na ně čekala dole v hale a její jinak srdečná tvář byla vyděšená. V náručí dr-

žela kňourající Nicolku. „Ach, to jsem ráda, že jste už

tady, miláčku,” vyhrkla a rychle předala miminko Eve.

„Něco se s ní děje, je úplně mimo sebe.”

Gabriel přistoupil k Eve a položil dlaň na Nicolčinu

hlavičku. „Co myslíš, Eve?”

„Těžko říct.” Jemně stiskla Nicole břicho. Bylo tvrdé jako kámen. „Podle mé zkušenosti většina dětí získá správný a bezproblémový rytmus jídla a… toho druhého někdy kolem čtyř a půl měsíce. A pak už jenom pláčí tehdy, když jsou unavené, hladové nebo chtějí změnu.”

„Ale Nicola to tak ještě nemá, že?”

„Ještě ne. Ale nevykazuje žádné známky nějaké váž-

né nemoci.” Eve opatrně prohmatávala Nicolu. „Na nic

to nevypadá. Normálně jí a normálně přibírá na váze.

Nijak bych se toho neobávala. Je jenom o trochu men-

ší než by měla. Takže asi bude mít ještě problémy s trá-

vením. Což jí pochopitelně způsobuje mírnou bolest.”

Jakoby na potvrzení těchto slov si Nicola dvakrát

mohutně říhla, přímo Eve do obličeje.

„Díkybohu, vy máte ale magický dotek,” vyjekla Beryl. „Drahá, já vůbec netuším, co bych dělala, kdybyste se nevrátili domů.”

„Prostě by si říhla ve vašem náručí, ne v mém. To je

všechno. Asi jí to dneska trvalo déle než obvykle.”

„Snad,” poznamenal Gabriel a prohlížel si zamyšleně nyní už docela spokojené miminko. „Ale rád bych, kdyby se na ni podíval ještě doktor, abychom to měli

podloženo lékařsky. Neber to, prosím tak, že bych se tě

chtěl nějak dotknout, Eve, ale…”

„To je v naprostém pořádku, Gabrieli. Nijak se mě

nedotkne, když ji ještě zkontroluje doktor. Chtěla jsem

ti to navrhnout sama.”

„Dobrá. Zařídím, aby to bylo co nejdříve… A teď se

budeme muset všichni tři vypravit za našimi hosty.

„Čekají na terase,” informovala pána Beryl. „Ona se

pokouší vytáhnout nějaké informace z Leoly, té nové

služebné. Ale já jsem jí řekla, ať drží jazyk za zuby, jestli nechce přijít o místo.”

Gabrielovi zacukaly koutky úst potlačovaným smí-

chem. „Můžu se vždycky spolehnout, že máte věci pevně pod kontrolou Beryl.” Pak se obrátil k Eve. „Pojď-

me. Vyrážíme čelit osudu…”

Asi jsem jí to měl prozradit dřív, pomyslel si znepokojeně Gabriel, když Eve představil hraběte a hraběn-ku de Rafaellisovy a když spatřil, jak se jí překvapením

rozšířily oči. Pak na něj Eve vyčítavě pohlédla. Budu se

jí muset za toto opomenutí omluvit, sliboval si v duchu

Gabriel. Varoval jsem ji sice před Janine, ale to, že jsem

se zapomněl zmínit o jejich titulu, přispěje k jejímu zbytečnému stresu.

Janine nemařila čas a okamžitě přešla k věci. Hned

poté, když je Gabriel vzájemně představil a vysvětlil

Eveina pouta k Marcii a důvod, proč se octla na Maltě,

se k ní obrátila. „A proč vy a ne matka miminka?”

Paní hraběnka hleděla na Eve jako had na svoji nastávající oběť. Eve s dostatečnou sebejistotou, nebo se tak aspoň domnívala, odvětila: „Moje sestřenice

má určité závazky, které jí zabránily přijet sem a strá-

vit tady léto.”

„A co je to za závazky?”

„Profesionálního rázu. Byly sjednány už před jistou

dobou a ona si nemohla dovolit nesplnit je.”

„Neplýtvala časem po porodu, aby se vrátila do prá-

ce, že?”

Eve pokrčila rameny a přikývla. Na rozdíl od Marcie, jejíž blond vlasy byly výsledkem práce kadeřnické-

ho salonu a když se zapomněla, u kořínků se jí začala

objevovat čerň, byly Eveiny vlasy přirozeně blonďaté.

Ale jak už si Gabriel stihl všimnout, řasy měla černé jako uhel, jen z jemným nádechem zlata dole u víčka.

„Ne,” odvětila na otázku tiše Eve. Zvedla svoje krásné

oči a zabořila je Janine do tváře. „Neplýtvala časem.”

„A v rámci vaší péče o děťátko to také znamená, že

zde strávíte měsíc či dva s Gabrielem…” Janine se vy—

chytrale podívala jeho směrem. „Neberte to nijak zle,

polovina svobodných žen na Maltě by dala bůhví co za

to, aby mohla jako vy pobývat ve Villa Brabanti.”

Eve zčervenala, což přišlo Gabrielovi roztomilé.

„Nemyslím, že bych pro ně představovala nějakou

hrozbu.”

„Ani já si to nemyslím,” pronesla Janine uspokojeně

a dál si ji měřila kritickým okem. „Jste taková… skrom-

ňoučká. A tak… se držíte při zemi. Ne, nemyslím si, že

byste vůbec mohla představovat hrozbu pro kohokoliv.

A, moje drahá, co vlastně vůbec děláte, když zrovna ne—

zaujímáte místo své sestřenky?”

„Jsem zdravotní dětská sestřička.”

Janine unikl zvonivý smích. „Jak roztomilé! To mě

mohlo hned napadnout!”

„A co děláte vy?” otázala se ledově klidně Eve.

„Když zrovna nevyslýcháte úplně cizí lidi?”

Tentokrát to byl Pierone, kdo se začal smát: „Koneč-

ně se našel někdo s kuráží, kdo s tebou dokáže hrát tvoji hru na stejné úrovni, že? Jak se ti to zamlouvá?”

„Vůbec ne,” odsekla paní hraběnka ledovým tónem,

jež si nezadal s chladem, jenž čišel z jejího pohledu.

„Jsem uražena a značně překvapena, Gabrieli, že tady

jen tak stojíš a dovolíš členům svého personálu, chovat

se k ženě mého postavení tak urážlivým způsobem!”

Zrudlá trapností celé situace si skousla Eve dolní ret

a pak kajícně pronesla: „Opravdu se vám, paní hraběnko, i tobě, Gabrieli, musím omluvit. Vůbec nevím, co mě to popadlo.”

Gabriel jí chtěl říct, že se nemá vůbec za nic omlouvat. Naopak, bylo to jako závan čerstvého vzduchu, že někdo konečně dokázal učinit přítrž hraběnčinu vy— ptávání. Ale vůbec nejvíc ze všeho měl chuť vzít Eveinu tvář do dlaní a políbit ji na dolní ret, tam, kde si ho skousla.

„Možná jsem se nevyjádřil dostatečně jasně, když

jsem vás dvě představoval,” pronesl jasným hlasem

a přistoupil k Eve. „Eve je Marciina sestřenice, teta

mojí dcery a velmi vítaný a ctěný host v mém domě.

A pokud jde o jiné, paní hraběnko, je společensky rovná komukoliv, kdo se nachází v této místnosti!”

„Vskutku?” Neznamenalo to žádnou otázku, snad

jen prostý fakt, že Janine otrávilo, jak se Eve zastal.

„Dobře, pokud je to příbuzná tvé bývalé ženy, můžeme

se jen modlit, aby byla jiná než ona. Protože další Marcia na scéně, to je vskutku něco, bez čeho bychom se tady obešli, drahý Gabrieli!”

PÁTÁ KAPITOLA

„Ale to já jsem přece slíbila Marcii, že se o její miminko dobře postarám. A podívej se teď na mě! Jsem k ničemu. Horší než neužitečná.” Eve zakolísal hlas.

„Je mi to tak líto.”

Gabriel jemně přitiskl dva prsty na její ústa. „Neo—

mlouvej se!

„Říkala mi, že Nicola u ní klidně spí přes celou noc.”

Gabriel se smutně pousmál. „To byla pravděpodobně další z jejích lží, aby tě přesvědčila, že můžeš bez problémů převzít načas její mateřské povinnosti.”

„Nevěřím, že by byla něčeho takového schopna.”

„Jsi už asi příliš unavená na to, abys dokázala jasně

myslet. Dej mi Nicolku. Jinak usneš v chůzi.”

Byly asi tři hodiny ráno a Nicola celou noc propla—

kala a prokňourala. Eve nezamhouřila ani oko. Před

několika minutami se ozvalo zaklepání a dovnitř vstoupil Gabriel, který také nemohl usnout, protože slyšel, jak Nicola bez přestání pláče a jak s ní Eve v náručí nahoře přechází sem a tam. Přišel, aby jí nabídl pomoc.

„Ne. Je to moje práce. Nemůžu tě přece žádat o to,

aby ses o ni přes noc staral ty.”

„Proč ne? Nedělají to tak rodiče, když taková situace nastane? Nepomáhají si?”

Eve se pokoušela vzdorovat emocím, jež v ní tato

slova vyvolala.

„Ano. Tohle rodiče dělávají.”

„Tak vidíš. Namísto toho, abychom o tom dále dis—

kutovali, dej mi ji a běž si trochu odpočinout.”

Když mu ji opatrně předávala, jejich ruce se o sebe

otřely. Dotek jeho kůže ji tak roztřásl, že měla pocit, že

už nikdy nedokáže znovu popadnout dech. Ale jak se

zdálo, Gabriel byl úplně zaujat svojí dcerkou. Pomaluji

uložil do ohbí své levé paže a pozorně studoval její

drobné rysy. Nicola ještě několikrát škytla, ale protože

se v pevném náručí svého otce cítila bezpečná, začala se

pomalu uklidňovat. Po tvářičce jí stékaly slzy, vypada—

ly jako šňůrky drobných perel. Oči se jí doširoka otevřely a hleděly pozorně do jeho tváře.

Byl to tajemný a posvátný okamžik, spojení mezi rodičem a dítětem, téměř nehmotná věc, jen chvění vzduchu. Eve sklopila oči, protože věděla, že není součástí této scény, toho okamžiku. Chtěla poodstoupit, aby nerušila, ale věčné pouto, které se mezi Gabrielem a Nicolkou najednou navázalo, ji přinutilo zůstat stát u nich, jen uchváceně přihlížela.

„Cítíš to také, že?”

Jeho otázka protrhla ticho jako zvuk letící kulky.

Vzhlédla a zjistila, že Gabriel na ni hledí svýma modrýma očima. Kdyby se jí v tomto okamžiku dotkl na intimních místech, místech určených pro milování, odezva jejího těla by nemohla být jiná než teď. Cítila, jak se jí tělem rozlévá vzrušující teplo a proudí až do nejskry— tějších koutů jejího já.

„Cítím co?” vykoktala ze sebe. „Cítím co?”

„Spojení mezi námi. To. Co jsem hledal u Marcii

a namísto ní našel u tebe.”

Eve si nervózně špičkou jazyka navlhčila rty. Měla

hrůzu přiznat, jak vstřícně a horoucně její srdce tuto

skutečnost přijalo, jak dlouho ji už znalo. „To ale není

možné, protože se známe jen pár dní. Důvod pro to, že

k sobě máme tak blízko, nejsme my dva, ale to, že jsme

oba zaměření na Nicolu. Ona je společným jmenovate—

lem všeho, ne my dva.”

Gabriel zakroutil hlavou.

„Nech toho, Eve. Nezapírej, co oba velice dobře ví-

me. Co víme, že se děje. Ano, jsme zaměřeni na Nicolku, ale je tady ve vzduchu ještě něco jiného, co má co dělat s chemií mezi mužem a ženou. Mezi tebou

a mnou…”

Vyčerpání, zmatek a napětí jí vehnaly slzy do tváře.

„Nech toho, prosím! Teď k tomu nedokážu nic říct.”

„Takže dneska v noci o tom nemůžeme mluvit. Ale

zítra…” Jeho dlouhé pevné prsty ji chytily za bradu

a zvedly nahoru, aby mu hleděla do tváře. „Ale zítřek

je, jak říkáváš, už jiný den.”

Naklonil se k ní, ucítila jeho svěží dech vonící zubní

pastou s ostrou příchutí. Také se k němu nepatrně přiblížila, oči se jí rozevřely a cítila, jak se odhodlání k odporu vytrácí. Oči se jí naplnily slzami, které vytryskly ven a nezadržitelně tanuly dolů po tváři.

Gabriel jich několik opatrně zachytil hřbetem prstu.

„Neměl jsem v úmyslu rozplakat tě, to jsem nechtěl,”

zamumlal.

„Já vím,” zašeptala v odpověď, její slova zněla jako

ozvěna jeho. „Nevím, proč jsem teď tak přecitlivělá.

Většinou taková nebývám.”

„Většinou také nebojuješ ztracené bitvy,” pronesl

a svojí volnou rukou ji objal kolem ramen, přitiskl k sobě a sklonil se k ní. Přitiskl rty k jejím v bolestiplném polibku tak, že zapomněla dýchat. Zapomněla úplně na

všechno, existoval jen tento okamžik zázraku, který

však trval jen kratičkou chvíli.

„Běž si lehnout, la mia bella” pronesl chraplavým

hlasem a zdráhavě a neochotně ji pustil. „Všechno bude ráno mnohem jasnější. Uvidíš, že mám pravdu.”

V jedné věci měl pravdu: byla vyčerpána do té míry,

že vůbec nedokázala jasně myslet. Ale spát! On si z ní

snad dělá legraci! Jak by jen teď dokázala usnout, když

její myšlenky kroužily v divokém kruhu a tělo se jí

chvělo z jeho polibku?

Ano, přikývla a poodstoupila dozadu. Bojovala se

sebou, aby co nejrychleji unikla, dokud neřekne nebo

neprovede něco neuvěřitelně hloupého. Jak ráda by se

mu vydala, přistoupila k němu, objala jej kolem krku

a šeptala… Ano! Jsme spjatí toutéž silou, prostou a pr—

vobytnou. Od chvíle, kdy jsme se potkali, moje srdce

ví, že celý dosavadní život, od narození, byl každý ná-

sledující okamžik mého života jen dalším a dalším

krůčkem po dlouhé cestě, jež mě nakonec přivedla ke

tvým dveřím!

To je přece absurdní! Toto je skutečný život, žádný

pohádkový příběh. Každá žena s byť jen špetkou zdravého rozumu se přece nemůže nechat unést párem pustošících modrých očí a temným svádějícím hlasem mu-

že z jihu Evropy. Jenom kvůli jednomu polibku, i když

plnému pustošícího násilí, které v něm bylo obsaženo.

Polibku, který obrátil její dosavadní život vzhůru nohama… Co se to s ní děje? Proč tak prudká odezva, kterou to v ní vyvolalo? Eve nevěděla.

Ale jakmile se octla ve svém pokoji, navzdory zmatku, který ji opanoval, sesunula se na postel. Sotva položila hlavu na polštář, cítila zbytky vědomí, že se svět kolem rychle vytrácí. A byla šťastná. Jen pár minut…

jenom chviličku spánku…

Když se probudila, byla ještě tma. Pohlédla na hodiny, bylo šest ráno. V domě panovalo ticho. Ovládla ji panika.

Rychle vstala a bez dechu zamířila do dětského pokoje. Postýlka byla prázdná. Ale v rohu v křesle spatřila spícího Gabriela, lampička na nočním stolku vedle něj svítila. Sice spal, ale jeho paže pevně svíraly Nicolu, kterou měl přitisknutou k hrudi, její srdce na svém, obě bila ve stejném rytmu.

Eve zůstala stát ve dveřích a sledovala ten obrázek.

Znovu ji udivil kontrast jemné průsvitné kůže holčičky

a jeho tmavě olivového těla. Tak bezbranně spočívala

na jeho mohutné hrudi!

A Gabriel? Ve spánku se jeho ústa jemně usmívala,

což když byl vzhůru, dovolil si udělat jen málokdy. Jeho tvář vypadala mladší a zranitelnější, ta tam byla strohost, kterou obvykle vyzařovala. Bradu měl porostlou rašícím strništěm, vlasy mu padaly do čela a zavřená víčka s řasami vypadala jako srpek měsíce. Hruď se mu pravidelně zvedala a klesala, jako jemná koléb— ka hostící malou dcerušku.

Eve tam beze slova stála a očima hltala tento obrá-

zek, pokoušela se jej vrýt hluboko do paměti, aby si jej

pak v následujících letech mohla vyvolávat… Bez ohledu na to, co ji ještě na Maltě čekalo, věděla, že něco dů-

ležitého si z ní už navždycky odnese.

Nakonec, když se za oknem začaly objevovat první

nesmělé paprsky vycházejícího slunce, sestoupila do

kuchyně. Připravila jednu lahvičku výživy pro miminko

a konvici kávy. Pak se vrátila s jídlem pro miminko nahoru do dětského pokoje, kde se mezitím vůbec nic nezměnilo.

„Gabrieli,” zašeptala a jemně se ho dotkla na rameni.

Pomalu se probouzel, jeho modré oči zatékaly po

stále ještě šeré místnosti, dokud nezachytily Evein pohled. A opět, týž zmatek, totéž zachvění, proběhly jejím tělem. Místnost byla opět plná elektrizující atmosféry a zvláštního napětí, ze kterého se jí prudce rozbušilo srdce.

Nakonec promluvil, hlas mu zněl chraplavě a připomínal sladký hnědý cukr. „Buon giorno, cara. Kolik je hodin?”

„Něco po šesté.”

„Už tolik?” protáhl se a zahýbal rameny, opatrně,

aby neprobudil malého tvorečka spočívajícího na jeho

hrudi. „Není se pak čemu divit, že mě bolí záda. Je to

opravdu káva, co cítím?”

„Ano.”

„Ano?” Jeho úsměv byl ještě ospalý a sladce svádivý. „Nabídneš mi hrnek, anebo tady budeš pořád jen tak stát v té okouzlující noční košilce? Anebo u tebe

budu muset o kávu žebrat?”

„Dej mi Nicolu. Chtěla bych ji nakrmit a přebalit.”

„Nech mě to udělat.”

„I vyměnit plínku?” Pochybovačně se na něho podí-

vala. „Měla jsem pocit, že do této součásti rodičovské

péče se zrovna nehrneš.”

„Ale měl bych si na ni zvykat, ne?” Zvedl se z křesla a s Nicolou v náručí zamířil k přebalovacímu stolu.

„Kdybych měl nějaké problémy, zavolám tě. Přebalování mám nastudované z knížek o rodičovství.”

„Jak myslíš, ty jsi tady šéf.”

„Ne, tady žádný šéf neexistuje. V tomhle jsme si rovni.” V jeho hlase bylo slyšet jemnou výčitku. „Jsme si rovni, protože nás oba zajímá Nicolka. A ještě něco víc

je v sázce, co jsme si předtím ani jeden nedokázali představit. Pospěš si. Musíme toho spolu ještě hodně probrat.”

Když se Eve vrátila s kávou nalitou do dvou hrníčků,

viděla, že Gabriel už stihl dítě bez problémů přebalit

a teď ho krmí z lahvičky.

„Ty sis studoval knížky o rodičovství?”

„Pochopitelně, že ano. Překvapilo tě to?”

„Abych řekla pravdu… Nechoval ses zrovna nadšeně,

když ses měl naučit stát se otcem. Alespoň zpočátku…”

„Proboha, jak jsi k tomu došla!?”

Eve si okamžitě uvědomila, že to přehnala. Mluvil

přece před chviličkou, jak jsou si v péči o Nicolu rovni,

mluvil o spojení, jež mezi nimi vzniklo… Neměla vlastně proč ho kritizovat. Tón, kterým otázku pronesl, jako by zmrazil vzduch v místnosti.

Ale bylo už pozdě. Slova nešlo vzít zpět, ani nemělo

smysl se omlouvat. Gabrielův počáteční nezájem o dceru ji strašil, proto tuto poznámku pronesla. A pak tady byl ještě další důvod, kvůli kterému stálo za to říct to,

co řekla… Eve věděla, že se nechce zamilovat do mu-

že, který stavěl práci mezi sebe a svoje dítě.

Oplatila mu jeho mrazivý pohled stejnou mincí. „Jak

dlouho ti trvalo, než jsi ji chtěl vidět? Většina mužů

chce být u porodu.”

„A většina mužů je také informována o tom, že k ně-

jakému porodu vůbec dojde. Dozvěděl jsem se o něm,

až když už bylo po všem.”

„Ale Marcia mi tvrdila něco jiného.”

„Opět lže. Celkem chápu, že nechtěla, abych byl

přímo u porodu. Ale nabízel jsem jí, že sednu na první letadlo do New Yorku, jakmile to začne. Namísto toho jsem se o porodu dozvěděl, když už byl Nicolce

týden…”

„Kdybys měl opravdový zájem, odletěl bys tam ještě

před očekávaným termínem porodu.”

„A co bych tam asi tak dělal? Čekal v hotelu na zazvonění telefonu? Myslím, že by se na tom všem nezměnilo vůbec nic. Stejně bych byl ten poslední, kdo by se dozvěděl, že se mu narodila dcera.”

„Ne úplně poslední,” prohodila Eve. „Pokud si dob-

ře pamatuji, já jsem se to dozvěděla po nějakých dvou

týdnech.”

„Takže Marcia nechtěla, abychom se my dva dozvě-

děli o nejdůležitější události jejího života. Není mi jasné proč.”

„Pokud vím, doktor jí v posledních dvou měsících tě-

hotenství doporučil, aby se zbytečně nevystavovala

stresu. „Eve na Gabriela omluvně pohlédla. „Je mi to

líto, že jsi u toho nemohl být. Ale jak jsi sám řekl, věci

mezi vámi se vyvinuly velice nešťastným způsobem.”

„Nepochybně. Ale já přece nejsem žádné necitlivé

monstrum! Kdybych se doslechl, že jsou nějaké kom—

plikace, okamžitě bych vyhlásil příměří.”

„Asi v to nevěřila. Po všem, co se předtím mezi vámi

odehrálo.”

„Možná máš pravdu.” Ustaraně na Nicolu pohlédl.

„Abych řekl pravdu, to, co jsi mi řekla, mě trochu vyděsilo. Je možné, že obtíže, o kterých jsi mluvila, mohly mít na dceru nějaký vliv?”

„Nic jí není, toho by si v nemocnici všimli hned po

porodu.”

„Spíš mám strach, že Marcia mohla hned na začátku

těhotenství provést něco, co vedlo k tomu, že poškoze—

ní dítěte nemusí být na první pohled zjevné. Třeba že se

rozhodla, že děťátko nechce, a pokusila se ho zbavit.

Což by vysvětlovalo fakt, že o jejím těhotenství jsem se

od ní dozvěděl až na začátku čtvrtého měsíce.”

„Marcia by se nikdy nepokusila o potrat.”

Eve to řekla tak rezolutně a s takovou důvěrou, jak

to jen šlo. Avšak Gabrielův pochybovačný pohled v ní

rozezněl výstražné zvony. Neměla sice žádné pochybnosti o tom, že by Marcia chtěla počínající život zni-

čit… Ale na druhé straně Marcia milovala večírky, na

kterých pochopitelně byl alkohol a, podle vlastního přiznání, příležitostně si dopřávala to, co nazývala „rekre— ačními” drogami. Nemohla náhodou plod v ranné fázi

poškodit, když ještě vůbec netušila, že je těhotná?

A nevysvětlovalo by to, proč je Nicola tak podráždě-

ná a na svůj věk tak nevyvinutá? Podle Marcie vážila

při narození necelá tři kila. Zdravé děti svoji porodní

váhu zdvojnásobí během prvních tří měsíců života, ale

Nicolka ji zvedla jen o polovinu. Bože chraň, mohlo

snad miminko trpět alkoholovým syndromem?

Pokud ano, a pokud to Marcia ví, pak by to vysvětlovalo, proč s takovou zarputilostí odmítala přijet na Maltu či to, aby Gabriel přiletěl do New Yorku.

„Téměř slyším, jak si tím lámeš hlavu, Eve. Myslíš, že

by to mohlo být vážné?”

„Říkala jsem si, že je jenom dobře, že ses rozhodl

navštívit doktora, aby Nicolu vyšetřil. Je to jediný způ-

sob, jak tě uklidnit.”

„Dneska ráno přijde. Chceš být u toho?”

„Pochopitelně.”

„To jsem rád,” řekl s ulehčením Gabriel. „Jsem rád,

že jsi na mojí straně. A zároveň se těším na dnešní noc

a týdny, které budou následovat…”

„Nechápu proč. Nejsem ani tak okouzlující, ani tak

čilá, jako Marcia.”

„Zapomínáš, že se ukázalo, že Marcia není pro mě ta

pravá žena.”

„Ale já také ne! Jsme dospělí lidé, a ne dospívající

děti. Přece oba víme…”

„Proč? Takže nás nečeká společná budoucnost? Proč

se o tom sama sebe pokoušíš tak úmorně přesvědčit?

Proč se místo toho na mě prostě jenom neusměješ?”

Eve si skousla ret a pohlédla stranou. Nedokázala

snést jeho upřímný pohled a přesvědčení, jež bylo sly-

šet v hlasu.

„Protože to víš, dobře to víš. Protože víš, že to, co ří-

kám, myslím upřímně.” Eve stále mlčela. Gabriel pokračoval. „Jsem šťastný, že místo sebe Marcia poslala tebe. Jsi jediná, kdo by mohl být… kdo by měl být Nicolčinou matkou. Copak jsi nikdy nemyslela na to, vdát se a založit rodinu?”

„Občas. Čas od času na to myslí každá žena.”

„Anebo je ve tvém životě ještě někdo jiný? Někdo,

kdo by se mohl stát tvým manželem a otcem tvých dětí?”

Eve si vzpomněla na Williho Powerse, doktora, který pracoval na klinice. Asi před rokem spolu začali chodit a nakonec skončili u vztahu s občasným sexem. Ale nebylo mezi žádné očekávání, napětí a ani - vášeň a jiskření. Na Powersovi nezáleželo.

„Ne, není tady nikdo.”

„Ale je. Teď už je,” řekl Gabriel. „Já.”

„Takže? Jaký je váš verdikt, doktore Bianchi?” Gabriel napjatě poposedl na židli.

„O vaši dceru nemám žádné vážné obavy, pane Brabanti. Ale zároveň s ní nejsem úplně spokojený. Kdybyste mě na to neupozornil, nikdy bych neřekl, že je jí už čtyři a půl měsíce, což nesouhlasí s její váhou a velikostí. Možná je to proto, že byla příliš brzy odstavena od mateřského mléka. Anebo protože matka neměla

mléka dostatek. Hladové děti nepřibírají na váze tak,

jak by měly, a také pláčí víc než jejich vrstevníci.”

Gabriel významně pohlédl na Eve. „Vůbec si nejsme

jistí tím, jestli ji matka vůbec kdy kojila.”

Doktorův výraz nic neprozrazoval, jenom ještě dodal: „Škoda. Mateřské mléko je pro dítě to nejlepší.”

Vytáhl z brašny bloček s papíry na recepty. Jeden papír

odtrhl a něco na něj naškrábal. „Doporučoval bych toto. Je to sice dražší, ale…”

„Na tom vůbec nesejde. Cokoliv moje dcera potřebuje, to dostane.”

„Bene. Na týden to zkuste. Pak ji znovu prohlédnu,

uvidíme, co to udělá s její váhou a velikostí.”

„Dobře. Uděláme to tak.” Gabriel povstal a podával

doktorovi ruku. „Ještě jednou děkuji, doktore.”

„Je tady ještě jedna záležitost. Zmínil jste komplika—

ce v posledních měsících těhotenství.”

Gabriel přikývl a znovu pohlédl na Eve.

Doktor se naklonil nad Nicolu a nabídl ji ke hraní

svůj prst. „A říkal jste, že tu u vás zůstane přes léto? Asi

tak dva měsíce?”

„Ano, správně,” odvětil Gabriel.

„Pak bych byl rád, kdyby sem z Ameriky poslali kopie lékařských zpráv. Jenom proto, abych třeba náhodou něco nepřehlédl.”

„Hned to zařídím,” řekl Gabriel.

Když doktor odešel, Gabriel zakroutil hlavou. „Vě-

řila bys tomu? Nicola po celou dobu, co tady byl, ani

jednou nezaplakala. A podívej se na ni teď. Spí jako…”

„Nemluvně?” doplnila ho Eve.

Naklonil se k Eve a chytil ji za ruku. „Myslíš si, že

jsem se choval jako hlupák?”

„Ani trochu,” odvětila Eve. Cítila, jak jí rukou, za

kterou ji držel, proudí vlahé teplo. „Chováš se přesně

tak, jak máš. Jako starostlivý otec. Nic špatného ani

divného na tom není.”

„A co říkáš na Bianchiho?”

„Myslím, že je to muž na svém místě. Ale mám jedinou otázku. Bude Marcia souhlasit s tím, aby sem poslali kopie lékařských zpráv?”

„Řekl bych, že ano. Těžko by si mohla dovolit nesouhlasit.”

Stiskl Eveinu ruku. „Ale dost už o ní. Moji přátelé se

už nemůžou dočkat na dnešní večerní party, aby se s tebou seznámili. Ty taky?”

„Ano,” odvětila. Ale lhala. Pokud byli jeho přátelé

jako Janine de Rafaellisová, nechtěla se setkat ani s jedním z nich!

Zvedl její prsty a políbil je. „Neměj strach. Nejsou.”

„Co nejsou?”

„Jako Janine.”

„Jak to víš, na co jsem zrovna myslela?”

„To je to spojení mezi námi, cara,” řekl poněkud domýšlivě. „Prozrazuje mi o tobě všechno. A čím víc se dozvídám, tím víc se mi to zamlouvá.”

ŠESTÁ KAPITOLA

Večerní party byla krásná, jak jen v takovém prostředí může být. Gabriel společnosti představil svoji milovanou dceru Nicolu. A pak, podle jeho slov, její neméně milovanou tetu, slečnu Eve Caldwellovou.

, Eve se zpočátku cítila poněkud osamělá, protože

Gabriel musel předvádět postupně celé společnosti

dceru, pochopitelně zejména její ženské části. Eve ně-

kolikrát odpověděla na dotazy týkající se Nicolčiny

matky a důvodů, proč na Maltu nepřijela. Odpovídala

na ně stejným způsobem jako před nedávnem hraběnce de Rafaellisové, kterou na party také zahlédla. Ale ta se jí k Eveinu ulehčení ostentativně vyhýbala.

Naštěstí ve chvíli, když už si Eve začínala připadat jako stroj na zodpovídání stále stejných otázek, ujala se jí Carolyn Santorová. „Vím, jak se tady a teď asi cítíte,

drahoušku. Já sama jsem sem přišla už před třiceti čtyř-

mi roky jako anglická nevěsta a nikdy jsem do zdejší

společnosti úplně nezapadla. Ale u vás musíme zkusit

prorazit hned na začátku.” A začala ji postupně představovat svým známým a známým svých známých.

Předtím ji sice ještě varovala, že někteří se možná na

ni budou dívat svrchu, avšak současně jí poradila, aby

si toho vůbec nevšímala. Navíc se ještě vrátila k hraběnce de Rafaellisové, která byla zřejmě svým jazykem v této společnosti proslulá. „Janine je po většinu svého

života nespokojená a nedokáže snést, když vidí někoho, kdo spokojený je. Což teď Gabriel viditelně je. Po dlouhé době.”

Po nějaké době, kdy Eve putovala s Carolyn od jednoho hloučku ke druhému, ji poněkud začala zmáhat únava. A zároveň si uvědomila, že už nastal čas, aby Nicolu odnesla, nakrmila ji a uspala.

Po krátkém hledání našla Gabriela, vyčkala, až bude

mít volný okamžik a upozornila ho, že by měla Nicola

jít spát.

„Už jsem ji poslal nahoru s Beryl,” informoval ji

Gabriel. „Viděl jsem, že jsi neustále obklopena společ-

ností. Nechceš si vzít něco k jídlu?”

„Ani ne. Nemám hlad.”

„Já vlastně taky ne. Na jídlo,” poznamenal Gabriel

a hleděl jí přímo do očí. Pootočil se k servírovacímu stolu a nalil jim oběma bílé víno. „Pojďme si najít nějaký tichý koutek, kde budeme sami dva. Můžeme se dívat,

jak vychází měsíc a nerušeně si povídat. Už nás tady nebude nikdo postrádat.”

Ale zrovna v tom okamžiku se ke Gabrielovi přitočil

sluha a oznámil mu, že má telefon.

„Bude lepší, když to půjdu vyřídit,” zamumlal Gabriel omluvně. „Třeba to bude konečně Marcia. Počkáš tu na mě, cara, ano?” A odběhl do domu.

Eve chvíli otálela na místě, ale pak si uvědomila, že

touží po klidném a tichém koutečku. Řekla proto slu—

hovi: „Až pan Brabanti skončí s telefonováním, vyřiď-

te mu, prosím, že na něho čekám dole v zahradě.”

Vydala se dolů a pak se posadila na zem ve stínu

stromů za živý plot nedaleko nevelké plošinky, kde bylo rozmístěno několik sedaček, z nichž byl překrásný výhled na moře dole. Takže i kdyby se někdo přišel ko— chat pohledem na měsíc zrcadlící se v mořské hladině,

nemohl by si nedaleko sedící Eve všimnout.

Moře se díky tmě proměnilo v sedavou hmotu, na

nebi se zatřpytily první hvězdy. Nepohnul se ani líste-

ček, nevál ani mírný větřík. Pravidelné dunění a hučení moře narážejícího na pláž a nedaleká skaliska pře— hlušovalo šum doléhající z party, takže jej nebylo téměř

vůbec slyšet. Všude se rozprostíral klid a mír.

Kdyby tak všichni odešli a nechali nás tady s Gabrielem o samotě, jenom nás dva, to by bylo nádherné, pomyslela si Eve.

Ale v každé rajské zahradě se vyskytují hadi a stačilo jen pár chvil, aby si Eve tuto skutečnost uvědomila.

Najednou se totiž ozval zvuk blížících se kroků, pak

se zastavily. Na vyhlídce za živým plotem někdo byl. Po

chvíli se ozval ženský hlas: „Chová se, jako kdyby tady

v domě byla doma, jako kdyby jí patřil.”

„Mnohem pravděpodobněji je doma jenom v jeho

posteli, pokud mohu soudit.” Bezpochyby se jednalo

o hlas hraběnky de Rafaellisové. „Jako kdyby doufala,

že se stane příští paní Brabantiovou! Ale na druhé straně, užije si alespoň trochu života. Ale i tak… Dobrý bo-

že, nezajímavá malá sestřička někde z amerického Středozápadu. Co si vůbec Gabriel myslí, když ji obhajuje, jako by byla někdo?”

„Možná mu věnuje hodně péče. Nebesa vědí, že po

tom, co prožil s Marcií, vezme zavděk kýmkoliv.”

„A já bych vzala zavděk otrávit ji jedem na krysy,”

pronesla nenávistně hraběnka. „Anebo bych ji poslala

tam, odkud sem přišla.”

„Ale on vypadá na to, že ji má hodně rád.”

„On si teď nemůže moc vybírat, nemyslíš Iris? Musí

se starat o dceru a pečovat o ni, takže proč se současně

trochu nepobavit? Ale nedokážu si vůbec představit,

o čem se tak mohou bavit, když vylezou z postele.”

„Musím s tebou souhlasit. Asi nejsou milenci v pravém slova smyslu,” pronesla neviditelná Iris zamyšleně. „Připadá mi odměřená a rezervovaná. Neviděla jsem ji dneska ve společnosti ani jednou se usmát.”

„Neboj se, dokáže to dobře předstírat, když musí.

Bůh ví, co by mnohé z nás daly za takového skvělého

manžela…”

Zpočátku Eve rudla ponížením nad tím, čeho byla tichým svědkem. Ale postupně ji začal ovládat vztek.

V práci musela čelit zlodějům a gangsterům z chicag—

ského podsvětí - protože i ti byli jejími pacienty - a bez

problémů to zvládala. A teď by se měla krčit tajně za živým plotem a dovolit dvěma jí neznámým ženám, aby ji doháněly téměř k slzám?!

„Možná že opravdu nejsem nic jiného než malá tupá

sestřička z nudného Středozápadu,” pronesla Eve,

obešla živý plot a vystoupila ven na otevřenou plošinu.

Obě ženy leknutím ucukly a chytily se ve strachu za ruce. „Ale jsem aspoň natolik chytrá, že neriskuju žalobu pro urážku na cti, což se o vás dvou zcela jistě nedá říct!

A rozhodně bych nikdy nepomlouvala svého hostitele

v jeho domě!”

„Vy jste nás poslouchala!” zakrákala Janine vztekle.

„Jak jste si to vůbec mohla dovolit!”

„A jak jste si to vůbec mohla dovolit vy?” vrátila jí

to Eve. „Jste jenom zlomyslná a zakyslá ženská. Co si

vůbec o sobě myslíte, že si dovolujete soudit cizí lidi,

které vůbec neznáte?”

Eve měla pocit - i když si tím nemohla být ve tmě

jistá - že hraběnka má temně purpurovou barvu.

A nepochybně byla na okraji výbuchu vzteku či srdeční příhody.

„Počkejte, až se o tom doví Gabriel!!” zasykla Janine vztekle.

„Hm, možná by bylo lepší, kdyby se o tom nedozvě-

děl, Janine,” pronesla opatrně její přítelkyně Iris a objala ji kolem pasu. „Možná jsme toho napovídaly až pří-

liš a vůbec nejlepší by bylo, kdybychom všechny

zapomněly, že se tato konverzace kdy odehrála.

Omlouvám se vám, pokud jsem vás nějak urazila, sleč-

no Cald…Eve.”

„Nemusíte se snažit,” odsekla Eve. „Stejně to děláte

jenom proto, že jsem vás přistihla…”

„Já se neomlouvám,” prohlásila Janine tónem stejně

jedovatým, jako byl její pohled. „Ale vy to budete muset nepochybně udělat, moje drahá. Já jsem provdaná za hraběte de Rafaellise, což znamená, že na tomto ostrově jsem někdo. A mohu vám zaručit, že mnohé dve-

ře, které by pro vás byly před touto nepříjemnou malou

epizodou doširoka otevřeny, ode dneška před vámi zů-

stanou pevně uzavřené.”

Eve pokrčila rameny a pousmála se. „Pokud jde o vaše

známosti, je mi to srdečně jedno. Co mě zajímá, je to, jestli jsem vítaná v tomto domě po dobu, kdy tady zůstanu.

A jste si jistá tím, že vy můžete říct o sobě to samé?”

„Ano, to mohu. Vždycky.”

„I po dnešní nepříjemné malé epizodě?” Eve se jemně pousmála. „O tom bych si opravdu dovolila pochy— bovat, hraběnko”

„Pojďme pryč,” zaprosila Iris a táhla Janine pryč.

„Už v tom jsi až po uši, nechápeš? Pokud o tom Gabrielovi řekne, pak…”

„Neřekne,” pronesla hraběnka pohrdavě a dovolila,

aby ji přítelkyně vlekla po pěšince pryč. „Hrdost jí to

nedovolí!”

V tom se hraběnka nemýlila! Kdykoliv se totiž Eve

setkala s něčím nevýslovně odporným, pokrčila jen rameny a snažila se zapomenout. „Fuj!” zamumlala a objala se kolem ramen. Byla ještě plná hnusu.

„To je i můj názor,” ozval se za ní hlas. Tentokrát to

byla Eve, kdo strachy a v šoku ustoupil.

„Proč ses sem tak vplížil?” vydechla, když se Gabriel vynořil na pěšince z přítmí. „Vyděsil jsi mě až k smrti!”

„Já se neplížím, to není můj styl. Prostě jsem sem při-

šel, jak si mi vzkázala,” pronesl klidně.

„Tys nás poslouchali”

„Ano, a bylo to pro mě hodně těžké, abych zůstal potichu. Byl jsem ale pořád připraven zakročit.” Jeho ků-

že se zatřpytila v měsíčním svitu. „Ale nebylo to nutné.

Dokázala ses ubránit skvěle sama.”

Teď už celá záležitost s hraběnkou v Eveině mysli

odezněla a ona se začala stydět. „Chovala jsem se ke

tvým přátelům hodně hrubě, Gabrieli. To je něco, na co

nejsem zrovna hrdá.”

Gabriel odložil láhev šampaňského se skleničkami

na jednu ze sedaček.

„Ony tě urazily, což je něco, na co nikdy nezapome—

nu. Co si myslíš, že je k tomu přimělo?”

„Když jsme byli dole na slavnosti, ani jednou ses mě

nedotkl. To vyvolalo všechny ty řeči.”

„A můžu to aspoň napravit teď?” Přiblížil se k ní

a okamžitě zajal její ústa v dlouhém polibku, který mluvil o hladové touze, dlouho a stěží potlačované.

Překryl její ústa svými a objevoval tajemství, o kterých ona vůbec netušila. Jak by jen mohla odolat takovému útoku, tak dovedně vedenému, který ji roztřásl až ke konečkům prstů. Měla pocit, že se každým okamžikem rozplyne.

Pak využil svoji ohromnou sílu. Protože už byla bez

vůle a její rozhodnutí nechat rty stisknuté bylo také to

tam, vnikl jí jazykem lehce do úst. Tam se jejich jazyky

setkaly a on začal prozkoumávat všechna zákoutí.

Ochutnával Eveinu tak dlouho zadržovanou touhu. Cí-

til, že je Eve čím dál tím více vzrušenější. Objal ji zezadu kolem ramen rukama a pak ji k sobě přitiskl. Pomalu jí dlaněmi přejížděl po šíji dolů, přitom opatrně vyhrnoval její šaty nahoru.

Cítila, jak je vzrušený. Posledními záblesky vědomí

se uvědomila, že jestli bude Gabriel pokračovat ještě

chvíli dál, vyhrne jí šaty nahoru nad kalhotky. Ale i tak

se k němu tiskla klínem víc a víc.

„Teď a tak ne,” zašeptala bez dechu, když se jí

povedlo na chvíli osvobodit ústa od jeho. Ale věděla,

že ho sice odmítá slovy, její tělo ale říkalo něco zcela

jiného.

„Proč ne? Protože si ostatní něco myslí, můžu to přece udělat,” zašeptal také.

„Ne,” odpověděla. Poodstoupila od něho, aby přeru-

šila vášnivé sblížení jejich těl. Přesto cítila, jak jsou svá-

zána pouty vzájemné přitažlivosti. Myslím si, že ke mně

něco cítíš jen proto, že jsem jiná než tvoje bývalá žena.

Že nejsem jako Marcia.”

Gabriel dokázal jen stěží potlačit zaklení. „Co s tím

vším má kčertu co dělat Marcia?!”

„Nejsem si tím příliš jistá. Co vím, je to, že Janine de

Rafaellisová není jediná, kdo si myslí, že tě Marcia ně-

jakým způsobem hodně zranila. A já si nemůžu po—

moct, abych si nemyslela, že teď sháníš někoho, kdo

pro tebe a vztah bude méně… nebezpečný.”

„Nijak mě nezranila,” odpověděl. Jeho hlas byl plný

chladného vzteku, až se Eve zachvěla. „Nemá k něčemu takovému dost síly. Jenom ztrapnila mě a moji rodinu a pošpinila moje jméno.”

„Jak?” zeptala se naléhavě Eve. Chytila ho za ruce

a pokusila se ho přinutit, aby jí opět pohlédl do tváře.

Nenáviděla ten uzavřený výraz, který sé teď v jeho tvá-

ři objevil. O okamžik později ji sice políbil, ale působilo to dojmem, jako kdyby byla jen nějaká jeho známá.

„Co ti provedla, Gabrieli, že já teď musím nést následky jejího jednání?”

Odstrčil ji od sebe. Uhladil si rukáv fraku a košili.

„Teď není chvíle, ani místo na to, abych ti to řekl.

Prosím, omluv mě. Nějak jsem pozapomněl na svoje

hosty.”

„Neodvažuj se ode mě odejít, jako bych byla nějaká

služka!” zakřičela na něho vzteky bez sebe. „Běž k čertu, Gabrieli. Zasloužím si odpověď a zasloužím si, abych ji dostala od tebe. Ale jestli nemůžeš nebo nechceš odpovědět, nebudu tak pyšná, abych se ji nedozvěděla od někoho jiného!”

Její poslední věta jej zarazila! Rozhlédl se kolem

a pak po ní střelil pohledem, ve kterém se zračil takový hněv, že se až Eve roztřásla. Uhnula očima stranou.

„Nic takového nikdy neuděláš! Pokud je odpověď

opravdu to jediné, co tě zajímá, přijď za mnou do pracovny, až party skončí. A já ti povykládám celou tu ne— chutnou historii. Ale pak mně nevyčítej, pokud se ti vů-

bec nebude líbit, co uslyšíš.” Znechuceně si odfrkl.

„A proboha, přestaň se tak krčit strachy! Pokud jsem

se dokázal udržet a nevztáhnout ruku na tvou povede—

nou sestřenku, ty jsi v naprostém bezpečí. Nikdy bych

neuhodil žádnou ženu, tím spíše pak ne tebe!”

„Nikdy jsem si ani moment nemyslela, že bys byl ně-

čeho takového schopen, Gabrieli,” pronesla Eve tichým hlasem a otočila k němu hlavu. Ale už tam nebyl.

Mluvila jen k tiché zahradě.

Pospíchal pěšinkou zpátky ke společnosti. S takovou

touhou uniknout z jejího dosahu jako před několika

minutami hraběnka Janine de Rafaellisová.

SEDMÁ KAPITOLA

„Už jsem myslel, že nepřijdeš,” prohodil Gabriel,

který seděl za psacím stolem v pracovně.

„Musela jsem v deset nakrmit Nicolu. A navíc mě

bolí hlava,” odpověděla Eve.

„Bolí tě hlava! Z čeho?”

Eve chvíli mlčela. „Když to musíš vědět, mám tvých

přátel dost…”

„Všichni se ti zdají nepříjemní? Ani jednoho nemůžeš

snést? To mě staví do dost složité situace. Ripley-Jonesovi nás na středu pozvali do divadla.”

„Ti jsou příjemní, ale…” Eve bojovně stiskla rty

a vystrčila bradu. „Proto jsi mě sem teď pozval. Jenom

abys mi řekl, že je to pro tebe obtížná situace?”

Zamrkal a pohlédl na ni. „Vypadá to tak? Promiň mi

to. Nebyl to záměr.”

„Tak v čem je problém?”

„Naposled jsem byl v divadle také na jejich pozvání.

Byla tam tehdy se mnou Marcia. Vůbec se jí tam nechtělo. O první přestávce se rozhodla, že chce odejít.

A já jsem s ní odmítl odejít.”

„A?”

„Znáš ji. Když není po jejím… Dostala záchvat vzteku, bez ohledu na to, kdo toho byl svědkem. A já jsem se, bohužel, nezachoval zrovna příjemně, když jsem se

jí pokoušel naznačit, že se mi to nelíbí.”

„Když jsem se po té scénce s Janine už party neú-

častnila, myslíš si snad, že jsem stejná jako sestřenice?”

„Ale ne, to není důležité. Byly ještě i další záležitosti.”

Eve nevěřícně zakroutila hlavou. „Myslela jsem si,

že se dopustila něčeho mnohem horšího než výstupu

v divadle…”

„Pokud za to považuješ opakovanou nevěru, pak ano.”

Eveina ústa se nevěřícně otevřela. „Marcia měla ně-

jaké pletky, nějaké milostné poměry!”

„Několik, podle všeho.” Gabriel se zabořil hlouběji

do křesla. „První, alespoň pokud je mi známo, začal už

čtyři měsíce po svatbě.”

„Několik poměrů?” Překvapení vystřídal šok a poté

pocit studu a zahanbení. Pokud to tak bylo, Marcia mě

podvedla a poslala mě sem, abych si vypila důsledky jejího chování, uvědomila si Eve. „Gabrieli, nevím, co na

to říct. Jenom že jsem zděšená a šokovaná.”

„Tím mi snad chceš naznačit, že je to pro tebe

novinka?”

„Pochopitelně, že ano. Nikdy bych neočekávala, že

se bude chovat takhle.”

Nikdy? Začalo ji hryzat svědomí. Ani tehdy, kdy

oznámila, ze má nového muže. Jenom pár měsíců potom, co se rozvedla s prvním?

Eve sklopila oči, aby nemusela nic vysvětlovat.

„A proč jsi tedy tak dlouho čekal, než ses rozhodl to

skončit?”

„Protože rozvod je něco, v co nevěřím. A protože její chování jsem si kladl za vinu já.”

„A jak tě mohlo vůbec napadnout, že je to tvoje chyba? Copak jsi ji strčil do náruče jinému muži?”

„Ne doslova, asi.”

„Co tím chceš říct?”

„Protože jsem si od začátku uvědomoval, že naše

manželství je omyl. A nijak jsem se s tím názorem ne—

tajil. Ale toleroval jsem ji a současně přivíral oči před

tím, jak tady byla nešťastná.”

„Ale nehledal jsi útěchu u nějaké jiné ženy?”

„Nepochybuji o tom, že tě Marcia zahrnula historkami o tom, jaké naprosté zvíře mohu být, ale určité zá-

sady mám ve zvyku zachovávat. A ty, které se týkají

manželství, mezi ně patří.”

„Myslím, že se líčíš až v příliš černém světle.”

„Řekl bych, že tě z tohoto názoru mohu lehce

vyvést.”

„Jak?” zeptala se Eve. Zarazil ji bolestný tón, který

najednou v jeho hlase zazněl.

Gabriel k ní pomalu otočil hlavu.

„Co když ti prozradím, že když jsem se dozvěděl, že

je Marcia těhotná, byl jsem zděšen? Chtěl jsem s ní přerušit veškeré kontakty, protože jsem si myslel, že dítě bylo počato z beznaděje nebo z touhy po majetku.”

„Docela chápu, proč ses tak cítil. Každé dítě si zaslouží, aby bylo zrozeno z lásky. A je velice smutné, že u mnoha tomu tak není. Ale u tebe to nakonec dopadlo, že ses s celou situací smířil…”

„Což ale nebylo zrovna jednoduché. Proto jsem se

nesnažil být u porodu ani se nepokoušel navštívit Nicolu dříve. Měl jsem pocit, že lepší bude její existenci ignorovat.”

„Nakonec ses rozhodl jinak, lépe.”

„Miluju ji. Jak bych jen nemohl. Vždyť Nicola je sou-

částí mne samotného.”

„Ach, Gabrieli,” pronesla Eve a hlas se jí zadrhával.

„Já velice dobře vím, že ji miluješ. Několikrát jsem tě

s ní sledovala. A také jsem viděla tvou tvář, když si ji

ode mě bral, jak tehdy celou noc plakala.”

„Proč ses vlastně dívala?”

„Proč? Protože jsem už viděla až příliš mnoho dětí,

které k sobě nikdo netiskl. Nebyl nikdo, kdo by jim

koupil krásné šatičky nebo plyšového medvídka. Protože jsem viděla až příliš mnoho dětí s podlitinami, zlomenýma rukama a nohama nebo zraněními hlavy, protože jim nějaký rozčílený muž či žena…” nedořekla, protože jí hlas přerušil vzlyk, který se jí náhle vydral

z hrdla.

Překvapením se mu rozšířily oči. Jejich řasy teď vypadaly jako okvětí nějaké krásné květiny.

„Per caria, jak si můžeš při takové práci udržet zdravý rozum?”

„Někdy to skoro nejde. Skončím v klinice a pak celé

hodiny chodím po břehu jezera a pokouším se uklidnit.

Jindy vůbec nedokážu usnout, protože jakmile zavřu

oči, zjeví se mi před očima výjevy, které jsem spatřila.

Jindy se cítím tak znechucená a zbytečná, moje práce

tak marná, že odcházím z práce s tím, že se tam už nikdy nevrátím.

„Bože!” Gabriel vyskočil z křesla, přistoupil k ní

a pevně ji objal tak, že měla pocit, že jí poláme žebra.

„Nikdo by nedokázal snášet takové mučení. Ani dítě,

ani žena, jako jsi ty.”

Přitiskl její hlavu ke své hrudi a začal ji hladit po vla—

sech. Ještě nikdy se necítila tak v bezpečí a tak chráně-

ná. Cítila na zátylku jeho dech a pochopila, že Gabriel

touží ještě po něčem víc než ji jenom láskyplně a útěš-

livě hladit.

„A kdo pečuje o tebe, cara!” zeptal se Gabriel. „Kdo

tě drží na konci dne a tiskne tě k sobě v noci, když přicházejí noční můry?”

„Nikdo,” odvětila Eve.

„Pak nech mě.”

„To není tvoje záležitost.”

„Ani když se toho budu chtít ujmout?”

Zvedl jí hlavu a vážně se jí zahleděl do očí. Eve mu

odpověděla: „Jak můžeš vědět, že nezaměňuješ lítost

s touhou?”

Sklonil k ní s jemnou naléhavostí tvář. Mezi jejich rty

ponechal jen tolik místa, aby mohl vyslovit několik

slov: „Proto a proto.”

Přitiskl její ruku ke své hrudi, kde mu vzrušeně te—

palo srdce. Pak se sklonil ještě víc a políbil ji. Je to neobyčejný muž, uvědomila si Eve. A být jím milována, musí každou ženu obdarovat něčím úžasným…

Ale v příštím okamžiku pochopila, že taková žena si

současně koleduje o malér nejhoršího druhu. Nepo—

chybovala o tom, že mu připadá atraktivní a že by se

k ní choval slušně. Ale neměli žádnou šanci spolu vybudovat trvalý vztah. Za těch několik týdnů, jež měla v tomto domě ještě zůstat, na to nebylo dost času. Při— nejlepším by spolu mohli prožít krátký milostný romá-

nek. Krátkodobé milostné poměry, to nebylo nic pro ni.

„Musím nahoru,” zašeptala a pokusila se vymanit

z jeho sevření. „Musím zkontrolovat Nicolu. A ty bys

měl přemýšlet o tom, co jsi vlastně teď všechno řekl.”

Gabriel ji k sobě přitiskl ještě víc. „Ale mezi námi ně-

co je! Tím, že utečeš, to nevyřešíš.”

„Představy jsou někdy lepší než skutečnost…”

Jako kdyby ji neslyšel. Stiskl jí boky, takže Eve vzru-

šeně vydechla. „Nechci jenom představy, cara mia,

a ani ty si s nimi nevystačíš.”

Na okamžik si Eve představila jeho nahé tělo, jaké

by to asi bylo, kdyby s ním také ležela nahá, kdyby se

jí všude dotýkal a líbal. Jaké by to bylo, kdyby se jí

zmocnil…

V končetinách se jí rozlévalo smyslné a pomalé mra—

venčení. Ústa jí vyschla a nedokázala skoro popadnout

dech. Jedna část jejího těla se k němu tiskla vlhká a dychtivá vší silou. Přesto se mu z ničeho nic vytrhla a ustoupila o krok dozadu. „Ne, nechci… Ještě ne…”

Eve ležela na posteli a trápila se. Věděla, tělem i vě-

domím, že svým odchodem udělala velkou chybu. Srdce jí divoce tlouklo a ústa měla vyschlá. Touhou.

Najednou se ozvalo zaklepání. Eve vstala, ale ještě

než stihla cokoliv říct, otevřely se dveře a v nich stál

Gabriel. Beze slova, aniž by se za tento vpád omluvil,

k ní přistoupil.

Eve byla ráda, že na sobě nemá nic jiného než noční

košilku, která více ukazovala, než skrývala. Objal ji

a políbil. Jeho ruce mohly svobodně bloudit po látce

košilky. Vyjely vzhůru a pomalým pohybem jí sundaly

dolů ramínka. Pak je přetáhly přes paže a sjely dolů,

aby pomalu stáhly košilku z těla.

„Nedokázal jsem zůstat sám dole,” zamumlal chraptivým hlasem.

Nyní už znala odpověď na otázky, které si ani nemě-

la odvahu položit. S neotřesitelnou a pevnou jistotou

věděla, jak se zachovat. Prsty mu zajela do vlasů, za—

klonila hlavu a přitáhla si ho blíž k sobě. Sama přitiskla svá ústa k jeho. A do polibku zašeptala: „Jsem ráda.

Odnes mě do postele, Gabrieli.”

Silné paže ji uchopily do náručí a položily do postele. Nebylo třeba už o ničem mluvit. Pak se ozval zvuk zipu od jeho kalhot, za nimi následovala košile a na

podlaze skončily také jeho slipy.

Do místnosti dopadaly paprsky měsíce, takže ložnice tonula v příjemném odhalujícím a současně intimním přítmí. A v něm ho spatřila v celé jeho nahé kráse.

Sice ho už tak spatřila jednou, hned první týden zdejší-

ho pobytu, ale to bylo jen zdálky. A navíc měla pocit,

že od chvíle Gabrielovy ranní koupele už uplynuly celé věky.

Ale teprve zblízka se mohla ujistit o tom, co už stejně věděla. Byl naprosto úžasný…

.. .a trpělivý. Až to bolelo. Její omezené zkušenosti se

sexem v ní zanechaly pocit, že je to něco, co se musí odbýt co nejrychleji je to jen možné. Její milenec Will Powers to tak měl rád. Ale Eve vždycky potřebovala více času. A ten mu většinou nezbýval.

Avšak Gabriel byl úplně jiný. Lehl si vedle ní a začal

jí prstem přejíždět po tváři, po rtech…

Závan smyslnosti, který jí okamžitě projel, ji téměř

přinutil hlasitě vykřiknout. Naskočila jí husí kůže

a smyslné vlny projížděly celým tělem, až někam do žaludku a podbřišku.

Pak se začal věnovat jejímu oušku. Laskal všechna

zákoutí napřed zlehka prstem, poté jazykem. Pronikl

dovnitř a ona zjistila, že tento na první pohled bezpo—

hlavní orgán v sobě skrývá neuvěřitelné možnosti smyslných možností, o jakých se jí nikdy ani nesnilo. Kroutila se rozkoší a když pronikl jazykem dovnitř, ztuhla, protože na vlnu touhy, kterou to v ní vyvolávalo, nebyla vůbec připravena.

Rozkoš, kterou jí to přinášelo, vyvolala žhavé křeče,

ve kterých se zmítalo celé její tělo. A najednou se přistihla, že její ruce začaly jakoby žít vlastním životem, nezávislým od zbytků vědomí, které i tak ztrácela stále

rychleji a rychleji. Přistihla je, jak laskají jeho vlasy

a zátylek, pak sjely dolů na jeho mohutnou hruď, kde si

chvíli pohrály s kudrlinkami chlupů a pak sjely na pevný a plochý podbřišek.

Bože, uvědomila si, teď už stačí jen několik málo

centimetrů, abych narazila na jeho pohlaví. Vždyť to

vypadá, že ta rychlá, spěchající jsem dneska já. Zatímco on se stále ještě nepřestal věnovat jejímu tělu nad krkem.

Zhrozila se nad svou netrpělivostí, okamžitě pažemi

vyjela nahoru a objala ho kolem šíje. Co se to se mnou

vlastně děje? Kde je ta bytost, která se s Willem musela tak upachtěně snažit, aby si alespoň trochu užila?

Která dokázala přijímat jeho rutinu a souhlasit s ní,

podřizovat se jí a chovat se úplně stejně?

„Promiň Gabrieli!” vyhrkla.

Pomalu zvedl hlavu a usmál se na ni. Jako anděl, jako temný anděl. Ale kolem rtů, které se teď lehce usmí-

valy, mu hrálo něco ďábelského. „Za co, la mia bella!

Za to, že dáváš tolik, kolik dostáváš? Proč by ses za to

měla proboha omlouvat?”

„Protože…” Vlastně proč, uvědomila si s náhlou jistotou Eve. Protože ho nežádám o svolení, abych ho tam laskala? Protože ho neznám natolik dobře a intimně,

abych se mohla dotýkat? A pokud je to takhle, jak to, že

s ním jsem v posteli?

„Jsi nervózní,” poznamenal a nechal svoji dlaň pomalu sklouznout přes hrdlo až k úžlabině mezi jejími ňadry. „Tušíš vůbec, jak nádherné a vzrušující je to

s ženou, která přijímá svého milence s takovou

zdrženlivostí?”

Zatímco mluvil, jeho prsty začaly pomalu a jemně

objíždět oblast jejích ňader, aniž postoupily byť jen

o píď blíž k jejich středu. Eve měla pocit z této hma—

tové rozkoše, že musí začít křičet nebo skučet. „A to

jsi ty?” zasténala hlasem, který stěží poznávala. „Můj

milenec?”

„Máš o tom snad nějaké pochybnosti?”

Hleděla na něho a skutečnost, že je tady s ním, v posteli, že ji svádí a laská, jí pořád ještě zcela nedocházela. „Nejsem si tím úplně jistá…”

„To tě pak o tom budu muset ujistit. Tímhle…

a tímhle…” přitiskl svoje rty na její v krátkém polibku.

A pak znenadání, bez jakéhokoliv varování či předchozího náznaku, mu rty sklouzly k jejím vztyčeným bradavkám a jemně je zajaly mezi zuby.

Dech se jí zastavil v hrdle, protože extáze byla příliš

silná. Zasténala, a protože rozkoš ji přemáhala až do té

míry, že měla pocit ztráty sebe sama, najednou ji na—

padla myšlenka na útěk. Únik před něčím, co se nedalo snášet.

Jako kdyby ucítil, co Eve zrovna napadlo, uchopil ji

kolem pasu a položil jemně na záda.

„Jsi velice krásná, carissima” zamumlal. Jeho dech

byl vlahý, voňavý a - vzrušující.

Ale veškerá rozkoš, kterou zatím Eve prožívala, ješ-

tě nebyla nic proti tomu, co nastalo, když Gabriel přejel ústy ještě níž, laskal bříško a pak konečně jeho jazyk vklouzl do pupíku. Po chvíli začal rty přejíždět po jejím

bříšku dolů a níž, zároveň ucítila, jak ještě níž pronika—

jí jeho prsty a hladí ji tam, krouží po vnitřní straně stehen tam, kde přecházely do klína. Nadzvedla se v neo— dolatelné toužebné potřebě. Znovu přitiskl rty a ruce

k její nahé kůži, a počal pomalu a téměř metodicky laskat, prozkoumávat a odhalovat všechny záhyby jejího těla, postupoval však teď zase vzhůru. Když znovu vzal

do úst její bradavky, jednu a pak i druhou, zalila ji tak

silná vlna rozkoše promísené se spalujícím žárem, že

přidušeně vykřikla a zaťala prsty do pokožky Gabrielových svalnatých zad. Zdálo se jí, že celé její tělo pul— zuje touhou, srdce se jí rozvibrovalo a svým dunivým

hlasem, který cítila a slyšela ve spáncích, doplňuje celou tuto symfonii laskání předcházející milování.

Poté sjel ústy až dolů a pomalu a jemně jí rozevřel

stehna. Nebyla připravená na to, co přišlo, co začal provádět. Jazykem mezi ně pronikl a začal ji laskat přesně na onom místě. Vykřikla rozkoší, ale okamžitě ji polila

červeň studu a instinktivně chtěla kolena sevřít.

Avšak Gabriel jí to už nedovolil. Probíhaly jí vlny nikdy předtím nepoznané rozkoše, tělo se jí zmítalo ve slastných křečích. Z jejího klína, který Gabriel stále

prudčeji a prudčeji laskal jazykem, jako kdyby vystřelovaly žhavé šípy extáze.

Eve slyšela zvuky rozkoše naplňující místnost a vě-

děla, že to musí být její vlastní, ale vůbec si neuvědo—

movala, kdy a jak z ní tryskají ven. Nebyla si vlastně vě-

doma vůbec ničeho jiného než laskání jeho jazyka.

Zabořila prsty do jeho vlasů a znovu zaskučela. Za-

čala dychtivě šeptat jeho jméno a prosit ho, aby s tím

přestal…, aby jí to…, aby pokračoval dál a víc. Posledními zbytky jasného a nezkaleného vědomí si vzpomněla na svůj předchozí stud. Avšak nyní jí už nic ne— vadilo, ovládla ji jistota prosté pravdy. Pravdy, která

hovořila o tom, že se mu touží beze zbytku vydat všanc,

že chce všechno,

Najednou se jí zatmělo před očima a vstoupila do jiného světa…

Když znovu přišla k sobě, když opět dokázala poskládat dohromady kousky skutečného světa, a pochopila, že to ještě není zdaleka všechno, uvědomila si jednu pravdu. A měla z ní strach. Už asi nikdy nebude tím, kým byla předtím. Za chvíli navždycky bude někým jiným.

Když si to uvědomila, propukla v pláč.

Gabriel k ní vyděšeně zvedl hlavu a prohlížel si ji.

Dlouze jí hleděl do očí a pak jeho zrak pomalu klouzal

dolů a bezostyšně hltal její nádherné a zvláčnělé tělo.

A stále ji laskal prsty, hladil po pevném bříšku, bocích

a pak znovu jeho dlaně vyjely nahoru a pohladily ji po

tváři.

„Neplač, lásko! Nemusíme v tom pokračovat, nemusíme to dělat, pokud nechceš…”

Eve rozhodila dokořán ruce a radostně vzlykla:

„Ach, já chci. Chci ještě víc, Gabrieli!”

Převalil se jemně na ni a opřel se o lokty, aby jí mohl hledět do tváře. „Určitě?” zeptal se a v jeho očích po-

řád zůstával stín pochybnosti. „Neporaním tě?”

„Ne, vysvobodíš mě!” téměř vykřikla. „A chci tě tak

moc, že to až bolí, abych tě v sobě už cítila.”

Chytil ji za jednu ruku a vsunul ji mezi jejich těla, dokud nenarazila na hedvábnou kůži jeho penisu. „A pochybuješ snad, že já tě nechci také tak moc?”

Zakývala hlavou, ale nedokázala ze sebe nic vypravit. Jediné, co měla na rtech, bylo „Miluji tě!”. Avšak nevyřkla tato slova nahlas, protože se bála, že by ho to

mohlo odradit. Závazek, který se v nich skrýval. Namísto toho si jej přitáhla druhou rukou blíž k sobě, políbila ho a roztáhla nohy, aby jej mohla v sobě uvítat.

„Chci tě,” znovu zašeptala.

„Stejně jako já chci tebe,” odpověděl jí také šeptem.

Přilehl ještě těsněji k jejímu tělu a zkušeně vklínil ruku

mezi Eveina stehna. Začal ji hladit přes vnitřní stranu

stehen a ucítil, jak se chvějí. Eve se ještě více rozevřela

a zrychleně dýchala v očekávání toho, co každým okamžikem mělo přijít.

„Prosím, teď,” zasténala úpěnlivě.

Na okamžik jakoby zaváhal. Ještě více roztáhla stehna a trošku nadzvedla zadeček, aby do ní mohl vstou— pit. Sklonil hlavu k jejím rtům a jazykem do nich vnikl,

byl to stejný tlak jako ten, který cítila dole, v samém

středu své bytosti.

Chvíli se ani nepohnul, Eve jen cítila jeho úd uvnitř.

Úplně ji vyplňoval a ona cítila jeho žádostivost a tepa—

jící touhu.

Pohnul se a ona si uvědomila, jak nádherně do sebe

zapadají, jak dokonale jejich těla k sobě patří.

Pak se Gabriel posunul zpět a ještě více nadzvedl její boky. A prudce do ní vnikl. Ucítila čirý záblesk bolesti, ale okamžitě byl pryč. Všechno, co dokázala vní-

mat a částečně si uvědomovat, byl fakt smutku, že se

takové oslňující zkušenosti vydává teprve teď, že ji ne—

poznala už mnohem dříve.

Avšak to ještě nebylo zdaleka všechno. Opět se pomalu posunul zpět a opět do ní vnikl. A znovu a znovu. Pocity, které přitom zažívala, pocházely z jiného světa, z jiné dimenze. Začala se pomalu pohybovat

s ním, vycházet jeho přírazům vstříc. Aby posléze při—

držovala jeho boky, jen aby v ní zůstal o okamžik dé-

le. Cítila, jak jí při každém jeho pohybu, prostupují

žhavé a sladké vlny.

Cítila jeho dech u svého ucha a slyšela, jak něco nezřetelně mumlá. Věděla, že mluví jazykem lásky, jak to snad umí jenom Italové - ve zpěvavé kadenci, která se

zvyšovala stejně, jako se zrychloval rytmus jejich pro—

pletených těl.

Pomalu počala pociťovat svírající se a napínající se

varování v samém centru svojí bytosti, ale bylo naprosto nemožné, aby se dokázala ubránit vzmáhajícímu se vyvrcholení. Když do ní vnikl posledním pohybem, vykřikla v okamžiku nejvyšší rozkoše. Současně její chraplavý výdech překryl Gabriel svými ústy. Explodovala ihned a její tělo i mysl se proměnily v jedinou erupci

žhavé lávy.

Gabriel ji následoval hned v další vteřině, cítila teplé semeno i přes jeho ochranu. Pak se na ni vyčerpaně zhroutil a zůstal ležet. Jejich těla se ještě dlouhou dobu

zachvívala doznívající rozkoší.

Pořád se ještě chvěla vlnami pomalu mizejícího vyvrcholení, když otevřela oči. S překvapením zjistila, že se ložnice nijak nezměnila. Okna, postel, na které leželi, noční stolek, matný svit měsíce, všechno bylo jako dřív. Ale nic, co se týkalo její bytosti, už nebylo jako

předtím. Uvnitř, v samém středu své bytosti, pochopila, že se už konečně a definitivně navždycky stala jinou osobou.

Gabriel zvedl hlavu a podíval se na ni, na okamžik

měla pocit, že o něčem přemýšlí.

Překulil se vedle ní a pronesl: „Budu muset jít. Je mi

to líto. Ale Beryl by mě tady neměla ráno najít…”

„Ne, to neměla,” potvrdila jeho slova Eve, ale sou-

časně bojovala s potřebou chytit ho a držet až na věky,

aby už nikdy nemohl odejít.

Když se oblékl, ještě se k ní sklonil. „Posnídáme společně, cara!”

„Ano,” vydechla lítostivě.

Políbil ji na nos a pak ještě na ústa.

„Tak to se uvidíme v devět.”

Byly dvě hodiny ráno. Eve došlo, že bude trvat celých sedm hodin, než budou zase spolu. Nevím, jak to vydržím, pomyslela si.

OSMÁ KAPITOLA

Někdy před úsvitem se její blaženost vypařila a vzala s sebou i veškerou sebedůvěru. Když otevřela oči do dalšího nádherného středomořského rána, už ji obchá-

zely pochybnosti.

Co když toho všeho teď Gabriel lituje a přeje si, aby

nikdy nevstoupil do jejího pokoje? Co když se vymluví

a neposnídá s ní a bude se také po zbytek pobytu tady

vyhýbat její společnosti?

Výborně! Pomyslela si Eve, když si čistila zuby. Jedna noc nikdy nepoznané rozkoše a hned následující den

za to musím platit ztrátou sebevědomí, moje hrdost je

v troskách a on se nejspíš někam vypaří nebo mě pochopitelně slušným kultivovaným způsobem nechá na

holičkách…

Ale stálo to vůbec za to? Za cenu, kterou asi bude

muset zaplatit?

Ano, stálo, pochopitelně že stálo! Milování s Gabrielem stálo za každou vteřinu, kterou budu muset zaplatit

a udělala bych to znovu, mnohokrát, pokud bych k tomu dostala příležitost!

Ale otázkou pořád zůstávalo, jak je na tom on.

„Jdete pozdě, slečno,” pronesl pánovitě a vyskočil,

když vstoupila do jídelny, duševně připravená na jeho

odmítnutí.

„Vždyť je teprve sedm minut po deváté.”

„Ale já tady čekám už od tři čtvrtě na devět.”

Ještě předtím, než se Eve pokusila vklouznout na

svoji židli, protože měla pocit, že se okamžitě zhroutí,

k ní přiskočil a objal ji. „Dvacet dvě minuty tady na tebe čekám a každá z těch minut pro mě byla plná utrpe— ní. Jak ti je dneska ráno, cara! Přeješ si, abych v noci

k tobě nepřišel?”

Ulehčené vydechla a přitiskla se k němu. „Ani ná-

hodou,” hlesla a zvedla k němu tvář k polibku.

Choval se k ní s ohledy a takovým nadšením, že to

odválo i poslední zbytky Eveiných obav a pochybností.

Přesto si však všimla, když ji usazoval na židli, určitých

rysů v jeho chování, které připomínaly jeho obvyklou

chladnou odtažitost. Ale když se na něj zadívala pozorněji, spatřila náznak zčervenání, který přelétl přes jeho tvář a smyslné jiskřičky v jeho očích. Nebyl zdaleka tak klidný a chladný, jak chtěl vypadat.

„Musíš mi neustále připomínat, abychom tady mezi

sebou udržovali určitý odstup s ohledem na ostatní,”

prohodil po chvíli, když už snídali. Mám v domě přece

jenom nějakou reputaci a služebnictvu by to mohlo pů-

sobit jisté problémy, kdyby spatřilo svého zaměstnavatele, jak se miluje s mladou dámou na stole místo toho, aby spolu ve vší slušnosti snídali…”

„Nejsem si příliš jistá, jestli by se mi ten nápad zamlouval,” odvětila Eve a pokoušela se vší silou udržet vážnou tvář. „Myslím, že by to nebylo příliš pohodlné.”

Gabriel se na ni zazubil a ona si všimla, že dneska rá-

no vypadá mnohem mladší a uvolněnější než obvykle.

„Asi ne, ale musíš přiznat, že ten nápad v sobě má jisté

výstřední kouzlo.”

„Nepřipadáš mi zrovna jako výstřední typ, Gabrieli.”

„A jak ti vlastně připadám?”

Aniž nad odpovědí přemýšlela, vyhrkla: „Jako muž

mnoha tváří a vrstev, který je neodhaluje rychle a jednoduše. Každičký den se o tobě dozvídám něco nového.”

„A líbí se ti, co se dozvídáš?”

Něco nádherného, čistého a prostého v ní explodo—

valo jako otvíraná láhev šampaňského. „Moc.”

„Nápodobně. Přinesla jsi do mého života světlo

a smích, když už jsem si začínal myslet, že mě to v životě v budoucnosti vůbec nečeká. Kdyby se Beryl postarala o Nicolu, strávila bys se mnou dnešní den? Mohli bychom si prohlédnout nějaké památky, jestli bys ráda.”

„Pokud se Beryl postará o Nicolu, ráda bych si kou—

pila nějaké šaty, než půjdeme s Ripley-Jonesovými do

divadla. Měl jsi pravdu, když jsi říkal, že bych si měla

vylepšit svůj šatník. Měla bych tě víc poslouchat.”

„Jsem pro,” konstatoval Gabriel s okouzlujícím

úsměvem. „Ale budeš mě muset poslouchat vždycky!”

„To není pěkné se takhle radovat jenom proto, že jsi

měl pravdu! A zejména ne před ženou, která nemá co

na sebe!”

„Takže půjdeme nakupovat společně.”

„Pokud tímto způsobem chceš strávit celou sobotu!”

„Abych se přiznal, věděl bych o lepším způsobu…”

Narážka skrývající se v jeho slovech byla natolik zjevná, že Eve vehnala lehký ruměnec do tváře. „Ale jsem trpělivý muž a malé odpírání může jen zvýšit potěšení

z toho, co bude následovat později…”

Gabriel ji vzal do nejlepšího butiku na celém ostrově, kde strávili asi dvě hodiny. Eve váhala mezi pěti modely, aby si nakonec vybrala elegantní černé šaty. Maji— telka butiku Rosamunda slíbila, že šaty budou

doručeny ještě téhož dne navečer.

Když se vrátili, milovali se. Divoce a vášnivě. Eve

opět objevila netušené možnosti, které se v jejím těle

i ve vzájemném potěšení skrývaly.

Po třetím milování ležel Gabriel vedle ní a potichu

pronesl: „Jsme stvoření jeden pro druhého, tesoro.”

Eve mu nedokázala odpovědět. Bála se. Neodvažovala se. Protože jediné, co by mu mohla odvětit, by bylo: „Miluji tě!”

Otočil k ní hlavu a ospalýma očima na ni pohlédl.

„Chtěl bych s tebou uprchnout na nějaký osamělý ostrov a trávit dny tím, že bychom byli pořád nazí, pova— lovali se na písku a chodili plavat. Chtěl bych tě krmit

zralými ovocnými plody a lízat čerstvou pomerančovou

šťávu, která by kanula na tvoje ňadra. Chtěl bych s tebou ležet nahý pod hvězdami, stát s tebou v tmavém moři osvětlovaném jen matným svitem měsíčních paprsků, s tvými stehny obtočenými kolem pasu a naslou— chat serenádě vln znějící všude kolem nás…”

Naklonil se nad ní a položil dlaň na její srdce. „Potřebuju oddech, Eve. Všechno běží až příliš rychle ke konci, na který nejsem vůbec připravený.”

A tak to i bylo. Měl pravdu. Byla to jediná vada na

jejich romantické idyle. Eve byla na Maltě už přes dva

týdny a následující měsíc musela odjet.

Když Eve sešla dolů do přijímacího pokoje, zjistila,

že Rosamunda svůj slib splnila. Šaty byly tady. Ale ne

jedny, ale všech pět, mezi kterými tak dlouho váhala!

Zvedla telefon a zavolala do butiku, aby je upozornila, že se stala chyba. Ale Rosamunda ji ubezpečila, že ne. Že pan Brabanti objednal všech pět modelů.

Eve nevěřila svým uším. Jak Gabriel dokázal zničit

až doposud tak nádherný den! Užaslá nad tím, jak rychle dokáže sladká chuť milování zhořknout, položila Eve telefon. A vydala se hledat Gabriela.

Seděl na terase a četl si noviny. Zvedl oči a usmál se

na ni. Úsměvem, při kterém se jí vždycky rozbušilo srdce. Avšak ne teď. Když mu vztekle mrštila do klína pět šatů a pak ještě jejich obaly, jeho úsměv rychle přešel

do nechápavého výrazu.

„Co to má kčertu znamenat? Přišla jsi o rozum?u zakřičel na ni a opatrně položil šaty na židli.

„A ty jsi snad přišel o svůj?” odsekla vztekle. „Za

mými zády objednáš všech pět modelů! I když víš, že si

je v žádném případě nemůžu dovolit?!”

„Nemusíš mít obavy,” řekl klidně. „Zaplatil jsem je.”

„A to si myslíš, že je to v pořádku?”

„Proč ne? Ženě, kterou obdivuju, jsem koupil malý

dáreček. V čem je problém?”

Chtěla k němu přiskočit a pořádně jím zatřást. „Dá-

reček? Dáreček je nějaká cetka, přehoz přes ramena,

rámeček na fotografie. Ale pět exkluzivních modelů

z butiku?”

„Čtyři,” opravil ji a rozesmál se. „Ty si zaplatíš ty

černé, co sis vybrala. Zbylé jsou ode mě, protože

v příštích dnech nás budou spolu vídávat a já chci, aby

ses předvedla.”

„Já nejsem žádný pudl na hraní, Gabrieli! A hlavně

nejsem žádná tvoje milenka na pár nocí!”

„Milenka na pár nocí?” Pokusil se bezúspěšně zakrýt, jak ho její slova ranila. „Co tě to proboha nápadlo? Jsi žena, které si vážím a kterou obdivuju. A která si zaslouží, aby byla obklopena krásnými a příjemnými

věcmi.”

„Tak to se omlouvám, jestli ti moje oblečení připadá

nevhodné,” pronesla Eve jízlivě. „Bohužel, buď se

s ním budeš muset nějak srovnat, anebo mě nechávat

doma, když vyrazíš někam na veřejnost…”

„Nepřipadá mi nevhodné,” prohlásil, zatímco se pokoušel nacpat šaty zpátky do jejich obalů. „Proč tolik povyku kvůli pár šatičkám? Myslel jsem si, že už jsme

dávno dál za takovými hloupostmi.”

„Jestli tím chceš naznačit, že jsi připraven platit za to,

že se mnou spíš…”

„Bože, proč mají ženy takový talent na to, aby obrá-

tily slova mužů v jejich pravý opak a pak jimi ještě na

ně útočily!” Obrátil oči v sloup. Jeho trpělivost byla

u konce, protože mrštil obaly i šaty o podlahu terasy.

„Podívej, vezmi ty šaty a hoď je dolů do moře, jestli tě

tak urážejí!”

„Mám lepší nápad. Pošleme je zpátky do butiku.”

„Abych vypadal jako hlupák?!”

„V mých očích jako hlupák už vypadáš.”

Povzdechl si oním způsobem, který je vlastní mu-

žům, když chtějí naznačit, že jim nikdo nerozumí.

„Dobře. Pokud je nechceš přijmout jako dar od muže,

který tě obdivuje a váží si tě, pak je považuj jako vý-

raz díků otce. Přivezla jsi mi sem dceru a s neuvěřitelnou pečlivostí se o ni staráš. Za obojí jsem ti hluboce zavázán.”

„Nepotřebuju žádnou kompenzaci za to, že se starám o člena vlastní rodiny.”

Vyskočil na nohy, vztáhl ruce k nebi a vyřinul se z ně-

ho dlouhý příval italských slov. Nepochybně klel a vypadalo to tak, že se z jeho nadávek muselo zardívat i samo nebe nad jejich hlavami. Teprve po chvíli přešel zpět do angličtiny. „Já ti přece za nic neplatím! Já jsem

to jenom chtěl ukázat, jak si tě vážím!”

„Ale já to tak nevidím.”

Gabriel protočil panenky. „Jak je jen možné, že dvě

ženy, které jsou jedné krve, mohou být tak rozdílné?

Kdybych obdaroval tvoji sestřenici čtyřmi šaty, její jediná otázka by zněla: ,A proč ne deseti?’”

„Jestli nedokážeš pochopit, že já a Marcia jsme úplně rozdílné, tak pak jsi ještě větší hlupák, než jsem si myslela!”

Poslední zbytky veselí, které se mu zračily ve tváři,

přešly v zamračený výraz. „Dávej si pozor, drahá,” poradil jí strohým hlasem. „Už příliš pokoušíš mou trpě-

livost. Existují hranice toho, jak moc mnou můžeš opo—

vrhovat bez toho, že by se ti dostalo odplaty.”

„Opravdu?” Ačkoliv výraz v jeho očích ji varoval, že

už vstoupila na příliš tenký led, pohodila opovržlivě

hlavou. „A co s tím uděláš, Gabrieli? Naplácáš mi na

zadek?”

„I když to není špatný nápad, nenaplácám ti. Ani

neurazím Rosamundu tím, že bych jí zboží vrátil.”

„Potom bude nejlepší, když budeš doufat, že příští žena, kterou si vezmeš do postele, bude mít moji velikost!”

Nic na to neřekl. Dlouhé mlčení se stávalo stále tíživějším. Zašla příliš daleko. Až příliš daleko…

„To, co jsi říkala, mně opravdu vadilo, Eve,” pronesl

a bylo vidět, jak se vší silou ovládá. „Skutečně se mě to

dotklo.”

„Promiň mi to,” vyhrkla ze sebe Eve a tváře jí zčervenaly. „Omlouvám se, že jsem se nechala tak unést.”

„Asi jsme se unáhlili oba dva,” odpověděl jí a zamířil

dovnitř vily. Eve pochopila, že nemá na mysli jen hádku

kolem šatů, ale i uplynulých čtyřiadvacet hodin. „Asi ně-

kterým záležitostem každý rozumíme úplně jinak.”

Projela jí vlna paniky. Ano, byla na něho rozčílená,

ale přece ne tolik, aby to znamenalo konec jejich vztahu. „Prosím neodcházej jenom proto, že jsme se na ně-

čem neshodli,” žadonila. Cítila, jak jí mezi prsty uniká

něco nevýslovně krásného, něco, od čeho si tolik slibo—

vala. „Prosím, Gabrieli, promluvme si o tom ještě a ně-

jak to vyřešme.”

Zastavil se mezi dveřmi a věnoval jí pohled, který byl

tak odtažitý a neosobní, až jí z něj ztuhla krev v žilách.

„Právě jsem se chvíli o to snažil - a bezúspěšně, musím

dodat. Nepatřím mezi muže, kteří by měli ve zvyku se

před někým plazit, Eve. A ty zase patříš k ženám, které zřejmě nedokáží rozlišovat mezi darem a uplácením.

Tak to prostě je a myslím, že už toho mezi námi moc není, o čem bychom mohli mluvit.”

V následujících třech dnech ho Eve spatřila jen

zřídkakdy. Pokud se chtěl potěšit s dcerkou, posílal

pro ni nahoru Beryl. Z terasy ho pak Eve sledovala,

jak se s Nicolou v náručí prochází po zahradě, či jak

tam sedí za stolkem a pracuje na svém laptopu, zatímco miminko podřimuje vedle něho na dece ve stí-

nu stromů. Dvakrát ho zahlédla, jak nakládá sedačku

s dcerou do auta a někam odjíždí. Pokaždé se s ní vrá-

til za několik hodin.

V takovýchto chvílích, kdy byla Eve zbavena svých

pečovatelských povinností, procházela se po okolí, pla—

vala v bazénu s mořskou vodou, potulovala se po sluncem zalité pláži a věnovala se četbě. Jinak řečeno, pokoušela se zaplnit volný čas - najednou tak prázdný.

A celou dobu cítila v srdci studenou bolest, kterou nedokázal rozehřát ani sluneční svit.

Nechtěla se zaobírat myšlenkami na to, že se zamilovala do někoho, koho neznala ani měsíc. Nemělo to smysl. Láska, pokoušela se sama sebe v duchu přesvědčovat, nemá nic společného s logikou, ani s během času. Řídí se svými vlastními pravidly.

Šaty v obalech zatím tiše visely v rohu jejího pokoje.

Bez ohledu na jakékoliv morální zábrany, neměla to

srdce nechat je válet na terase. Horší však bylo, že fakt,

že byli s Gabrielem rozhádaní, vyvolal mezi služebnic—

tvem řadu klepů. Jediný člověk, kterému se s tím svěřila - ale jen částečně - byla Beryl.

„Hm, chápu vás, že jste musela odmítnout takový

dar,” komentovala to hospodyně, když Eve pomáhala

navléknout šaty do obalů. „Ale není to trochu škoda,

nechat je jen tak zahálet? Nebylo by lepší nabídnout

mu, že je od něho odkoupíte, drahá? Pochopitelně až za

nějakou dobu.”

„Vzala bych si je ihned. Ale stojí víc, než kolik já vydělám za půl roku.”

Ale pak, v úterý odpoledne, zazvonil telefon. Byl to

Gabriel. „Nicola ještě spí?” zeptal se bez jakéhokoliv

úvodu.

S telefonem přitisknutým mezi uchem a ramenem,

protože právě krmila Nicolu, Eve odvětila: „Ne. Právě

se probudila a teď jí dávám najíst.”

„Prosím, přines mi ji dolů do pracovny, až skončíte,”

řekl Gabriel a zavěsil.

Plna naděje sešla Eve s miminkem v náručí dolů a za—

klepala na dveře jeho pracovny. Otevřel jí Gabriel,

beze slova od ní převzal malou a opět beze slova před

ní dveře zabouchl.

Po hodině ji k sobě předvolal znovu. Eve tentokrát

už nic neočekávala, předpokládala, že jí předá nazpět

Nicolku.

Když vstoupila dovnitř, zjistila, že v pracovně sedí

ještě nějaký jí neznámý muž.

„Dovol, abych ti představil Gina Cattanea. Je to

můj… spolupracovník,” pronesl Gabriel. „Souhlasil

s tím, že mi pomůže vypátrat moji bývalou manželku.

Pořád neodpovídá na moje vzkazy, ani neposlala kopie

lékařských zpráv týkajících se dcerky. Dál už to nemů-

žu ignorovat…”

Když Eve dostatečně vyzpovídali, opět ji propustili.

Neprozradila jim nic nového, než co řekla už předtím

Gabrielovi.

Když se za ní zavřely dveře, obrátil se Gino ke Gabrielovi, který v náručí choval Nicolu. „Věříš jí?”

„Nemám důvod jí nevěřit. Je upřímná,” odpověděl

okamžitě Gabriel.

Gino pokrčil rameny. „Musím se přiznat, že mi to

přijde podivné, že je na tom s kontakty s tvojí bývalou

ženou stejně jako ty.”

„Marcia může mít tisíc důvodů, proč s nikým neko—

munikuje. A je dostatečně inteligentní na to, aby vědě-

la, že její sestřenice nebude mít pro její špinavé triky

moc velké pochopení. Pokud si zase něco vymyslela,

Eve do toho určitě není zasvěcená.”

„Gino odložil pero na stůl a opřel se o opěradlo židle. „Takže, odkud začneme?”

„Budeme se držet původního plánu a pokusíme se ji

vystopovat,” odvětil Gabriel, ale zdálo se, že je myš-

lenkami jinde.

„A jestli ji najdeme a ona odmítne spolupracovat?”

Gabriel vyhlédl z okna a spatřil Eve, jak míří dolů

k bazénu. Přes plavky měla navlečené dlouhé tričko

a přes ramena přehozený ručník. Když předtím přišla

do pracovny, všiml si Gabriel toho, jak má posmutnělé

a pohaslé oči, když ji tak chladně přivítal. Pocítil přitom

jisté uspokojení, že není sám, kdo se trápí kvůli jejich

hádce.

Teď, když ji sledoval, poznal podle toho, jak měla

shrbená ramena, že je opravdu zdrcená. Zastyděl se. Jejich vzájemné odcizení už trvalo příliš dlouho. Nastal čas něco s tím udělat. Napravit to.

„Gabrieli?” Gino na něho hleděl s údivem a zvědavostí. „Posloucháš mě vůbec? Co budeme dělat, jestli-

že Marcia i nadále nebude chtít spolupracovat?”

„Musíme,” odpověděl, aniž by si plně uvědomoval,

jak tím dává najevo, co pro něj během těch pár týdnů

začala znamenat Nicola, „udělat všechno, co bude prospěšné pro moji dceru.”

DEVÁTÁ KAPITOLA

Před představením, na které je pozvali Ripley-Jonesovi, se Gabriel a Eve stavili v jedné malé taverně na lehkou večeři. Gabrielovi dalo trochu práce, aby Eve

přesvědčil, ale nakonec souhlasila s tím, že do divadla

půjde.

Usadili se ke stolu a objednali si. Pak se mezi nimi

rozhostilo tíživé mlčení.

První ticho prolomil Gabriel.

„Stýskalo se mi po tobě…”

„Neměl jsi důvod,” odvětila Eve a pohrávala si s ka—

belkou, kterou měla položenou na klíně. „Vždyť jsme

se párkrát viděli. Bydlíme přece ve stejném domě.”

„Já vím. Mrzí mě, že jsem se tak choval.” Pokrčil

omluvně rameny a vyslal k ní nesmělý úsměv. Ale Eve

dělala, že si ho nepovšimla. „Nemůžeme začít znovu?”

Eve pohlédla stranou. „Má to cenu? Je už přece jasné, že na některé záležitosti máme rozdílné názory.”

„Cara” pronesl, „došlo k nedorozumění ohledně

dárku. Přece nechceme, aby mezi nás vstoupilo něco

tak triviálního…”

„Ty považuješ poslední tři dny, kdy ses ke mně choval, jako kdybych neexistovala, za něco triviálního?”

Pohlédla na něho a v jejích očích se zračilo tolik bolesti, že ho to málem srazilo na kolena. „Měla jsem v sobotu důvod, proč na tebe být rozzlobená, Gabrieli.

Ano, řekla jsem věci, které jsem říkat neměla, ani nechtěla. Ale ty jsi nepřijal moji upřímnou omluvu a jenom jsi mě od té chvíle trápil. Dokážeš si vůbec představit, jak to bolelo?”

„Stačil mi vždy jen pohled do tvých očí, abych v nich

pokaždé spatřil velkou bolest. Za kterou jsem mohl já.”

Chytil ji za paži, ale pak svoji ruku zase odtáhl. „Podí-

vej, udělal jsem chybu, Eve, ale chtěl bych ji napravit.

Pokud mi dáš šanci.”

Eve odvrátila pohled. „Prosím! Dostali jsme se přece za tak krátkou dobu spolu tak daleko. Změnila jsi celý můj život. Za poslední dva týdny jsem zažil tolik štěstí, víc než za mnoho předcházejících let. Zahoďme ty prokleté šaty, jestli si to přeješ, ale nezahazujme kvůli

nim nás dva.”

Pochopila, že ji porazil. Povzdechla si. „Nedokážu se

na tebe zlobit.”

Gabriel se rozsvítil úsměvem. „Znamená to, že je mi

odpuštěno?”

„Pro tentokrát ano,” připustila. Kolem úst se jí objevil náznak úsměvu. „Ale bude lepší, když se to všechno už nebude opakovat…”

Po představení si spolu s Ripley-Jonesovými zašli do

restaurace na večeři. Když skončila, odebrali se pánové k baru řešit nějaké obchodní záležitosti. Eve osamě-

la u stolu s Marjorií Ripley-Jonesovou.

„Jak se vám vlastně představení líbilo, Eve?” zeptala se Marjorie a zvědavě na ni pohlédla.

„Musím říct, že bylo úžasné. Děkujeme moc za vaše

pozvání,” odpověděla upřímně a s úsměvem Eve.

Marjorie ji chvíli mlčky pozorovala, vypadalo to, jako by se k něčemu odhodlávala. Pak se k Eve důvěrně naklonila. „Musím říct, že se vám s Gabrielem povedlo

provést něco pozoruhodného. Učiněný zázrak. Už

dlouho jsem ho neviděla tak… šťastného.”

Eve měla sto chutí jí odpovědět: „Protože jsem se do

něho šíleně zamilovala!” Ale to nemohla, proto raději

řekla: „Děkuji. Možná to bude tím, že je mi s ním na

Maltě tak dobře.”

„Víte, on byl vždycky tak trochu samotář. Dokonce

ještě i před tím jeho katastrofálním manželstvím…”

Marjorie se zarazila a zděšeně si dala ruku před ústa.

„Ach, promiňte mi to, Eve! Jste tak jiná než Marcia, že

jsem úplně zapomněla na to, že jste sestřenice.”

„Jejich manželství mělo přece jenom jeden dobrý vý-

sledek,” pronesla Eve. Pokoušela se zachovávat, pokud

šlo o Marcii, neutrální pozici. Ještě stále byla ke své

sestřence loajální. „Nicola je radost.”

„Ano! Nevím, jak se s tím Gabriel vyrovná, až nastane čas a miminko se bude muset vrátit domů… A jak se vyrovnáte vy s tím, že ho ztratíte?” A hodila po Eve

nesmělým, leč zvědavým pohledem.

„Zapomínáte na to, že jsem tady kvůli Nicole. Ona je

jediný důvod, proč jsem tady já.”

Marjorie se pousmála.

„Což ale přece automaticky neznamená, že Nicola je

také důvod, proč byste odsud měla odjet i vy, ne? Existují přece i jiné možnosti…”

Než jí stačila Eve odpovědět, zjevil se nad nimi stín.

„Myslela jsem si, že to jsi ty, Marjorie.” Eve si se znechucením uvědomila, že hlas patří hraběnce Janine de Rafaellisové. „Jak to, že tady nejste s Graysonsovými?

Vždycky přece chodíte do divadla s nimi, ne?”

„Ne vždycky. Máme ještě řadu jiných přátel, kteří se

k nám rádi připojí.”

„Opravdu?” Hraběnka přejela pohledem po Eve, jako kdyby to byl nějaký starý smeták opřený někde v koutě. „A že jsem si jich dneska vůbec nevšimla…”

Marjorie chytla Eve za ruku.

„Vždyť tak dobře znáš Gabriela… Copak si nevzpo—

mínáš na jeho přítelkyni, slečnu Eve?” zeptala se a z jejího hlasu bylo slyšet výčitku, „Jak bych jen mohla, po našem posledním setkání?”

odsekla Janine a změřila si Eve mrazivým zlomyslným

pohledem. „Jaké máte nádherné sladké šaty, drahá.

Ušila jste si je sama?”

„Ne.” Eve cítila, jak rudne, a nenáviděla se za to.

Ani za celý svět nechtěla, aby žena jako Janine mohla

pocítit uspokojení z toho, že její odporná narážka ťala do živého.

„A ty sis svoje šila, Janine?” otázala se Marjorie

a stiskla Eve prsty.

Hraběnka se začala zvonivě smát. „Když si mohu dovolit dobře zaplatit tu nejlepší švadlenku? Nebuď směšná! Jak se na něco takového můžeš vůbec ptát?”

„No nechápu, proč by si měla své šaty šít Eve sama,

když ty si je taky nešiješ,” odpověděla Marjorie sladce.

Ještě než se hraběnka zmohla k nějaké odpovědi, objevil se u stolu Henderson, Marjoriin muž. Janine se odporoučela.

„Gabriel vám šel pro auto, Eve,” oznámil. „Slíbil

jsem mu, že s vámi počkáme dole na ulici.”

Ripley-Jonesovi byli nesmírně přátelští, ale Eve je už

nechtěla obtěžovat. „Děkuju, ale zvládnu to sama…”

usmála se na ně oba. „Jeďte klidně domů. A děkuju

vám oběma za nádherný večer.”

Ještě se k ní naklonila Marjorie a zašeptala jí do

ucha: „A Janine de Rafaellisové nevěnujte žádnou pozornost. Je to prostě nechutný pavouk.”

Rozloučili se a Eve sešla dolů na ulici, aby počkala

na Gabriela. Auto měli zaparkované poněkud dál, protože k divadlu přijeli mezi posledními.

Když na ulici postávala, ukázalo se, že pavouk ještě

svoje sítě zdaleka nedopředl.

„Opravdu skandální románek, když už se mě na to

ptáte!” Nebylo pochyb, že tento zlý hlas patřil hraběnce. Ozýval se někde z hloučku stojícího nedaleko za Eve. „Ano, sestřenice jeho bývalé ženy. Další chamtivá

Američanka, která jde po jeho penězích, pokud to

chcete slyšet, a pokouší se vetřít do srdce Gabrielovi.

Chudák! Opravdu jsem si myslela, že Gabriel má o tro-

šku víc zdravého rozumu, než aby…”

Eve doslova začaly pálit uši a hořet líce. Udělala bez—

myšlenkovitě krok dopředu, překročila obrubník…

Byla rozhodnutá dojít do vily třeba pěšky, jen aby nemusela poslouchat pomluvy paní hraběnky. Ale nestih— la udělat ani tři kroky, když v tom zaječely brzdy a ně-

kolik centimetrů od ní zastavilo auto. Eve zůstala stát

jako přimražená. Kolem se začaly ozývat hysterické vý-

křiky a okamžitě k ní přiběhlo několik lidí. Z auta se

vypotácel

pobledlý

Gabriel…

„Bože!”

zamumlal

chraptivým hlasem. Chytil ji za ramena a zatřásl s ní.

„Vždyť jsem tě mohl zabít! Proboha, proč jsi vstoupila

do vozovky a vůbec ses předtím nerozhlédla?!”

„Nad něčím jsem přemýšlela,” vysvětlovala mu pak

v autě třesoucí se Eve. „A zapomněla jsem, že se tady

jezdí vlevo. Odpusť. Nechtěla jsem tě tak vyděsit.”

Proplétali se rušným večerním provozem Valletty.

Gabriel k ní na chvíli otočil hlavu. „A nechceš mi prozradit, co se skutečně stalo?”

Eve chvíli mlčela. „Už jsem ti to řekla.” Zuby jí cvakaly, ač se je pokoušela pevně tisknout k sobě.

Gabriel stiskl nějaké tlačítko na přístrojové desce

a na kolena jí začal vanout teplý vzduch.

„Nezdá se mi to,” pronesl po chvíli. „Žena, kterou už

trošku znám, nemívá sklon k sebevraždě. Alespoň bez

vážného důvodu…” Na okamžik se odmlčel. „Někdo

snad do tebe strčil?”

„Ne tak, jak si myslíš,” odpověděla monotónně.

„Jak tedy? Přestaň mluvit v hádankách a vysvětli

mi to!”

„Tvoje drahá přítelkyně, hraběnka de Rafaellisová,

jestli to chceš vědět.” Eve rozčílil jeho tón, znělo to, jako kdyby ji vyslýchal. Jen ať ví, jaké má přátele!

„Tak mi to zopakuj, co říkala, slovo od slova!” vztekle ji požádal Gabriel.

„Nelíbí se jí, že se spolu ukazujeme na veřejnosti

a svůj nesouhlas dává hlasitě najevo. Tak, aby to slyšeli všichni kolem ní. Ale nemá cenu, to všechno opakovat slovo od slova…”

„Jestli tě to rozrušilo tak, že jsi málem skončila pod

předními koly mého vozu, tak to tedy má cenu!” Vztekle do sebe vsál vzduch. „A jestli mi to neprozradíš ty, vytáhnu to z ní já sám. A každá slabika ji bude hodně

bolet.”

„Ne, zapomeňme na to.”

„Mrzelo by mě to, protože s jejím mužem se známe

už ze školních lavic. Takže na druhé straně je možná

lepší, že nevím, co přesně říkala. Protože by to mohlo

dopadnout ještě hůř. Ale jeho ženuška už u mě na

každý pád skončila, v budoucnosti se jí budu vyhýbat.

A jestli se mě na důvod bude ptát on, klidně mu to

řeknu!”

„Není třeba. Stejně tu už moc dlouho nebudu…”

Gabriel k ní znovu na letmý okamžik otočil hlavu.

„A jsi si tím tak jistá, cara!” A chytil ji za ruku.

V těle se jí rozlilo uklidňující teplo.

„Ne,” odvětila. Najednou pochopila, že mu musí odpovědět upřímně. „Od chvíle, co jsem tě poznala, si nejsem jistá vůbec ničím.”

„Pak ale budeme muset najít způsob, jak tvoje pochybnosti

odstranit…”

pronesl

zadumaně

Gabriel

a v očích mu zajiskřilo.

„Už se cítíš lépe?” Gabriel seděl na terase vily, prohlížel si ji a v ruce držel sklenici vína. Eve se právě vrá-

tila z půlnoční výpravy do bazénu.

„Mnohem lépe,” odvětila Eve. „Studená koupel byla přesně to, co jsem potřebovala. Dnes je nádherná noc, že?” Tázavě na něho pohlédla.

Gabriel naoko zmateně odvětil: „Ani jsem si nevšiml. Jsem příliš zaujat tebou…”

„Je tady nádherně, opravdu.” Zdůraznila to ještě

jednou Eve.

„Marcia to tady nenáviděla.”

Eve se usmála.

„To se nedivím. Je přece žena z velkého města. Necítí se spokojeně, když její vysoké podpatky necvakají po mramorové podlaze nějakého exkluzivního obcho— du v centru.”

„Ale ty to tak necítíš, že?” Oči mu se zalíbením sjely

na její nahé nohy umazané od písku.

Eve sledovala jeho pohled. Posadila se vedle něho na

židli. „Ne. Miluju to tady. Miluju to, když jsem tady s tebou a Nicolou.”

„Začíná vypadat velice šťastně, nemyslíš?” Podal

Eve sklenici s vínem.

Eve se zarazila. Cítila,, jak se jí z ničeho nic najednou

stáhlo hrdlo a musela ze všech sil bojovat o to, aby se jí

v očích neobjevily slzy. Nejspíš proto, že se poprvé ve

svém krátkém životě cítí jako normální děťátko, obklopené péčí dvou rodičů, kteří ji slepě milují. Ale mně nepatří. Nicola není moje, musela si smutně přiznat v duchu. A Gabriel není také můj.

Sebrala veškerou svojí sílu k odpovědi. „Nejspíš proto, že s ní celou dobu tak vyvádíš…”

Gabriel ji vzal za ruku. „Hodně ji miluješ, že?”

„Pochopitelně…” zašeptala zastřeným hlasem.

Svoje prsty propletl v důvěrném doteku jejími a pohlédl zpříma do Eveiných jasně modrých očí. „Řekni mi, la mia bella, existuje alespoň malinkatá šance, že by

ses jednoho dne naučila milovat stejně tak mě?”

DESÁTÁ KAPITOLA

Viděl na ní, jak ji svojí otázkou šokoval. Doširoka rozevřené oči a půvabná ústa, která zůstala otevřená. Měl chuť překrýt je svými, jen aby pozdržel odmítavou odpověď, jež z nich nepochybně každým okamžikem vyklouzne.

„Milovat tě?” pronesla jako ve snách. Sklenice s ví-

nem v její ruce se třásla tak, že to vypadalo, že obsah

vystříkne ven a potřísní jí tričko. „Milovat tě?”

Vzal jí z ruky skleničku a odložil ji na vedlejší

stolek.

„To jsem tak nemožný muž, že tě moje otázka tak

znechutila?”

„Nemožný?” zašeptala znovu, pořád jako ve snách.

„Znechutila?” Zvedla ruku a pohladila ho po bradě.

„Ach, Gabrieli, kdybys jen věděl.”

„Vůbec si nedokážu představit, jak naložím se životem, až odsud budeš muset odjet.” Gabriel vyskočil a začal nervózně přecházet sem a tam. „Ta představa

mě dohání k šílenství. Nechci počítat dny do tvého od—

jezdu, ale chtěl bych pohlížet dopředu na hodiny, dny

a roky, kdy budu žít s tebou po boku.”

„Co to říkáš?”

Svýma hlubokýma rozšířenýma očima sledovala, jak

přechází z jednoho koutu do druhého. Pak se u ní najednou zastavil a hleděl jí chvíli přímo do očí.

Seděla tam rovně jako pravítko. Tričko, které měla

na sobě, zdůrazňovalo její nádherné křivky. Neměla

pod ním už nic, protože plavky si vysvlekla hned po

koupání. Znovu se posadil na sedačku vedle ní. Chytil

ji za ruku, dlaň jí obrátil nahoru a dlouho si ji prohlížel,

než k ní znovu zvedl oči.

„To je to, co chci ze všeho nejvíc,” řekl chraptivě.

„To, co chci navždycky. Ptám se tě na to, jestli si mě

chceš vzít za muže, Eve.”

„Cože?” vydechla a začala se potichu a nedůvěřivě

smát.

„Vem si mě za muže,” zopakoval. „Když ne kvůli

mně, pak aspoň kvůli Nicolce. Aby se jí dostalo domova, který si zaslouží.”

„Ne…” Její odpověď se jakoby stonásobnou ozvě-

nou odrážela v tichu noci. Přitiskla špičky prstů na jeho rty a zakroutila hlavou. „Ne!”

V tom okamžiku se Gabrielovi v duši rozlila hrozná

černá díra prázdnoty. „A můžu se zeptat, proč?”

„Vůbec nemáš potřebu uplácet mě láskou k někomu

jinému, Gabrieli. Pokud si tě vezmu, pak jen kvůli tobě

samotnému, a ne kvůli někomu jinému,” řekla vyčítavě. „Vždycky jsem tě milovala. Myslím, že jsem tě milovala od okamžiku, kdy jsem tě poprvé spatřila.” Unikl jí povzdech. „Ale vzít si tě…?”

Chytil ji za ruce stiskl je mezi svými dlaněmi. „A proč

ne?” pronesl a touha z něj sálala jako oheň. „Proč ne?”

Dlouho přemýšlela, než odpověděla. „Mnohokrát jsi

mi říkal, že nejsem jako Marcia.”

„Kdybys byla, neprosil bych tě o to, aby ses stala mojí ženou!”

„Ale já nejsem tak kultivovaná a vzdělaná jako tvoji přátelé. Pochopitelně, že mám ráda krásné věci - hezké šaty, příjemný dům, občas noci ve městě, ale nejsem ten typ, co se potřebuje pořád bavit. Dávám přednost

tichému životu. Patřím k onomu typu žen, které jsou

rády, když mohou žít někde na předměstí a starat se

o děti…”

„A já jsem muž, který tě miluje.”

„Jsme příliš rozdílní.”

„Ne. Jsme stejní, pokud jde o nejdůležitější věci.”

„Janine de Rafaellisová si nemyslí, že jsem pro tebe

dost dobrá. A pravděpodobně není jediná, kdo je téhož

názoru.”

„Kdo je to Janine de Rafaellisová? A koho zajímá,

co si myslí a jaké klepy šíří? A kdo jsou ti ostatní? Vů-

bec mě nezajímají!”

Eve se k němu naklonila a opřela se o jeho hruď. Cí-

tila se tak slabá.

„A navíc si spousta zdejších lidí myslí, že je příliš brzy na to, aby ses znovu na někoho vázal…”

„Zajímá mě jen to, co si myslíš ty.” Políbil ji. Z polibku Eve ucítila vášeň a vlídnost, což jsou dva pocity, po kterých všechny ženy touží. Avšak zřídkakdy se dostaví ruku v ruce, naráz.

„Dobře vím, že žiješ v Chicagu, máš tam přátele, prá-

ci… A teď po tobě chci, abys to všechno najednou

opustila, abys…”

Eve ho přerušila: „Gabrieli!”

„Ale je tady jeden podstatný rozdíl,” pokračoval

rychle a připadal si přitom, jako kdyby držel v kor—

noutku dlaní vodu a cítil, že mu nezadržitelně uniká

mezi prsty. Nebyl vůbec zvyklý připadat si bezmocně.

„Nemiloval jsem Marcii…”

„Ano,” vyhrkla.

„Ne, nemiloval. Co cítím k tobě, je naprosto rozdílné od atraktivity, kterou si mě ona zpočátku obtočila kolem prstu. Lišíte se jako den a noc. Náš vztah neza-

čal přece jako…”

„Ano,” řekla opět Eve.

Zmateně na ni hleděl. „Proč to pořád opakuješ? Přece jsem ti už vysvětlil, že…”

„Protože to je to, co chceš slyšet.” Naklonila se k ně-

mu a vtiskla mu jemný polibek na čelo. „Když říkám

ano, znamená to, že si tě vezmu za muže, Gabrieli.”

Něco se v něm zlomilo. Jeho srdce se rozbušilo radostí a jeho duše se svobodně rozlétla a vznesla k noční-

mu nebi plnému hvězd. Pryč byl řetěz lítosti a žalu, na

kterém byla připoutána tak dlouho.

Pokud kdysi věděl, že svatba s Marcií byla omylem

téměř od začátku, nyní s mnohem větší jistotou věděl,

že udělal jedinou možnou správnou věc. S pokorou,

kterou ve svém životě ještě nepoznal, ji začal líbat. Na

nose, čele, bradě, na ústa ~ s vážností odpovídající to—

muto okamžiku.

„La mia tesoro” sliboval, „slavnostně ti slibuji, že nikdy nebudeš litovat toho, že jsi teď řekla ano. Moje milovaná Eve, nejen teď, v tomto nejdůležitějším okamžiku mého života, ale i zítra a - navěky.”

Eve si myslela, že už s ním dokázala odhalit veškeré

možnosti svého těla, pokud šlo o milování, ale opome—

nula to, že po oboustranném vyznání lásky bude všechno jinak. Bylo to jako rozdíl mezi vodou a šampaň-

ským. Zapomněli na večeři a užívali si nově objevené

štěstí. Ještě že měli Beryl, která mlčky změněnou situaci pochopila a starala se té noci o malou Nicolu.

V přestávce mezi milováním malátně leželi vedle sebe

a ztichlými hlasy si vyprávěli o svých snech a touhách.

„Kolik dětí bys chtěla mít, cara!”

„A kolik bys chtěl ty?”

„Pokud by všechny byly jako ty, pak si myslím, že

odpovídající počet je osm. Ale kdyby měly být jako já,

myslím, že by mělo postačit jediné…” Přitočil se k ní,

nadzvedl na loktech a lesknoucím se pohledem přejel

její nádherné tělo, od hlavy až k posledním prstíkům

na chodidlech. „Jsi tak překrásná… nejkrásnější žena

na světě.”

Eve věděla, že to není pravda, ale nestarala se o to.

Stačilo, pokud byla nejkrásnější v jeho očích. Přejela

prsty po jeho bocích, slabinách a pak sjela k jeho podbřišku. Byl tvrdý a pulzující, připravený pro ni.

Vyjela pak prsty nahoru ke svému klínu, její hluboké modré oči byly v tom okamžiku ještě hlubší než obvykle. Chvíli se tam dotýkala sama sebe a pak prsty medově vlhkými touhou přejela jeho penis po celé délce. Gabriel přidušeně zasténal, překulil se na ni

a vnikl do ní.

Vášeň zahlušila rozum, touha jí prostoupila všemi

smysly. Přijala jej, když do ní mocně pronikl, ještě se

nadzvedla, aby mu to usnadnila. Pak jej obemkla nohama kolem pasu, jako kdyby toužila potom, aby v ní tak zůstal až navěky.

Vždycky předtím používali ochranu. Ale tuto noc ne,

všechno nechali na božích záměrech. Nic mezi nimi nebylo, žádná bariéra, kterou vymysleli lidé.

A milovali se celou noc, mnohokrát…

Ráno seděla Eve opřená o polštář a krmila Nicolu

z kojenecké lahvičky. Gabriel už zatím sešel dolů, aby

zařídil snídani. A pak celý den strávili tím, že se s malou Nicolkou líně potulovali po pláži, střídavě koupali v moři či bazénu, anebo všichni tři leželi v parku ve stí-

nu stromů. Gabriel a Eve rozmlouvali o společných

plánech do budoucnosti.

Gabriel ji pohladil po bříšku. „Vzpomínáš si, jak

jsme včera mluvili o dělání toho uvnitř?” zamumlal

a políbil ji na pupek. Eveiným tělem se rozlila vlahá

a teplá vzpomínka na noc.

„Vzpomínám,” zašeptala v odpověď.

„Kdy nejdřív si mě budeš moci vzít?” chtěl vědět. Nicola ležela vedle nich na dece a spokojeně vrněla.

„A kdy by sis to tak představoval?”

„Včera?” odvětil okamžitě.

Eve se musela začít smát vážnosti, s jakou jí odpověděl. „Smíříš se s měsícem či dvěma?”

„Pokud je to tvoje konečné rozhodnutí. Kde uspořá-

dáme svatbu? U tebe v Chicagu?”

„Ne,” odvětila. „Chicago mám sice ráda, ale nejsem

v něm doma.”

„Kde tedy? Tam, kde jsi vyrůstala?”

„To místo už vlastně neexistuje. Rodiče se rozvedli

a každý už žije někde jinde.”

„Jestli by se ti to líbilo,” pronesl Gabriel opatrně,

„v tom případě bych navrhoval Maltu.”

„Svatba na Maltě, to by bylo romantické.” Okamžitě si to začala představovat. Ceremonie ve starém kos— tele, ona v bílých šatech s vlečkou, on v šedém fraku, po

městě vyzvánějí zvony. Déšť konfet a limuzína. A pak

velká oslava v parku u vily. Všechno nejlepší nevěstě, ai

na ni vždycky svítí slunce!

„Je to všechno skutečnost, anebo se mi to jen zdá,

Gabrieli?”

„Je to skutečnost, cara mia” řekl. „Sen se stal

skutečností.”

A několik následujících dní tomu tak opravdu bylo.

Eve se vznášela jako ve snách. Toho dne jí Gabriel

věnoval zásnubní prstýnek a diamantový náhrdelník.

Odpoledne nakrmila Nicolu a pak sešla dolů, aby s ním

ještě něco probrala. Dveře jeho pracovny byly poote—

vřené, Eve slyšela, jak Gabriel s někým rozmlouvá.

Když se ke dveřím přibližovala, najednou něco spatřila

na podlaze. Sklonila se k tomu blíž a zjistila, že je to jedno z Nicolčiných chrastítek. Zvedla jej a zarazila se.

Přemýšlela, jestli je nemá odnést nahoru a jestli má či

nemá vyrušovat Gabriela. Zároveň zaslechla, o čem

Gabriel rozmlouvá s někým, jehož hlas neznala.

„…vzít dítě matce a navíc, když je to ještě kojenec,

to není nic jednoduchého.”

„Mám pro svoji žádost dostatečně pádné důkazy.

A její matka si za to může sama.”

„Ale budeš při projednávání celé kauzy vystupovat

jako cizinec v cizím prostředí a budeš muset bojovat

s cizím právním systémem.”

„Myslím, že ne. Hodlám o ni bojovat na vlastním

hřišti. Nicola má dvojí občanství a žije tady…”

„Dočasně.”

„Ne, nastálo. A protože se Marcia o dceru vůbec nezajímá, nebude ji to snad trápit a nebude se vzpírat mé-

mu návrhu.”

Eve se otočila a chtěla odejít, ale něco jí říkalo, aby

si poslechla ještě pár následujících vět.

Gabriel pokračoval: „A pokud bude proti tomu,

mám dost lidí, kteří dosvědčí její naprostý nezájem

o Nicolčino zdraví. Včetně její vlastní sestřenice. Eve

jsem se asi při našem prvním setkání moc nezamlouval,

ale teď už stojí pevně na mojí straně. Je vlastně mojí

trumfovou kartou, i když bych byl raději, kdybych touto kartou nemusel hrát.”

Pak se ozval druhý hlas. „Není pochyb o tom, že Eve

je naprosto bezúhonná žena. A to, že je nejen příbuzná

holčičky, ale také se stane tvojí ženou, to nepochybně

udělá na soud dojem.”

„Ano, věci se nemohly vyvíjet lépe. Eve se objevila

na scéně v pravou chvíli. Nicole u ní bude dobře.”

Eve se zapotácela, musela ustoupit o pár kroků

a opřít se o zeď. Bylo to, jako kdyby ji někdo zasáhl pěstí přímo do srdce. Cítila, že najednou vyhasla, připadala si z ničeho nic jako mrtvá. S tou výjimkou, že ještě pořád dýchala. Ze ještě pořád cítila. Ze to bolelo.

Takže veškerá ta vášeň, láskyplnost, veškerá ta tak

zvaná láska, to všechno bylo jenom proto, aby Gabriel

získal Nicolu a odebral ji Marcii. A já k tomu mám posloužit, uvědomila si s bolestí Eve.

Nevím, jak se s tím Gabriel vyrovná, az nastane čas

a miminko se bude muset vrátit domů… To jí řekla Marjorie Ripley-Jonesová tenkrát po představení. Jak pravdivá byla vlastně její slova! Dokáže se s tím vyrovnat lépe, než by kdo očekával!

Bud opatrná… je žralok. A pokud mu dáš jen trochu

šanci, sežere tě zaživa. Nikdy se s ním nedohodneš…

„Ach…” Eve si musela téměř zacpat ústa, protože cí-

tila, jak se z nich dere pláč.

Marcia se ji pokoušela varovat. Proč ji jenom nepo—

slechla? Jak naivní jenom byla, když si myslela, že ji

Gabriel miluje jen pro ni samotnou a ne proto, co z ní

a s její pomocí mohl získat?!

Eve byla nahoře, když přišel Gabriel.

„Vypadáš trochu unaveně. Jako bys byla nějak nesvá.”

„Opravdu?”

„Proč jsi nepřišla dolů?”

„Někoho jsi tam měl, proto jsem nechtěla rušit,” vysvětlila mu Eve, proč je nahoře. „Kdo to byl?”

„Právník. Pracuje pro mě.”

„Co jste spolu probírali,” zeptala se.

„Nic zvláštního. Jen obchodní záležitosti.”

Lhal jí, jak správně předpokládala. Takže svatba pro

něj není ničím jiným, než pouhou obchodní záležitostí…

„Přemýšlela jsi o datu svatby?”

„Zatím ne,” odpověděla. „Netušila jsem, že to tak

pospíchá.”

„Ale vždyť víš, že jsem netrpělivý ženich.”

„Tak to se budeš trpělivosti muset trochu naučit,”

řekla Eve, opět poněkud ironicky.

„Dobře, nechme toho. Prozatím. Ale miláčku, prozraď mi, proč najednou vypadáš, jako bys uviděla stra-

šidlo?” zeptal se jí s nevinnou tváří Gabriel.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Jako bych uviděla strašidlo? Její bolest i následný

vztek už trochu vyprchaly. Navíc si uvědomila, že v sázce je víc než její poraněné city. Budoucnost miminka visela na vlásku a Eve si uvědomila, že nechce přihlížet tomu, že by se dítě mělo stát figurkou na šachovnici.

„Eve?” Sklonil se k ní, jednou rukou ji sevřel zezadu

kolem hrudi, druhou čechral její vlasy. „Cara, promluvme si o svatbě.”

„Už je noc. Dneska ne,” odvětila a byla rozčílená sama na sebe kvůli reakci svého těla. Její mozek mohl nastokrát vědět, že Gabriel s ní jenom manipuluje, a její srdce mohlo být nastokrát zdrceno tak, že nedokázala

bolest téměř snést, ale její tělo se i nadále dožadovalo

jeho dotyku.

Cítila Gabrielův dech na tváři, jemně ji políbil na

ucho. „Aha, musíš být vlastně hodně unavená a jsem

surovec, že jsem si to neuvědomil dřív. Moc jsme toho

poslední dobou nenaspali a také se toho tolik událo.”

Opravdu, Gabrieli! Víc, než si zatím dokážeš

představit!

Odtrhl se od ní a vykročil ke dveřím. „Můžu v noci

přijít?”

„Ne!!” odsekla s důrazem, jehož intenzita vůbec

neodpovídala položené otázce. Proboha, kdybych se

opět octla v jeho náručí, skončila bych s ním určitě

v posteli a moje zlost by vzala rychlý konec, uvědomila si Eve. Zároveň pochopila, že se mu bude muset co nejvíce vyhýbat, aby si po tom, co vyslechla, zachovala svoji hrdost.

Gabriel se ve dveřích otočil. Trochu se mračil. „Eve,

mezi námi je všechno v pořádku, že?”

S velkým úsilím se jí podařilo získat nad sebou opět

kontrolu. „Všechno je stejné jako poslední noc, Gabrieli,” odpověděla. V duchu se však podivila, že teprve v sedmadvaceti letech přišla na to, jak může být pravda

dvojsečná…

Naštěstí se nemusela Gabrielovi, alespoň v následujících dvou dnech, nijak složitě vyhýbat. Musel totiž ne-

čekaně odletět do Londýna vyřešit nějaké obchodní

záležitosti.

Gabriel byl vždycky hrdý na to, že dokáže nesměšovat osobní a pracovní záležitosti. Ale za pobytu v Londýně se mu to vůbec nedařilo. Musel neustále myslet na Eve. Ale co bylo horší, nevybavovaly se mu jen nádherné vzpomínky na poslední dny, současně cítil, že se něco děje. Na první pohled bylo všechno v dokonalém

pořádku, ale něco se změnilo. Něco mezi nimi.

Proto také z Londýna pospíchal zpátky, co nejrychleji to jen šlo.

„Kde všichni jsou?” zeptal se Beryl, když vstoupil do

haly.

„V dětském pokoji a být na vašem místě, neotálel

bych a hned tam běžel,” informovala ho Beryl ponuře.

Bez zaklepání vpadl do Eveina pokoje a pospíchal

do dětského. Ale už cestou měl pocit, že věci jako by

nebyly na svých místech, jako by se tam něco změnilo.

„Eve?” pronesl, když se ocitl v dětském pokoji. Ho-

řel touhou konečně ji obejmout. Ale spatřil tam někoho jiného. A pochopil, proč si po příchodu do svého domu od začátku připadal divně. „Kčertu, co ty tady pohledáváš?”

„Oh, drahý, ty snad nejsi rád, že mě vidíš?” V křesle seděla Marcia a na klíně chovala Nicolu. „Že se nestydíš!”

„Odpověz mi na otázku, Marcio. Co tady děláš?”

„Přijela jsem, abych Nicolu odvezla domů. Jak jinak?”

Zůstal stát, vypadalo to, jako by přimrzl na místě.

Ještě než se dokázal vzpamatovat, jeho bývalá žena pokračovala: „Nechápu, že tě to tak překvapuje, caro. To sis opravdu myslel, že tě nechám, abys mi ukradl dítě?”

„Nevím, proč máš takovou starost,” odsekl jí kategoricky. „Ještě jsem to neudělal.”

„Hodně podceňuješ mateřskou lásku.” Marcia se

usmála a Gabriel přemýšlel chvíli nad tím, proč mu proboha kdysi připadala tak přitažlivá. „Doslechla jsem se, že plánuješ podat žalobu na přisouzení opatrovnictví.”

„Kdo ti to řekl?”

„Já.” Eve stála ve dveřích koupelny, její tvář byla bí-

lá jako křída.

Marcia se zasmála, ale zaznělo to spíše jako zaskře—

hotání. „Gratuluji ti, Eve. Ještě jsem nezažila nikoho,

kdo by mu dokázal vzít vítr z plachet jako teď ty!”

„Ty mlč!” vyštěkl Gabriel. Obrátil se k Eve a pronesl jedinou otázku, kterou v této situaci pronést mohl.

„Proč?”

„Protože jsi mi nedal jinou možnost.”

„Jinou možnost? Bože, Eve, já jsem si myslel, že mě

miluješ.”

„Pak jsme blázni oba, protože já jsem si myslela, že

ty miluješ mě.”

Bezmocně vztáhl ruce nahoru, vůbec ničemu nerozuměl.

„Nechápu, co jsem provedl, že o tom pochybuješ.”

„Můžu ti to vysvětlit.”

„Ne tady.” Kývl hlavou na Marcii. „Ne před ní. Promluvme si o tom mezi čtyřma očima.”

Pokrčila rameny a přešla do svého pokoje. Gabriel ji

následoval a teprve teď si uvědomil, proč měl před

chvílí pocit, že se tam něco změnilo. Zmizely všechny

její osobní věci a na podlaze stály dva sbalené kufry.

„Fajn,” pronesl a hleděl na ni přes stůl. „Tak spusť.”

„Slyšela jsem, jak s tím právníkem probíráte žalobu

na přiřčení opatrovnictví.”

Jeho srdce se téměř zastavilo, ale snažil se, seč mohl,

aby na něm jeho strach nebylo znát. „A myslíš si, že pro

to nemám důvod?”

„Vůbec mě nezajímá, jestli pro to máš důvod nebo

ne. Ale nemohla jsem zůstat potichu, když jsi za jejími

zády plánoval, jak ji připravíš o dítě.”

„A když jsi tak proti tomu, proč jsi mi to neřekla tvá-

ří v tvář?”

„Protože vím, jak přesvědčivý dokážeš být, Gabrieli,” odvětila Eve. Pokusila se o úsměv. Ale skončilo to tak, že si musela stisknout zuby dolní ret, aby se na místě nerozplakala. „Koneckonců, podívej se na to, jak jsi mě přesvědčil o tom, že mě miluješ a jak ses dokázal vetřít do mé přízně. Ve skutečnosti jsi mě jenom využil.”

„A jak jsi proboha došla k tomuhle?”

„Slyšela jsem, jak se vychloubáš, že stojím na tvojí

straně. A jak si jsi jistý tím, že vyhraješ. A prosím, neurážej moji inteligenci tím, že začneš tvrdit, že se mýlím.”

„To by mě ani ve snu nenapadlo.”

Rozšířilly se jí zorničky a z prsou se jí vydral povzdech.

„A ani se dokonce nepokoušíš všechno popřít, že?”

„Podle tebe musím být asi naprostý lump, ale nejsem

lhář, Eve. Správně interpretuješ zhruba sedmdesát procent toho, co jsi vyslechla. A pokud jde o další z tvých obvinění, které se týkají lásky a vetření do tvé přízně…”

Lomcoval jím zuřivý vztek. „Proč bych teď měl plýtvat

časem, abych tě přesvědčoval o opaku? Kam zmizela tvoje

důvěra k muži, kterého sis chtěla vzít? Takovou ženu ve

svém živottě nepotřebuju. Ani nechci. Jedna mi stačila!”

Téměř sebou trhla, ale v poslední vteřině se dokázala ovládnout. Naklonila se nad zásuvkou nočního stolku a něco v ní hledala. „Jediné, co potřebuješ, je pes vytrénovaný k tomu, aby plnil veškeré tvoje rozkazy.

A potřeby. Bez otázek.” V ruce najednou držela diamantový náhrdelník a prstýnek, které jí daroval, a vztekle jíimi po něm mrštila. Gabriel měl co dělat, aby

je zachytil. „Až nějakého takového pejsánka najdeš,

oviň mu to kolem krku. Anebo si to nech pro nějakou

další hloupou husičku, která podlehne tvému šarmu.”

„Ani náhodou,” odsekl Gabriel a v ruce držel diamantový náhrdelník s prstýnkem. Hlavou na ně kývnul.

„Až najdu nějakou ženu, se kterou budu chtít strávit

zbytek svého života, nebude muset nosit věci, které ně-

kdo jiný odložil. I když musím podotknout, po zkuše—

nostech, které jsem učinil s tebou a tvojí sestřenkou,

nemám vůbec chuť znovu pokoušet manželskou loterii.

Zdá se, že v ní nemám vůbec štěstí.”

„Jinak řečeno, dostáváš jen to, co si zasloužíš,” jízlivě pronesla Marcia, která už nějakou chvilku stála mezi dveřmi-

„Jestli je to pravda,” řekl Gabriel, aniž ji uznal za

hodna pohledu, „Nicola bude svěřena do mého opatrovnictví. Přes veškeré moje chyby jsem přesvědčený o tom, že budu tisíckrát lepší rodič, než bys kdy mohla

být ty. Žádný soudce ji nepřiřkne tobě.”

„Nemáš vůbec žádnou šanci, abys ji získal, Gabrieli.”

S jistoty, s jakou to Marcia řekla, se mu sevřelo srdce. Ale raději by umřel, než aby ustoupil. „A pročpak, milá Marcio?”

„Je to velice jednoduché,” pronesla Marcia a z jejího

hlasu byl slyšet okamžik nejvyššího triumfu. Měl pocit,

že si s ním pohrává jako kočka s myší. „Nejsi její otec.”

I kdyby žila do sta let, věděla Eve, že nikdy nezapomene na vteřiny, které následovaly po Marciině prohlášení. Nikdy nezapomene na svoje srdce, které jakoby se najednou zastavilo a ztvrdlo na kámen. Na prázdný nevěřícný výraz v Gabrielově tváři a to, jak se

zakymácel ze strany na stranu, jako kdyby se pod ním

otřásla země. Na to, jak mu z rukou vyklouzl diamantový náhrdelník a spadl na podlahu. Na Marciin pohled plný zlomyslného triumfu. Nervy drásající jízlivý Marciin smích, který se za několik okamžiků smísil s pofňukáváním maličké Nicolky.

Ohromená Eve pronesla: „Proboha, Marcio, teď není čas na takové špatné vtipy.”

„A kdo tady žertuje?” zařičela Marcia a její odporný

smích jako by se ještě zdvojnásobil.

„Ty. To přece musí být vtip,” řekla Eve, přikročila

k ní a vzala jí z náruče Nicolku. „Pšt, miláčku,” šeptala

miminku a kolébala jej. „Všechno je v pořádku. Maminka si jenom tak vymýšlí.”

„Maminka říká pravdu, holčičko. Jason je tvůj skutečný tatínek a čeká dole, aby nás odvezl domů.”

„Pozvedla jsi umění lhaní na neskonale vyšší úroveň,

Marcio,” řekl Gabriel a jeho hlas zněl dutě. „Buď je to

tak, anebo jsi naprosto zešílela.”

„A ty jsi hlupák, Gabrieli, jestli si myslíš, že bych ti

něco takového říkala, kdybych si nebyla stoprocentně

jistá tím, že je to pravda.” Z kapsy kalhot vytáhla obálku. „Tady, můžeš se podívat sám. To je Nicolčin rodný list. Klidně si zkontroluj datum narození, caro. Narodila se čtrnáctého května, což je téměř jedenáct měsíců poté, co jsi mě vykopl z Malty.”

„To není možné,” vyhrkl Gabriel. „Přece jsi mě informovala v polovině dubna, že mám tři týdny starou dceru. Jak bys to proboha mohla udělat, když se měla

ve skutečnosti narodit až tři týdny potom?”

„Copak jsi nikdy neslyšel o ultrazvuku, Gabrieli? Takové chytré mašince, která ukazuje nenarozené děti ještě v děloze? Už dva měsíce před jejím narozením

jsem věděla, že to bude holčička.”

S popelavě šedou tváří se Gabriel obrátil na Eve.

Mohla dopodrobna sledovat agónii, která se mu zračila ve tváři. „Je to docela možné, Gabrieli,” ujistila ho bezmocně.

Trhl sebou, jako kdyby dostal ránu. Jedině jeho oči

zůstávaly živé a hleděly na ni, jako by ji chtěly

sežehnout.

„Ty jsi byla součástí tohoto pekelného plánu a přitom ses vůbec nestyděla obviňovat mě z toho, že jsem tě zneužil?!”

„Vůbec jsem o ničem nevěděla,” zašeptala Eve.

„Přísahám ti, že jsem neměla potuchy o tom, co Marcia provádí.”

„Musela jsi to vědět!” obvinil ji vztekle a nahlas.

„Přijela jsi sem přece s Nicolčiným pasem.”

„To ano, ale nikdy jsem ho podrobně nestudovala.

Měla jsem cestou plné ruce práce s Nicolou.”

„Nekřič na ni!” upozornila ho Marcia.

„A ty mlč!!”

„Nebudeš mi nařizovat, kdy mám mlčet a kdy ne! Už

nemusím poslouchat žádné tvoje rozkazy!”

„Pod mojí střechou budeš dělat přesně to, co řeknu, jinak budeš muset čelit následkům!” Jeho hlas teď hřměl jako bouře a jediným dlouhým krokem k ní přistoupil. „Bože, měl jsem tě spíš zabít než se s tebou rozvést!”

„Zkus na mě vztáhnout ruku a zažaluju tě!” křičela

na něho Marcia a zvedla svoji kabelku nad hlavu, jako

by se chystala udeřit.

Křik probudil malou Nicolu, která se už mezitím

upokojila a teď spala v Eveině náručí. Začala plakat.

„Nechte toho, oba dva!” vykřikla hněvivě Eve. „Jediné,

co dokážete, je hádat se a snažit se vyhrát jeden nad

druhým. Ani jeden si nezasloužíte, abyste byli rodiči.”

Marcia se odmítavě zatvářila a pohodila hlavou.

Gabriel vypadal v tomto okamžiku provinile, otočil se,

vztáhl ruce - vypadalo to, že chce pochovat a utišit Nicolu. V poslední chvíli si však uvědomil, jak se situace změnila, a ruce zase svěsil.

„Nevěřím vůbec ničemu z toho, co říkáš,” pronesl

potichu a rozhlížel se kolem po pokoji, jako kdyby se

v něm octl poprvé, jako by jej vůbec nepoznával.

„Ale já ano,” poznamenala smutně Eve. „Vysvětluje to všechno, Gabrieli, copak to nechápeš? Proč se Nicola zdála na svůj věk tak maličká. Proč byla tak slabá.

Proč nedokázala spát celou noc.” Pak pohlédla na Marcii a v očích se jí zračila výčitka. „Poslala jsi mě přes půl světa s dítětem, které bylo prakticky ještě novorozenec.

Proboha, Marcio, jak tě něco takového vůbec mohlo

napadnout?”

„Věděla jsem, že je ve vynikajících rukách, že o ni

bude dobře postaráno,” odpověděla klidně Marcia.

Gabriel se na ni znovu téměř vrhl. A znovu ho přerušila Eve. „Tomu, jak jsi to provedla, tomu rozumím,”

pronesla chladně. „Ale nechápu, proč jsi to všechno

udělala.”

Gabriel se jen hořce pousmál.

„Cožpak po tom všem, co jsi tady teď zažila, a po

tom, jak jsi už svoji sestřenku znala předtím, ničemu

nerozumíš? Vždyť je to jednoduché stejně jako jedna

a jedna jsou dvě. Udělala to kvůli penězům. Je to jediná ženská na světě, která dokázala zfalšovat datum narození svého dítěte jenom pro pár tisícovek dolarů mě-

síčně na svém účtu v bance.”

„Nejen pro peníze,” jízlivě poznamenala Marcia

a pohrdavě se usmála. „Je to splátka za všechny ty hrů-

zy, které jsem s tebou musela prožít. A v neposlední řadě za to, že jsi mě odtud vykopl, jako kdybych byla jen hromada špinavého starého prádla, kterého se potřebuješ zbavit.”

„Výstižné označení, jen co je pravda,” poznamenal

ironicky. „Autoportrét, jaký si zasloužíš.”

Marcia pokrčila rameny.

„A co? Peníze se hodily k tomu, aby můj manžel mohl dopsat svoji hru. A jsem šťastná, že ti mohu oznámit, že z ní bude opravdový hit. Na podzim ji uvedou na

Broadwayi. Pošlu ti na premiéru lístky do první řady,

aby ses mohl přijít podívat, Gabrieli.”

„Musím říct, že tvoje nenávist a krutost mě až udi—

vuje,” poznamenal smutně Gabriel. „Někdo by tě už

konečně měl zarazit.”

„To ale nebude tvůj případ, miláčku, protože tentokrát mám všechny trumfy v ruce já. Jaké to je, pro změ-

nu, cítit se bezmocný?”

„Bezmocný? Jestli se domníváš, že to tímhle končí,

dost se pleteš.”

Marcia se podívala na Eve a vzala si od ní Nicolku.

Pevně ji k sobě přitiskla. „To je konec, Gabrieli. Je to

moje dítě a mám v úmyslu s ním odsud odejít. A neexistuje způsob, jak mi v tom zabránit.”

„Myslíš?” Gabriel se zatvářil pohrdavě. „Myslíš, že

v Americe neexistuje sociální systém, který by nedoká-

zal uchránit děti před matkami, jako jsi ty?”

Poprvé za celou dobu se Marcia zatvářila ustaraně.

„To, že jsem vám ji na pár týdnů svěřila, neznamená, že

ji nemiluji. Bylo to pro mě bez ní hrozné.”

„Asi mluví pravdu, Gabrieli,” cítila za nutné pozna—

menat Eve. „Když ji tady uviděla, rozplakala se. Od

okamžiku, kdy sem ráno dorazila, ji držela a mluvila na

ni. Slibovala jí, že už ji nikdy neopustí. Svým zvláštním

pokřiveným způsobem ji asi opravdu miluje.”

Gabriel hleděl na Eve, ne, někam daleko skrze ni,

a jeho ústa se zkřivila vztekem. Nakonec řekl: „Běžte

mi z očí a vypadněte z mého domu. Obě dvě.”

„Jakmile nám dáš pasy,” zavrčela Marcia. Gabriel totiž pro jistotu, aby se neztratily, schoval Evein a Nicol-

čin pas do svého sejfu.

„S radostí. Zbavím se jich rychle a rád. A ať bůh

ochraňuje tohle nebohé děťátko.”

„Pojďme, Eve,” zamumlala Marcia a téměř už vbíhala do dveří. Jako by měla strach, že Gabriel změní svůj názor. „Řekneme Jasonovi, že můžeme vyrazit. Zavazadla nech tady, vezme je taxikář. Koneckonců je za to placený.”

Eve uchopila kabelku, v krku měla knedlík o veli—

kosti pomeranče. Ale ještě předtím, než vyšla z místnosti, otočila se ještě naposled k muži, který ji naučil všechno o milování. A o lásce. Hleděl na Nicolku a v jeho tváři se zračil hluboce dojímavý smutek a bolest.

Ne, Eve nikdy nezapomene na to, co provedla její

sestřenice. A nikdy jí to nedokáže odpustit…

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Na konci října už slunce v Chicagu představovalo jen

dávnou vzpomínku a vítr přinášel od jezera první závany mrazivé zimy. Což ale neznamenalo, že by pouta spojující Eve a Gabriela byla nadobro přervána. Ač byla jemná jako pavučina, jejich pevnost si nezadala s tvr— dostí kalené ocele. A jak pevná byla, se ukázalo onoho

rána, kdy Eve navštívila svého doktora.

„Jste už dva a půl měsíce těhotná,” potvrdil doktor.

„Ale nepředpokládám, že bych vám sděloval něco nového, už to nepochybně musíte vědět sama.”

„Ne,” hlesla Eve.

Ještě pořád se o tom příliš moc neodvažovala snít.

Namísto toho zasunula pomyšlení na to, že by mohla

být těhotná až na okraj svého vědomí a dokonce si ani

sama neudělala doma těhotenský test, protože věřila,

že by jí to mohlo přinést smůlu.

Doktor pokračoval: „Takže je to pro vás dobrá

zpráva, anebo hodláte uvažovat ještě i o jiných mož-

nostech?”

Byla to ta nejlepší zpráva na světě! Přes den byla za—

valena prací, ale v noci ji pokaždé pronásledovaly vzpomínky na Gabrielovy smutné oči, tak, jak je zažila bě-

hem posledních bídných okamžiků, které prožili spolu.

Jestliže některé věci, které provedl, byly politování-

hodné, ona udělala také spoustu chyb. Stranila někomu, aby se pak ukázalo, že toho nebyl hoden. A tím ne— hodným člověkem byla její vlastní sestřenice, kterou

vždy milovala. Tato chyba se bude Eve vracet celý život, to dobře věděla.

Gabriela stále bezmezné milovala. Pokud by jí doká-

zal odpustit, dokázala by mu odpustit i ona. Protože tak

hlubokou a setrvávající lásku nešlo jen tak vymazat

z mysli, pominout. Takový cit se naskýtá jen zřídkakdy,

je vzácný. A proto stálo za to o lásku ze všech sil bojovat.

Několikrát mu už chtěla zatelefonovat a jednou,

když hovořila se svojí matkou, vloudil se do spojení tón

dálkového volání. Ale ať už to byl kdokoli, položil telefon ještě dříve, než stihla zareagovat. V hloubi duše však byla přesvědčena, že to byl Gabriel. Protože vě-

děla, že Marcia to určitě být nemohla. Jejich vztahy byly na bodě mrazu.

Nakonec to všechno s Gabrielem nechala Eve být,

protože nevěděla, jak se dokázal vyrovnat se zející bo—

lestivou ranou, kterou utrpěl, když přišel o Nicolu. Ani

nevěděla, co by mu vlastně mohla nabídnout, aby utišila bolest, kterou mu tak bezohledně způsobila Marcia.

Ale teď už nastala jiná situace.

Ted. Ted mu mohla dát dítě. Jeho dítě. A dokonce

mu mohla předložit lékařskou zprávu, ze které jedno—

značně vyplývalo, že otcem je skutečně on.

Za týden už byla na cestě na Maltu. Letěla přes Londýn. Nesmírně ji potěšilo, když zjistila, že na palubě letadla z Londýna je také Marjorie Ripley-Jonesová, která ve městě na Temži byla něco vyřizovat.

„Jsem tak ráda, že vás vidím,” řekla Marjorie, když

se objaly.

„Já jsem ještě raději,” odvětila Eve. Ale počáteční

nadšení rychle přešlo do situace, při které se Eve téměř

zastavilo srdce.

Marjorie totiž poznamenala: „Jen mě, prosím, řekněte, že se vracíte, abyste pomohla Gabrielovi.”

„Pomohla Gabrielovi?” zopakovala po ní Eve. Objala ji hrůza. „Proč? Co je s ním?”

„Ach, drahá, kde jen začít?” Marjorie si smutně povzdechla. „Už jsem vám kdysi vyprávěla, že když se rozešel s Marcií, uzavřel se do sebe. Nekomunikoval s nikým a všichni o něj měli strach. Ale to bylo nic ve srovnání s tím, jak se chová teď.”

Její obavy narůstaly. Znovu se jí začal zvedat žaludek

a po celém těla vystoupil pot. „Marjorie, prosím, řekněte mi, co se děje!”

„Nikdo ho už dlouho neviděl. Vůbec nebydlí ve

vile, propustil většinu personálu a přebývá jen na

svém venkovském sídle na ostrůvku Gozo. Do Valletty přijíždí jen občas, prý jen kvůli nezbytným obchodním pracovním záležitostem, a když potřebuje na— koupit něco, co na ostrůvku nemají. Do společnosti

nechodí vůbec. Můj muž na něho náhodou minulý tý-

den narazil a vyprávěl, že vypadá příšerně. A je úplně

mimo sebe.”

„A kdy to začalo?”

„V den, kdy jste se s Nicolkou vrátily do Ameriky.”

Marjorie si rozpačitě odkašlala. „Nedám příliš na klepy a nesnáším je, ale podle vyprávění personálu a toho, co se proslýchá v okruhu jeho přátel, prý se tehdy vrá-

tila Marcia a ztropila mu příšernou scénu.” Marjorie se

zarazila a váhala pokračovat. Nakonec se k tomu od—

hodlala. „Odpusťte, ale musím se na to zkrátka zeptat.

Je to pravda, že není otcem Nicoly?”

„Bohužel je to pravda. Vůbec jsem to netušila, dozvěděla jsem se to ve stejný okamžik jako on.”

„To mi nemusíte říkat. Ani ve snu by mě nenapadlo, že byste se vy zúčastnila takového hnusného podvodu.” Chytila Eve za ruku. „Ani nevíte, jak ráda vás vidím!”

„A já vás. Přinejmenším teď vím, co můžu očekávat.”

Avšak jedna věc je, slyšet něco od někoho jiného;

druhá věc je spatřit něco na vlastní oči. Nic nemohlo

připravit Eve na pohled, který se jí naskytl, když spat-

řila poprvé po několika měsících Gabriela.

Taxík ji vysadil na začátku příjezdové cesty k vile,

zbytek šla po svých. K budově dorazila, zrovna když

soumrak pomalu začínal přecházet ve tmu. Aniž ji zaznamenal, Gabriel seděl v zahradě, na klíně knížku položenou hřbetem nahoru. Seděl a hleděl na moře, u nohy mu dřímala tlustá kočka.

Při pohledu na něj Eve zatrnulo u srdce. Ztratil na

váze a vypadal nesmírně smutně a opuštěně. A to jsme

mu způsobily my, pomyslela si. Marcia a já jsme ho připravily o veškerou radost ze života, nechaly jsme za sebou jen stín muže, kterým kdysi býval

Najednou si nebyla jistá tím, jestli ji uvidí rád. Nebyla si jistá tím, jestli to, co mu řekne, dokáže překlenout propast, která se mezi nimi vytvořila.

Gabriel musel zaslechnout nějaký zvuk, protože aniž

se otočil, řekl: „Jste to vy, Beryl?”

„Ne,” odvětila Eve. Plná emocí položila svůj kufr na

zem a rozběhla se k němu. „To jsem já, Gabrieli.”

Obrátil k ní svoje překrásné, leč nyní vyhaslé oči.

„Eve? Jak ses sem dostala?”

„Normálně, jako vždycky.” Najednou hořce litovala

toho, že čekala tak dlouho, než se sem vrátila. „Leta—

dlem z Chicaga. Přes Londýn.”

Nepřítomně přikývl, byl ještě myšlenkami jinde. Eve

si dokonce nebyla jistá tím, jestli její odpovědi porozu—

měl. Eve to už nevydržela, musela nějak protrhnout ticho, které nastalo. „Slyšela jsem před chvílí správně?

Beryl tu zůstala?”

„Ano.”

„A ostatní?”

„Ostatní jsem propustil. K čemu by tady teď byli?

A Fiora zemřela. Na konci léta…” Gabriel smutně povzdechl. „A proč jsi tady?”

„Protože jsem ti přišla říct, jak mě to mrzí, že jsem se

stala součástí Marciina hnusného podvodu. A požádat

tě o odpuštění.”

Musel snad být z kamene… Na její vyznání, prosbu,

totiž nezareagoval vůbec žádným způsobem. Jenom

kočka se zvedla a odběhla pod altánek porostlý popí-

navým vínem. Jako kdyby cítila, jak se najednou atmosféra zelektrizovala. Jako kdyby cítila, že brzy mezi nimi vypukne bouře. „A to je všechno?” hlesl Gabriel.

„Ne, zdaleka ne,” řekla. Až bolestně toužila po tom,

aby se ho mohla dotknout. Ale bylo jasné, že on by jakýkoliv kontakt odmítl. „Postrádala jsem tě. Tak moc, že jsem se častokrát musela pevně obejmout rukama,

protože jsem měla pocit, že bych se jinak rozpadla na

tisíc kousíčků.”

Neodpověděl.

„Jsem tady kvůli víře,” pokračovala naléhavě. Ale

i zoufale. „Protože v tebe věřím, protože věřím v nás

dva.”

V jeho ocích nepatrně zajiskřilo. „Nejsem si jistý tím,

jestli v někoho či v něco ještě dokážu věřit…”

„Nemluv tak!” vykřikla. „Co se stalo s tím mužem,

kterého jsem znala!? S mužem, který nikdy nic ne—

vzdával!?”

„Změnil se. Jedna malá holčička ho připravila o kus

srdce a on už nikdy nebude tím, kým předtím býval.”

„Nikdo z nás nebude tím, kým býval předtím. Takové poranění s námi už navždycky zůstane. Ale jednu věc jsem se díky tomu všemu naučila. Lidské srdce je nezměrně veliké - pro lásku. I mě Nicola připravila o kus srdce, ale vím, že je v něm ještě spousta místa pro tebe.”

„Opravdu? Když jsme spolu naposled hovořili, nevěřila jsi, že tě miluju. Byla jsi skálopevně přesvědčená o tom, že jsem tě jenom využil, abych získal tvoji pod— poru u soudu.”

„Teď ti už uvěřím, pokud řekneš, že jsem se zmýlila.”

Přemýšlel nad tím dlouho, tak dlouho, až Eve zalitovala, že to vůbec řekla. Nakonec se v křesle narovnal a pohlédl na ni. „Chceš slyšet pravdu?”

„Vždycky,” odpověděla, ale přitom ji ovládla zlá

předtucha z toho, co teď uslyší.

„Musím přiznat, že ze začátku jsem se pokoušel získat si tě na svoji stranu. Znám Marcii příliš dobře na to, abych věřil tomu, že by ji mateřství mohlo proměnit.

Změnit k lepšímu. Ale chtěl jsem se zachovat fér a dal

jí šanci. Aby si nemyslela, že se chovám zle. Nabídl jsem

jí, aby přijela sem, anebo že já přijedu tam. Vybrala si

první možnost.”

„Ale namísto toho sem poslala mě.”

„Správně. Od toho okamžiku jsem věděl, že zase

chystá něco špatného.”

„A proto jsi mi nevěřil…”

Gabriel sklonil hlavu. „Považoval jsem tě za jejího

komplice. Za někoho, jehož cílem mělo být odvést moji pozornost od podivného chování ženy, která tvrdila, že je bezmezné oddána svému dítěti.”

„Byla jsem tím překvapená a znepokojená taky,

Gabrieli.”

„Ale nikdy jsi mi to neřekla. Když jsem se tě ptal na

to, co provádí, pokaždé ses jí zastávala. Což posílilo

moje podezření a vedlo mě k tomu, že jsem věřil, že víš

víc, než tvrdíš. Proto jsem se rozhodl, že z tebe udělám

svého spojence. Dokonce jsem byl připravený svést tě,

pokud by to bylo nutné. Ale netušil jsem, že to bude

tak…” Gabriel vztáhl ruce k nebi dlaněmi nahoru. Hledal správné slovo.

„Tak snadné?” doplnila ho. Současně se zhrozila.

Na několik vteřin zůstal bez hnutí, jenom jeho oči na

ni šokované hleděly. Pak, jako by ho probrala teprve

nesmyslnost jejího tvrzení, se k ní naklonil a uchopil ji

za ramena. „Takové věci si nemysli ani náhodou!” Najednou jako kdyby se ukázal záblesk starého Gabriela, muže plného autority. „To, co se ti pokouším vysvětlit,

je, že jsem netušil, jak se to proti mně obrátí. Zamilovat se do protivníka jsem určitě neměl v plánu. Věděl jsem velice dobře, že jen hlupák by udělal stejnou chybu dvakrát. Koneckonců jsi její sestřenice a hlas krve je silnější než cokoliv jiného.”

„Ale já jsem nikdy nebyla tvůj protivník, Gabrieli.

A pokud jsem k ní ze začátku byla loajální, na konci

jsem pochopila, že mě využila a zneužila. Tak, že to ani

tebe nemohlo napadnout. Má talent k tomu být krutá

tak, že to člověk nemůže ani pochopit.”

„Ale už dlouho předtím jsem pochopil, že nejsi jako ona. Každý den jsem v tobě objevoval vlastnosti, které ona nikdy neměla. Objevoval jsem v tobě to, po

čem muži vždycky touží, to, co hledají. Sledoval jsem,

jak se něžně a starostlivě chováš k Nicole, jak jsi trpělivá a pečlivá. Sledoval jsem, jak se chováš k Beryl.

Jako kdyby to nebyla obyčejná hospodyně. Sice jsi jí

musela dávat příkazy, ale vždycky jsi to dělala spíš jako přítel. A já jsem si přál, abych tě nemusel zavléct do toho špinavého střetnutí, o kterém jsem věděl, že

musí přijít. Ale, Eve, mojí hlavní touhou bylo ochrá-

nit bezbranné dítě. A kvůli tomu ses mi hodila, abych

na svoji stranu naklonil případný soud. Použil bych

k tomu i papeže, kdyby to bylo jen trochu možné

a kdyby to mohlo pomoci.”

„Já vím,” pronesla Eve. „Nikdo, kdo tě viděl s Nicolou, nemohl mít pochybnosti o tom, jak ji miluješ. Jak ji zbožňuješ.”

„Je toho ještě víc, Eve. Bez ohledu na všechno ostatní, Nicola by se s tebou měla mnohem lépe, než jak se má se svojí matkou. Ale můžu ti odpřisáhnout, že miminko nebylo důvod, proč jsem si tě chtěl vzít za ženu.

Bez ohledu na to, jestli bych soud vyhrál nebo prohrál,

pořád jsem tě miloval a chtěl jsem si tě vzít.”

Miloval, řekl. Chtěl, řekl. „A všechno je teď už

pryč?” zeptala se. „Nemáme před sebou už žádnou budoucnost?”

Na tváři se mu opět objevil utrápený výraz. „Abych

řekl pravdu, vůbec se neodvažuju myslet na budoucnost,” řekl a poodstoupil dozadu. „Pronásleduje mě pomyšlení na to, co všechno čeká holčičku, když má takové rodiče, jaké má.”

„Pak jsem ale ráda, že jsem tady. Už jenom proto, že

tě uklidním.”

Unaveně si přejel rukou přes obličej. „Dal bych cokoliv za to, abych se uklidnil. Abych dokázal v noci zavřít oči a nepronásledovali mě přitom démoni smutku a obav.”

„Věřím, že ti přináším pokoj.”

„Jak?” Hlavou kývnul směrem k jejímu kufru, který

stál u brány. „Máš snad v zavazadle ukryté nějaké

kouzlo, které by to dokázalo?”

„Tak bych to nenazvala. Ale mám vynikající novinku.

Něco jsem si na konci srpna sama zjistila. Jasonovi rodi-

če, je jejich jediným dítětem, žijí na Staten Islandu, což

je coby kamenem dohodil od Manhattanu. A informovala jsem je o všem, co jejich syn a snacha provedli.”

Gabriel se skoro usmál. „Marcia musela být nadšením bez sebe!”

„Marcia se nechala slyšet, že se mnou až do smrti ne—

promluví. Což považuji za přijatelnou cenu za to, co

jsem musela udělat.”

„A prarodiče?”

„Upřímně se zhrozili. Nicolu zbožňují a ujistili mě,

že budou bedlivě na Nicolčinu budoucnost dohlížet.

Jsem přesvědčená o tom, že kdyby mělo dojít k nějakým dalším lumpárnám, zakročí a udělají to, co jsi plá-

noval ty: požádají soud, aby jim Nicolu svěřil do opatrovnictví. Už nedopustí, aby Marcia, pokud bude zase chtít dát přednost kariéře před mateřstvím, podstrčila

děvčátko mně nebo komukoliv jinému. A vynikající na

tom je ještě to, že jsou mladí, mají kolem padesáti.

Když bůh dá, budou tady ještě spoustu roků, a i když

nemají moc peněž, svoji vnučku bezmezné milují.”

Bylo to, jako kdyby někdo z jeho ramen sejmul těž-

ké břemeno. Ulehčené si vydechl a najednou byl plný

své někdejší energie. Jeho tvář ožila, smutné vrásky kolem jeho úst zmizely a dokonce se zdálo, že se mu do tváří začíná vracet barva.

„Peníze nebudou žádný problém,” prohlásil a objal

Eve a přitiskl ji k sobě. „Když se nemůžu o Nicolu starat, jak bych chtěl a jak by si zasloužila, založím jí svě-

řenecký fond, který pokryje všechny finanční potřeby.

Když už na ni budou prarodiče dohlížet a chránit ji,

když ji tak milují, ať je zabezpečená se vším všudy.”

„A co my?” Pohlédla na něho, pořád si nebyla jistá,

jak je to s nimi dvěma. „Abys tomu rozuměl, nekoupi—

la jsem si zpáteční letenku do Států. Rozhodla jsem se,

že už vždycky budu tvořit součást tvého života. A je na

tvém rozhodnutí, jakým způsobem.”

„Vím, jakým,” řekl a naklonil k ní hlavu. Téměř cítila chuť polibku, který už byl ve vzduchu. „Jsi moje srdce, tesoro. Bez tebe nejsem nic.”

Byl to její dech, jež jako ozvěna jeho slov probudil

celou ztichlou tmavou zahradu k životu?

„Potřebuju, abys mi věřil,” zašeptala a bolestně tou-

žila po tom, aby konečně zaslechla ta slova. Že ji miluje. Ne z nějakého jiného důvodu, ale pro ni samu. „Potřebuju, abys v nás věřil.”

„Už se stalo.” Přitiskl svoje rty k jejím a bylo to, jako kdyby poušť znenadání zkropil životodárný déšť.

Celá najednou rozkvetla, všechno, co v ní před nedávnem uschlo, se najednou proměnilo v novou plnost a bohatost znovu objevené vášně a lásky. Jsi moje srdce. Bez tebe nejsem nic,” pronesl potichu. „Od dneška budeme jenom ty a já. A nikdo mezi námi.”

Pohlédla na něj. Nastal čas vyjevit mu tajemství, které v sobě nosila.

„Obávám se, že to tak není,” řekla. „Už to nikdy nebude tak, že budeme jen ty a já a nikdo jiný.”

Překvapeně na ni pohlédl a jeho jasně modré oči

opět zastřel stín pochybností. „Po tom všem mi snad

chceš říct, že jsme spolu skončili ještě předtím, než jsme

znovu pořádně začali?”

„Ne, Gabrieli, tak to není,” řekla Eve. Vzala jeho

ruku a dlaní ji přitiskla ke svému podbřišku. „Nicolku ti už vrátit nemohu, ale přináším ti jiné děťátko, které mám tady. Tvoje dítě, Gabrieli, které jsme po-

čali z lásky.”

„Dítě?” Jeho úsměv prozářil noc. Pochopil, že všechny ty prázdné bezútěšné dny stály za to. Dlouhé noci o samotě, noci opuštěné vírou, všechny stály za to. „Na-

še děťátko?”

„Ano. Ověř si to u mého doktora, jestli chceš, jestli

mi nevěříš. Porod odhaduje někdy kolem dvacátého

osmého května. A mělo by být zdravé a narodit se

v termínu.”

„Nepotřebuju žádnou zprávu od doktora. Tvoje slovo mi naprosto stačí.”

V jeho náručí se uvolnila a uklidnila, její strach byl

ten tam, jako kdyby jej pohltil vycházející měsíc. „A jsi

připraven na další bezesné noci? Noci, kdy se asi moc

nevyspíme?”

Na jeho tváři se objevil úsměv. Ten úsměv, který ji

k němu přitáhl před čtyřmi měsíci, úsměv, který tak milovala. „Koneckonců, už v tom mám nějakou praxi, být otcem,” pronesl a zvedl ji nahoru. Její nohy teď visely

ve vzduchu a on ji jemně kolébal. „Už vím, jak na to.”

„Pane Brabanti?” Berylin hlas se k nim donesl

z otevřených dveří domu. „Připravuju večeři. Zůstane

na ni i váš host?”

„To není žádný host, Beryl,” odpověděl a přitiskl

k sobě Eve ještě víc. „Moje snoubenka a vaše oblíbená

americká slečna se konečně vrátila domů. Připravte jídlo pro tři a přineste šampaňské. Budeme oslavovat.”

Beryl si zastínila oči a pokoušela se prokouknout

přítmí. „Eve?” V jejím hlase bylo pohnutí a bylo slyšet,

že stěží polyká slzy. „Díkybohu, že jste zase zpátky!

Znovu začneme žít. Pojďte sem, ať se na vás můžu podívat.”

„Ne tak rychle,” zamumlal Gabriel a znovu přitáhl

Eve do své náruče. Políbil ji a polibek sliboval všechno.

Až navěky. „Jestli je pravda, že nad každým bdí jeho

strážný anděl, miláčku, pak ty jsi nepochybně můj. Miluji tě z celého svého srdce a z celé duše.”

A to bylo všechno. Dokonce ještě více, než v co se

odvažovala ještě před chvílí doufat. Těmito láskyplný-

mi slovy jí složil k nohám celý svět. Byl celým jejím svě-

tem. Veškerým jejím světem…