Kathleen E. Woodiwiss

Birmingham 01. Plamen a květ

Kapitola první

23. června 1799

Kdekoliv jinde ve světě se čas bezpochyby hnal kupředu rozmáchle na mocných křídlech, ale tady, na anglickém venkově, se pomalu a bolestně vlekl, jako by nohama plnýma puchýřů kráčel v kolejích vyježděných na cestě pustou planinou. Do žhava rozpálený vzduch se ani nepohnul; nad cestou visela nehybná clona prachu jako připomínka vozu, jenž tudy projel již před několika hodinami. Ve vlhkém oparu převalujícím se po mokřině se skromně krčilo malé hospodářství. Uprostřed vytáhlých tisů stála chalupa s doškovou střechou. Rozevřené okenice a dveře dokořán jí dodávaly jakéhosi užaslého vzhledu, jako by se divila čemusi nepochopitelnému. Vedle se nakláněla chatrná stodola z hrubě otesaných trámů a v bažinaté půdě zápasil o svou existenci řídký porost pšenice.

Uvnitř domu loupala Heather otráveně brambory tupým, opotřebovanýrti nožem, který slupku spíše trhal, než loupal. V této chalupě žila již dva roky, tak zoufalé dva roky, že zcela vymazaly celý její předchozí život. Už si dokázala jen stěží vybavit šťastné časy před tím hrozným dnem, kdy sem poprvé přišla, ty příjemné dny plynule přecházející v léta, jak vyrůstala z dítěte v mladou ženu. Tenkrát byl její otec Richard ještě naživu a bydleli spolu v pohodlném londýnském domě, nosila hezké šaty a měli vždy dostatek jídla. Ach ano, tenkrát jí bylo lépe. Dokonce ani ty noci, kdy ji otec nechával samotnou se služebnictvem, jí dnes nepřipadaly tak děsivé. Teprve teď chápala, jak musel trpět a jak byl osamělý, když zemřela jeho milovaná manželka, milá a krásná irská dívka, do níž se zamiloval a kterou si vzal a ztratil hned poté, co mu dala jejich jediné dítě. Až nyní dokázala Heather pochopit otcpvu vášeň pro hazardní hry, tu krutou zábavu, která jej připravila o život a ji oloupila o domov a bezpečí, aby tu pak zůstala na milost a nemilost svým jediným příbuzným slabošskému strýci a svárlivé tetě.

Heather si otřela čelo a pomyslela na tetu Fanny, která se povalovala ve vedlejším pokoji; jak se asi slamník prohne pod její nadmíru zralou postavou. S Fanny nebývalo lehké vyjít. Nikdy nebyla s ničím spokojená. Přátele neměla, živá duše se u nich nezastavila. Nikoho neměla ráda. Irku, kterou si vzal její švagr, považovala vzhledem k jejímu původu za cosi podřadného, vždyť ten její národ měl válčení v krvi a neustále vedl boje proti koruně, a Heather teď pociťovala plnou tíži její chorobné nenávisti. Neminul den, aby jí teta nepředhazovala, že je napůl cizinka. A s tímto předsudkem se pojila ještě jiná úvaha, jež vedla tetinu pokřivenou logiku k závěru, že stejně jako její matka je i dcera určitě tak napůl čarodějnice. Snad to můžeme nazvat žárlivostí, neboť Fanny Simmonsová nebyla nikdy hezká ani trochu, zato mladičká Irka Brenna oplývala nevšední krásou a šarmem. Kamkoliv vešla, obracely se za ní hlavy všech mužů. Heather podědila matčinu výjimečnou krásu a s ní naneštěstí i kritický postoj své tety.

Herny se domáhaly odškodnění za všechno, co Richard prohrál, a vzaly si celý jeho majetek až na několik osobních předmětů a nějaké oblečení. Tehdy Fanny nemeškala a pospíšila do Londýna, aby prokázala pokrevní spřízněnost svého manžela a vrhla se pak na osiřelou neteř a její ubohé dědictví dříve, než se Heather vůbec zmohla na protest. Zpočátku Fanny hudrovala, protože Richard jim nic neodkázal, ani po sobě nic nezanechal. Pak prodala veškerý skrovný majetek, který po něm zůstal, všecičko, až na jedny růžové šaty ale ty Heather stejně nesměla nosit a utržené peníze shrábla do vlastní kapsy.

Heather narovnala bolavá záda a vzdychla si.

„Heather Simmonsová!“ ozvalo se z vedlejší místnosti a postel zapraštěla, jak se z ní teta zvedla.

„Nech už toho snění, ty kůže líná, a dej se do práce. Myslíš, že se to udělá samo, když se tu budeš flákat? Zatraceně, copak vás v té nóbl škole nemohli naučit něco užitečnějšího místo čtení a všech těch panskejch vrtochů, kterejch máš plnou hlavu?“

Po špinavé podlaze se do místnosti přikolébala obrovitá žena a Heather se v duchu připravila na nejhorší. Věděla, co bude následovat.

„Vidíš, jaks dopadla teď tě máme na krku. Tvůj táta byl pěknej blázen, když rozhazoval peníze a staral se akorát jen o sebe, a to všechno kvůli tý nestydě, kterou si vzal kvůli tý irský holce.“ A teta nenávistně prskala, jako by si vůbec nedokázala představit nic horšího. „Snažili jsme se ho před tím sňatkem varovat. Ale on nás neposlechl musel Brennu mít.“

Heather zvedla unaveně oči z pruhu slunečního světla, jenž se sem dral otevřenými dveřmi až k tetinu mohutnému tělu. Její láni slýchala tak často, že už je znala nazpaměť; něžnými vzpomínkami na otce ale nedokázaly otřást.

„Byl to dobrý otec,“ řekla prostě.

„To je věc názoru, slečinko,“ ušklíbla se teta. „Vidíš, kam jsi to dopracovala. Příští měsíc ti bude osmnáct a ty jsi bez věna. Žádnej mužskej si tě nevezme, i když by o tebe určitě nějakej stál ale akorát tak do postele. A já, chudák, mám co dělat, aby ses nespustila. Nechci, aby tě nějakej prevít zkazil. Zdejší chlapi čekaj akorát na to. Však oni vědí, co byla tvoje máma zač.“

Heather sebou trhla, ale teta se na ni přísně dívala, hrozila jí prstem a řečnila dál:

„Je to ďáblovo dílo, že tě stvořil k její podobě. Stejně to byla čarodějnice. To přeci není samo sebou, že seš jí tak podobná. A stejně tak jako zahubila tvýho otce, takty přivedeš do záhuby každýho mužskýho, kterej se na tebe třeba jen podívá. Je to vůle Pána, že tě přived ke mně. On dobře věděl, že já tě můžu spasit před ohněm pekelným, pro kterej jsi byla určená, a já jsem splnila svou povinnost a prodala všechny ty pěkný šaty, cos měla. Bylas tuze marnivá a domejšlivá na tu svou parádu. Pro tebe jsou dobrý akorát tak ty starý šaty po mně.“

Heather by se musela zasmát, kdyby to nebylo tak žalostné. Tetčiny šaty na ní visely jako pytel, neboť Fanny vážila alespoň dvakrát tolik co ona. Směla teď nosit jako jediné svoje oblečení tyhle směšné a nemoderní staré hadry. Dokonce si je ani nesměla zapošít, aby jí lépe padly, jenom si je založila, aby o ně neklopýtala.

Žena postřehla, že Heather hloubá nad svými poděděnými šaty a pohrdavě poznamenala: „Ty nevděčná mrňavá žebračko. Jen řekni, kde bys dneska byla, kdybysme si tě se strejdou nevzali k sobě? Tvůj táta měl mít rozum a měl tě dávno provdat se slušným věnem. Ale on ne, musel si tě nechat u sebe, protože si prej na vdavky moc mladá. Pochovaj tě jako starou pannu, až umřeš vopravdu pannu, na to já už dohlídnu.“

Fanny se pak vrátila do jediné další místnosti v chalupě, předtím však Heather upozornila, že udělá nejlépe, když si s prací pospíší, nechce-li ucítit na svém hřbetě pár ran rákoskou. Heatheřiny prsty se začaly pohybovat rychleji. Znala už tu palčivou bolest: po výprasku jí obvykle zůstávaly rudé podlitiny ještě mnoho dní. Fanny zřejmě činilo zvláštní potěšení, když mohla takto poznamenat Heatheřinu jemnou pokožku.

Heather se bála i vzdychnout, aby na sebe tetu znovu neupozornila, ale práce ji už unavovala. Vstávala dnes ještě před rozedněním, protože musela chystat hostinu pro tetčina bratra, kterého Fanny tak netrpělivě očekávala. Pochybovala, zda ještě vystačí se silami.

Před několika dny od něj Fanny dostala dopis s oznámením, že přijede dnes večer, a ihned nařídila Heather, aby začala s přípravami; dokonce rozmařile sama vytáhla drahocenný šálek i s talířkem. Tohoto muže si teta velmi považovala. Heather o něm slýchávala hotové ódy a dohadovala se, že je to jediný tvor na celém světě, na kterém tetě záleží. V jejím přesvědčení ji utvrdil i strýček John, když jí jednou řekl, že Fanny by pro toho člověka udělala cokoliv. Měla jenom toho jediného bratra, a protože byla o deset let starší, vychovávala jej už od kolébky. Teď ji však navštěvoval jen velmi zřídka.

Slunce už jako velká koule zářilo nízko nad obzorem, když bylo konečně všechno hotovo. Fanny přišla, aby udělila poslední příkazy, a nařídila Heather, aby přinesla ještě nějaké svíčky.

„Je to už pět let, co jsem spočinula zrakem na svým bratříčkovi, a proto chci, aby tu bylo všechno co nejhezčí. Bratr si v Londýně zvykl žít na úrovni a nerada bych viděla, že je s něčím nespokojenej. Tvýho strejdu ani tátu neměl nikdy v lásce. Můj bratr má spoustu peněz, protože přemejšlí hlavou.“ A na dotvrzení svých slov si poklepala na velkou hlavu. „Nepotkala bys ho v žádný herně, jak mrhá svým bohatstvím, ani bys ho neviděla sedět na zadku jako tvýho strejdu. Je to člověk, kterej využil svojí šance. Není lepšího krejčovství než to, který má on v Londýně. Má dokonce i jednoho pomocníka, kterej pro něj pracuje!“

Nakonec přikázala Heather velkodušně, aby si šla odpočinout.

„A víš co, Heather, vem si ty šaty, co máš od táty. Ty se budou dobře hodit. Návštěva mýho bratra musí být událost. Tý hadry, co máš na sobě, by se mu určitě nelíbily.“

Heather se obrátila a udiveně vykulila oči. Už dva roky zůstávaly její růžové šaty odloženy, nedotčeny a nenošeny.

A dnes si je bude moci obléknout. I když to mělo být jen na počest tetina bratra, měla z toho radost. Připadalo jí, že je to už celá věčnost, kdy měla naposled něco hezkého na sobě. V radostném očekávání se usmála.

„Máš radost, jak vidim. Nemyslíš holt na nic jinýho než na to, jak se fintit.“ Fanny přistoupila blíž a namířila prst proti Hcatheřinu nosu. „Satan se zase činí. Bože můj, jenom ty víš, jaký mám s ní trápení.“ Těžce povzdychla pod tíhou toho břemene. „Lepší by bylo, kdyby ses už vdala a měla jsem tě z krku. Ale ten by to pěkně schytal, kdo by si tě vzal, i když beztak nemáš bez věna žádnou šanci. Ty potřebuješ pořádnýho chlapa, kterej by tě držel zkrátka a každej rok ti udělal děcko. To by ti z tý tvý prohnilý duše vyhnalo všechno čarodějnictví.“

Heather pokrčila rameny a nepřestávala se usmívat. Dostala hříšnou chuť nějak tetě dokázat, že je opravdu čarodějnice, aby ji poděsila. Mít tu smělost, byla by opravdu v pokušení to udělat. Avšak záhy tuto myšlenku zavrhla. Následky by určitě nebyly příjemné…

„A ještě něco, slečinko, ty vlasy si stoč kolem hlavy. Bude to aspoň vypadat elegantně.“ Teta Fanny se protivně ušklíbla, neboť věděla, jak Heather nesnáší, když jí někdo radí, jak se má učesat.

Úsměv na Heatheřině tváři se rychle rozplynul, ale odvrátila se a zamumlala cosi jako poslušnou odpověď. Teta nestrpěla sebemenší odpor; nelítostně udržovala kázeň pevnou rukou.

Heather přešla kuchyň a zmizela za závěsem, který odděloval její koutek od ostatního obytného prostoru. Počkala, až teta vyšla ž chalupy, a teprve pak se odvážila dát najevo svou rozmrzelost. Zlobila se, ale spíš na sebe než na tetu. Byla odjakživa bojácná, a jak to vypadá, jiná už asi nebude.

Nevlídná komůrka obsahovala jen to nejnutnější, ale měla tu alespoň útočiště před tetiným nevlídným rozmarem. Vzdychla a sehnula se, aby zapálila zbytek svíčky na ošuntělém stolečku vedle úzkého hrubého lůžka.

Kdybych tak měla víc troufalosti, napadlo ji, to bych ji pěkně usadila. Kdybych jí tak mohla to její štvaní a popichování oplatit. Mávla útlou paží a rty se jí zvlnily trpkým úsměvem. To bych musela být úplný Samson, abych ji dostala do úzkých!

Předtím si už k umyvadlu nachystala džber s teplou vodou a těšila se, jak se celá umyje. Znechuceně ze sebe strhla ty nenáviděné šaty. Rukama si přejela po štíhlém těle a ucukla, když se prsty dotkla velké modřiny. Předevčírem popadl Fanny záchvat zuřivosti, když nešťastnou náhodou převrhla šálek čaje a Heather pak nestačila uhnout před ranami koštětem.

Něžně a pečlivě vytáhla Heather z ranečku růžové šaty a pověsila je tak, aby se při mytí mohla těšit pohledem na ně. Voda byla osvěžující a Heather se zuřivě drhla, až jí kůže mladostí zrovna zářila. Důkladně namydlila žínku zbytkem voňavého mýdla, vychutnávala jeho příjemnou vůni a pečlivě se umývala.

Když svou toaletu dokončila, opatrně si navlékla šaty přes ošuntělou spodničku. Živůtek byl ušitý pro mladší dívku; přes prsa jí byl těsný, až se látka napínala, a Heather si uvědomila, jak za ty dva roky vyspěla. Uvažovala, co s poprsím, jež jí teď odvážně vystupovalo z výstřihu, ale pak pokrčila rameny a pustila tyhle starosti z hlavy. Jsou to její jediné šaty, a už je stejně přfliš pozdě něco na nich měnit.

S rozkoší si kartáčovala vlasy, až zazářily ve světle svíčky matným leskem. Na její vlasy býval otec náramně pyšný. Často ji hladíval, když o něčem roztržitě přemýšlel; snad přitom myslel na její matku. Nejednou na ní zasněně utkvěl roztouženým pohledem, šeptal jméno své manželky, a když si pak uvědomil skutečnost, odvracel se se zamženýma očima.

Jak jí teta nařídila, utáhla si vlasy pevně kolem hlavy, ale několik pramenů nechala jakoby náhodou splývat po zádech a další malebně viset podél spánků. Zkoumavě se prohlédla v skleněném střípku, jenž jí sloužil jako zrcátko, á spokojeně přikývla. I s tím málem se jí podařilo dosáhnout skvělého výsledku.

Heather zaslechla, jak na druhé straně závěsu vešel kdosi do chalupy a přechází po místnosti; ozval se hluboký suchý kašel. Poznala strýce a vyšla zpoza závěsu. Právě si zapaloval dýmku třískou z ohniště, a když konečně chytla, znovu se rozkašlal. Místnost se zaplnila kotouči tabákového dýmu.

John Simmons byl člověk zdeptaný životem, Teď už ho nezajímalo nic než peníze, které nashromáždil, a problematická společnost tety Fanny, a už vůbec nedbal na svůj zevněj» šek. Košili měl samou skvrnu a za nehty tlustou vrstvu špitly. Jeho kdysi příjemný vzhled se kamsi vytratil a před Heather teď stál shrbený chřadnoucí muž, který vypadal na svých pět křížků mnohem starší. Oči mu zmatněly závojem nenaplněných snů a zmarněných nadějí i prožitých dnů, které mu ještě znepříjemňovala Fanny. Sukovité ruce mu zkroutila léta únavné dřiny na mokřinaté půdě, jež vynášela zoufale málo, a v hlubokých vráskách ve větrem ošlehané tváři měl vepsáno utrpení uplynulých roků.

Když zvedl oči a spatřil křehkou krásu své neteře, jako by jeho tváří přelétl bolestný záchvěv. Usedl na židli a usmál se.

„Dnes večer ti to moc sluší, holčičko. To je asi kvůli Williamovi, nemám pravdu?“

„Teta Fanny mi to dovolila, strýčku,“ odpověděla.

Potáhl z dýmky a na chvíli se odmlčel. „Jo, tomu bych věřil,“ vyfoukl kouř. „Udělá všechno, jen aby ho potěšila, i když je to takovej náfuka. Když za ním jednou přijela do Londýna, nechtěl se s ní ani bavit. Teď už se tam neodvažuje za ním jezdit, aby se nezlobil, a jemu to tak vyhovuje. Má svý bohatý přátele a styděl by se za takovou příbuznou.“

William Court vypadal jako mírně rozplizlý obraz své sestry. Byl dokonce i stejně vysoký jako Fanny, jež převyšovala Heather o celou hlavu. Nebyl zatím ještě tak tlustý, ale Heather tušila, že i tento rozdíl po několika letech vymizí. Měl masitý a brunátný obličej s tlustým podbradkem a vystupujícím uslintaným spodním rtem, kterého se neustále dotýkal krajkovým kapesníčkem a přitom hlasitě popotahoval. Když uchopil Heather za ruku, jeho dlaň byla protivně měkká, a když se sklonil, aby jí ruku políbil, pocítila neurčitý odpor.

Jeho oděv prozrazoval vytříbený vkus, ale ta noblesa nepůsobila zrovna mužně. V obleku našedlé barvy bohatě lemovaném stříbrem a v bílé košili a náprsence vypadaly jeho růžové ručky a dýchavičný červený obličej ještě nápadněji. William Court byl snad bohatý, ale Heather na něm neshledávala nic, co by ji přitahovalo. Kalhoty sahající po kolena měl tak těsné, že to muselo být až nepohodlné, a bylo zřejmé, že to byl záměr mající zdůraznit jeho jinak pochybné mužství.

Přijel v najatém kočáru s nastrojeným kočím, jehož pak poslal do stodoly, aby tam ustájil oba grošáky a ubytoval se tam s nimi. Heather vytušila, že byl kočí tak potupně ubytován proto, že byl oblečen lépe než obyvatelé domku. Stodola stačila sotva pro zvířata. Ale pokud se jej to nějak nemile dotklo, nic nenamítal a bez odmlouvání si hleděl koní.

Teta Fanny s šedivými vlasy pevně staženými na mohutné hlavě vypadala v upjatých naškrobených šatech a zástěře nepřístupně jako nedobytná pevnost. Navzdory jejímu obvyklému rozčilenému řečnění, že krásné šaty jsou dílem ďábla, působilo jí zjevně radost, když viděla bratra oblečeného jako velkého pána, a kvokala nad ním jako slípka nad svým kuřátkem. Heather dosud nezažila, že by o někoho projevovala takový zájem, a William Court její péči blahosklonně snášel a nepochybně jej těšila pozornost, s jakou byl očekáván. Heather to tetino nadšené hýkání nezajímalo a nijak se do jejich rozhovoru nezapojila až do chvíle, kdy se William po večeři rozpovídal o tom, co je v Londýně nového. Tehdy začala dávat pozor a dychtivě mu naslouchala v naději, že se snad dozví něco o starých známých.

„Napoleon uprchl a všichni jsou přesvědčeni, že po poráž» ce v Egyptě je teď na útěku do Francie. Nelson mu dal co proto. Teď si to, hrome, už pořádně rozmyslí, má-li se pustit do křížku s našimi námořníky!“ láteřil William.

Heather si všimla, že se vyjadřuje vybraněji než jeho sestra. Že by měl nějaké školy?

Teta Fanny si otřela ústa hřbetem ruky a zavrčela: „Pitt nevěděl, co plácá, když říkal, ať se nestaraj o Francouze. Teď je v tom až po krk a ti zatracení Irové taky. Vymlátit to všechno.“

Heather se kousla do rtu.

„Irově! Pcha! Divoká zvěř, chcete-li to vědět. Nestačí jim, že se mají dobře!“ pokračovala Fanny.

„Pitt se snaží uzavřít s nimi spojenectví. Napřesrok se mu to snad podaří,“ mínil strýc John.

„Anebo nám ta chátra jedna zatracená třeba taky podřízne krky.“

Heather, zneklidněná tetinou zaujatostí, pohlédla váhavě na strýčka. Sklopil oči a jedním douškem vypil své pivo. Pak zavzdychal a toužebně pohlédl na kameninový džbán, který Fanny žárlivě střežila. Postavil bázlivě korbel na stůl a mlčky se věnoval dýmce.

„A ti Amerikáni jsou stejná chamraď! Podřežou ti krk, ani se nenaděješ. Ještě s nima budeme mít co do činění, pamatujte na má slova.“

William se zachechtal, až se mu lalok pod bradou natřásal. „Tak to prosím tě radši nejezdi do Londýna, drahá sestro. Připlouvají si do přístavu, jako by jim to tam všechno patřilo. Pár jich pochytali a zrekvírovali jim zboží, ale oni si teď dávají pozor a drží se pohromadě. Do města se odvažují jen

v houfu. Sloužit na britských lodích se jim totiž nechce. Jo, dávají si sakramentský pozor a někteří mají tu drzost, že se pokládají za džentlmeny. Jako třeba ten chlap Washington. A teď tam mají dalšího tajtrlíka, Adamse, toho si dokonce zvolili za krále. To je přece nechutnost! Ale dlouho jim to nevydrží. Však oni se vrátí jak spráskaní psi, protože ani nejsou nic jiného!“

Heather dosud žádného Amerikána neviděla. Byla ráda, že teta a pan Court teď hovořili o nich a přestali mluvit o Irech.

Dál už rozhovor nesledovala. Teď, když už nebyla řeč o londýnské společnosti nebo o jejích předcích, nijak ji to nezajímalo. Kdyby se odvážila promluvit a zastala se jich nebo kdyby se začala vyptávat, co je nového v Londýně, teta by ji určitě hrubě usadila. A tak raději bloudila v myšlenkách kdovíkde a připadalo jí, že už tu sedí celou věčnost.

Teta Fanny ji však opět vytáhla z její ulity; natáhla se přes stůl a bolestivě ji štípla do ruky. Heather sebou prudce trhla. Třela si paži, na které jí vyskočila rudá podlitina, a se slzami bolesti v očích pohlédla na tetu.

„Ptala jsem se tě, jestli chceš učit ve škole pani Cabotový. Bratr říká, že by ti tam moh najít práci,“ vyštěkla Fanny.

Heather nevěřila vlastním uším. „Cože?“

William Court se usmál a začal vysvětlovat: „S tou školou mám velmi dobré styky. Dozvěděl jsem se, že právě hledají mladou dámu z lepší společnosti, a vy se dovedete chovat a dobře se vyjadřujete. Podle mého se pro takovou práci dokonale hodíte. Prý jste také chodila v Londýně do školy, to vám bude jen ku prospěchu.“ Dotkl se prstem tlustých rtů a pokračoval: „Možná bych vám později mohl zařídit, abyste se přivdala do některé urozené rodiny. Bylo by škoda schovávat si svůj ušlechtilý půvab pro nějakého venkovského křupana. Pokud se mi podaří takovou smlouvu dojednat, mám v úmyslu poskytnout vám dostatečné věno, a to byste mi pak splácela, až budete mít manžela. Je to takový malý podvůdek, ale užitek z toho budeme mít oba. Vy potřebujete věno, a já vám ho můžu opatřit. A já si přijdu na pěkný úrok z půjčky, kterou mi pak budete splácet. Nikdo o naší dohodě nemusí vědět a já předpokládám, že máte dostatek rozumu, abyste dokázala ty peníze obstarat, až se vdáte. Tak co, myslíte si, že byste to místo u paní Cabotové mohla přijmout?“

Pokud šlo o ten sňatek, Williamovy plány Heather sice příliš jasné nebyly, ale to pomyšlení, že by se dostala odtud a zbavila by se tety Fanny a zdejšího bezútěšného života! Znovu se přiblížit k londýnské společnosti to by bylo nádherné! Kdyby ji dosud nebolel ten Štípanec na ruce, myslela by, že se jí to jenom zdá.

„Tak, co mi odpovíte, dítě?“ tázal se William.

Stěží potlačila radost a bez váhání mu řekla: „To je od vás opravdu laskavé, pane. Samozřejmě že přijímám.“

William se zasmál: „Dobrá! Dobrá! Svého rozhodnutí opravdu nebudete litovat.“ Zamnul si spokojeně ruce. „Tak tedy, hned zítra musíme odjet do Londýna. Moje záležitosti již nesnesou odklad a musím se brzy vrátit, abych vystřídal svého pomocníka. Myslíte, že se stihnete připravit?“ A zamával před nosem krajkovým kapesníčkem a opět se dotkl svých odulých rtů.

„Ó ano, pane. Jakmile se rozhodnete odjet, budu připravena,“ odpověděla Heather celá šťastná.

„Dobrá, dobrá. Tedy ujednáno.“

Heather sklidila ze stolu s úplně novými pocity, protože věděla, že v téhle chalupě uklízí dnes naposledy. Byla tak unesena svým štěstím, že ani neměla chuť dávat se s někým do řeči. Když se pak opět ocitla za svým závěsem, myslila jen na to, jak to bude nádherné, až bude mít od té protivné tety Fanny konečně pokoj. Ať už na tom bude v Londýně jakkoliv, určitě jí bude lip než tady pod přísným komandem té ženské, jež ji tolik ponižovala. Bude konec hrubostem, zlomyslnostem i vzteku a snad dokonce potká někoho, komu nebude lhostejná.

Na zítřejší cestu se nemusela dlouho připravovat, protože všechen svůj majetek měla toho večera na sobě. Vklouzla nahá pod drsnou pokrývku, která nepříjemně škrábala. A když v zimě vnikl dovnitř mrazivý vzduch, nedokázala se pod tou ubohou pokrývkou ani pořádně zahřát. S uspokojením si pomyslela, že tohle ji v Londýně určitě trápit nebude.

Do konce století zbývalo už jen necelých sedm měsíců a Heather uvažovala, co ji asi v tom novém století čeká, když se jí naskytla taková příležitost.

Druhý den odpoledne se vydali na cestu. V kočáru Williama Courta se cestovalo velmi příjemně. Okolní krajina byla teď v červnu svěže zelená. Tenkrát, přede dvěma lety, když přišla do domu svého strýce, si ani nevšimla, jak vypadají zdejší planiny, ale teď, když ujížděli k Londýnu, ji udivila jejich neskonalá krása.

Pan Court se projevil jako laskavý a velmi pozorný společník. Konečně si mohla popovídat o posledních událostech z londýnské společnosti a s chutí se smála, když vyprávěl veselé historky z královského dvora. Když ale jednu chvíli nečekaně vzhlédla, přistihla jej, že si ji prohlíží se zvláštním zaujetím, jež si neuměla vysvětlit. Hned ale uhnul pohledem. Na okamžik znejistěla a napadlo ji, zdali udělala dobře, když se s ním vydala sama do Londýna. Koneckonců nebyl to její zákonný poručník, ale jenom velmi vzdálený příbuzný. Její pochybnosti se však rychle rozplynuly. Snad si ji tak zkoumavě prohlíží kvůli onomu pozdějšímu sňatku, který jí slíbil zařídit, napadlo ji.

Byla už tma, když dorazili na předměstí Londýna. Heather byla celá rozlámaná a utrmácená, jak se kočár otřásal na cestě plné výmolů. Proto se jí značně ulevilo, když vystoupili před obchodem pana Williama Courta.

Vešli dovnitř a Heather se rázem ocitla uprostřed spousty látek, jež byly vyloženy ve štůčcích na stolech a v regálech. Bylo tu hedvábí, mušelín, batist i samet všemožných barev a vzorů prostě všechno, co Si mohla přát žena, jež zatoužila po módních šatech. Heather, ohromená a vzrušená tím obrovským výběrem, chvatně ohmatávala jednu tu látku po druhé, se zaujetím si prohlížela další a další, a přitom si ani nevšimla, že vzadu za pultem někdo sedí.

William Court ji sledoval, jak pobíhá po místnosti, a pousmál se: „Později budete mít ještě spoustu času, abyste si to všechno prohlédla, ale teď bych vám chtěl představit svého pomocníka, pana Thomase Hinta.“

Heather se otočila a spatřila prapodivného mužíka. Okamžitě ji napadlo, že je to ten nejohyzdnější tvor, jakého kdy viděla. Z kulaté tváře na ni vyvaloval veliké vodnaté oči, div mu nevypadly z důlků, a místo nosu měl jakousi rozpláclou hroudu, v níž zely nálevkovitě se rozšiřující nozdry. Neustále si olizoval tlusté rozpraskané rty, a Heather si vzpomněla na ještěrku, kterou kdysi zahlédla na venkově. Groteskní pokroucené tělo bylo navlečené do drahocenného obleku z jasně červené hedvábné látky. Šaty i košili měl ale samou skvrnu, nejspíš asi od jídla. Když se usmál na pozdrav, celý obličej se mu podivně zkroutil a půlka tváře se zkrabatila do odporného úšklebku. Pomyslela si, že by rozhodně vypadal lépe, kdyby se nesnažil usmívat. A nemohla vůbec pochopit, proč si jej pan William drží v obchodě. Musí mu přece odradit spoustu zákaznic a upoutat by snad mohl jen osobu duševně méněcennou.

William Court poznamenal Jako by jí četl myšlenky: „Lidi si už na Thomase zvykli. Vědí, že se v obchodě vyzná, a proto se nám dobře daří. Že je to tak, Thomasi?“

Místo odpovědi uslyšeli jakési neurčité zachrochtání.

„A teď, má drahá,“ pokračoval pan William, „vám s dovolením ukážu svoje pokoje nahoře v patře. Určitě se vám budou líbit.“

Vedl ji kamsi dozadu a tam prošli dveřmi zakrytými závěsem do komůrky spoře osvětlené maličkým okénkem. Po straně bylo schodiště, po němž vyšli do ztemnělé chodbičky, ze které vedly jediné dveře. Byly dřevěné a masivní a v té pochmurné chodbě vypadaly překvapivě krásně. Pan William je s úsměvem otevřel a Heather zatajila dech překvapením. Za dveřmi se skrýval přepychový pokoj se vzácným stylovým nábytkem. Na nádherném perském koberci stála pohovka z rudého sametu a kolem ní vkusně rozestavená křesílka. Světlé stěny byly ověšeny olejomalbami a gobelíny a od stropu vrhal třpytivý lustr barevné odlesky na draperie z rudého sametu lemované zlatými krajkami a zakončené třásněmi. Po stolcích byly rozestaveny jemné porcelánové figurky a honosné cínové svícny. Zadní část místnosti byla zařízena jako jídelna. Každý kus nábytku byl vybrán s velkou pečlivostí a vkusem a očividně se tu na ničem nešetřilo.

Pan William otevřel další dveře a ustoupil, aby mohla Heather vejít. Uvnitř spatřila velkou postel s nebesy a draperiemi z temně modrého sametu. Vedle postele stála komoda s několikaramenným svícnem a mísou čerstvého ovoce, u níž ležel nožík se stříbrnou rukojetí.

Heather vydechla: „Ach, pane, to je nádhera.“

Šňupl si s chutí tabáku a s úsměvem sledoval, jak zamířila k zrcadlu, jež stálo hned vedle postele. „Občas si dopřeji trochu toho přepychu, má drahá.“

Kdyby se v té chvíli otočila, postřehla by, co se před ní snažil utajit. V očích se mu zřejmě zračila vášnivá touha a jeho pohled nenasytně putoval po jejím těle. Odvrátil se, aby ho nepřistihla, jak na ni lačně zírá kdyby se náhodou ohlédla.

„Musíte už mít hrozný hlad, Heather.“

Přikročil k šatníku a rozevřel ho. Uvnitř visela spousta rozmanitého dámského oblečení všech barev. William Court chvíli hledal, až našel šaty ušité z krémově zbarvené krajky. Vespod měly jako podšívku pestrobarevnou látku, jež těsně obepínala tělo, a navrch byly posety třpytivými perličkami. Byly nesmírně krásné a jistě i velmi drahé.

„Můžete si je obléknout k večeři, drahoušku,“ umál se. „Šili jsme je pro jednu dívku asi tak vaší velikosti, ale ona si už pro ně nepřišla. Kolikrát jsem si říkal, proč je asi nechtěla. Vždyť jsou to jedny z nejkrásnějších, jaké jsem kdy navrhl. Nejspíš zjistila, že si je nemůže dovolit.“ Upřeně se na ni zahleděl zpod přivřených víček. „Její škoda, ale vy jste na tom vydělala. Považujte to za dárek ode mě. Budu nesmírně potěšen, když si je dnes večer obléknete.“

Obrátil se ke dveřím a před odchodem ještě dodal:

„Řekl jsem Thomasovi, aby nám poslal kuchařku s večeří. Už bude brzy hotová, tak si prosím pospěšte a nenechávejte mě dlouho strádat bez vaší milé společnosti. Jestli potřebujete ještě něco, je vám šatník k dispozici.“

Heather se rozpačitě usmála a držela ty vzácné šaty stále v ruce, jako by nevěřila, že jsou opravdu její. Když za sebou William zavřel dveře, pomalu se obrátila a uviděla se v zrcadle, jak drží šaty a tiskne si je k hrudi.

Za ty roky, co strávila u tety, se nikdy neviděla v zrcadle, kromě těch zřídkavých okamžiků, kdy zahlédla odraz své tváře v nějaké střepině nebo na hladině rybníka. Skoro už zapomněla, jak vlastně vypadá. Podobala se matce, jejíž podobiznu kdysi vídávala; byla teď jejím věrným obrazem. Jenom jí připadalo divné, proč lidé vzpomínali na Brennu jako na krásnou ženu. Pro ni byly ztělesněním krásy ony vysoké plavovlasé krasavice z královského dvora, o kterých čítávala už jako malá holčička, a ona je přece jen taková drobná tmavovláska.

Heather smyla z těla celodenní prach a v šatníku si našla čistou spodničku. Když si ji oblékala, celá se zarděla nad svým necudně odhaleným tělem a připadala si v ní skoro neřestně. Spodnička byla ušitá z nejjemnějšího, skoro průsvitného batistu a všechno v ní prosvítalo. Krátký spodní živůtek sotva zakrýval ňadra. Heather, dosud přivyklá dětskému oblečení, se v tom necítila příliš dobře, ale pomyšlení, že by si pod tak krásné šaty měla obléci své staré obnošené spodní prádlo, bylo nesnesitelné.

Pobaveně se na sebe usmála.

Kdo by ji mohl takhle spatřit? Vždyť tohle lehkovážné stvoření mohou vidět jedině její oči.

Zasmála se své pošetilosti a začala si vesele upravovat účes. Svinula si prameny lesklých černých vlasů a stáhla je tak, aby odhalovaly čelo a tváře. Místo obvyklého uzlu si raději sepnula vlasy na temeni, takže jí po zádech splýval vodopád jemných prstýnků. Chvíli soustředěně hloubala nad svým výtvorem a potom vzala ze stolku nožík a jala se jím zkracovat pramínky vlasů před ušima, až z nich nakonec vykouzlila volné něžné lokýnky. A spokojeně se usmála, když si představila, jak by asi teta při pohledu na ni běsnila.

Jak tak rozmarně vzpomínala na tetu, dotkla se mimoděk lehounce ostří nože a zkusila, jak je ostrý. Čepel se ihned zbarvila krví, jež jí vytryskla z prstu. Zamračila se, strčila si prst do pusy a nůž odložila. Při loupání ovoce musím být opatrná, řekla si.

Béžové šaty v ní vzbudily ještě větší úžas než spodnička. Když si je oblékla, nevypadala již jako mladička dívka, ale jako dospělá žena. Však jí už příští měsíc bude osmnáct! Na šatech však bylo ještě něco zvláštního, co ji tak proměnilo. Stejně jako živůtek jí sotva zakrývaly prsa a látka vespod vypadala tak, jako by na sobě neměla ani ten problematický živůtek. Vypadala svůdně, vábně a zkušeně, jako žena, která se vyzná v mužích, a vůbec ne jako nevinná panna, jíž doopravdy byla.

Když vyšla z ložnice, William už na ni čekal. I on nepochybně věnoval mnoho času úpravě svého zevnějšku, cestovní úbor vyměnil za drahý a elegantní oděv a dokonce si i nakulmoval ty zbytečky řídnoucích vlasů kolem obličeje, čímž se mu ovšem podařilo docílit jen toho, že jeho tvář vypadala ještě kulatější,

„Má drahá, spanilá Heather! Když vidím, jak jste krásná, celým svým srdcem toužím být mladší. Už jsem slyšel vyprávět o vaší veliké kráse, ale ještě nikdy, nikdy jsem ji nespatřil na vlastní oči.“

Heather zamumlala cosi zdvořilého a věnovala svou pozornost právě přinesené večeři. Zachytila lákavou vůni pokrmů, která se linula po celé místnosti. Na stole bylo prostřeno křišťálové sklo a porcelánové a stříbrné nádobí a na stolku u stěny na ně čekala hotová hostina. Heather tu objevila pečenou zvěřinu, kořeněnou rýži, garnáty polité máslem, sladké paštičky a kandované ovoce. V čele stolu, aby byla příhodně po ruce, stála karafa lehkého vína.

Williamovy oči si v tu chvíli dopřávaly poněkud jiného potěšení. Teď už se ani nesnažil skrývat svůj chtíč a bezostyšně ohmatával pohledem kousek po kousku její tělo. Jeho oči se chvíli žádostivě pozdržely u ňader, jejichž obliny se dmuly v hlubokém výstřihu. Jak tak horlivě zkoumal něžné křivky, netrpělivě se olizoval při pomyšlení, že okusí to půvabné mladé tělo.

Přidržel jí židli v čele stolu a usmál se. „Posaďte se, vzácná dámo, já s dovolením až po vás.“

Heather jej uposlechla a dívala se, jak nakládá jídlo na talíře.

„Kuchařka je trochu ostýchavá,“ poznamenal a naložil jí na talíř štědrou porci rýže. „Donese jídlo, a hned spěchá pryč, takže ji sotva zahlédnu. Pak zase všechno stejně tiše odnese, a já ani nevím, že je pryč. Ale jak brzy zjistíte, kuchařské umění zvládá mistrovsky.“

Začali jíst a Heather s údivem sledovala, jak obrovské množství jídla dokáže ten člověk zkonzumovat. Přistihla se při myšlence, jestli se vůbec ještě pohne, až to všechno sní. Jeho vy boulené čelisti usilovně žvýkaly, a jak se ládoval křehkými křepelkami a sladkými dortíky, olizoval si mastné prsty a neustále pomlaskával. K Heatheřinu zděšení si dokonce párkrát říhl.

„Až začneš u paní Cabotové, budeš mít skvělou příležitost setkat se s pány z nejvyšších kruhů a díky své kráse budeš brzy tou nejvyhledávanější dívkou, která se kdy v takovém podniku vyskytla.“

Zasmál se a upřel na ni skelný pohled přes svůj pohár,

„To je od vás nesmírně laskavé, pane,“ zdvořile odvětila, ale v duchu si řekla, že účinkem vína asi dočista zpitoměl. Školy pro dámy přece nebývají navštěvovány mladými muži, a ti, kteří se zde přece jen ocitli, obvykle nepomýšleli na ženitbu zajímal je pouze obchod.

„Ano,“ zakřenil se opile. „Ale předpokládám, že za svou snahu dostanu dobře zaplaceno.“

Upřel na Heather neřestný pohled, ale ta ani teď nic nezpozorovala a dívala se na sklenici, kterou držel nejisté v ruce. Trochu si pobryndal náprsenku a také mu pár kapek vína steklo po bradě.

„Uvidíš, že škola paní Cabotové je úplně něco jiného, než co jsi dosud znala,“ blábolil opile. „Madam a já jsme společníci a dbáme na to, aby se k nám dostaly jen ty nejpůvabnější dívky. A musíme o to dbát, protože tam často chodí velcí boháči a ti jsou zvyklí na vysokou úroveň. Ale s tebou, myslím, udělám štěstí.“

Heather usoudila, že ten ubožák v opilosti už ani neví, co plácá. Potlačila zívnutí, neboť i ona začala pociťovat účinky vína a nejraději by už byla v posteli.

William se zasmál. „Obávám se, že jsem tě tím povídáním unavil, drahoušku. Doufal jsem, že tě cesta nevyčerpá příliš a že si pořádně popovídáme, ale jak vidím, budeme muset odložit náš rozhovor na zítřek.“ Mávl rukou, když se pokusila ze slušnosti něco namítnout. „Nechci slyšet žádné námitky. Teď musíš do postele. A já už se tam taky těším. Budu jen rád, až spočineš na těch měkkých polštářích.“

Heather se skoro odplížila do ložnice a cítila, jak se jí víno příjemně rozlévá v celém těle. Když za sebou zavírala, slyšela, jak se William potichu směje. Opřela se ulehčené o dveře a také se pousmála při pomyšlení, že se její život konečně změní. Přetančila po pokoji k zrcadlu. Hlava se jí trochu motala( když se před zrcadlem uklonila.

„Řekněte, paní Cabotová, jak se vám líbí mé roucho? Jestli vás pohled na ně potěšil, měla byste taky vidět šaty, co mi dala tetička.“

Se smíchem se zatočila a prudce rozevřela dveře šatníku, aby důkladně prozkoumala jeho obsah. Ujišťovala sama sebe, že se pan William určitě nebude zlobit, když se s nimi jen potěší pohledem. Hezké oblečení jí vždy působilo radost a šaty po tetě nosila s odporem. Vytáhla ze šatníku několikerý šaty, aby si je lépe prohlédla, a přidržela si je před zrcadlem na sóbě. Kdyby jí tak některé z nich mohly patřit!

Ani neslyšela, že se dveře za ní otvírají, a teprve když byly dokořán, vyplašeně se otočila a spatřila stát na prahu Williama v županu. V tom okamžiku již začala cosi tušit a její důvěřivost vystřídaly pochyby. Co tu pohledává? blesklo jí hlavou a nějak si nedokázala srovnat, co může mít vlastně společného s tetou Fanny a jejími úzkoprsými názory. Užasle tu stála jako přikovaná pod tíhou poznání, že se dostala do pasti a vlezla do ní jako jehně na porážku. Oči mu planuly v brunátné tváři a rty se křivily v odpudivém úsměvu. Obrátil se, zamkl za sebou dveře a pomaloučku pustil klíč do kapsy, aby to dobře viděla. Zrovna ji hltal očima a popásal se pobaveně na zděšení, jež se zračilo v její tváři.

„Co tady chcete?“ vydechla.

Vrhl na ni žádostivý pohled. „Přišel jsem si pro odměnu za to, že jsem ti pomohl z té venkovské nudy. Jsi tak neodolatelná a já se tomu nedokážu ubránit, holčičko. A bylas tak důvěřivá, že mi nedalo žádnou práci vzít tě od té chudinky mojí sestry a až tě budu mít dost, můžeš se přidat k roztomilé společnosti paní Cabotové. Uvidíš, že se tam nebudeš nudit. A dokonce ti dovolím, aby ses provdala za nějakého pracháče, který v tobě najde zalíbení.“ Přistoupil blíž. „Nemusíš se ničeho bát, holčičko. Tvůj manžel bude sice trošku zklamaný, až si tě odvede do postele, ale určitě si nebude stěžovat moc nahlas.“

Jak se k ní blížil, přitiskla se vystrašeně k malému stolku u postele.

„Teď budeš moje, miláčku,“ prohlásil samolibě. „Nemá smysl, abys mi odporovala. Mám totiž velkou sílu. A klidně použiji násilí, když to musí být, ale lepší by to bylo po dobrém.“ rf“’

Zavrtěla hlavou. „Ne,“ zvolala a hrdlo se jí sevřelo hrůzou. „Ne! Nikdy mě nedostanete! Nikdy!“

William se výhrůžné zachechtal a Heather se přitiskla ke stolku. Z té spousty vína mu tvář znachověla do temně rudého odstínu a v žilách se mu rozbouřila krev. Nestoudně ji svlékal očima a Heather si přitiskla ruku na prsa, jako by se tak mohla uchránit před jeho pronikavým pohledem. Pokusila se kolem něj proklouznout, ale on byl i přes svou korpulentní postavu rychlejší a popadl ji kolem pasu. Přitiskl ji zády ke stolku a prohnul v kříži, až jí zapraštěly kosti. Vlhkými uslintanými rty se přisál k jejímu hrdlu a Heather zaplavil pocit nevolnosti. Bránila se, ale byla na něj slabá, zoufale odvracela obličej, aby se vyhnula jeho ústům, a snažila se jej kopnout, avšak nalehl na ni ještě větší silou a přirazil jí nohy ke stolku. V jeho železném sevření sotva dýchala a bála se, že tkanice šatů pod tím tlakem povolí. V panice si vzpomněla na velký svícen na stolku za sebou a sáhla po něm, aby se mohla něčím bránit. Chňapla po něm však příliš prudce, a když už jej málem nahmátla, spadl ze stolu. Pak její ruka našmátrala nůž a Heather jej v zoufalství prudce sevřela.

William dychtivě pokrýval její hrdlo a prsa horkými, vlhkými polibky a sotva dbal na to, co Heather dělá, když tu náhle pocítil, jak se mu něco ostrého přitisklo k boku. Pohlédl pod sebe a spatřil nůž. Vztekle zaklel a chytil ji za ruku. Surově jí sevřel zápěstí, až zaúpěla bolestí, ale ona ve slepé hrůze nepovolila. Zbrunátněl vztekem nad troufalostí, s jakou se mu tohle nanicovaté děvče postavilo. Heather se bránila ze všech sil. Otylým tělem ji přitiskl ke stolu, že by jí byl málem zlomil páteř. Ruka jí už pomalu umdlévala. Tušila, že bude muset nůž vydat. William ji přitiskl ještě víc, uvolnil si druhou ruku a vykroutil jí nůž z dlaně. Obávajíc se nejhoršího přestala se vzpírat a svezla se k jeho nohám. William ztratil náhle oporu, a protože nebyl příliš obratný* zavrávoral a skácel se střemhlav na naleštěnou podlahu. Při pádu se ozvalo zachroptění. Heather vyskočila, připravena k útěku, a vtom se William pomalu převrátil. Skrz šaty na jeho rameni prosakovala krev a uprostřed pomalu se rozšiřující skvrny trčela střenka nože. „Vytáhni… mi to…,“ zasípěl bolestně.

Shýbla se a váhavě sevřela střenku nože. Pak se ale zachvěla, ucukla a v šíleném děsu si zakryla ústa dlaněmi.

„Prosím tě,“ zaskřehotal, „Pomoz mi.“

V panické hrůze si skousla dlaň a horečně se rozhlédla po pokoji. Zaúpěl ještě hlasitěji; zmocnil se jí zmatek a všechno se v ní roztřáslo zběsilým strachem. Jestli tak umře…

„Heather, pomoz mi…“

Hlas mu pomalu slábl a brada se mu klepala, jak se snažil popadnout dech.

Z nějakého vnitřního popudu se přinutila ke klidu a do žil se jí vlila nová síla. Shýbla se, zatajila dech a uchopila znovu nůž, tentokrát s větší rozhodností. Druhou rukou se opřela o jeho hrudník a zatáhla. Zpočátku cítila, jak čepel klade odpor, ale pak ji konečně pomalu vytáhla. Z rány se vyřinula krev. William zachroptěl a ztratil vědomí. Heather popadla ručník ze stolu, shrnula mu župan a přitiskla ručník na ránu. Mimoděk mu položila dlaň na hruď, ale nic se neozývalo. Pátrala tedy po nějakých známkách života. Přidržela mu ruku u chřípí, zda neucítí závan jeho dechu, pak mu položila ucho na prsa, ale všechno bylo marné. V uších slyšela jen bušení vlastního srdce. Znovu se jí zmocnila panika. Tentokrát už ji nedokázala potlačit a rozumně uvažovat.

„Můj Bože, co jsem to učinila!“ zamumlala.

Hlavou jí blesklo, že musí sehnat pomoc! Ale copak jí budou věřit? Jí, která je tady úplně cizí? Londýnská věznice Newgate je jistě plná žen, které rovněž tvrdily, že se je pokusil nějaký muž znásilnit a také popravčí špalek si už nepochybně přišel na své. Nikdo by jí nevěřil, že to byla nešťastná náhoda! V duchu již před sebou viděla přísného soudce v dlouhé paruce, jak na ni pohrdavě shlíží ze své soudcovské stolice, a tvář pod bílými vlasy pojednou patřila tetě Fanny, jež vynesla přísný rozsudek:

„…a zítra při východu slunce budiž vyvedena na dvůr věznice Newgate a tam…“

Dál už se ve svých představách neodvažovala. I tak v ní ozvěna neúprosného hlasu rozpoutala další vlnu hrůzy a úplně ji ochromila. Celá se rozklepala, a kdyby zrovna neklečela, asi by se skácela k zemi. Seděla tak dlouho s hlavou svěšenou, neschopna jakékoliv myšlenky, až konečně přišla k sobě a rozhlédla se kolem.

„ Musím se odtud dostat pryč.“

Jak je to prosté. Ano, musí utéct. Až najdou Williamovo tělo, nesmí ji tu objevit. Musí uprchnout.

S hrdlem stále ještě strachem sevřeným se vrhla k nehybnému tělu a horečně prohledávala kapsy, až našla klíč. Ruce se jí třásly, ale musela to udělat. Strach jí dodával sílu.

Svoje původní šaty zabalila do šátku, který tu našla, a s uzlíčkem na prsou spěchala ke dveřím. Ještě než otevřela, na okamžik se zastavila a představila si scénu, kterou právě prožila. A znovu ji popadla hrůza. Otevřela prudce dveře a dala se do běhu, co jí nohy stačily. Proběhla pokojem a dveřmi do chodby, seběhla dolů po schodech a zamířila ke dveřím do obchodu zakrytým závěsem. Vztáhla ruce, aby závěs rozhrnula a strašlivě se vyděsila. Za závěsem někdo byl. I když běžela dost rychle, hrůza ji přiměla k ještě rychlejšímu běhu. Teď jí byl kdosi v patách. Vystřelila ze dveří, aniž se odvážila ohlédnout, a srdce jí bušilo až v hrdle.

Vyřítila se ven na ulici. Byla příliš vyděšená, než aby se ohlížela. Neměla ani ponětí, kam běží. Kdyby se ztratila, snad by se mohla svých pronásledovatelů zbavit. Jak to, že za sebou neslyší žádné kroky? Copak jí srdce buší v uších tak hlasitě, že přehlušuje všechno ostatní?

Utíkala londýnskými ulicemi kolem obchodů, velikých domů, jež se hrozivě vynořovaly z temnoty, i kolem obyčejných stavení. Nevěnovala vůbec žádnou pozornost lidem, kteří se zastavovali a udiveně za ní civěli.

Brzy se unavila, a třebaže se bála, nakonec se zastavila a opřela se o zeď z hrubě otesaných kamenů. Sípala námahou, a při každém nadechnutí ji píchlo v prsou. O chřípí jí zavadila vůně soli a smrdutý pach nábřeží. Zvedla hlavu a otevřela oči. Nad dlážděnou ulicí se válela hustá mlha a tma byla tak skličující, že Heather sotva dýchala. Na nároží hořela lampa a Heather, jako by byla přitahována její září, nebyla s to ustoupit z dosahu jejího světla a schovat se znovu do husté šedočerné noci, která ji obklopovala. Vždyť ani nevěděla, kterým směrem se dát. Nevěděla prostě kudy kam. Bylo slyšet, jak voda líně šplouchá u hráze, rytmické skřípění stožárů, tu a tam zaslechla i tlumené hlasy, zvuky však přicházely ze všech stran a nikde nezahlédla ani jiskřičku světla.

„Hrome, tady je! Hele, tady je ňáká holka! Poď sem, Georgi! Vemem ji s sebou.“

Heather se lekla a rychle se otočila. Jejím směrem přicházeli dva námořníci. Zrovna ji spatřili a zamířili k ní. To jsou určitě její pronásledovatelé. Z nějakého důvodu byla přesvědčena, žé je to Hint. Nedokázala teď udělat ani krok. Nemohla utéci a musí teď čekat, až ji seberou.

„Haló, slečinko,“ zavolal jeden z nich a usmál se na svého společníka. „Ta se bude kapitánovi určitě líbit, co řikáš, Dickie?“

Druhý si olízl rty a upřel zrak na její poprsí. „Jo. Bude k němu akorát pasovat.“

Heather se pod jejich zkoumavými pohledy zachvěla. Uvědomila si, že právě ztratila svou svobodu. Jediné, co ještě může udělat, je být statečná.

„Kam mě chcete odvést?“ dokázala ze sebe vypravit.

Dickie se zasmál a šťouchl toho druhého do žeber.,^Docela roztomilá, co? Jasně že se mu bude líbit. Bejt tak na jeho místě, taky bych si dopřál něco takovýho.“

„Je to jen kousek, slečinko,“ opáčil druhý. „Na palubu jedný obchodní lodi, menuje se Fleetwood. Tak poďte.“

Následovala tedy toho muže a mladší zůstal trochu pozadu, takže neměla šanci uniknout. Bylo jí divné, proč ji vedou zrovna na loď. Nejspíš tam dlí městský komisař. Ale stejně je to jedno. Její život teď už nic neznamenal. Poslušně vystoupila po můstku za tím chlapíkem a přijala ruku, kterou jí chtěl pomoci. Šel napřed a vedl ji přes palubu až k nějakým dveřím. Otevřel je a pak sešli po několika schůdcích dolů. Zlehka zaklepal na další dveře a vešli.

Když vstoupili do kapitánovy kajuty, muž, který seděl za psacím stolem, povstal. Kdyby Heather nebyla tak sklíčená na duchu, jistě by si hned všimla jeho vysoké svalnaté postavy a pronikavých zelených očí. Světlehnědé kalhoty mu obepínaly úzké boky a bílá košile s volány, rozhalená až do pasu, odhalovala široký a pevný hrudník pokrytý hustým černým porostem. Tmavé kučeravé vlasy a dlouhé licousy ještě zdůrazňovaly pěkné rysy jeho tváře a dodávaly mu divokého, téměř démonického vzezření. Nos měl úzký a rovný až na malý hrbolek těsně pod místem, kde začínalo čelo. Vlasy měl černé jako havran a tvář dohněda opálenou. Zasvítily v ní bílé zuby, když se usmál a přistoupil k nim. Měřil si ji pozorně od hlavy k patě.

„No, odvedli jste skvělou práci, Georgi. To jste ji asi museli hledat dost daleko.“

„Ani ne, kapitáne,“ opáčil starší muž. „Našli sme ji, jak se courá po ulici na nábřeží. Šla s náma docela ochotně.“

Kapitán souhlasně přikývl a pomalu, rozvážně obcházel kolem Heather, jež tu stála jako přimražená. Ohmatával ji svýma smaragdovýma očima, které důkladně, nezastřeně a hrubě zkoumaly její vnady ze všech stran. Heather zamrazilo a přitiskla k prsům svůj uzlíček. V tenoučkých šatech si připadala jako nahá. Kéž by teď měla po ruce nějaký tmavý plášť, do kterého by se zahalila od hlavy až k patě. S úsměvem se před ní zastavil, ale do očí se mu nepodívala. Stála tu pokorně se sklopenými víčky a čekala, dá-li jí nějaké znamení. Oba muži stáli s úsměvem za ní, protože byli náramně spokojeni, jak se jim to povedlo.

Ten vysoký muž pak s nimi poodešel stranou. George mu něco tlumeně říkal a Heather zatím bloudila očima po kajutě, ale ve skutečnosti niú neviděla. Navenek vypadala klidně, ale v zajetí zlé předtuchy ztrácela rychle odvahu. Byla zmatená, vyčerpaná a unavená až do morku kostí. Neuměla si vysvětlit, jak to, že je soudce tady na lodi. V zákonech se moc nevyznala, a tak usoudila, že ji nejspíš chtějí poslat do trestanecké kolonie, neboť byla přesvědčena, že spáchala vraždu. Bože, pomyslila si, podlehla jsem touze po bezstarostném životě, abych se dostala z toho tetina chlívku, a za svůj hřích teď budu uvržena do vězení. Zabila jsem člověka a teď mě chytili a musím se smířit s tím, co mi osud uchystal.

Tento fakt ji zcela zaskočil. Provinila se. Byla dopadena. Naloží s ní po právu a nic se již nedá dělat; Ani neslyšela, jak se dveře za ní zavřely, když námořníci odešli. Z myšlenek ji vytrhla až slova muže, jenž teď stál opět před ní. S úsměvem jí vysekl poklonu.

„Vítejte u nás, milostivá. Ještě jednou, jak se jmenujete?“

„Heather,“ šeptla. „Heather Simmonsová, pane.“

„Ó,“ vzdychl, „Heather, to přece znamená vřes, ten drobný, svůdný kvítek anglických planin. Nemůžete mít hezčí a příhodnější jméno, madam. Já jsem Brandon Birmingham. Přátelé mi říkají Bran. Už jste dneska večeřela?“

Přikývla.

*,Pak byste si možná dala trochu vína mám tu výbornou madeiru,“ poznamenal a uchopil karafu stojící na stole.

Pomalu zavrtěla hlavou a dívala se stále upřeně k zemi. Usmál se a přistoupil těsně k ní. Vzal jí z rukou uzel, který k sobě pevně tiskla, a hodil jej na židli vedle sebe, aniž z ní spustil oči. Tak byl totiž očarován jejím mládím a krásou a zaujat nádhernými šaty, jež na jejím těle vypadaly jako lehounký třpytivý závoj. Její pleť barvy ušlechtilé slonoviny ve světle svíček hebce zazářila. Spatřil před sebou ve zlatavém světle půvabnou a štíhlou ženu drobné postavy s oblými plnými ňadry, jež se klenula nad odvážným výstřihem a při každém nádechu se zvedala.

Přistoupil ještě blíž a rukou ji pevně objal kolem útlého pasu. Lehce ji nadzvedl, že se téměř nedotýkala země, a přitiskl rty na její ústa. Heather ovanul pach připomínající brandy, kterou měl tak rád její otec. Byla příliš překvapena, než aby se zmohla na odpor, a zůstala bezvládně viset v jeho náruči. Jako by se na sebe dívala odněkud zvnějšku, pocítila s údivem, že jí jazykem rozevřel rty a vnikl do úst. Kdesi hluboko v jejím nitru se zvedal neurčitý hřejivý pocit a za jiných okolností by jí snad bylo dokonce příjemné, jak se k ní tiskne svým pevným, svalnatým tělem. Ustoupil o krok a stále se usmíval. Ale v očích se mu rozhořelo podivné světlo. Překvapeně vyjekla, když ji pustil, neboť šaty se jí náhle svezly z těla a spadly jí až k nohám. Chvilku na něj překvapeně zírala, ale pak se rychle shýbla, aby se zase oblékla. Jeho ruce ji však náhle uchopily za ramena a přinutily, aby se narovnala, a pak ji opět sevřely v objetí. To už se začala bránit. Teprve teď jí totiž svitlo, co vlastně chce. Uvědomovala si, že je v nevýhodě, neboť její slabé a vyčerpané tělo se mohlo bránit jen chabě. Jestliže měl William Court železný stisk, pak bylo sevření tohoto muže jako z kalené oceli. Nedokázala se mu vymanit a marně se vzpírala rukama proti jeho hrudi. V zápase mu strhla košili a teď se tiskla na jeho nahou zarostlou hruď, chráněna pouze tenoučkou spodničkou. Zůstala bez dechu, pokaždé když si bral její ústa a pokrýval vášnivými polibky celý její obličej i ňadra. Cítila, jak jí sjel rukama na záda, lehkým škubnutím přetrhl zapínání a serval z ní spodničku. Přitiskl si pak její nahá prsa na svůj chlupatý hrudník a Heather jej ve strachu a panice prudce odstrčila a zbavila se na chvilku jeho sevření. Chraplavě se zasmál a využil této malé přestávky jen k tomu, aby se zbavil vysokých bot a košile. Když si začal spouštět kalhoty, ušklíbl se:

„Hezká předehra, milostivá, ale o vítězi už je rozhodnuto.“

Oči mu divoce vzplály a pohledem se pásl na jejích už zcela odhalených vnadách, které byly mnohem půvabnější, než si vůbec dokázal představit. Heather na něj zírala s hrůzou v očích, neboť viděla poprvé v životě nahého muže. Stála tu jako přirostlá k podlaze, a když se k ní přiblížil, ustrašeně vyjekla a obrátila se na útěk, avšak paže se jí ocitla v ocelově pevném sevření. Rychle se sehnula a zakousla se mu do zápěstí. Zachrčel bolestí a Heather se vytrhla, ale ve spěchu zakopla a skácela se na jeho lůžko. Téměř okamžitě na ni skočil, přitiskl ji k pokrývce a přiměl její zmítající se tělo ke klidu. Každý sebemenší pohyb jej ještě víc rozpaloval. Rozpuštěné vlasy jí spadly přes obličej, až měla pocit, že se snad udusí.

„Ne!“ vydechla prudce. „Nechte mě! Nechte mě být!“

Zachechtal se a s ústy na jejím hrdle zamumlal: „Ale to snad ne, ty krvelačná kočičko. Teď snad opravdu ne.“

Trochu se nadzvedl a jeho tlak povolil, ale jen na chvilku. Ucítila, jak jí šmátrá něco tuhého mezi stehny, až ta Věc našla svůj cíl. Vzepjala se v zoufalé snaze vymanit se. Unikl jí napůl vzlyk, napůl výkřik a slabinami jí projela krutá bolest. Brandon se překvapeně zarazil a užasle na ni pohlédl. Ležela bezvládně na poduškách a její hlava sebou zmítala na polštáři. Dotkl se něžně její tváře a zamumlal něco temným hlasem, ale Heatheřiny oči zůstaly zavřené. Ani za nic by se na něj nepodívala. Začal se nad ní pohybovat, líbal ji na vlasy a na obočí a hladil ji po celém těle. Ležela netečně, ale i přesto se v něm znovu zvedla tak dlouho potlačovaná touha a on vnikl hluboko do jejího lůna. Při každém pohybu měla pocit, že se snad rozlomí na dva kusy, a oči se jí zalily slzami.

Když bylo po všem, zavládlo dlouhé ticho. Zůstal na ní ležet, teď už zase velmi něžný. Konečně se zvedl a Heather se otočila ke zdi, zabořila hlavu do pokrývky a rozplakala se. Své pokořené tělo nechala napospas jeho zrakům.

Brandon Birmingham zmateně vstal a chvíli zíral na prostěradlo potřísněné krví. Pomalu přejel pohledem po odvráceném těle. Nemohl než obdivovat hezky zaoblené boky a rozkošná stehna, která mu před malou chvílí patřila. Už už vztáhl ruku, aby pohladil něžný zadeček, ale stále jej mátlo to, co se před chvilkou přihodilo jak klidně a rezervovaně, ba jaksi smířeně vešla do kajuty, její váhavý odpor, ale pak mu jakýmsi zvláštním bezděčným způsobem pomohla a teď zase ten nekonečný pláč a krev na prostěradle. Snad dívku donutila k téhle činnosti bída. Její šat a způsoby tomu sice nenasvědčovaly, ale její ruce, třebaže štíhlé a bílé, nebyly tak jemné jako zahálčivé ruce opravdových dam.

Zavrtěl hlavou, oblékl si šaty a u stolu si pak nalil do sklenice pořádnou dávku brandy. Zhluboka se napil a zamyšleně se díval ven okny, jimiž toho už tolik viděl. V této zemi, kterou jeho rodiče kdysi nazývali domovem, byl cizincem. Vlast opustili brzy po svém sňatku, když se otec, šlechtic se srdcem dobrodruha, začal zajímat o Ameriku. Teď byli oba již deset let mrtví, matka zemřela na malárii, otec si jen o několik měsíců později zlomil vaz při pádu z jednoho z divokých koní, které tak miloval; Zanechali po sobě dva syny a slušný majetek dům s plantáží a pozemkem zůstal Brandonovi jako staršímu synovi a mladšímu Jeffovi zanechali podíl z majetku a prosperující Velkoobchod v Charlestonu, ve městě, které milovali a nazývali svým domovem stejně jako nyní on. Brandon Birminghám, jehož otec byl nesmírně tvrdohlavý a umíněný, kdežto skutečnou oporou rodiny byla tichá a vážná matka, pak prožil tvrdý život plný dobrodružství. Když mu skončila školní léta, nechal se, podporován otcem, najmout jako plavčík na loď ostříleného starého námořního kapitána. Poznal moře, poznal lodě i svět, a díky tomu se vypracoval ve svém oboru k skvělému postavení. Nestrávil však celý svůj dosavadní život jenom plavbou po moři, Ještě předtím se učil pracovat na plantáži od obdělávání půdy až po obchodování a během let tuto sympatickou práci nikdy docela neopustil.

Nyní, ve svých pětatřiceti letech, měl jediný zájem usadit se nastálo na vlastní půdě a začít žít jako usedlý farmář. Před odjezdem z Charleštonu se pevně rozhodl, že tohle bude jeho poslední výprava. Vzhledem k nepokojům ve Francii nebudou možná už další cesty ani výhodné. Proto se ujme své plantáže a založí si rodinu. Jistě bude spokojen aspoň v to doufal.

Zamyšleně se pousmál. Je zvláštní, jak láska k půdě přiměje člověka dělat věci, které mu zrovna nesednou. Měl v úmyslu oženit se s Louisou Wellsovou, ačkoliv ji nemiloval a věděl, že její morálka není taková, jak by se slušelo na opravdovou dámu. Bere šiji z toho prostého důvodu, že chce získat nazpět pozemky, které Louisa vlastní a které kdysi patřily jeho rodině. Půdu, jež byla nyní ve vlastnictví Wellsů a Birminghamů, propůjčil kdysi otci král Jiří, a aby otec mohl začít budovat svou plantáž, prodal ten kus půdy Wellsům. Už před válkou přerušil Brandonův otec veškeré styky s Británií a díky svému postavení důstojníka, jenž tehdy válčil proti koruně, si dokázal udržet svůj majetek. Teď, když Louisa po smrti svých rodičů před několika léty zůstala sama, z jejích pozemků se pomalu stával úhor a Louisa se topila po krk v dluzích, Rozházela všechen majetek, který jí otec zanechal, a prodala všechno až na pár otroků, aby mohla i dál předstírat, že si žije na vysoké noze. Obchodníci v Charleštonu jí už dávno přestali dávat na dluh. A proto se velmi zaradovala, když nakonec ulovila jednoho z nejbohatších a nejžádanějších svobodných mužů ve městě. Povedlo se jí to především díky oněm pozemkům, neboť dobře věděla, že tohle je ta nejlepší návnada. Kolikrát jí nabízel slušnou částku, kdyby se chtěla svých pozemků zbavit, ale ona jeho nabídku nepřijala, třebaže potřebovala nutně peníze, a dál hrála svou rafinovanou roli. Předstírala, že je panna, když ho konečně vlákala do postele, ale takový hlupák zase nebyl. Kromě toho celou dobu, co tu s bratrem vyrůstali, o ní slýchávali spoustu klepů. O tom, že určitě panna nebyla, rovněž svědčila i její zkušenost v milování, takže po této stránce ho vůbec nezklamala.

Na čele mu vyskočila vráska. Je to zvláštní v rodině, ze které pocházel, byly domovem žárlivost i panovačnost, a přesto Brandon, který se tak podobal otci, jenž těmito vlastnostmi bohatě oplýval, vůbec nepocítil žárlivost vůči mužům, kteří spávali s jeho milenkou. Je snad tak chladný a bezcitný, že nedokáže milovat nebo si činit nároky na ženu, kterou si má vzít? Neuklidnilo ho ani to, že jej Louisa zajímala více než kterákoliv jiná žena. Láska to ale nebyla. Kdyby někdy pocítil alespoň záchvěv žárlivosti, když pohlédla na jiného muže, připadal by si teď jinak, alespoň by měl naději, že se naučí ji milovat. Znal ji ale od narození, skoro třicet dva let, a tak si nedělal naději, že by se po jejich sňatku něco změnilo.

Když se Jeff o chystaném sňatku dozvěděl, prohlásil, že Brandon snad přišel o rozum. Asi se opravdu zbláznil, ovšem rozhodl sám o své vůli, a pokud nepodědil žárlivou povahu svého otce, určitě zdědil jeho paličatost. Odjakživa měl stejný sklon k umínénosti a tvrdohlavosti. Ani tehdy, když rodiče zemřeli a zanechali mu výnosnou plantáž a majetek, aby ji mohl zdárně obhospodařovat, nezdržoval se se sklizní úrody. Místo toho požádal Jeffa, aby převzal péči nad plantáží, pořídil si tuhle loď a vydal se za obchodem, protože chtěl získat pro sebe i pro bratra ještě větší bohatství.

Pohlédl na lůžko na konci místnosti a pomalu k němu přistoupil. Vzlykání ustalo a dívka usnula. Nebyl to však úlevný a spokojený spánek; zdálo se spíš, že je vyčerpaná. Sklonil se, opatrně přikryl půvabné tělo a stáhl jí pokrývku z hlavy.

Panna byla to poslední, co by očekával ve své kajutě. Věděl, že jsou s nimi problémy, a proto se jim zásadně vyhýbal. Chtěl-li se pobavit, vybíral si k tomu veselá a lehkomyslná stvoření zběhlá ve svém oboru, ať už v nevěstincích, nebo na ulici, drahá, nebo laciná. Dnes, první večer na pevnině po dlouhé cestě, dal mužstvu volno, aby si mohli vyjít za zábavou, a ponechal si u sebe jen své služebníky George a Dicka. Jenomže jeho touha byla už příliš velká a požádal je tedy, aby mu pro dnešní noc vyhledali nějakou roztomilou kočičku. Kladl jim na srdce, že musí být především půvabná a čistá. Ne, opravdu nečekal, že mu přivedou pannu, a k tomu tak hezkou. Jakou zvláštní shodou okolností se zde asi ocitla? Tyhle naivky mají v hlavě jen vdavky a jde jim jen o to, aby dostaly mužského před oltář. Jak jinak by dokázal uhájit si po všechna ta léta svobodu, kdyby neznal jejich spády a nevyhýbal se jim? A teď, když chce skoncovat s mládeneckým životem a má si brát tak proslulou ženu, přišel nenadále k tomuhle mláděti a důvody, proč tu vlastně je, mu byly stále záhadou.

Zvolna potřásl hlavou, přehodil šaty přes židli, sfoukl svíčky a natáhl se na lůžko vedle ní. Poslední, co si uvědomil, než usnul, byla jemná vůně parfému a teplo těla ležícího vedle něj.

Když začala obloha na východě pomalu zlátnout prvními sotva znatelnými známkami svítání, Heather procitla. Jakmile si uvědomila, kde je, probrala se úplně. Pohnula se a chtěla zvednout hlavu, ale vlasy měla uvězněné pod Brandonovou paží, na níž spočívala jeho tmavá hlava. Jeho druhá ruka ležela volně na její hrudi a kolenem se nenucené zaklínil mezi její stehna. Opatrně se pokusila vyprostit z jeho objetí, ale povedlo se jí jedině ho probudit. Než se úplně probral, lehla si znovu, zavřela oči strachy a zhluboka dýchala, aby tak předstírala spánek.

Brandon otevřel oči a tiše pozoroval obličej dívky vedle sebe. Byl okouzlen její krásou. Na dokonalé tváři spočívaly dlouhé uhlově černé řasy a pod křehkými víčky se jeho zrakům ukrývaly oči, které si dobře pamatoval. Byly průzračné a hluboké, podobné safírům. Směrem ke spánkům byly trošku zešikmeny, stejně jako ušlechtilé, směle klenuté obočí. Něžně vykrojená růžová ústa pod rovným a delikátním nosíkem jej zrovna vábila svou hebkostí. Louisa by musela zezelenat závistí, kdyby se měly tyhle dvě někdy setkat. Což ovšem bylo málo pravděpodobné. Usmál se při této myšlence. Jeho snoubenka byla patřičně hrdá na svůj vzhled a určitě by se jí nelíbilo, kdyby měla zaujmout až druhé místo za touto spanilou nymfou. O Louise se říkalo, že je nejkrásnější ženou v Charlestonu, ačkoliv tu bylo ještě mnoho jiných krásných žen. Nikdy o tom příliš nepřemýšlel, ale nejspíš to byla pravda. Louisiny zlaté vlasy a vášnivé hnědé oči se prostě nedaly přehlédnout a její vysoké, plnoštíhlé tělo bylo velmi příjemné. A přesto když se teď díval na Heather, jak tu leží, půvabná a krásná, nemohl pochybovat o tom, která z nich je krásnější.

Sklonil se ještě níž, políbil ji na ucho a lalůček sevřel jemně mezi zuby. Víčka jí při tom dotyku nenadále vzlétla.

„Dobré jitro, lásko,“ zašeptal něžně a zvedl se, aby ji políbil na rty.

Ležela úplně klidně ze strachu, aby v něm byť sebemenším pohybem nevzbudila novou touhu. Ale Brandon ani žádnou pobídku nepotřeboval. Již teď cítil hřejivé teplo ve slabinách a každým okamžikem se ten žár zvyšoval. Nejprve ji políbil na víčka a pak se jeho rty svezly dolů na ústa a ještě níž, až se na chvíli zastavil u ramene, kde se jí lehce zahryzl do kůže. Heather přejel po zádech mráz. Vytřeštila oči, když přitiskl zarostlou bradu na růžová poupata její hrudi a polaskal je jazykem.

„Ne!“ vzlykla. „To nesmíte!“

S úsměvem k ní zvedl rozvášněný pohled. „Budete si muset zvyknout na moje laskání, ma petite.“ Uhnula před jeho rozverným pohledem a pokoušela se od něj odvrátit. „Nechte mě, prosím. Už ne. Neubližujte mi.“

„Já ti přece nic neudělám, drahoušku,“ šeptal jí do ucha a lehce je políbil.

Nalehl na ni plnou vahou svého těla a Heather se začala urputně bránit. Kolena držela pevně u sebe a přitom se jej snažila škrábat a kousat všude, kde mohla, ale pokaždé jí nastavil ruku. Jejímu marnému odporu se jen smál.

„Dnes ráno máte nějak víc energie, madam.“

Pak jí pomalu přitiskl ruce vedle hlavy a bez větší námahy si je přidržel jednou rukou. Druhou ruku ji pohladil po ňadru, zatímco se Heather marně svíjela a bránila. Kolenem jí pomalu rozevřel stehna a pak už jen cítila, jak do ní znovu proniká.

Tentokrát se neobjevily žádné slzy. Její mysl opanovala nenávist a strach. Když se konečně odvalil, prudce se odtáhla a zahanbeně se schoulila v rohu lůžka jako raněná srna, s široce rozevřenýma očima, plnýma bolesti a hrůzy. Zadíval se na ni a v rozpacích svraštil čelo. Natáhl ruku a pohladil ji po tváři, aby ji uchlácholil, ale ucukla před jeho dotekem, jako by to bylo žhavé železo, a Brandon si s určitým překvapením uvědomil, že to je on, čeho se tak děsí. Vráska na čele se mu prohloubila. Zajel jí prsty do vlasů a něžně se probíral jejich hedvábnými prameny, které tu teď ležely divoce rozcuchané.

„Probouzíš mou zvědavost, Heather,“ zašeptal něžně. „Před několika hodinami jsi mi dala něco, za co by se ti každý královsky odměnil, a přitom ses potulovala po ulicích jako obyčejná courá a prý jsi šla s nimi docela ochotně, ani ses nepokusila bránit svou čest. Včera večer jsi mi ani nenaznačila, že jsi ještě panna, ani ses nesnažila smlouvat. Tvoje šaty jsou velmi drahé, určitě stojí víc, než si některé vydělají za celý rok. Ale já jsem přesvědčen, že ty jsi úplně jiná natolik jiná, že mi prostě nejde do hlavy, proč ses takto vzdala svého panenství a nechala se pro nic za nic znásilnit.“

Heather na něj jen němě zírala a zřejmě nechápala celý význam jeho slov.

„Zdá se, že jsi urozeného původu a že nepatříš mezi ty holky, které se courají po ulicích nebo se takovým způsobem živí. Tvá krása je výjimečná, protože je jen málo tak nádherných žen. Máš skvostné šaty a přesto,“ řekl tiše a pozvedl její dlaň, „tvé ruce svědčí o těžké práci.“ Prstem jí přejel lehce po dlani a pak do ní vtiskl polibek. Stále zahleděn do její dlaně klidně pokračoval: „Když jsi sem včera večer přišla, byla jsi klidná a rezervovaná a přitom právě před chvilkou ses zuby nehty bránila a nedovolilas mi, abych k tobě byl něžný.“

Při těchto slovech se jí konečně rozbřesklo. Takže on není muž zákona? Dobrý Bože, jakou cenu to zaplatila za svůj strach a zoufalství! Měla se raději vydat do rukou královské stráži. Bylo by to lepší než přijít o panenství a teď tu stát zostuzená a hanbit se do morku kostí. A vůbec, měla zůstat tam, kde byla, a netoužit po životě ve velkém městě.

„Mě se ale nemusíš bát, Heather. Postarám se o tebe a povede se ti dobře. Právě včera jsem připlul z Karolíny a delší čas zůstanu v přístavu. Dokud budu tady, zůstaneš u mě. Dohlédnu na to, aby sis mohla zařídit vlastní dům, než…“

Vtom jej přerušil prudký výbuch hysterického smíchu, neboť otřesená Heather si konečně uvědomila, v jaké situaci se tó ocitla. Smích pomalu přecházel do vzlyků a po tvářích se jí rozkutálely slzy. Svěsila hlavu a vlasy se jí svezly po ramenou a zakryly obnažené tělo. Slzy jí kanuly na ruce složené v klíně a křehké tělo se zachvívalo hořkým pláčem. Pak zvedla náhle hlavu a pohlédla na něj zarudlýma očima.

„Ale já jsem se neprodávala na ulici,“ dusila se pláčem. „Prostě jsem se ztratila a netrefila jsem domů.“

Dlouho na ni ohromeně zíral a potom se v rozpacích zachmuřil. „Ale vždyť ses sem nechala odvést.“

Zoufale potřásla hlavou. Nic netuší. Vůbec nic o ní neví. Je to jenom námořník odněkud z cizí země. Zalykala se slzami a v duchu si přísahala, že se nikdy nesmí dozvědět o jejím zločinu.

„Já myslela, že je poslali pro mě. Ztratila jsem se své sestřence. Myslela jsem, že ty muže poslala má sestřenice.“ Opřela si hlavu o stěnu za sebou a slzy se jí koulely po tvářích a nahé hrudi, jež se zachvívala pláčem. Díval se na ta bílá oblá ňadra a zachmuřil se ještě více při pomyšlení, jaké odplaty se může dočkat za tento čin. Snad je dokonce z rodiny nějakého vysoce postaveného úředníka. A skoro už cítil chladný dotek katovy sekery. Vstal a postavil se vedle lůžka zády k ní.

„Kdo jsou tví rodiče?“ zeptal se ochraptěle. „Tak krásná a dobře vychovaná dívka má jistě mnoho přátel u dvora nebo pochází z velmi vlivné rodiny.“

Ztrápeně zavrtěla hlavou, kterou si stále ještě opírala o zeď. „Rodiče mi už zemřeli a u dvora jsem nikdy nebyla.“

Přistoupil k jejím šatům, jež tu ležely pohozené na zemi. Sebral je a obrátil se k ní. „Musíte být hodně bohatí. Tohle nejsou šaty za pár pencí.“

Podívala se něj a trpce se usmála. „Nenjrám ani vindru, pane. Ty šaty mi dala sestřenka. Já jsem si musela vydělávat na holé živobytí.“

Prohlížel si lesklé perličky, jimiž byly šaty pošity. „A nebude se tvá sestřenice o tebe bát? Třeba tě hledá?“

Heather sklopila oči a pohlédla na své nahé tělo. „Ne,“ zašeptala. „To těžko. Moje sestřenice není taková, aby se nad něčím dlouho trápila.“

Brandon se s úlevou usmál, přehodil šaty přes opěradlo židle, přistoupil k umyvadlu a začal se mýt. Když se za chvilku ohlédl, uviděl, že již vstala z lůžka. Pomalu bloudil pohledem po jejím těle a zaznamenával každý detail vnadných křivek. Ucítila jeho pohled a rukama si zakryla klín. Brandon se usmál a otočil se k zrcadlu, aby se oholil. Heather zatím hledala v uzlíku svou starou spodničku.

„Není tedy důvod, Heather, proč bys tu nemohla zůstat jako moje milenka. Najdu ti ve městě dům, kde si budeš pohodlně žít, a já tam budu moci trávit volný čas. Poskytnu ti slušnou apanáž, abys nemusela vyhledávat jiné muže beztak bych ti to ani nedovolil. Pokud se sem budu vracet, budu potřebovat ženskou společnost. Budu velmi rád, když se to vyřeší takhle.“

Heather v té chvíli pocítila k tomuto muži nepřekonatelnou nenávist. Tak silný pocit ještě nikdy nezažila; To, jak nenucené s ní jednal, a vůbec celá ta záležitost ji rozzuřila tak, že měla chuť vztekle zaječet, vrhnout se na něj a rozdrápat jeho hezkou tvář do krve. Ale pak si to rozmyslela a napadlo ji, že teď, když je k ní obrácen zády, má možnost utéci.

Oděna pouze do tenké spodničky kousla se do rtu, aby se přestala třást zimou, a opatrně zvedla šaty ze židle. Schumlané je tiskla v náruči a opatrně, se srdcem bušícím až v hrdle, vykročila ke dveřím.

„Heather!“ ozvalo se ostře. Lekla se a její naděje na útěk se rozplynuly. Bojácně se otočila a spatřila, jak na ni upírá pronikavé zelené oči a přitom mechanicky obtahuje břitvu. Popadla ji hrůza strašná, pronikající až do morku kostí.

„Snad si nemyslíš, že bych tě nechal jen tak utéct? Těžko najdu tobě rovnou, jsi tuze vzácný kousek. Rozhodně si tě nenechám jen tak proklouznout mezi prsty.“

Smrtelný klid v jeho hlubokém hlase ji vyděsil mnohem víc než zlostné štěkání tety Fanny. Celá se roztřásla a z obličeje jí úplně vymizela barva. Uchopil řemen a jí se rozbušilo srdce tak silně, že téměř neslyšela svištivý zvuk břitvy přejíždějící po řemenu. S očima rozšířenýma děsem se ustrašeně stáhla zpět. Ústa se mu zvlnila ďábelským úsměškem. Luskl prsty a ukázal na lůžko.

„Koukej mazat.“

Poslušně poslechla, jak byla ostatně zvyklá poslouchat, neboť ji děsila představa, co by s ní udělal, kdyby se vzepřela. Stále ještě svírala v náruči uzlík se svými šaty. Usedla na lůžko a upřela na něj pohled v očekávání krutého trestu. Odhodil řemen na stůl a utřel si obličej do ručníku. Pak přešel k lůžku a chvilku tak stál a díval se na ni. Ručník přehodil přes židli, vzal jí uzlík z náruče a ukázal na spodničku, kterou měla na sobě:

„Sundej si to!“

Heather těžce polkla. Pohledem sklouzla dolů a oči se jí ještě více rozšířily. Nevinnost ji opouštěla rychle.

„Prosím -“ vzlykla.

„Nebývám příliš trpělivý, Heather,“ řekl hrozivým tónem.

Prsty se jí třásly, když si rozvazovala tkanice a rozepínala knoflíčky na prsou. Uchopila spodničku za lem a přetáhla si ji přes hlavu. Zahanbeně k němu vzhlédla a setkala se s jeho plamenným pohledem.

„Lehni si,“ poručil.

Vklouzla do lůžka a celá se chvěla hrůzou z toho, co bude následovat. Snažila se zakrýt dlaněmi, nesmírně ponížená svou nahotou i vlastní zbabělostí.

„Nech toho,“ řekl. Pak vklouzl vedle ní a přitáhl si její třesoucí se tělo k sobě.

„Prosím,“ zaúpěla. „Nestačí vám, že jste mě připravil o to jedině, co jsem měla? Copak mě musíte stále jen trápit?“

„Raději se smiř s tím, že budeš mott; milenkou, zlatíčko, a že se naučíš tomu krásnému umění. Teď ti dokážu, že to nemusí vůbec bolet. Zavinila sis to samá, když ses bránila. Pěkně se uvolni a nech mě dělat, co budu chtít A přestaň se bránit! Uvidíš, že mám pravdu, i když se ti to zatím nelíbilo.“

„Ne! Ne!“ vykřikla a snažila se mu vymknout, ale Brandon ji sevřel dlaněmi pevně kolem pasu.

„Buď zticha.“

Znovu poručil, znovu uposlechla. Nenáviděla jej, ale Strach byl mocnější. Celá se třásla.

„To tak zacházíte i se svou vlastní ženou?“ zeptala se ztrápeně.

Usmál se a sklonil se nad její rty: „Nejsem ženatý, miláčku.“

Nevěděla, co říci, když polibek skončil, jen napjatě a vyčkávavě ležela. Zatím se neměl k tomu, aby si na ni lehl. Místo toho se s ní něžně mazlil, laskal jí ňadra a líbal celé tělo.

„Uvolni se,“ zašeptal se rty přitisknutými na její hrdlo. „Zůstaň klidně ležet a nebraň se. Později se naučíš, jak působit muži potěšení, ale teď se uklidni.“

Hlavou jí horečně vířily myšlenky, k nimž nenacházela vhodná slova. Jak tu tak ležela a snášela trpně jeho doteky, plynul před ní celý život, jako by měla umřít. Jakých zločinů se dopustila, že ji osud takto zkouší? I to nekonečné soužení u tety Fanny by bylo lepší, než když tu teď musí ležet a strpět, aby se jí tento muž dotýkal jen pro své potěšení. Připadala si jako v pasti. Chytila se jako pták na vějičku, a teď tu čeká jako pečeně na^ míse, až si nabrousí nůž a zákrojí. A co bude po hostině? Čeká ji stejná mísa? Stejné hody? Zas a znovu? Snad i ta pitomá slepice má lepší osud než ona…

Roztáhl jí stehna a Heather nedokázala potlačit sten, když se do ní dobýval.

„Klid, miláčku,“ vydechl.

Pevně sevřela víčka a snažila se překonat nápor strachu. Nemohla teď dělat nic jiného, než mu dovolit, ať si dělá, co chce. Pak, když už bylo po všem a ještě na ní ležel, zašeptal jí do vlasů:

„Tak co? Bolelo to?“

Odvrátila hlavu, oči měla stále zavřené. Hnusil se jí i pohled na něj. Přivinul se k ní a zeptal se naléhavěji:

„Ublížil jsem ti tentokrát?“,

„Ne,“ zašeptala.

Usmál se a uvolnil své sevření. Posadil se na pelest a přehodil přes ni přikrývku.

„Nezdá se, že bys neměla žádný temperament, ma petite,“ řekl a přejel jí rukou po oblém stehnu k pasu. „Jenom se trošku zdráháš. Určitě se to brzy naučíš, a pak se ti to bude líbit. Zatím si musíš zvykat.“

„Nikdy!“ vzlykla. „Já vás nenávidím! Jste odporný a hnusíte se mi! Ani za milion let!“

„Však ty si to rozmyslíš,“ smál se a vstal. „Jednou mě o to budeš prosit.“

Podrážděně se k němu obrátila zády a zavrtala se pod deku až po ramena. Znovu se samolibě usmál a pohladil ji po zadečku.

„Jen počkej, Heather, však se uvidí, kdo má pravdu.“

Roztřásla se vztekem. Jak si je jistý sám sebou, jí i svou budoucností! Hezky si to naplánoval. Co mu na to má říci? Může jedině prosit o slitování, a i to je jako by hrách na stěnu házel. Ale při první příležitosti mu uteče.

Při tom pomyšlení se usmála a trochu, byť jen nepatrně, se jí zvedla nálada. Dříve či později se jistě naskytne příležitost a ona ji bez váhání využije. Při myšlence na útěk se její nervy, napjaté k prasknutí, trochu uklidnily. Heather položila uvolněně hlavu na polštář a poslouchala, jak Brandon přechází po kajutě. Víčka jí ztěžkla a spánek zahnal i ty nadějné myšlenky.

Heather procitla a otevřela oči, ale nepohnula se. V místnosti bylo ticho a klid a napadlo ji tedy, že je tu sama. Když se ale překulila na^áda, uviděla Brandona za stolem s perem v ruce, jak nahlíží do nějakých lejster. Byl už ustrojený a v té chvíli se zdálo, že na ni zapomněl, jak byl zaujat svou prací. Rozhodně jí nevěnoval větší pozornost než kusu nábytku. Tiše si ho prohlížela. Nebylo pochyb, že je hezký a má krásné tělo. Dost možná, že o takovém muži kdysi snívala. Nikdy by ji však v těch nevinných romantických snech nenapadlo, že k ní láska přiletí na křídlech násilí, ani že bude přinucena, aby proti své vůli ukojila něčí přízemní chtíč.

„Už je ti lip?“ zeptal se, když zvedl hlavu a zjistil, že se na něj dívá. Usmál se a vstal od stolu. „Určitě máš hlad. Čekal jsem se snídaní na tebe.“

Posadila se do rohu postele zachumlaná do pokrývky, kterou si přitáhla k prsům, a rozcuchané vlasy jí spadly na ramena.

„Chci se obléknout,“ zamumlala a číhavě sledovala, jak se k ní přibližuje a opírá se o trámek nad lůžkem.

Srdečně se usmál. „Když to musí být, lásko.“ Přejel po ní pohledem. „Mám ti pomoct?“

Heather se div neplazila po zdi, jen aby se mu vyhnula. „Nedotýkejte se mě!“ vykřikla.

„Ale, ale, kočička ukazuje drápky,“ zahleděl se jí hluboko do očí. „Nemám tě radši přinutit, abys spokojeně předla?“

„Budu křičet,“ vyjekla. „Zkuste to, a začnu křičet.“

Bílé zuby se mu zaleskly, když po ní sáhl, uchopil ji za zápěstí a přitáhl si ji k sobě. Jeho oči ji spoutávaly.

„Myslíš, že by ti to bylo něco platné?“ zeptal se vesele. „Když se tu bavím, stojí moji muži před dveřmi kajuty a nepřijdou, dokud je nezavolám. Kromě toho, miláčku, mohu tvůj křik umlčet docela snadno polibky.“

Prudce se od něj odtáhla a otřásla se odporem, ale Brandon se jen zasmál. Popadl ji kolem pasu a prohnul ji do oblouku.

„Jste velmi svůdná, milostivá, ale s další lekcí ještě počkáme. Můj sluha už čeká s jídlem.“

Pustil ji, otevřel truhlici vedle lůžka, vytáhl pánský župan a podal jí jej.

„Je trochu velký, ale je to to nejlepší, co ti zrovna můžu nabídnout.“ Usmál se. „Odpoledne spolu půjdeme koupit nějaké šaty. Jestli jsi normální ženská, udělá ti to dobře.“

Honem se zabalila do županu a zjistila, že se v něm téměř ztrácí. Patřil nfepochybně jemu a byl jí příliš velký; rukávy jí plandaly až někde u kolen a cípy vláčela po zemi, takže si jej musela aspoň o stopu nadzdvihnout, aby v něm mohla vůbec chodit.

Kolem rtů hrál Brandonovi pobavený úsměv a v očích mu zajiskřilo. Pomohl jí ohrnout rukávy.

„Kdyby to mělo smysl, žárlil bych na ten kus oděvu, milostivá, a kdyby to byla živá bytost, věřím, že by se zrovna tetelil štěstím.“

Nervózně odvrátila oči. „Chtěla bych mít trochu soukromí, abych se mohla umýt, pane.“ Přitáhla si župan pevně ke krku a zašeptala: „Prosím.“

S úsměvem jí vysekl rozmáchlou poklonu: „Každé vaše přání je mi rozkazem, milostivá. Musím ještě dohlédnout na nakládání, takže budete mít dost času.“

Koutkem oka ho sledovala, jak jde ke dveřím. Ještě než ji opustil, ohlédl se po ní a ďábelsky se zachechtal.

Heather vydechla úlevou. Přistoupila k umyvadlu, nalila do něj vodu a pak si drhla každý kousíček těla, až jí pokožka zrůžověla. Zatoužila po vaně plné horké vody, do které by se mohla ponořit a smýt ze svého těla všechny stopy, jež na ní ulpěly, pach potu jeho těla, i pouhý pocit doteku jeho rukou, vzpomínku na polibky, jimiž ji takřka udusil, každou sebemenší připomínku toho, že mu patřila.

Chladnou vodou se trochu osvěžila, a když si oblékla svou starou spodničku a růžové šaty, cítila se o něco lépe. Prohrábla si prsty vlasy, aby se alespoň trochu učesala, pak vrátila župan do truhlice a přitom si všimla vybraného a jistě velmi drahého šatstva, jež v ní bylo uloženo. Opravdu se mu nemohla vysmát, že nemá vkus.

Nervy měla napnuté k prasknutí, když skončila svou toaletu, a protože se potřebovala nějak zaměstnat, dala se alespoň do poklizeni šatstva, které leželo poházené po celé kajutě. Na židli ležely Brandonovy šaty a přes další bylo přehozeno její béžové roucho. Roztržená spodnička ležela na stejném místě, kam dopadla, když ji z Heather strhl. Zvedla ji a viděla, že se už nedá opravit.

Všechno jenom zničí, řekla si.

Rozmrzele přešla k lůžku a začala uhlazovat prostěradla. Oči jí sklouzly na krvavé skvrny. To je přece její krev, došlo jí, znamení jejího ztraceného panenství. Zuřivě strhla prostěradlo z postele a hodila je na podlahu.

Prudce se obrátila, s rozpálenými tvářemi a vztekle blýskajícíma očima, když za sebou uslyšela tichý smích. V otevřených dveřích stál Brandon. Vešel tak tiše, že si toho ani nevšimla. Pohledem sklouzl z její rozezlené tváře na pohozené prostěradlo a znovu se jí zadíval do očí. Zavřel a opřel se o dveře. Výsměšně se na Heather ušklíbl, až se od něj rozlícené odvrátila. Slyšela, že se směje. Vysmíval se jí a ona jej za to nenáviděla. Byl prostě nesnesitelný.

Přistoupil k ní, uchopil ji zezadu kolem pasu a otočil čelem k sobě.

„Copak bys mohla zůstat dlouho neposkvrněná s tvou svou tvářičkou a tělem, miláčku?“ šeptal jí do vlasů. „Byla jsi stvořena pro lásku a vůbec mě nermoutí, že jsem to byl já, kdo tě měl dřív než ostatní, ani mě kvůli tomu netrápí svědomí. Není to pouze moje vina, že jsi mě okouzlila svou krásou a že tě chci jen pro sebe. Pro každého muže by to bylo těžké. Víte, paní, že ve skutečnosti jsem já vaším vězněm, zcela omámen vaším kouzlem?“

Zachvěla se, když se přisál rty na její hrdlo, a srdce se jí prudce rozbušilo.

„Copak nemáte kouska svědomí?“ zvolala. „Copak vás vůbec nezajímá, jestli tu chci být? Nejsem žádná vaše děvka, a ani po tom netoužím.“

„Teď po tom asi opravdu netoužíš, lásko, ale já vím, že později budeš chtít. Když tě teď pustím, už tě nikdy neuvidím. Setkat se s tebou za jiných okolností, mohl bych se ti ušlechtile dvořit a zlákat tě do postele hezkými slůvky. Jenže jsme začali jaksi z opačného konce, a to tě vyplašilo. Uletěla bys mi jako ptáče z klece. Chci si tě udržet a ukážu ti, že stát se mou milenkou není vůbec špatné. Budeš mít vše, po čem zatouží tvé srdce.“

„Už jsem slyšela vyprávět něco o tom, jací jsou ti Amerikáni,“ podotkla uštěpačně, „nenapadlo mě ale, jak jsou ty zkazky pravdivé, dokud jsem se nesetkala s vámi.“

Vesele se zasmál. „Hovoříte jako pravověrná Angličanka, milostivá.”

Rozzlobeně se mu vykroutila a pohlédla mu do očí. „Tak mi řekněte, proč po mně tak prahnete?“ rozhorlila se, až rozhodila rukama. „Můžete mi proboha říct, proč právě já musím snášet vaše rozmary, když je spousta jiných děvčat, a ochotnějších než já, všude, kam se podíváte? Copak by nebyla lepší zábava s ženou, která ocení vaše přednosti, než s tou, které je odporný už jenom pohled na vás?“

Chechtal se jejímu rozhořčení. „Vy máte ale ostrý jazýček, milostivá. Ťala jste opravdu do živého. Důvod je ovšem velmi prostý. Jen se na sebe podívejte. Uvidíte totiž něco zcela mimořádného. Jste jako ranní vánek po noci strávené v přeplněné hospodě.“

Uvelebil se na židli za psacím stolem a upřeně se na ni zadíval.

„Jsi velmi žádoucí, Heather, a já o tebe moc stojím jsi skutečný klenot. To, že o tebe musím usilovat, mě nesmírně vzrušuje. Ještě se mi nestalo, aby mě některá odmítla.“

„To je ovšem škoda,® odsekla nevraživě. „Třeba by vás to naučilo slušným způsobům.“

Oči mu zajiskřily. „Pokud jde o tebe, zlatíčko, pak se obávám, že má touha po tobě je natolik silná, že se s radostí vzdám i slušných způsobů.“

Popuzeně se k němu obrátila zády. Nemá smysl, aby se s tím nafoukaným, arogantním ničemou bavila. Určuje si pravidla, která se mu pro jeho hru hodí. Nenacházela slova, jimiž by vyjádřila, co k němu cítí. Byla si jista jen jedinou věcí: musí se od něj a z této bídné kajuty dostat pryč, i kdyby to měl být poslední čin v jejím životě.

Za několik okamžiků vešel do kajuty George a nesl velký podnos vrchovatě naložený jídlem. Položil podnos na stůl a trochu bojácně se na ni usmál, ale Heather si jej nasupeně změřila a ukázala mu záda. Zmatený sluha pohlédl na kapitána. Na Brandonových rtech pohrával úsměv a pokynul sluhovi, aby pokračoval. Když bylo prostřeno, přistavil jí Brandon židli.

„Prosím, Heather,“ řekl rozmarně. „Když tu budeš takhle stát a kabonit se, nebude mi chutnat. Tak si pojď sednout a buď zase hodná holčička.“

George, čím dál popletenější, se díval z jednoho na druhého, a jal se honem nalévat do hrnků kávu. Heather se neochotně posadila a podrážděně si prostřela na klín ubrousek. Usrkla kávy, ačkoliv měla raději čaj, nakrčila nosík, protože byla příliš silná, a odstrčila ji. Když zvedla oči, zjistila, že ji Brandon sleduje s pobaveným úsměvem.

Oba mlčeli a Heather se pustila do svého steaku tak vehementně, jako by jej chtěla úplně rozcupovat, přestože ve skutečnosti byl docela měkký. Shledala, že je maso připravené zvláštním způsobem, nebylo uvařené jako obvykle, ani nakrájené na kousky a podušené s omáčkou, ale prostě propečené ve vlastní šťávě, přičemž zůstávalo zpola syrové. Okusila malý kousek a docela jí zachutnal, ale neměla velký hlad, a tak se v jídle jenom nimrala.

George ji chvíli nerozhodně pozoroval, rád by ji nějak potěšil, i když nevěděl jak. Nakonec se obrátil k odchodu a vtom zahlédl na zemi prostěradlo. Sehnul se a zvedl je. Vykulil oči, když si všiml těch skvrn, a rychle pohlédl na svého pána, jenž sledoval jeho počínání, pak na Heather sedící zády k němu a ještě jednou na Brandona, který přikývl na jeho nevyřčenou otázku. Sluha vyvalil oči ještě víc, chvatně sebral prostěradlo a dal se na ústup.

Brandon vzal projev její špatné nálady na vědomí a nenucené si ukrojil kousek steaku.

„Nehodlám tolerovat tvé nezpůsobné chování u jídla, Heather,“ řekl klidně, „ani to, aby ses chovala urážlivě k mému sluhovi. V jeho přítomnosti se budeš chovat jako dáma.“

Heather opět tonula v obavách. Každý sval v jejím těle se napjal a celá se rozklepala. Zbledla a ztratila i tu trochu chuti k jídlu, kterou měla. Upřela oči na ruce složené v klíně a neodvažovala se na něj pohlédnout.

Brandon upíjel ze šálku horkou kávu a nepřestával ji zamyšleně sledovat tentokrát jej zaujaly šaty, jež měla na sobě. Hodily by se spíš pro mladší děvče, a ačkoliv byly velmi hezké, zdály se mu dosti dětské. Cítil se trochu nesvůj, připadal si skoro jako únosce dětí. Jediná věc, která jej zaujala^ byl živůtek, tak těsný, že se jí v něm prsa zvedala vysoko do výstřihu a dokazovala, že to určitě už není žádné dítě. Rozhodně to však nebyl oděv hodný jeho milenky, a ta ošumělá spodnička, kterou předtím zahlédl, se bude muset vyhodit. Heather byla příliš krásná, než aby chodila v takových hadrech.

Když dojedl, vrátil se k psacímu stolu a zahloubal se do svých papírů. Heather nevěděla, co počít, a rázovala sem a tam po kajutě, posedávala na lavici vedle okna a zoufalstvím by nejraději lezla po zdi. Na chvilku se z kajuty vzdálil a byl pryč dost dlouho, takže sebrala odvahu a zkusila otevřít dveře. Svůj útěk Si však špatně naplánovala, neboť zahlédla Brandona, jak stojí na schůdcích a vydává jakési příkazy posádce. Všiml si jí a zlomyslně se ušklíbl. Zlostně přibouchla dveře.

Když George přinesl oběd, chovala se k němu slušně, ale rozhodně ne laskavě. V duchu toho muže proklínala.

Později, když se najedly odsunul Brandon židli od stolu a Heather ucítila, jak po ní klouže jeho pohled. V místnosti zavládlo ticho. Heather těžce polkla a stále se dívala stranou. Poznala, že v něm opět vzplála vášeň, a srdce se jí zase rozbušilo a nechtělo se uklidnit. Hlubokým hlasem plným touhy ji vyzval:

„Pojď ke mně, Heather.“

Zůstala sedět jako přimražená. Nepůjde k němu. Zůstane tam, kde je. Nemůže ji přece takhle týrat. Zavrtěla hlavou a zmohla se jen na rozechvělé: „Ne.“

Přimhouřil oči a líně se usmál. „Máš obdivuhodnou odvahu, ma cherie, ale myslíš, že děláš dobře, když mi odporuješ? Víš přece stejně dobře jako já, že mi nedokážeš zabránit, abych si vzal, co chci. Nebude lepší přiznat si porážku a být ke mně vlídnější?“

Heather se zachvěla a nedokázala potlačit strach. Veškerá odvaha ji opustila. Pomalu vstala a nohy sejí rozklepaly. Nervózně si skousla ret a přistoupila k němu. Samolibě se usmál, přitáhl si ji mezi nohy a pak si ji posadil na koleno. Toporně uposlechla a Brandon přitiskl rty na její hrdlo.

„Neboj se,“ vydechl. „Neublížím ti.“ Ústy se jí přisál na třesoucí se rty a rozevřel je. Přitom ji pevně objal, jednou rukou jí podepřel záda a druhou pátral podél jejího boku. S dušeným vzlykem se bezvládně opřela o jeho hruď. Jeho polibky jí připadaly nekonečné. Když mu ruka sklouzla z boku na stehno a pomalu se šinula po jeho vnitřní straně, zakvílela pod jeho polibkem a vzepřela se. Z jeho objetí však nebylo úniku. Políbil ji do koutku úst, na bradu, na ucho.

„Nebraň se pořád,“ mumlal. „Vychutnej si to.“

„Já nemůžu,“ dusila se.

„Ale ano, můžeš.“

Putoval zvlhlými ústy po jejím hrdle až k měkkým oblinám nad výstřihem. Rozevřenými rty vychutnával sladkou chuť jejího těla. Beze spěchu se laskal s jejími ňadry od úžlabí uprostřed až k vrcholkům, jež se tyčily pod tenkou látkou. Dech se mu zrychlil a jeho doteky pálily jako žhavé železo. Celý rozechvělý jí rozepnul živůtek a pokryl její tělo vášnivými polibky.

Vtom se ozvalo váhavé zaklepání na dveře a Brandonovi přelétl po obličeji stín. Zahanbená Heather si chvatně zakryla obnažená prsa a snažila se sklouznout z jeho kolena, když uvolnil stisk, ale znovu si ji přitiskl stehnem a donutil ji zůstat tam, kde byla. Když zavolal na klepajícího, aby vstoupil, bylo znát, jak je podrážděný:

„Tak dál, zatraceně!“

George otevřel dveře, a když je spatřil na druhém konci místnosti, zrudl a rozpačitě se k nim přištrachal.

„Vodpusťte, kapitáne, ale přišla zpráva od obchodníka, kterej si chce s váma promluvit 0 nákladu. Ten jeho člověk řiká, že by rád koupil celej náklad rejže a indiga, a esli se s nim můžete jít dohodnout.“

„To chce, abych já šel za ním?“ zeptal se Brandon, jako by nevěřil. „Proč sakra nemůže přijít na Fleetwood jako ostatní?“

„Posel řiká, že je chromej, kapitáne,“ odvětil sluha. „Jestli chcete, tak si jeho člověk prohlídne náklad, jakou má cenu, a pak tam s nim můžete zajít.“

Brandon zaklel cosi nesrozumitelného a ještě více se zakabonil. „Řekni Bonifácovi, aby jej provedl, ano, Georgi? Až skončí, tak ho sem pošli.“

George rychle odkráčel, zavřel za sebou dveře a Brandon neochotně propustil Heather ze svého sevření. Přeběhla k lavici u okna a spěšně si zapínala šaty. Brandon usedl za psací stůl. Cítila na svém těle jeho pohled a tváře jí znachověly.

O něco později byl uveden posel a ona se k přítomným obrátila zády a opřela se o podušky na lavici. K smrti ji vyděsila myšlenka, že by ji mohl někdo objevit v kajutě kapitána Birminghama. Tváře jí hořely hanbou a nejraději by zemřela. Dívala se okénky, jak voda pleská o boky opodál kotvících lodí, a přemýšlela o tom, že by snad voda mohla učinit konec všem jejím starostem, ovšem kdyby k tomu měla odvahu. Docela by přivítala takové mokré objetí, jež by zdusilo její život. Naklonila se k oknu a zaujatě hleděla na temnou vířící hladinu. Ani si nevšimla, že posel již odešel a Brandon teď stojí za ní. Polekaně nadskočila, když jí položil ruku na rameno, liše se zasmál, svezl se na podušku vedle ní a dotkl se kadeře, jež jí spadala na prsa.

„Bohužel musím na pár hodin odejít, Heather, ale vrátím se, jakmile budu moci. George dostal pokyny, že z tebe nesmí spustit oka, tak mu to, prosím tě, neztěžuj. Je to laskavá duše, pokud jde o ženy, i když si po minulé noci asi myslíš něco jiného. Řekl jsem mu, že tě tu chci najít, až se vrátím, takže se nepokoušej o útěk. Kdyby se ti to podařilo, stáhnu z něho kůži a stejně si tě najdu, i kdybych měl obrátit celý Londýn vzhůru nohama.“

„Je mi srdečně jedno, jestli z něho stáhnete kůži,“ odpověděla nakvašeně. „Ale jakmile se mi naskytne příležitost k útěku, podniknu to.“

Brandon zvedl obočí. „V tom případě tě, Heather, musím vzít s sebou.“

Téměř propadla panice. „Ach ne!“ vykřikla. „Prosím! Prosím vás! Zemřela bych hanbou. Prosím vás ne. Budu si tu třeba číst, jestli chcete. Přísahám!“

Brandon se na ni pozorně zahleděl. „Copak ty umíš číst?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděla tiše.

Usmál se na ni. Nebylo mnoho žen, které uměly číst. Náhle k té dívce pocítil jistý obdiv.

„Výborně,“ řekl nakonec. „Nechám tě tedy zde. Až se budu vracet, stavím se u krejčího, ať vypadáš jako ženská. Teď se postáv, ať si tě můžu změřit.“

Heather rozpačitě uposlechla a pomalu se před ním podle jeho pokynů natáčela. Změřil si ji uznale pohledem.

„Jsi jako holčička.“

„Říkali mi, že jsem hubená,“ poznamenala tiše, neboť si vzpomněla na urážlivé poznámky své tety.

Brandon se zasmál. „Dovedu si představit ty staré závistivé vrány, co se nejspíš topí ve vlastním sádle.“

Tváří jí přelétl lehký úsměv nad tím, jak výstižně popsal její tetu, a stejně rychle, jak se objevil, zmizel. Nezůstal však bez povšimnutí.

„Ale,“ usmál se vesele. „Já věděl, že se jednou konečně usměješ.“

Heather se odvrátila a zvedla nosík pěkně vzhůru. „Pokud jde o vás, nemám důvod k velké radosti.“

„Už zase začínáš?“ chechtal se. „Jste pěkně náladová, milostivá.“ Vstal a ustoupil ke stolku za ní. „A teď se přesvědčíme, zda tvá ústa již roztála. Pro změnu bych se rád dočkal trochu vřelejšího přijetí. Pojď a polib mě jako milenka. Na VÍC už nemám čas.“

Heather vydechla úlevou, že už se s ním nebude muset znovu milovat. A usoudila, že vyhoví-li jeho naléhání, nebude už tak ve střehu, až bude na břehu, a ona toho bude moci využít a uprchnout. S tím rozhodnutím se k němu otočila, položila mu ruce kolem krku a přitáhla si k sobě jeho hlavu. Zvedl překvapeně obočí nad tou nenadálou změnou a Heather, jež nechtěla, aby tu příliš dlouho setrvával, přitiskla horké, vlhké rty na jeho ústa. Sebrala veškeré své skromné zkušenosti a dlouze a vášnivě jej políbila.

Když Brandon pocítil medovou chuť jejích rtů a omamující blízkost jejího těla, začal ztrácet rozum. Objal ji a pevně ji sevřel, aby mohl její nečekaně vřelou odezvu náležitě vychutnat. Celou svou bytostí zatoužil ještě po dalším. Byla tak svůdná, ta malá křehká holčička. Její rty byly až příliš horké, její tělo přespříliš žádoucí. Pomyšlení, že bude muset odejít, bylo čím dál těžší. K čertu s tím…

S přemáháním se od ní odtrhl.

„Těžko můžu někam jít, když mě takhle líbáš,“ podotkl chraptivě.

Heather zrůžověla rozpaky. I pro ni byl ten polibek překvapivý, neboť shledala, že v ní ten úkon nevyvolal tak strašný odpor.

„A obávám se, že teď nebudu moci vůbec nikam jít. V těch úzkých kalhotách je všechno znát,“ rozesmál se.

Bezelstně pohlédla na jeho kalhoty. V tom okamžiku toho ale litovala a tvář jí zahořela. Vyjekla a zahanbeně před ním ucukla.

Brandon se rozchechtal a pak se s melancholickým povzdechem dooblékl a roztouženě zamumlal: „Jen kdybych měl víc času, madam

Heather začala v rozpacích rovnat špinavé nádobí ze stolu a v duchu muže za svými zády častovala velmi nepěknými slovy. Podle jejího soudu byl víc než ohavný.

Brandon ještě věnoval pozornost posledním úpravám své vázanky, když se k němu Heather, teď už trochu klidnější, opět obrátila. Přes všechnu nenávist, kterou k němu pociťovala, nemohla popřít, že to je bezpochyby nádherný muž. Jeho oděv byl naprosto bezvadný. Pečlivě zvolené šaty podle poslední módy velmi slušely jeho vysoké, urostlé postavě. Krátké kalhoty po kolena byly ušity tak dobře, že obepínaly tělo jako kůže. Ani se nesnažily zastřít výstupek v místě jeho pohlaví.

Je tak hezký, že snad musí ženské od sebe odhánět jako mouchy, pomyslela si s hořkostí.

Přistoupil blíže a s nenucenou, majetnickou důvěrností jí vtiskl na rty lehký polibek a shovívavě ji pleskl po zadečku.

„Vrátím se brzo, miláčku,“ usmál se.

Heather se jen stěží udržela, aby nespustila vzteklý jekot. Sledovala, jak odchází, dokonale sebejistý, pokud šlo o ni, a pak uslyšela cvaknutí zámku ve dveřích. Se zuřivostí, která jí pěnila krev v žilách, smetla narovnané nádobí prudce ze stolu na zem.

Kapitola druhá

Vedena úmyslem uprchnout z lodi, Heather neztrácela čas. Vrátí-li se kapitán Birmingham dříve, než se jí podaří upláchnout, kdoví kdy zase bude mít takovou příležitost. Snažila se přijít na něco, čím by George přelstila. Snad by se dal něčím uplatit. Ale co by mu v tom případě mohla nabídnout? Jedinou cennou věcí, kterou vlastnila, byly ony béžové šaty, a pochybovala, že by stačily na to, aby si jej naklonila. Pak si ale vzpomněla na muže, který se zmocnil jejího těla jen proto, aby ukojil svůj chtíč, a vzdala se myšlenky na úplatek. Sluha bude buď příliš oddaný tomu domýšlivému hrubiánovi, nebo se bude svého pána příliš bát, než aby se odhodlal podlehnout takovému pokušení. Ne, z toho nebude nic. Musí si vymyslet něco lepšího.

Hlavou jí problesklo několik nápadů, ale všechny zavrhla, neboť ani jedno řešení nebylo dokonalé. Podplatit jej nemůže, bude tedy muset použít sílu. Jenomže co asi zmůže samotná dívka proti muži, který je nepochybně silnější než ona? Tty jeho šlachovité svaly ji snadno zadrží, dokud se kapitán nevrátí.

Začala prohledávat kajutu. Snad tu najde něco, čím by mohla toho chlapíka přimět, aby jí vydal klíče od kajuty. V horečném spěchu vytahovala zásuvky u stolu, hledala mezi papíry a knihami, prohledala dokonce i Brandonův lodní kufr. Jediné, co našla, byl měšec s mincemi. Vyčerpaně klesla na židli za stolem. Očima proslídila každičký kout v kajutě.

Musí tu přece mít nějakou zbraň, blesklo jí náhle hlavou, když už se začala zlobit, že čas hraje proti ní.

Oči jí padly na truhlici, kde bylo uloženo jeho šatstvo. Vyskočila ze židle, přeběhla místnost a zvedla víko truhlice. Horečně prošacovala každý kus oděvu, ale ani tentokrát nic nenašla. Zoufale se rozvzlykala a začala vyhazovat obsah truhly ven, až zahlédla jakousi bedničku v plátěném obalu, jež ležela úplně na dně.

Nejspíš tam má šperky, pomyslila si a netrpělivě ji uchopila.

Vybalila bedničku z plátna. Drahocennosti ji příliš nezajímaly, pokud tam jaké byly, ale o to více ji zaujalo pouzdro z jemné, dokonale opracované kůže. Na jeho víku bylo velké, zlatem vykládané písmeno B. Pouzdro nebylo příliš hluboké ani velké, ale Heather si byla jista, že v sobě skrývá něco cenného, a začala se jí zmocňovat zvědavost. Už se neudržela a její prsty netrpělivě otevřely západku a zvedly víčko.

Překvapeně vyjekla a děkovala v duchu nebesům. Na rudém sametu před ní spočívaly dvě nejkrásnější pistole, jaké kdy viděla, dokonale vypracované podle francouzského vzoru. Příliš toho o střelných zbraních nevěděla, ale její otec jednu takovou pistoli vlastnil, jenom nebyla tak elegantní. Pažby vyřezávané z anglického dubu, napuštěné olejem, až se blyštěly, byly uchyceny silnými mosaznými kroužky k hlavním z namodralé oceli. Dřevo bylo vykládáno plátky jemně opracované mosazi, ze které byly i lučíky spouště, a západky byly z ručně kovaného železa, dobře promazané, aby byly uchráněny před zubem času během dlouhé nečinnosti.

Podrobně si pistole prohlížela, ale nemohla přijít na kloub jejich mechanismu. Tohle jí totiž otec nikdy neukázal. Věděla, jak se natahuje závěr, ale jak se pistole nabíjejí, to byla pro Heather naprostá záhada. V duchu si klnula, proč se o to dříve nezajímala, a zavřela pouzdro, aby se na ty krásné zbraně nemusela dívat. Pak horlivě přemýšlela, jak George přelstít. Pokoušela se najít nějaký záchytný bod. Snad by ho mohla něčím praštit do hlavy. Ale když si to rozvážila, uznala, že by jej nanejvýš mírně omráčila. Musí ho ale nějak zneškodnit, jinak se odtud nedostane.

Znovu otevřela pouzdro, vyňala jednu z těžkých pistolí a zvědavě si ji prohlížela. Jestlipak by poznal, že nemá nejmenší tušení o tom, jak se s těmi pistolemi zachází? Třeba by mohla jen předstírat, že to s nimi umí. Může mu tak nahnat dost strachu, aby jí vydal klíče od dveří.

Srdce jí opět poskočilo a po tváři jí přelétl úsměv.

Přešla ke stolu a posadila se, chopila se pera a na list papíru spěšně naškrábala vzkaz pro kapitána Birminghama. Potřebuje peníze, ale nikdó ji nesmí obviňovat, že za peníze prodává své tělo. Vezitte si jednu libru t měšce, který předtím objevila, a za to mu zde nechá své béžové šaty. To je víc než poctivý obchod.

Přeložila papír se vzkazem a položila jej na šaty. Pak pečlivě ukryla jednu z pistolí pod haldu map a papírů. Tak na ni snadno dosáhne, až se George vrátí s čajem, o který jej požádala, když předtím uklízel ty střepy z podlahy. Asi jí chtěl opravdu vyhovět, i když tam nadělala takovou spoušť, a omlouval se, že to bude chvilku trvat, než poslíček doběhne koupit balíček čaje. To jí tedy vyšlo dokonale, takže pak za jeho nepřítomnosti měla čas prohledat kajutu. Pouzdro s monogramem ukryla do zásuvky ve stole a v kajutě poklidila, aby sluha nepojal po návratu žádné podezření. Když byla se vším hotova, posadila se ke stolu a četla si z knihy, kterou tu našla. Bylo to ovšem to poslední, co teď dokázala dělat, ačkoliv to slíbila. Ukáže kapitánou Birminghamovi, že není někým, koho si může podržet proti jeho vůli. Zasmála se při představě, jak se bude asi vztekat na George, k němuž ona cítila jen nenávist. Koneckonců to on ji sem přivedl a vlastně jeho vinou byla pak zneuctěna. Bude to skvělá pomsta, pomyslila si.

Shakespearův Hamlet její nervy, napnuté k prasknutí, příliš neuklidnil. Znejistěla, neboť George se dlouho nevracel. Chvílemi knihu odložila a přecházela po kajutě sem a tam. Pak zase sáhla po knize a znovu se nutila do čtení. Když George konečně odemkl dveře a zaťukal, odhodila knihu a bleskurychle se vrátila na své místo. Přestože byla nesmírně rozčilená, dokázala si znovu sednout a klidně jej vyzvala, ať vstoupí. Otevřel dveře, vešel a otočil se, aby zamkl. Nesl podnos s jejím čajem.

„Přines sem vám čaj, slečinko. Je dobrej a horkej.“ S úsměvem k ní hodlal přistoupit a posloužit jí.

Teď nastala ta pravá chvíle. Zvedla ze stolu pistoli a natáhla kohoutek.

„Zůstaň stát, Georgi, nebo tě budu muset zastřelit,“ řekla. Její hlas zněl jí samotné podivně cize.

George zvedl oči od podnosu a shledal, že se dívá zrovna do zející hlavně. Zbraně v rukou ženských nejsou rozhodně žádná legrace. Neuvědomují si totiž, jak je taková věc nebezpečná. Jeho tvář zbledla o několik odstínů.

„Polož prosím klíče na stůl, Geórgi, a dej si na mě pozor!“ nařídila mu. Pozorně sledovala jeho pohyby a opřela se o stůl, aby ulevila třesoucím se údům.

„A teď přejdi velmi opatrně k té lavici u okna,“ nakázala mu a nespouštěla z něj oči. Poslušně vykonal její příkaz.

Pomaloučku a velmi opatrně se vydal napříč místností. Věděl dobře, že si musí dávat pozor. Když nakonec zůstal stát u okna, Heather dlouze vydechla.

„Sedni si,“ nakázala mu a cítila, že se jí vrátilo aspoň trochu sebevědomí.

Došla ke stolu a vzala si klíče. Přitom nespouštěla ze starého muže oči a couvala pozpátku ke dveřím. Aniž se otočila, nahmatala zámek, zasunula do něj klíč a odemkla. Jakmile klapla západka, přestala se konečně cítit jako ve vězení.

„Georgi, teď si prosím vlez do té truhlice. A o nic se nepokoušej, protože jsem už tak dost nervózní a pistole by mohla lehce spustit.“

George se už vzdal myšlenky na rychlý výpad. Heather vypadala skutečně dosti rozčileně. Dokázala jen s obtížemi udržet pistoli v rukou a zuby pevně skousla ret. Jestli udělám ještě krok, pomyslel si, vystřelí. Rozvažoval, zda kapitánův vztek nebude mít hroznější následky než rána z pistole, kterou drží to děvče v rukou. Věděl, že výbuch kapitánova hněvu může být značný. Strávil totiž po jeho boku již dlouhá léta. Měl svého kapitána rád a obdivoval se mu, ale také se jej někdy bál. Pochyboval však o tom, že by jej kapitán Birmingham dokázal zabít, a byl naopak přesvědčen, že jej může snadno sklátit do hrobu pistole, kdyby se pokusil ji té vyděšené dívce vyrvat z ruky. Sel tedy k truhlici, vlezl do jejího přecpaného prostoru a spustil za sebou víko.

Heather celou dobu stála a sledovala jej, připravena utéci, kdyby vykročil směrem k ní. Jakmile byl v truhlici, ulehčené si vydechla. Opatrně se připlížila k víku truhly a přibouchla je, až zaslechla cvaknutí západky. Zevnitř se víko rozhodně odklopit nedalo. Bude mít tedy spoustu času, aby se odtud dostala, než někdo uslyší jeho volání o pomoc. Vrátila se ke stolu a otevřela zásuvku, ve které předtím našla měšec. Vzala si z něj jedinou libru a nenabitou pistoli nechala ležet na stole.

Ve chvilce byla u dveří. Pomalu a nehlučně je otevřela. Na schůdcích do podpalubí nikdo nebyl, a tak spěchala ke dveřím na konci chodby. Neměla potuchy, jak se dostane z paluby lodi, a když dveře pootevřela a vyhlédla škvírou ven, zdálo se, že nemůže utéci. Na palubě se pohybovalo velmi mnoho lidí a nemohla kolem nich projít bez povšimnutí. Určitě jsou to obchodníci, kteří si přišli prohlédnout náklad, napadlo ji, neboť vypadali blahobytně a zdálo se, že jsou to džentlmeni.

Zavřela dveře a v pocitu marnosti si opřela hlavu o studené dřevo.

Ale co se vlastně může stát, když se pokusí loď opustit? O tom, že je tady, ví jenom kapitán a dva muži z posádky. Copak ti páni na palubě o ní vědí? Alespoň jednou by se měla vzchopit, snažila se přemoci strach. Prostě vykročí rovnou mezi ně.

Naděje, která ji už takřka opouštěla, se opět vrátila. Tentokrát otevřela dveře bez zaváhání. Srdce jí bušilo, jako by jí chtělo vyletět z hrudi. Přinutila se k úsměvu a vkročila na palubu hrdě jako královna. Hlavu nesla vysoko a občas nepatrně pokynula mužům, kteří se po ní s úžasem otáčeli, zeširoka se na ni usmívali a upozorňovali na ni své společníky. Na palubě se náhle rozhostilo ticho a všichni ji sledovali obdivnými pohledy. Zaujala je, ale žádný z nich se nepokusil ji zastavit. Trošku si nadzvedla sukně a všichni rázem upřeli oči na její pěkné kotníky a půvabné štíhlé nohy. Vysoký, snědý a ušlechtile vyhlížející muž středních let jí podal ruku, aby jí pomohl. Měl bílé vlasy a kozí bradku. Líbezně se na něj usmála, přijala jeho pomocnou ruku a sestupovala pak před ním po můstku z lodi. Cítila na sobě jeho upřený pohled. Než sestoupila na zem, obrátila se a ještě jednou se na něj roztomile usmála. Opětoval její úsměv, důstojně se uklonil a elegantně smekl klobouk.

Byla si dobře vědoma, že s nimi bezostyšně koketuje, ale když si představila, jak se bude kapitán Birmingham tvářit, až mu budou do všech podrobností vyprávět, jakým způsobem opustila loď, hřálo ji to u srdce. Pěkně ho převezla!

Když sestupovala z rampy, čekalo už dole mnoho mužů, aby jí pomohli. Doslova se tu rojili, jen aby jí právě oni mohli podat ruku. Vybrala si toho nejhezčího a nejlépe oděného muže a upejpavě vložila svou dlaň do jeho. Mile jej poprosila, zda by jí neopatřil kočár, a k jejímu překvapení se ihned a naprosto poslušně vydal nějaký kočár vyhledat. Zakrátko byl zpátky a zeptal se jí, zda by ji mohl doprovodit až na místo, kam jede. Zdvořile odmítla a on jí tedy jen nerad pomohl nastoupit. Za pomoc mu vlídně poděkovala. Zeptal se jí, kde bydlí, ale to mu přece nemohla říci, a nechala ho ještě chvíli naléhat. Chovala se zdvořile, ale mlčela, a tak nakonec s mnoha povzdechy pustil její ruku a přibouchl dvířka kočáru, Ještě se na něj usmála, když se kočár rozjel, ale hned zavrtěla hlavou, když seznala, že její úsměv pokládal za vybídnutí a málem se za ní rozběhl.

Jakmile kočár zahnul za roh, Heather se uvolněně opřela o sedadlo a tiše se usmála. Cítila, že se jí zmocňuje až hysterické veselí, tak velká byla její úleva. Zavřela oči a za malou chvilku dorazili do zájezdního hostince na předměstí Londýna. Okamžitě si šla zamluvit místo v dostavníku, který by ji zavezl zpět k tetě.

O tom, že se tam vrátí, se rozhodla již dříve. Stejně nemá, kam jinam by šla. Teta Fanny a strýček John se nejspíš ještě dlouho nedozvědí, co se stalo s Williamem. Pochybovala o tom, žé by někteří z Williamových přátel v Londýně věděli, že má sestru žijící na jakési ubohé venkovské usedlosti. Doufala najisto, že tomu tak bude, vždyť přece viděla, jak okázale William žil, a nevěřila tomu, že by se před někým chlubil svou sestrou. A ona musí nutně odjet z Londýna, dokud je kapitán Birmingham v přístavu. Strýčkova chalupa pro ni bude tím nejbezpečnějším místem.

U tety zůstane tak dlouho, dokud si nenajde nějaké místo. Na ženě, smrt jejíhož bratra zavinila, se musí stát nezávislou. Vracet se zpět bylo těžké, ale zůstat v Londýně bylo nemožné.

Cestou v dostavníku ji pronásledovaly trýznivé vzpomínky na všechno, co se minulého dne událo. Snažila se zahnat všechny myšlenky, jež ji tak soužily, ale ty se nedaly odbýt. Chtěla přesvědčit sama sebe, že se přece ničím neprovinila, ale nedokázala potlačit bolest nad tím, co se jí přihodilo. Tohle už nebyla ona Heather ze včerejška, nevinná dívka, která přijela do Londýna s velkým snem o štěstí, jež tu na ni čeká. Nyní už byla ženou, která ví, co to je být pomilována mužem.

Přesvědčovala a zapřísahala se, že ji to nesmí změnit. Manželství by jí teď přineslo jen hanbu. Zůstane-li však starou pannou, bude alespoň nezávislá. Především se musí osamostatnit, a pak se později jistě najde nějaké vhodné zaměstnání.

Teď ji ovšem trápila otázka, co řekne tetě Fanny a strýčku Johnovi. Bude nutné uvést nějaký důvod, proč se vrací domů. Vzhledem k tomu, že její vztahy k strýčkově rodině nebyly právě nejlepší, nemůže se jen tak vrátit a prohlásit, že se jí za ten jediný den počalo velice stýskat a že bez nich prostě nemůže žít. Tím by jistě vzbudila podezření. Ba ne, to musí být nějaká důvěryhodná lež…

Když dorazil dostavník na křižovatku ve vesnici poblíž strýcovy usedlosti, zastavil jen na malou chvíli, aby mohla Heather vystoupit. Ani se po nikom neohlédla a okamžitě na své spolucestující zapomněla.

Vydala se směrem na východ od vesnice a v zapadajícím slunci se před ní táhly dloužící se stíny. Ani si neuvědomovala, že jak se blížila k známému malému hospodářství, kráčí stále pomaleji. Když tam konečně dorazila, obloha už hodně potemněla a bylo již dávno po večeři. Pomalu došla ke dveřím a tiše zaklepala.

„Strýčku Johne, to jsem já, Heather. Můžu dál?“

V domku něco zašramotilo a pak se rozletěly dveře. Doufala, že se setká nejprve se strýcem, ale měla smůlu. Ve dveřích stála teta a překvapeně na ni zírala.

„Co tady děláš?“ užasla.

Teď nastala chvíle, kdy musela opět zalhat. Heather totiž velmi trápilo pomyšlení, že se od včerejška musí neustále uchylovat ke lži.

„Když jsme dorazili do Londýna, váš bratr zjistil, že musí odjet do Liverpoolu, protože chtěl nakoupit nějaké hedvábí. Usoudil, že by nebylo vhodné, abych zůstala ve městě bez dozoru.“ Téměř se dusila hořkou chutí těch lživých slov.

„No, tak to seš asi pořádně zklamaná, co?“ ušklíbla se spokojeně teta Fanny. „Celou cestu do Londýna sis určitě malovala, jak na tebe celej svět čeká. Dobře ti tak, ty šmudlo jedna ufrněná. Vždycky ses naparovala jako královna. Když si tak důležitě odjížděla, skoro si tak vypadala. Předpokládám, že se zase chopíš svý práce.“

„Když vám to udělá radost,“ odpověděla pokorně Heather, a věděla, že život s touto ženou bude nyní ještě svízelnější. Ale všechno bude lepší než to, co s ní měl v úmyslu kapitán Birmingham.

„No to víš, že mám radost, slečinko, a ty máš jistě taky radost, že si zase doma,“ ušklíbla se Fanny a samozřejmě tím myslela pravý opak.

Heather tomu rozuměla, ale nic jí na to neřekla. Musí se bez námitek smířit s tím, jak s ní bude tahle ženská zacházet; A dobře jí tak, zaslouží si to za své marnivé přesvědčení, že rozmarný londýnský život je pro ni jako dělaný. Teď jí zbývalo jediné: mlčky se pokořit a držet jazyk za zuby.

„Teď koukej jít do postele, protože hned jak se rozední, musíš vstávat a dát se do práce. Strejda už dávno spí.“

Heather se neodvažovala zmínit o jídle, ale v žaludku jí tak kručelo, že si toho teta musela všimnout. Fanny k tomu však nic nepoznamenala a Heather věděla, že nemá smysl o něco si říkat. Toho dne jedla jen málo, když seděla u stolu s kapitánem Birminghamem. Sliny se jí sbíhaly v ústech při pomyšlení, jak si mohla pochutnat, kdyby tam s ní neseděl ten zatracený ničema.

Beze slova se vzdálila do svého koutku za závěsem a tam se svlékla. Pokrývka byla stejně hrubá jako předtím, a jak to vypadalo, stejně jako dřív ji ani teď neochrání před chladem, pokud pokud si nedokáže najít někde nějaké místo. To znamená, že bude muset jít do vesnice a pročítat vyvěšené noviny, ve kterých byly obvykle inzeráty, že se hledají děvčata na místa služek, učitelek a tak dále. Nebude to těžké, něco si najít, tím si byla jista.

Přestože se jí žaludek svíral hlady, usnula záhy bezesným spánkem. Ráno ji teta nevlídně vzburcovala: s nevybíravými slovy rozhrnula Závěs a mrskla jí do rozespalé tváře staré obnošené šaty. Pak se sehnula a nemilosrdně s ní zatřásla.

„Vstávej, ty kůže líná. Musíš dohonit všechnu nedodělanou práci za ty dva dny, cos byla pryč. Tak vstávej už a dej se do toho,“ zavrčela teta.

Heather, vytržená ze spánku, se posadila na lůžku a ospale zamžourala do světla. Teta se teď podobala zlé ježibabě ještě víc, než jak si ji pamatovala z dřívějška. Až ji to vyděsilo. Rychle vyskočila celá roztřesená z postele a pod slídivým pohledem té ženské přes sebe přehodila staré šaty.

Sotva měla kdy popadnout kousek okoralého chleba, a už ji teta Fanny poslala, aby donesla dřevo na oheň. Když vyšla ven, našla tam strýčka Johna. Byl pohroužen do svých myšlenek a ani na ni nepromluvil. Právě sekal dříví, a jakmile ji spatřil, sklonil ještě hlouběji hlavu nad svou prací. Nemohla se mýlit, určitě se snaží vyhnout rozhovoru. Hluboce ji to ranilo a pomalu v ní začala hlodat nejistota. Tuší snad něco? Ale jak by mohl?

Přes den si byla stále víc jista, že mu cosi vrtá hlavou. Ačkoliv na ni ani nepromluvil, pozorně si ji prohlížel, jako by se jí pokoušel číst myšlenky. Jeho pohled ji znepokojoval a radši mu nechodila moc na oči. Nedokázala rozpoznat, co jej trápí, a neodvažovala se ho zeptat.

Když se večer konečně dostala do postele, byla úplně vyčerpaná a únavou se svalila na lůžko, protože se už sotva hýbala. Avšak její mysl nebyla vůbec nečinná. V duchu viděla Williamovo zhroucené tělo tak zřetelně, jako by tam opět stála ve dveřích a dívala se na něj. Tento obraz še však brzy rozplynul a místo něho se z temnoty vynořila tvář kapitána

Birminghama. Viděla jeho uštěpačný úsměv, silné snědé ruce, jak se po ní natahují, znovu slyšela jeho pobavený smích. Příliš dobře si pamatovala doteky jeho rukou na svém těle. S dušeným výkřikem se obrátila a zabořila obličej do polštáře, aby ztlumila vzlyky, které jí otřásaly.

Za rozbřesku už byla Heather vzhůru a pustila se do práce, ještě než ji teta šla budit. Poté co strávila dlouhé bezesné hodiny na lůžku, umínila si, že bude usilovně pracovat, ba dokonce dřít, aby zahnala všechny ty trýznivé myšlenky a vzpomínky. Snad ji ta nesmírná únava přinese alespoň spánek.

Teta Fanny vyšla z vedlejší místnosti a zapínala si na svých objemných prsou šaty z hrubé, podomácku utkané látky, právě když Heather klečela na zemi a vybírala popel z krbu. Teta přistoupila k plotně, na které se už hřálo jídlo, popadla ovesnou placku a zamračila se na klečící Heather.

„Dneska ráno seš nějaká bledá, slečinko,“ ušklíbla se. „Kde by ti mohlo bejt lip než tady?“

Heather vysypala zbytek popela do dřevěné nádoby, vstala a odhrnula si z obličeje pramen vlasů. Tvář měla umazanou od sazí a šaty, které měla na sobě, jí byly příliš velké. Visely jí na útlých ramenou; výstřih se svezl a obnažil z velké části její oblá ňadra. Otřela si ruce o sukni a zanechala na ní šmouhy od sazí.

„Já jsem tady spokojená,“ řekla tiše, ale dívala se raději jinam.

Teta Fanny napřáhla ruku, drsně přejela Heather po tváři a tučnými prsty necitelně ohmatávala jemnou pokožku své neteře. „Máš oteklý oči. Myslím, že jsem tě slyšela v noci brečet do polštáře, a jak vidim, měla jsem pravdu. Nejspíš truchlíš po Londýně, co?“

„Ne,“ zašeptala Heather. „Mně je tu dobře.“

„Lžeš! Nenávidíš to tu! Ty chceš žít v Londýně tim vznešeným životem, pro kterej myslíš, že ses narodila!“

Heather zavrtěla odmítavě hlavou. Ne, do Londýna se nechce vrátit. Rozhodně ne teď, kdy tam pobývá kapitán Birmingham a nejspíš právě uskutečňuje svou hrozbu a obrací celé město vzhůru nohama, aby ji našel. Možná tam bude ještě tři nebo čtyři měsíce, než se zbaví svého nákladu a nakoupí další zboží. Ne, teď se vrátit nemůže.

Teta Fanny ji zlostně štípla do ruky. „Nelži mi, holka!“

„Prosím vás…/4 vzlykla Heather.

„Nech to dítě na pokoji, Fanny,“ ozval se strýc John, jenž stál za závěsem oddělujícím jejich ložnici.

Fanny se k němu nasupeně obrátila: „Vida, kdopak nám to tu dneska ráno chce poroučet. Nejseš vo nic lepší než ona, kňučíš pro něco, co nemáš, vždycky chceš něco, o co jsi přišel.“

„Prosím tě, Fanny, nezačínej zas,“ vzdychl znaveně a bezmocně svěsil hlavu.

„To říkáš pořád, nezačínej zas. A sám neděláš nic jinýho, jenom pořád myslíš na tu ženskou. Jedinej důvod, proč sis mě vzal, je to, že o tě nestála. A nemysli si, že měla jenom tebe!“

Krutá slova jej zasáhla, až sebou trhl, a v studu nad tou pohanou se stáhl zpátky a svěsil ramena ještě bezmocněji.

Teta Fanny se obrátila k Heather a vztekle do ní žduchla. „Vypadni už s tím a přestaň se tu flákat!“

Heather pohlédla soucitně na strýčka, popadla nádobu s popelem z podlahy a pospíchala přes místnost ke dveřím. Nemohla snést pohled na ta strýcova zkormoucená ramena.

Přešel týden, pak další, a zdál se ještě delší než předchozí. Ať dřela sebeusilovněji, trýznivých vzpomínek se nezbavila. Pronásledovaly ji dnem i nocí; kolikrát se probouzela do tmy, čelo skropené chladným potem, když se jí zase zdálo, že je s Birminghamem a jeho dlouhé štíhlé tělo se k ní tiskne v pevném vášnivém objetí. Jindy se jí ve snu zjevoval v podobě ďábla a nemilosrdně se chechtal nad jejím rozechvělým tělem. Pak se budila a rukama si ještě pevně zacpávala uši. Stejně děsivé byly i její sny o Williamu Courtovi. Pokaždé se viděla, jak nad ním stojí, v ruce drží nůž a z prstů jí kane krev.

Uplynuly další dva týdny, aniž pocítila nějakou úlevu, a už ji to začalo unavovat. Úplně ztratila chuť k jídlu. Navíc se jí neustále zvedal žaludek a současně ji pronásledovaly nejroztodivnější chutě. Soužila ji neustálá únava, což byl podle tetky neodpustitelný hřích. Však také dostala nepočítané štulců, aby si to uvědomila. A k tomu byla čím dál nešikovnější, nádobí jí padalo z rukou a častokrát si spálila prsty o horký kotlík. Z toho by se člověk zbláznil! Přiváděla tím tetu k zuřivosti, zvláště když jednou rozbila drahocennou mísu,

„Co to prosím tě vyvádíš, káčo pitomá, vždyť tady rozmlátíš všechno, nač koukneš! Mám si na tebe vzít hůl?“ zaječela Fanny a udeřila Heather do tváře.

Heather se svezla na kolena a celá se rozklepala. Obličej ji po políčku pálil, ještě když sbírala střepy z rozbité nádoby.

„Moc mě to mrzí, tetičko,“ omlouvala se chraptivě a po tváři jí stékaly slzy. „Já nevím, co to se mnou je. Poslední dobou se mi nic nedaří.“

„Jako ostatně vždycky,“ zavrčela teta opovržlivě.

„Prodám svoje růžové šaty a koupím vám jinou.“

„A copak asi prodáš, abys zaplatila ty ostatní rozbitý krámy?“ otázala se Fanny kousavě, i když dobře věděla, že Heatheřiny šaty mají mnohem větší cenu než všechny rozbité věci dohromady.

„Víc toho nemám,“ šeptla Heather ztrápeně a zvedla se. „Jenom svoji spodničku.“

„Ta stojí za prd a já nechci, abys zpod mejch šatů vystrkovala ty svý cecky, až pudeš do vesnice.“

Heather zrudla a snad už posté si povytáhla výstřih. Šaty jí byly tak velké, že i když v nich byla teta těsně upjatá, Heather v nich vyhlížela úplně jinak. Když se sehnula, obrovský výstřih odhaloval téměř vše. Nemít šňůru kolem pasu, bylo by jí vidět až ke kolenům, zvláště když neměla nic, co by si oblékla dospod. Spodničku si tedy musela nechat, aby vypadala slušně, až půjde do vesnice.

Uplynul skoro měsíc, než konečně dostala svolení, že smí jít se strýčkem do vsi. Ačkoliv čekala celé týdny, kdy ji teta konečně pustí, teď otálela, neboť jí bylo podezřelé, jak ji strýc stále pozoruje. Jeho zkoumavý pohled, který na sobě stále cítila, ji znervózňoval a bála se, že jakmile zmizí z dosahu tety Fanny, začne se jí vyptávat na Williama Courta. Byla na vážkách, zda jí cesta do vsi stojí za to, aby se strýc dozvěděl, že ten muž je mrtev; i když to byla nehoda, vina bude vždycky na ní. Ale musí tam jít. Byla to jediná možnost, jak si přečíst noviny vyvěšené na návsi. Čím dříve si najde zaměstnání, a to kdekoliv, tím lépe. Kromě toho teta čekala, že jí donese něco pěkného za tu rozbitou mísu.

Kolem vesnického rybníka se k sobě tulily obílené domky s doškovými střechami a nedaleko rozcestí lákala pocestné k zastavení hospůdka, aby mohli vychutnat mírumilovný klid malé vesničky. Truhlíky za okny i záhony byly obsypané podzimními květy a mezi domky rostly živé ploty. Bylo to mnohem příjemnější místo než Londýn plný špíny, žebráků a hříchu.

Když dorazili do vesničky, vydala se Heather se strýcem na malou pravoúhlou náves, uprostřed níž stávala tabule sloužící jako oznamovatel. Strýc John míval ve zvyku nejprve zajít sem, neboť to pro něj bylo jediné spojení s vnějším světem za územím vesnice a jeho usedlosti. Heather si tady potajmu prohlížela inzeráty. Přijme se pomocnice do kuchyně, četla, ale to jí nebylo moc po chuti. Tady zase hledali guvernantku. Rozbušilo se jí srdce, ale když četla dál, zjistila, že požadují starší ženu, ne mladší čtyřiceti let. Očima ještě jednou přelétla všechny inzeráty a v duchu se zoufale modlila, aby našla některý příhodnější, který snad předtím přehlédla. Byla ochotná pracovat třeba jako děvečka, ale raději by získala něco lepšího. Žádná další nabídka tu však nebyla. Její naděje se tedy rozplynuly, a když jí strýc vybídl, že půjdou dál, šla za ním se slzami v očích.

Zavedl ji vedle do obchodu, kde měla koupit mísu náhradou za tu, kterou tetě Fanny rozbila. Bez zájmu si jednu vybrala a dál malomyslně mlčela. Předtím, když strýc přistavil vozík ke kůlu poblíž náměstí, byla alespoň ráda, že se jí na nic nevyptával. Teď mu sice byla vděčná, že ohleduplně mlčí, ale přesto zatoužila odejít do ústraní a někde v koutku se vyplakat. V duchu se kárala za svoji netrpělivost. Jednou zde přece určitě najde to pravé. Jenomže teta ji pouští se strýčkem Johnem tak zřídka, že to může trvat strašně dlouho, než se sem opět dostane, a bude tedy muset zůstat u tety mnohem déle.

Kupec Peeves si od ní vzal mísu, kterou si vybrala. „Budete si přát ještě něco, panno Heather co takhle nové šaty?“

Prudce se zarděla. Nebylo to poprvé, co se zmínil o nových šatech. Věděla, jak si ji všichni potajmu soucitně prohlížejí a jak se děvčata smějí při pohledu na její ukrutně veliké šaty. Měla dost hrdosti, aby ji to netrápilo. A chce-li si zachovat alespoň trochu sebeúcty, bude nosit hlavu hezky vysoko a předstírat, že jí to vůbec nevadí.

„Ne,“ odpověděla, „jenom tu mísu.“

„No, je to velmi pěkná mísa, určitě stojí za ty peníze. Bude to šest šilinků, panno Heather.“

Vydolovala z kapsy kapesník a rozvázala jej. Pečlivě odpočítala peníze a podala mu je. Zůstalo jí sedm šilinků, o nichž věděla, že je stejně dostane teta. Oči se jí toužebně svezly na barevné stužky vedle na pultě.

„Ta modrá by vám šla pěkně k vlasům, panno Heather,“ přesvědčoval ji pan Peeves a upřeně se na ni díval. Vzal stužku a podal ji Heather: „Nechcete si ji vyzkoušet?“

Pohlédla nejisté na strýce a pak dovolila kupci, aby jí stuhu podal. Zvolna se obrátila k zrcadlu, jedinému v celé vesnici, a zvedla oči. Bylo to poprvé, co se na sebe podívala do zrcadla v tomto oblečení. Vlasy měla pěkně zapletené a pevně obtočené kolem hlavy a byla celá čisťounká, i ty šaty byly čisté, avšak co naplat, když byla tak nemožně vymóděná. Tetiny šaty na ní visely hůř než režný pytel, a její drobná postava v nich vypadala ještě menší.

Není divu, že se mi lidé pošklebují, pomyslela si ztrápeně.

V té chvíli se otevřely dveře obchodu a Heather odvrátila oči od svého obrazu v zrcadle. Do krámu vešel Henry Whitesmith, vytáhlý, asi jedenadvacetiletý mládenec, který byl do neteře Johna Simmonse již dlouho bláznivě zamilovaný. Ačkoliv mu Heather nikdy nedávala žádnou naději, byl jí vždycky nablízku, kdykoliv se objevila ve vesnici, a při každé příležitosti na ni upíral oddaný pohled a bral ji za ruku. Měla jej ráda, ale jenom jakousi sesterskou láskou. Okamžitě k ní přistoupil a pohlížel na ni s radostným úsměvem.

„Viděl jsem venku vozík tvýho strejdy. Doufal jsem, že tu budeš s ním.“

Srdečně se na něj usmála: „To jsem ráda, že tě vidím, Henry.“

Začervenal se radostí. „Kde jsi byla? Postrádal jsem tě tu.“

Pokrčila rameny a pohlédla stranou. „Nikde, Henry. Jsem pořád u tety Fanny.“ O výletě do Londýna se jí nechtělo mluvit. Cítila na sobě strýčkův pohled, ale teď o něj nedbala.

Dveře se znovu otevřely, a ještě než se k nim podívala, vytušila, kdo to asi je. Henry přece nikdy nechodí bez svého přívěsku. Nová příchozí k němu přistoupila, ale když spatřila Heather, zarazila se. Její obličej se náhle změnil a Heather se pod jejím nepřátelským pohledem až zachvěla.

Nebylo to poprvé, co si ji Sára měřila planoucíma očima. Byla tuZe žárlivá, když Henry projevoval přízeň jiným děvčatům. Udělala by ráda všechno možné, jen aby Henry před ní padl na kolena. Jejich rodiny se již domlouvaly, jaké věno by mu přinesla, kdyby se vzali, ale Henry statečně odolával a Sára dobře věděla, že pravou příčinou je jeho bláhová láska k Heather. I když si s ostatními vesnickými děvčaty utahovala z Heatheřina prazvláštního ustrojení, byla si dobře vědoma, že vedle Heather Simmonsové i v tom jejím oblečení vypadají všechny všedně. Dokonce i její vlastní otec onehdy utrousil jakousi poznámku, že to Simmonsovic děvče je neobyčejně hezké. Ta irská holka totiž okouzlila všechny mužské ve vesnici, mladé i staré.

Henry se na Sáru zamračil a pak se obrátil k Heather. „Musím s tebou mluvit,“ zašeptal naléhavě a dotkl se její paže. „Můžeš pak přijít k rybníku?“

„To nevím, Henry,“ odpověděla Heather klidně. „Musím zůstat se strýčkem. Tetě se nelíbí, když se s někým toulám.“

„A když tam bude s tebou a dá na tebe pozor, to se mnou budeš moct mluvit, ne?“ zadoufal.

Rozpačitě svraštila obočí. „No, myslím, že ano, ale ne na moc dlouho.“

„Tak ho popros, ať s tebou zajede k rybníku, než odjedete domů,“ dodal spěšně. „Budu tam čekat.“

Po těch slovech se obrátil, proklouzl kolem Sáry a vyšel z krámku. Sára vyběhla ihned za ním.

Když pak John zastavil s vozíkem u rybníka, Heather sestoupila a sešla ke stromu, kde stál Henry. Mladík nebyl chvíli schopen slova a jen na ni upíral zbožňující pohled. Ve své zamilovanosti se snažil vtisknout si do paměti každou podrobnost její drobné, dokonale formované tváře. Když pak promluvil, zněl jeho hlas nejistě a třásl se vzrušením.

„Heather,“ zajíkl se. „Tvoje teta mě asi nemá moc v lásce. Víš, chtěl jsem říct ona si určitě myslí, že pro tebe nejsem ten nejlepší ženich.“

Heather se na něj udiveně podívala. „Ale Henry, já přece nemám žádné věno.“

„Ach Heather, na to já kašlu. Já miluju tebe, a ne tvoje věno.“

Nevěřila svým uším. Vida, už má tedy nápadníka, a to byla vždycky přesvědčená, že se o ni nebude nikdo ucházet, když mu nemůže nabídnout žádné věno. Je ale pozdě. Když už není panna, nemůže se takto pohaněna provdat za žádného muže.

„Henry, víš přece stejně dobře jako já, že když nemám věno, tvoje rodina ti nikdy nedovolí, aby ses se mnou oženil. To prostě nejde.“

„Když nemůžu mít tebe, tak se stejně neožením, Heather, a naši přece chtějí, abych měl děti. Však oni si dají říct.“

Heather se podívala na své sepjaté ruce. „Já si tě nemůžu vzít, Henry.“

Chlapec se zamračil. „Proč, Heather? Máš strach, že budeš muset spát s mužským? Jestli jo, tak to se nemusíš bát. Ani na tebe nesáhnu, dokud nebudeš sama chtít.“

Smutně se usmála. Nabízel jí trpělivost a lásku, a ona to nemohla přijmout. Kapitán Birmingham še už o všechno postaral… Jaký rozdíl byl mezi těmi dvěma muži! Nedokázala si představit, že by kapitán z lodi Fleetwood dokázal být k ženě tak trpělivý. Škoda že si nemůže vzít Henryho a žít tady na vesnici obyčejným, nerušeným životem a Vychovávat děti, které by oba milovali. Ale o tom už nemůže být ani řeči.

„Henry,“ zašeptala mírně, „uděláš lip, když si budeš všímat Sáry. Ona tě velice miluje a byla by ti jistě dobrou ženou.“

„Vždyť Sára ani pořádné neví, koho vlastně miluje,“ odfrkl si pohrdlivě. „Pořád za někým běhá, a teď zrovna si vybrala mě.“ Mírně mu domlouvala: „Ale Henry, to přeci není pravda. Vždyť má oči jenom pro tebe. Ona si tě chce opravdu vzít.“

Ale Henrymu to bylo jedno. „Já chci za ženu tebe, Heather, a ne takovou pitomou nánu, jako je Sára.“

„Takhle bys neměl mluvit, Henry, Vždyť to není pravda,“ pokračovala stále tak mírně. „Sára by byla mnohem lepší žena než já.“

„Přestaň už o ní mluvit, prosím tě!“ vykřikl Henry. V tváři se mu zračilo utrpení a jeho výraz se příliš nelišil od utrápeného Sářina obličeje. „Já se chci dívat a myslet jenom na tebe! Heather, prosím tě, tvůj strýc mi musí dovolit, abych se o tebe ucházel. Už nevydržím dlouho čekat, než se staneš mou ženou.“

Opravdu, požádal ji o ruku. To by tetu určitě překvapilo! Ale je příliš pozdě. Teď musí tomu milému chlapci vysvětlit, že se za něj nemůže provdat. Ale on jí asi nebude chtít poslouchat. Co má tedy dělat říci mu, co se jí přihodilo? Tím se mu jen zhnusí, bude znechucený a rozhořčený, a ona se bude cítit zahanbena.

„Poslyš, já nebudu žádat tetu o dovolení k sňatku. Já si tě prostě nemůžu vzít, nebylo by to vůči tobě čestné. Nikdy bych tu nebyla šťastná. Copak to nechápeš, Henry? Mě vychovali úplně jinak. Byla jsem zvyklá, že se všechno točilo kolem mě, oblékala jsem se do nejlepších šatů. Nespokojila bych se s tím, že bych byla jenom ženou příštipkáře.“

Heather až píchlo na prsou, když spatřila v jeho tváři, jakou mu působí bolest. Ale věděla, že takhle to bude nejlepší. Henry se z toho brzy dostane a pochopí, že bude muset žít bez ní. Zoufale ho pozorovala, jak se před ní zapotácel s očima zalitýma slzami.

„Ach Bože!“ zvolal. „Miloval jsem tě od chvíle, kdy jsem tě poprvé spatřil. Poslední dva roky už nestojím o žádnou jinou, jen o tebe. A ty mi řekneš, že pro tebe nejsem dost dobrý. Jsi proradná děvka, Heather Simmonsová! Ať se Bůh smiluje nad tvou duší!“

Heather k němu vztáhla konejšivě ruku, ale on se dal bezhlavě na útěk, o něco zakopl, upadl a zase se zvedl. Dívala se za ním zamženýma očima a pak jí najednou vyhrkly velké slzy.

Jak jsem krutá, pomyslila si. Tolik jsem mu ublížila, a on teď mnou bude opovrhovat.

Obrátila se a pomalu kráčela zpět k vozu. Strýc se na ni díval, sledoval ji vlastně neustále. Kdy s tím konečně přestane?

„Copak je s Henrym?“ vyptával se, když jí podával ruku, aby jí pomohl do vozíku. Uchopil ji za paži, vytáhl nahoru k sobě a Hether se mu opřela o rameno.

„Chtěl se o mě ucházet,“ zamumlala a posadila se na úzké sedátko vedle strýce. Nechtělo se jí o tom dál mluvit. Žaludek se jí třásl a bylo jí zle.

„A tys mu řekla ne?“ zeptal se.

Pomalu přikývla, jako by jí i nepatrný pohyb mohl přivodit nával zvracení. Pak pokrčila mlčky rameny. John se bohudík zahleděl přes hlavu starého koníka někam do dálky a zdál se být zcela pohroužen do vlastních myšlenek.

Po prvním říjnu se ochladilo. Občas se na zem snesl uschlý list a zůstal ležet na dosud zelené trávě. Ve větvích stromů se tu a tam mihly veverky pátrající po potravě, aby měly zásoby na zimu. Brzy měla být zabijačka a Heather se dělalo zle, jenom když si to představila. Každé ráno se namáhavě vyvlekla z lůžka, žaludek měla vždycky jako na vodě. Dělalo se jí mdlo a ptala se v duchu sama sebe, jestli se to vůbec kdy zlepší. Teta jí nakládala stále víc práce a Heather už nedokázala tajit svou churavost. Zapřísahala se, že teta nesmí vidět, jak trpí, ale bylo to stále těžší. Někdy se cítila tak slabá, že se bála, aby neomdlela. Už doufala, že jí ty trýznivé vzpomínky, které zřejmě byly příčinou její nemoci, dají konečně pokoj. Ale nezbavila se jich a její žaludek i nervy jí působily velké útrapy.

„Přestaň se tu motat a dodělej konečně to nádobí, slečinko.“

Heather se probrala z útlumu a honem začala utírat další dřevěnou misku. Ještě chvilku a odpočine si v teplé lázni, uleví bolavému tělu. Byla unavená a vyčerpaná a v kříži cítila tupou bolest. Předtím ten den ještě prala, a jak zvedala, drhla, tloukla a věšela prádlo, byla úplně zničená; o něco později málem omdlela, když nesla náruč dříví na topení.

Odklidila nádobí a přitáhla do světnice dřevěné necky. Teta Fanny, která z ní nespouštěla oči, si vzala ze stolu další sladký koláček a nacpala si jej skoro celý do pusy. Heather se otřásla při pomyšlení, kolik toho ta ženská dokáže spořádat. Jídlo bylo nejspíš její nejmilejší zábava.

Byla by radši, kdyby šla teta spát jako strýček John. Chtěla mít na koupání klid. Teta se však ani nehnula, a tak Heather nalila vodu do necek a zkusila, zdaje dost teplá. Byla příjemně horká. Rozepnula si šaty a spustila je z ramenou na podlahu.

Stála tu před krbem bez kouska oděvu, hladká pleť jí svítila v záři ohně, v níž se zřetelně rýsoval obrys celé její postavy. Prsa se jí nyní zvedala a byla pevnější a bříško se nepatrně zaoblovalo.

Teta Fanny se náhle začala dusit koláčkem, který právě polykala. S tlumeným výkřikem vyskočila ze židle, až se její neteř polekala. Heather se rychle obrátila, co se děje. Uviděla tetu, jak na ni vyvaluje oči v obličeji, který měnil rychle barvu od rudé až po popelavě šedou. Vrhla se přes celou místnost k Heather, jež se polekaně schoulila. Snad teta nezešílela? pomyslila si. Ta ji však vztekle uchopila za paže.

„S kýmpak to máš, slečinko? Kerejpak prevít tě dostal?“ vyvřískla.

Heather se zmocnila chladná, strašlivá hrůza. Oči se jí neskutečně rozšířily a ve tváři byla úplně bílá. Když ležela pod kapitánem Birminghamem a zoufale se mu bránila, vůbec nepomyslela, jaké to může mít následky. Usoudila, že její obvyklé dny se nedostavily proto, že byla zřejmě příliš unavená vším, co se jí přihodilo. Teď poznala, že je to úplně jinak. Čeká dítě dítě toho ničemného kapitána. Ten bídák! Ten šílenec! Bože, řekla si v duchu. Proč? Proč?

Teta Fanny sinalá vzteky s Heather zacloumala, div jí neupadla hlava.

„Kdo je to? Která krysa mizerná?“ řvala na ni. Sevřela ji paže takovou silou, až se z dívčiných rtů vydral bolestný sten. „Ježišmaijá, řekni mi to, nebo to z tebe vytluču!“

Heather nemohla přemýšlet. Byla úplně otřesena a nic nevnímala.

„Pusťte mě, prosím vás,“ mumlala zmateně.

Tetě zablesklo ve tváři náhle poznání a ukázala Heather na židli, aby si sedla. „Že je to ten Henry, co? Tvůj strejček vykládal, jak byl na tebe milej, a teď vím proč. Tak to je táta toho děcka. Jestli si ale myslí, že zvostudí mý jméno a pak práskne do bot, tak to se mejlí. Už jsem ti řekla, že jestli se někdy spustíš, poneseš si následky, a teď si vezmeš Henryho. Ten mizernej budižkničemu! Za tohle zaplatí, to si piš!“

Otřesená Heather se začala pomalu vracet k vědomí. Docházelo jí, co to teta vykládá o Henrym. Celá rozklepaná a popletená se snažila vnímat, co se děje. V žádném případě nesmí dopustit, aby vina padla na Henryho. Nemůže mu přece tolik ublížit a dopustit, aby jí ještě víc pohrdal. Rozechvěle sebrala šaty ze země a přehodila si je přes nahé tělo.

„To nebyl Henry,“ řekla pak klidně.

Teta se prudce otočila. „Co? Co to řikáš, holka?“

Heather seděla bez hnutí a upřeně se dívala do ohně. „To nebyl Henry,“ opakovala.

„A kdo to teda byl, když ne ten příštipkář?“ rozlítila se teta.

„Jeden kapitán z kolonií,“ odpověděla lhostejně a opřela si unaveně hlavu o vysoké hrubé opěradlo židle. Plameny ozařovaly její drobnou tvář. „Nějací chlapi mě našli a odvedli mě k němu a on si mě pak násilím vzal. Takhle to bylo a říkám vám čistou pravdu.“

Co by to mělo za smysl, kdyby jí teď vyprávěla, jaké ponížení zakusila v náruči toho muže? Za pár měsíců už bude každý o jejím těhotenství vědět, pokud se ovšem teta nerozhodne držet ji v chalupě a nezakáže jí chodit do vesnice. Ale stejně, jak to vysvětlí lidem, až se dítě narodí?

Teta svraštila překvapením obočí. „Co to říkáš? Kdy že tě našli? A kde to bylo?“

Heather se neodhodlala říci tetě o Williamově smrti. „Ztratila jsem se vašemu bratrovi a pak mě našli ti američtí námořníci,“ koktala a dívala se stále upřeně do praskajícího ohně. „Odvedli mě ke kapitánovi, aby se pobavil, a on mě pak nechtěl pustit. Na svobodu jsem se dostala jenom díky tomu, že jsem pohrozila jeho sluhovi, že ho zastřelím. A pak jsem se vrátila rovnou sem.“

. „Jak to, že ses ztratila Williamovi?“

Heather zavřela oči. „Šli jsme na trh & a nějak jsme se rozdělili. Neřekla jsem vám to, protože jsem si myslela, že nebudu muset. Dítě, které teď v sobě nosím, je toho Amerikána, a ne Henryho. On si mě ale nevezme. Patří k mužům, kteří jen berou a dělají si, co chtějí, a určitě by nebyl rád, kdyby si mě musel vzít.“

Z tetiny tváře se náhle vytratily hněvivé vrásky a místo nich se objevil úsměv, jenž nevěstil nic dobrého. „To ještě uvidíme. Poslechni, Heather, nebyl jeden z přátel tvýho táty smírčím soudcem v Londýně? Myslim, že se jmenuje lord Hampton? A nemá na starosti prohlídky lodí podezřelejch z pašování?“

Heather se opět zmocnila panika. Myšlenky se jí příliš pletly, než aby ji napadlo nějaké vysvětlení, proč to chce teta vědět. Váhavě odpověděla.

„Ano, myslím, že se tím lord Hampton ještě zabývá. Ale proč -“

Tetina usmívající se ústa se roztáhla: „Jen se nestarej. Musím se toho dovědět o lordu Hamptonovi víc. Určitě tě zná, byli s otcem zadobře.“

Heather naskočila na čele drobná vráska.

„Byl to jeden z tatínkových nejlepších přátel. Často k nám chodíval a zná mě už od dětství.“

„Výborně, tak esli chceš něco vědět, tak ti řeknu, holka, že právě tenhle pán t,i dopomůže k sňatku,“ prohlásila Fanny a tvář měla chladnou a vypočítavou. „Tak, a teď se hezky vykoupej a mazej do postele. Zej tra jedem do Londýna a musíme brzo vstávat, ať nezmeškáme dostavník. Na návštěvu k lordu Hamptonovi nemůžem jet jen tak na našem voze. Tak dělej.“

Heather se s přemáháním postavila na nohy. Teta ji dokonale vyvedla z míry. Neměla ponětí, proč se jí vyptává na lorda Hamptona, ale Fanny ovládala mistrně různé úklady a léčky a nemělo smysl se jí na něco ptát. Poslušně se svezla do necek. Ucítila tlak v podbřišku, jako by otěhotněla teprve teď a celou dobu předtím byla nedotčená.

Nepochybovala o tom, že je opravdu těhotná. To se ovšem od toho amerikánského hřebce dalo čekat. Silný, plodný, plnokrevný, splnil své poslání muže tak snadno, že ji to přivádělo k šílenství. Jak to přijde, že tolik mužů se lopotí se svýmiženatni měsíc co měsíc jen s žalostným výsledkem, kdežto ona musí mít takovou smůlu a ocitne se v posteli s tak potentním samcem?

Och, jak se jí hnusil! V duchu se rozplakala. Je to ďábel, řekla si rozechvěle.

Ze rtů se jí vydral tichý výkřik a zhnuseně se otřásla při představě, co ji čeká, bude-li donucen se s ní oženit. Propadne ďáblu tělem i duší, provdá-li se za toho ničemu. Bude navždy zatracena.

Ale dítě bude mít jeho jméno a snad z toho vzejde i něco dobrého.

V duchu si představila ještě nenarozené dítě. Určitě bude mít tmavé vlásky, protože oba rodiče jsou také tmavovlasí, a nejspíš bude i hezký, bude-li po otci. Ubohé děťátko, snad by bylo lepší, kdyby se narodilo ošklivé, než aby z něj byl takový hezký darebák, jako jeho otec.

Ale co když to bude holčička? To by byla asi velká rána pro jeho sebevědomí. Byl si tak sebejistý. Stanuli se jeho ženou, uvažovala Heather horečně, budu se modlit, aby se mi narodilo děvčátko.

Ještě než skončila s koupelí, zaslechla ve vedlejší místnosti strýčka, jak neklidně poposedává. Teta se odebrala za ním. Když se Heather koupala, doléhaly k ní jejich tlumené hlasy. Fanny tedy nečekala až do rána, aby mu řekla, do jakých potíží se Heather dostala.

Heather si stoupla v neckách a právě si zavazovala ručník na prsou, když John vyšel z pokojíčku. Jako by zestárl o deset let.

„Heather, děvčátko, chci si s tebou promluvit.“

Heather zrudla a přitiskla si ručník pevně k hrudi, aby zakryla svou nahotu. Ale zdálo se, že si jejího nedostatečného odění ani nepovšiml.

„Heather, řekla jsi tetě skutečně pravdu? Byl to opravdu ten Amerikán, kdo do tebe zašil své sémě?“

„Proč se ptáte?“ zeptala se s podezíravou bázní.

John Simmons si mnul třesoucí se rukou obočí. „Heather Heather, nevztáhl snad na tebe ruku William? Neublížil ti nějak, děvče?“

Teď tedy Heather věděla, proč si ji strýc tak důkladně prohlíží už od té doby, co se vrátila z Londýna. Věděl dobře, co je William zač, a měl o ni strach. Mohla mu jen opakovat, co řekla již dříve.

„Ne, strýčku, neublížil mi. Ztratili jsme se jeden druhému. Víte, byl zrovna trh a já se tam chtěla jít podívat, a on byl tak laskavý, že mne vzal s sebou. Jenže pak jsem se ztratila a nemohla jsem ho najít. A tehdy mě našli ti muži a odvedli mě ke svému kapitánovi. Otcem je ten Amerikán.“

John si ulehčené vydechl a přes tvář mu přelétl záchvěv úsměvu. „Myslel jsem no, to vlastně nevadí. Prostě jsem se o tebe bál, ale teď musíme najít toho chlapa, kterej je otcem. Tentokrát tě nenechám na holičkách. Jsi dítě mýho bratra a já tě nesmím zase zklamat.“

Heather se dokázala na strýčka usmát. Nebyla schopna mu povědět, že nemá smysl, aby se vydávali za Birminghamem do Londýna, protože ten muž si ji nikdy nevezme. Neřekla raději nic.

Když dorazili do Londýna, ubytovali se v hostinci. Strýček John .poslal ihned zprávu lordu Hamptonovi s prosbou o schůzku. Příštího dne se mu dostalo přijetí v jeho domě. Heather zůstala s tetou zatím v hostinci a obě čekaly na výsledek schůzky. Heather se neodvažovala zeptat, o čem se jednalo, ale byla nadmíru zvědavá. Když se John vrátil, začal se ihned radit se svou ženou. Heather se zdálo, že ať už měli v plánu cokoliv, její záležitost se zřejmě vyvíjela dobře, protože strýc měl lepší náladu, než když odcházel.

Večer ji poslali brzy do postele a strýc ji ujistil, že jim lord Hampton pomůže.

„Musí se jen nejdřív přesvědčit, že mluvíme pravdu, a pak udělá, co uzná za nutný. A jestli ten tvůj Amerikán nechce přijít o všechno, co má, a dostat se do vězení, pak určitě svatbu neodmítne.“

Heather nic nechápala. Nemohou přece uvrhnout člověka do vězení jen proto, že si nechce vzít ženu, kterou přivedl do jiného stavu. Je přeci tolik nemanželských dětí, než aby to bylo možné. Ne, zřejmě mu chtějí pohrozit něčím jiným. Mohla si jen domýšlet, jaké to pro ni bude mít následky, jestliže jej donutí k sňatku. Život se pro ni stane peklem na zemi, jinak se to nedá říci. Avšak v téhle záležitosti ona nemá žádné slovo. Vzali všechno do svých rukou. A Heather se nedokázala rozhodnout, co je horší; provdat se za toho zloducha, nebo mít na krku nemanželské dítě.

Byla skoro už půlnoc, když ji teta Fanny vyburcovala z hlubokého spánku. Netrpělivě s ní zacloumala svýma velkýma rukama.

„Vstávej, nešťastnice. Strejda si chce s tebou promluvit.“

Heather se posadila a rozespale pohlédla na tetu, jež stála u postele se svíčkou zvednutou vysoko nad hlavou.

„Tak dělej. Nebudem čekat celou noc.“

Fanny se obrátila a zmizela v šeru pokoje. Heather za ní chvíli civěla a mžourala rozespale očima. Pak poslušně odhrnula pokrývku. Bílé tělo zasvítilo v temnotě a vlasy sahající až pod pás se ztrácely kdesi dole ve tmě. Poprvé po mnoha týdnech se jí nic nezdálo. Drnčení deště za okny ukolébalo její mysl do pokojného spánku a Heather se ospale stulila do příjemně měkké postele a pohroužila se do sladkého zapomnění. Nebylo divu, že se jí teď z postele nechtělo. Jenže musela tetu poslechnout, jinak by si to pořádně odskákala.

Ospale vyklouzla z teploučké postele. Sebrala staré šaty po tetě a přehodila si je přes sebe. Se zapínáním se neobtěžovala, stejně si je za chvilku zase svlékne. Pročpak s ní asi chtějí mluvit? Nejspíš jí oznámí, že se kapitán Birmingham nenechal přinutit k sňatku. Vůbec by ji to nepřekvapilo. Kdyby se jí na toho chlapa pořádně vyptali, mohli si celý ten výlet do Londýna ušetřit. Však se zanedlouho dozví, co jim vlastně odpověděl.

Po prvním váhavém zaklepání se protější dveře na chodbě prudce rozlétly a teta ji s nenávistným pohledem pobídla, aby šla dál. Místnost byla skoro celá pohroužena do tmy. Oheň v krbu skomíral a na stole, u kterého seděl její strýc a ještě kdosi, hořela jediná svíčka. Oba muži upíjeli dlouhými doušky pivo z cínových korbelů. Zbytek pokoje se utápěl v hlubokém stínu. Rozpačitě přistoupila blíž, zvědavá, co je to za návštěvníka. A poznala, že to není nikdo cizí, nýbrž jejich starý rodinný přítel, lord Hampton.

Heather se s výkřikem úlevy vrhla do jeho rozevřené náruče.

„Heather!“ zvolal stísněně. „Moje malá Heather.“

Přivinula se k němu, z hloubi srdce se jí vydral pláč a vzlykala mu na rameni. Ten muž byl jediný člověk, kterého v dětství milovala hned po svém otci. Byl k ní nesmírně laskavý a byl jí lepším strýčkem než její vlastní. Když otec zemřel, chtěli si ji Hamptonovi vzít k sobě, ale teta Fanny trvala na tom, že musí žít jedině u svých příbuzných.

„Tak dlouho jsem tě neviděl, holčičko,“ řekl tiše a trochu ji odtáhl od sebe, aby si ji mohl lépe prohlédnout. V laskavých očích se mu zaleskly slzy. „Pamatují si tě, ještě když jsi byla úplně maličká. Lezla jsi mi po kolenou a hledala jsi cukroví.y Radostně se usmál a vzal ji za půvabnou bradu. „A teď, když tě zase vidím, jsi jako obrázek. Ještě nikdy jsem nespatřil tak dokonalou krásu. Jsi ještě hezčí než tvoje maminka, a to byla nějaká krasavice. Škoda že jsem nikdy neměl syna, který by si tě vzal. Byl bych rád, kdybys patřila do naší rodiny. Mohla bys mi být dcerou, když žádnou nemám.“

Stoupla si na špičky a políbila ho na tvář. „To by pro mě byla velká čest, být vaší dcerou,“ hlesla.

Lord Hampton se potěšeně usmál a podržel jí židli, aby si sedla, avšak teta Fanny Heather odstrčila a sedla si na židli sama.

„Jen ať postojí. To jí jen prospěje,“ zavrčela a vklínila se svým obrovským tělem mezi opěradla. Židle zaprotestovala sténavým zapraštěním.

Lorda Hamptona její hrubost zaskočila, takže na ni jen vytřeštěně zíral. Pak pokynul k židli na konci stolu.

„Možná to bude pro tebe pohodlnější tady, moje milá,“ řekl Heather a chtěl odsunout židli od stolu.

„Ne,“ vyštěkla teta Fanny a ukázala do tmavého rohu. „Ta židle je pro něj.“

Heather překvapeně vzhlédla. Nevěděla, že je v místnosti ještě někdo. V tom tmavém rohu seděl nějaký člověk a jeho mlčení neprozrazovalo nic o jeho totožnosti.

„Jen poďte a přidejte se k nám, kapitáne Birminghame,“ zaskřehotala teta Fanny. „Tohle je správný místo pro Amerikána.“

Heather poskočilo poplašeně srdce, až se zapotácela.

„Díky, madam, nechci,“ ozvalo se sebevědomě z kouta. „Tady mi to úplně stačí.“

Když Heather uslyšela důvěrně známý hlas, jenž se jí zrovna propaloval do mozku, zatmělo se jí před očima, podlomila se jí kolena a klesla v milosrdných mdlobách k zemi. Lord Hampton vykřikl a vyskočil, aby zmírnil prudkost dopadu.

„Je v těžkém šoku,“ prohlásil a vzal ji do náruče. Velice šetrně ji složil do židle, kterou Birmingham předtím odmítl. Rozechvěle vytáhl kapesník, navlhčil jej a přiložil na bledé čelo.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se starostlivě, když otevřela oči.

„Jen tu holku moc nerozmazlujte, pane Hampton*“ zavrčela podrážděně teta Fanny. „Ať si to nezvyká,“

„Podle mého by měla právo oddechnout si od toho života s vámi,“ vypálil rozezlený její bezcitností.

„Prosím vás,“ vydechla Heather, „už je mi dobře.“

Chvějícími se prsty jí odhrnul vlasy z čela. „Tys ale vyděsila to moje staré srdce,“ usmál se starostlivě.

„To je mi líto,“ zamumlala. „To jsem nechtěla. Už je mi lip.“

Ale i tak se nepřestala třást, neboť si byla dobře vědoma upřených pátravých pohledů. Přitáhla si rozechvělými prsty šaty k hrudi; vzpomněla si, jak ji dokázal svléknout pouhým pohledem a proniknout jím až na kůži.

„Tak poďte, dáme se do toho,“ zavelela teta Fanny. „Teď si poslechneme, co nám chce říct ta holka.“

Lord Hampton pohlédl rozpačitě na Heather v obavách, že zase omdlí. Podařilo se jí však vykouzlit chabý úsměv, aby mu dodala jistoty, a tak se od ní dost váhavě vzdálil a vrátil se na své místo na opačném konci stolu.

i,Tak, eště než se lord Hampton do toho pustí, slečinko,“ začala teta Fanny, „chce se nejdřív ujistit, že nijak kapitánovi neukřivdí, jestli to snad je děcko někoho jinýho.“

Heather pomalu pohlédla z tety na nevelkou postavu už postaršího lorda Hamptona. Cítila, že je dokonale zmatená, a nechápala dost dobře, o čem je vlastně řeč. Lord Hampton se na tetu zamračil.

„Madam, možná že vám není známo, že i já mám dar řeči, a na mou duši, můj jazyk je přece jen poněkud výmluvnější než ta vaše nevymáchaná pusá. Jestli dovolíte, budu mluvit sám.“

Teta nasupeně zmlkla a sedla si.

„Děkuji vám,“ řekl lord Hampton zdvořile a obrátil se k Heather.

„Moje milá,“ začal zvolna. „Protože jsem čestný muž, nemohu nutit kapitána Birminghama, aby se k tomu dítěti přiznal, pokud nebudu určitě vědět, že otcem je on. Jestli jsi měla ještě někoho -“

„Nikoho,“ ujistila ho klidně a dívala se upřeně na své ruce. Vylíčila pak všechny podrobnosti, jako by je odříkávala zpaměti. „Hned jak jsem od něho utekla, nasedla jsem do dostavníku a vydala se zpátky ke strýčkovi. Ten dostavník, který projíždí naší vesnicí, jezdí jen jednou denně. Dojeli jsme tam za soumraku a zbytek cesty jsem šla pěšky. Nikoho jsem po cestě nepotkala, ani nebyl čas, abych se zdržovala. Teta může dosvědčit, kdy jsem dorazila domů.“

„A ani na vteřinu jsem ji nespustila z vočí,“ doplnila žena vítězoslavně.

Lord Hampton pohlédl krátce na Johna, který souhlasně přikývl, a pak se k ní znovu obrátil.

„A předtím, Heather?“ naléhal váhavě.

Prudce se zarděla a nebyla schopna odpovědět. Z tmavého kouta se ozval známý sebevědomý hlas.

„To dítě je moje,“ prohlásil Brandon rozhodně.

Z místa, kde seděla teta Fanny, se rozlehlo spokojené kdákavé zachichotání. Teta se otočila k lordu Hamptonovi s vítězoslavným a samolibým úšklebkem.

„No tak, co na to říkáte? Uděláte to?“

„Ano,“ vzdychl ztrápeně. „Abych napravil to, co se Heather přihodilo jenom kvůli vaší lehkomyslnosti, ženská zatracená, musím to udělat. Proklínám den, kdy jsem vám dovolil vzít ji pod vaši střechu. Měla jste ten drahocenný klenot řádně hlídat.“ Rozhněvaně se obrátil na Johna, jenž tu seděl všecek zahanbený a ani nedutal. „A vy, který jste její pokrevní příbuzný, nestojíte v mých očích za nic. Zklamal jste mě.“

„A co ona, he?“ zaječela teta Fanny. „To ona všechno způsobila. Přece mu vlezla sama do postele!“

„Ne!“ vzlykla Heather.

Aniž si to uvědomila, uklouzl jí nechtěně výkřik nesouhlasu. Fanny zavrčela, obrátila se k Heather a vztekle ji uhodila do tváře. Udeřila ji tak surově, že se jí spodní ret zalil krví a na tváři jí ihned naskočila podlitina.

Heather uslyšela, jak za ní někdo zlostně smetl korbel ze stolu. Skrz slzy, které jí bolestí vytryskly, uviděla, jak lord Hampton vyskočil ze židle. Předklonil se, opřel se rukama pevně o stůl a hrozivě zahřměl:

„Madam, vaše jednání je nanejvýš ohavné! Máte tak barbarské způsoby, že kdybyste byla mužem, žádal bych od vás satisfakci za to, co jste právě učinila. Teď bude myslím nejlepší, když si Heather půjde zase lehnout. Celá tahle záležitost ji zřejmě velmi vyčerpává.“

Heather usoudila, že může odejít. Zvedla se ze židle a zamířila ke dveřím, avšak teta jí popadla vpředu za šaty a vzteky zrovna prskala.

„Ne! Teď tady zůstane a dostane, co si zaslouží. Slušná holka by se s žádným mužským nezapletla. Dělala sem, co sem mohla, aby žila v bázni boží, ale je to ďáblovo stvoření. Jen se podívejte, čím ji obdařil!“

Neurvale roztrhla Heather na zádech letité vetché šaty a odhalila tak přede všemi krásu jejího těla.

V šeru bylo slyšet, jak kapitán Birmingham vztekle nadskočil, až překotil židli. Několika dlouhými skoky se vyřítil přes celou místnost. Při pohledu na jeho vysokou postavu zahalenou v černém plášti a zuřivý obličej, zarudlý v záři ohně, se Fanny polekaně stáhla. Vytřeštila oči a nohy jako by jí vrostly do země. Vzpomněla si, jak Heather spílala do čarodějnic, a byla přesvědčena, že ten muž je vtělením samotného ďábla. Napřáhla proti němu v sebeobraně ruce, avšak Amerikán si jí ani nevšiml, strhl z ramen plášť provlhlý deštěm a přehodil jej přes Heather, jež se zoufale snažila skrýt svou nahotu. Pevně pažemi obemkl její rozechvělé útlé tělo, teď zahalené do splývá vého pláště, ale Heather se roztřásla ještě víc. Děsila ji už jen blízkost jeho urostlého, svalnatého těla.

Brandonovi přeskočil ve tváři zlostí drobný sval. Rozzlobeně upřel zrak na tři vyděšené postavy, jež tu na něj ohromeně zíraly.

„Nechte už toho zbytečného žvanění,“ pronesl chladně. „Protože tato dívka je obtěžkána mým dítětem, beru si její život na svou odpovědnost. Odložím návrat domů a dohlédnu na to, aby se Heather mohla pohodlně usadit ve vlastním domě se služebnictvem, které o ni bude pečovat.“ Pohlpdl na lorda Hamptona. „Máte moje slovo, že ona i dítě budou zajištěny tak, jak byla zvyklá v dětství. Je jisté, že už nemůže dál žít u svých příbuzných, a já bych ani nedovolil, aby moje dítě bylo vystaveno zlobě této ženštiny, která si říká teta. Původně to měla být má poslední cesta do Anglie, ale za těchto okolností se sem budu vracet každý rok a postarám se o to, aby se Heather měla dobře. Hned zítra ráno začnu hledat pro to děvče příhodný byt a potom se vrátím a zavedu ji ke krejčímu, abych jí obstaral vhodné oblečení. Teď bych se, pane, rád vrátil na svou loď. Jestli si ještě chcete promluvit s těmito lidmi, počkám ve vašem kočáru, dokud to s nimi nevyřídíte.“ Podíval se upřeně na Fanny a v jeho hlase zazněla hrozba. „Radil bych vám, madam, abyste si dobře rozmyslela, než opět vztáhnete ruku na tuto dívku, pokud ještě bude ve vaší péči. Jinak toho budete litovat.“

S tím vykročil ke dveřím a Heather na chvilku zahlédla z profilu jeho rozhněvanou tvář a vysoké štíhlé tělo, oděné do temně rudého sametu. A pak byl najednou pryč a zanechal po sobě jedině slib, že se postará o své dítě i o jeho matku. Nikdo ani nehlesl o tom, že by snad měl pomýšlet na svatbu. Hodlal z ní udělat vydržovanou ženu.

„Však on mu spadne hřebínek, až to s ním skoncujeme,“ zasyčela teta Fanny.

Lord Hampton ji sjel mrazivým pohledem. „Je mi z vás nanic. Ten váš pomstychtivý nápad uskutečním jen s největším sebezapřením,“ zavrčel. „Kdyby nešlo o Heather, vůbec bych se tou záležitostí nezabýval. Ale už kvůli ní musím toho chlapa dostat před oltář. Varuji vás však, madam, ten člověk má vznětlivou povahu. Uděláte dobře, budete-li ho brát vážně.“

„Ten mi nemá co poroučet, jak se mám o holku starat.“

„Děláte chybu, madam,“ opakoval pomalu. „Je to otec jejího dítěte a za pár hodin bude i jejím manželem.“

KAPITOLA TŘETÍ

Orosenými okny probleskovaly paprsky vycházejícího slunce a dopadaly na Heatheřinu tvář, až konečně pod jejich dotekem procitla. Ještě v polospánku se blaženě protáhla, objala polštář a zavrtala se ještě do teploučké postele. Zdálo se jí, že je zase doma se svým otcem. V otevřeném okně si vánek provoněný deštěm pohrával se záclonou, zavanul i do postele a pohladil ji po tváři. Heather zhluboka nasála svěží vzduch a dlouze vydechla. Obvyklá ranní nevolnost se nedostavila a mohla nerušeně vychutnávat vůni podzimního rána. Otevřela oči a pak se poplašeně posadila.

Přes židli u postele byl přehozen kapitánův plášť. Jakmile jej spatřila, začaly jí v hlavě zběsile vířit myšlenky, jež mohly pramenit jen ze strachu a nejistoty.

„Ten samolibý blázen!“ sykla nenávistně. „Opravdu si myslí, že mě uklidí do nějakého pochybného domu a bude si mě vydržovat? To radši porodím někde ve škarpě, než abych přistoupila na jeho slabomyslný návrh!“

I teď, napadlo ji ve zlosti, si nejspíš myslí, jak to bude dojemné, až mě přivede do toho domu a odnese mě do postele s nebesy. Asi si myslí, že se budu rozplývat samou vděčností a budu mu po vůli. To bych pak nebyla o nic lepší než obyčejná děvka! Ne! To si raději podříznu krk, než abych se stala jeho milenkou. Nesmí se ani dotknout mého břicha těma svýma hnusnýma rukama, aby se přesvědčil, jak ve mně roste jeho syn! Takhle tedy nebudu nikdy jeho!“

Ale co s ní bude, když ho nakonec donutí, aby se s ní oženil, přemýšlela horečně. Pak by se mu musela podrobit a poslouchat ho. A ve svém hněvu k ní určitě nebude zrovna laskavý.

„Ach Bože, dej, ať mi moc neubližuje,“ zašeptala a tělem jí projel záchvěv strachu.

O chvilku později se ozvalo zaklepání a Heather, než aby si oblékla znovu jeho nenáviděný plášť, strhla z postele prostěradlo, omotala si je kolem těla a cíp si přehodila přes rameno. Takto přioděna otevřela dveře a spatřila na prahu šedovlasou ženu a za ní dvě holčiny, asi tak jejího stáří, s několika zavazadly.

* Dobré jitro, panno Heather,“ usmála se ta starší žena. „Posílá nás lord Hampton, já jsem paní Toddová a tady ta děvčata jsou moje pomocnice. Přišly jsme vás ustrojit na svatbu.“

Cosi děsivě chladného jí sevřelo srdce, až se křečovitě otřásla. Opřela se o židli vedle sebe; bála se, že se jí podlomí kolena. Paní Toddová si její bledosti ani třesoucích se rukou prostě nevšímala. Byla příliš zaměstnána svými děvčaty a spoustou zavazadel.

„Už jste dnes ráno něco jedla, drahoušku?“ obrátila se konečně k Heather.

Heather zavrtěla hlavou a špitla: „Ne.“

„Ó, jen si nedělejte starosti, má drahá. Pošlu některé z děvčat dolů pro snídani. Přece nechceme, abyste nám umírala hlady, až budete pronášet manželský slib, no ne? A do té doby nás čeká ještě spousta práce. Musíte se na to posilnit, vždyť jste jako pápěrka.“

„A kdy má být ta svatba?“ vypravila ze sebe Heather.

Zenu ten zvláštní dotaz mladičké nevěsty vůbec neudivil. „Dnes odpoledne, moje milá.“

Heather se svezla ochable do židle: „Ach!“

„Já vím, měli vám to říct, drahoušku, ale docela chápu, že na to v takovém spěchu zapomněli. Jeho lordstvo říká, že ženich je do ženění celý žhavý a nestrpí žádný odklad. Teď vidím, proč je tak netrpělivý. Jste velice krásná, má milá.“

Heather už ji neposlouchala. Ve svých představách byla již v nadcházející noci, kdy bude ležet vedle kapitána Birminghama, znovu pocítí jeho supění na svých ústech a silné, bezohledné ruce na svém těle. Tváře jí při tom pomyšlení zaplály. Jemu bude jedno, jestli jí ublíží, a Heather měla strach, zda dokáže zklidnit své rozechvělé tělo natolik, aby jej svým odporem ještě víc nerozdráždila.

Nervózně vyskočila ze židle a přešla k oknu. Nedokážu to, řekla si v duchu. Cítila, jak v ní roste napětí, a skousla spodní ret. Doufala, že bude mít víc času. To by jí nenapadlo, že jej přimějí k svatbě tak brzo. Copak se mu může jen tak podřídit a nechat ho dělat, co si umane?

Zděšeně sledovala, jak neúprosně rychle ubíhají poslední chvíle její svobody. Trpně, jako v mrákotách, se nechala nakrmit, vykoupat, navonět a učesat. Toho rána pro sebe neměla ani chviličku. V poledne přinesli oběd, a ačkoliv neměla hlad, předstírala, že jí, aby ji nechali na pokoji, a později, když se nikdo nedíval, naházela všechno z okna toulavým psům. Jakmile odnesli nádobí, začalo všechno znovu. Žádná část jejího těla jim neušla, ať se styděla sebevíc, a když se pokusila cosi namítat, všechny tři se na ni obořily:

„Ale děvenko, kapička parfému tu a tam udělá hotového hrdinu i z bábovky.“

A Heather si zlostně pomyslila, že pro muže, jehož ženou se má stát, by potřebovala něco s naprosto opačným účinkem.

Konečně byla připravena a směla se podívat do zrcadla. Dívala se na sebe, ale tohle nebyla ta Heather, kterou znala. Takhle nikdy předtím nevypadala. V tom ohromujícím okamžiku zahlédla odlesk oné krásy, kterou viděli ostatní a pokládali ji za výjimečnou. Vlasy měla vykartáčované, až se leskly jako hedvábí, a vyčesané do pracného účesu připomínajícího hlavy řeckých bohyň. Čelo korunovala zlatá čelenka vykládaná perlami a pod ní na ni ze zrcadla vyplašeně zíraly veliké modré oči, trochu zešikmené jako u kočky. Rámovaly je dlouhé, jako uhel černé řasy, a díky vlasům sčesaným z tváře byly ještě výraznější. Křehké tváře s vystouplými lícními kostmi, pod nimiž se vytvořily půvabné prohlubně, jí předtím poštípaly, takže teď už nebyly tak bledé. Něžná růžová ústa byla pootevřená úžasem.

„Není krásnějšího děvčete nad vás, panno Heather.“

Ten Vzácný okamžik byl ale náhle pryč. Heather si nyní pozorně prohlížela svůj oděv. Laskavá lady Hamptonová jí věnovala své vlastní svatební šaty jednoduchého úzkého střihu, nádherné roucho připomínající mnišský hábit s kápí, ušité z těžkého saténu ledově modré barvy. Rukávy sahaly až k zápěstí a stejně jako sukně se mírně rozšiřovaly. Kápi a rukávy lemovala bohatá zlatá výšivka a celé byly pošity spoustou drobných perliček. Přes boky přidržoval šaty nevídaně krásný pás, jistě velmi drahý. Byl celý z pozlacené kůže hustě posázené perlami a rubíny. Vlečka, která byla o dobrý loket delší než celá její postava, čekala, až ji připnou na ramena zlatými řetízky, a její těžká saténová látka byla rovněž bohatě vyšívaná a zdobená zlatem a perličkami. Šaty jako pro královnu, pomyslila si Heather nevesele.

Pojednou se zachmuřila a znovu přistoupila k oknu. Osudná chvíle se blížila. Čas rychle plynul a Heather se stále jen chvěla.

Alespoň jednou za život, modlila se v duchu, dej mi, ó Bože, odvahu.

Dveře za ní se rozlétly a do pokoje vrazila teta Fanňy.

„Vida, koukám, že už seš vyparáděná,“ zachrčela. „A určitě si myslíš, jak ti to sluší, co? No, stejně nevypadáš o nic lip než v těch mejch šatech.“

Paní Toddová vypjala záda, jako by ta urážka patřila jí. „No dovolte, madam!“

„Vy držte pusu,“ vyštěkla teta Fanny.

„Tetičko Fanny, prosím vás,“ prošila Heather mírně. „Paní Toddová si dala takovou práci.“

„Jo, s tebou jistě;“

„Madam,“ pravila paní Toddová ledově, „To děvče si nezaslouží, abyste o ní takto mluvila. Je to široko daleko ta nejpůvabnější dívka, jakou jsem kdy měla to potěšení poznat nebo spatřit.” ®

„Je to dcera satana,“ sykla teta Fanny. „Ta její krása je dílem ďábla, a proto žádnej mužskej nedojde klidu, když se na ni podívá. To jen ďábel ponouká mužský, aby se táhli za tou čarodějnicí. A já si stejně myslim, že je šeredná. A ten mužskej, co si ho bere, je její společník. Oba sou to ďáblové.“ m»,

„Takový nesmysl!“ ohradila se paní Toddová. „To děvče je učiněný anděl.“

„Anděl, říkáte? To se vám tedy asi nesvěřila, proč se tak narychlo vdává, co?“

V otevřených dveřích se náhle ozval klidný, leč rozhodný hlas strýčka Johna, jenž zde už nějakou dobu stál a všechno slyšel. „Asi proto, že po ní touží kapitán Birmingham a nechce déle čekat. Není to tak, Fanny?“

Telnatá tetka se nasupeně otočila, připravena vmést mu do tváře nějakou pohrdavou odpověď, ale něco, snad strach z kapitána, jí vzalo slova z úst, ještě než je stačila vyslovit. Přitočila se tedy ke své neteři, aby ji alespoň štípla, ale Heather rychle uhnula. Snad když se vyhne bolesti nyní, bude na ni později lépe připravena.

„To vám tedy řeknu, že budu štěstim zrovna bez sebe, až se jí zbavim,“ utrousila teta Fanny. „Nebyla to pro mě žádná slast mít ji ňa krku.“ , !

Heather sebou při té kousavé poznámce trhla. Do očí jí vhrkly slzy a obrátila se opětk oknu. Celý život jí chyběla láska blízkých lidí. Přišla o vše, co jí zůstalo po otci, a čekal ji osud, jenž jí nesliboval nic dobrého. I jejího syna, bude-li to syn, povede jeho otec k nenávisti vůči matce, kterou si musí z donucení vzít. Už nikdy v životě nebude moci doufat v lásku.

O hodinu později sestupovala Heather strnule a bez úsměvu za asistence strýčka Johna ze stupínků najatého kočáru. Před ní se tyčila majestátní katedrála, omračující svou nesmírnou velikostí. Heather, maličká a bezvýznamná, stoupala po schodech, opírajíc se o strýcovo rámě. Netečná vůči okolnímu světu vykonávala vše úplně mechanicky. Zavěšena do strýce kráčela jako loutka a paní Toddová, která jí přiskočila v posledním okamžiku na pomoc, šla teď vedle ní a úzkostlivě opatrovala nevěstinu vlečku, kterou si přehodila přes ruku. Snad by omdlela, kdyby se s ní něco stalo. Starostlivě jako kvočna ji opečovávala, ale Heather to ani pořádně nevnímala. Hleděla přímo před sebe na vysoký hlavní vchod do katedrály, jenž se k ní každým krokem přibližoval. Rozestupoval se před ní, temný a vážný, jako by dychtivě čekal, až ji pohltí a s ní i celý její život. To už byla pod klenutým stropem a kráčela dál až k sakristii a zastavila se jen proto, že ji strýček zadržel. V uších jí zazněl burácivý hlas varhan. Paní Toddová kolem ní stále poletovala, upravovala jí kápi na hlavě a dlouhou krásnou vlečku, kterou měla připnutou na ramenech zlatým řetízkem, urovnala tak, aby se za ní malebně rozprostírala. Kdosi jí podal malou bílou bibli se zlatým křížem v jemné kožené vazbě. Uchopila ji bez rozmýšlení.

„Poštípej si trochu tváře, Heather,“ zaskuhrala odkudsi teta Fanny. „A přestaň se tvářit tak vyděšeně, nebo tě štípnu sama.“

Paní Toddová si ji přísně změřila, pak se tohoto úkolu sama zhostila a vkouzlila do Heatheřiných tváří trochu života.

„Jste královna dnešního dne, drahoušku,“ zašeptala a ještě naposledy jí upravila čelenku a kápi.

Hudba teď začala hrát v jiném tónu a Heather se rozbušilo srdce. Náhle se vzpamatovala.

„Je čas, moje milá,“ připomněla jí tiše paní Toddová.

„Je je tady?“ šeptla Heather k ženě. V skrytu duše doufala, že třeba odmítne přijít.

„Kdopak, miláčku?“ otázala se paní Toddová.

„Myslí toho Amerikána,“ sykla teta Fanny.

„Ano, miláčku,“ odvětila paní Toddová laskavě. „Stojí před oltářem a čeká na vás. A je to vysoký a hezký člověk, pokud to mohu odtud posoudit.“

Heather se zapotácela a paní Toddová s tetou ji podepřely a vedly ji ke dveřím.

„Za chviličku bude po všem, zlatíčko,“ slyšela ještě poslední povzbuzení a dveře před ní se rozevřely dokořán.

Pak jí nabídl rámě lord Hampton a Heather se do něj mechanicky zavěsila a kráčela nejistě uličkou vedle něj. Cítila, jak jí tluče srdce, a bible ji tížila v rukou. Vlečka, sepnutá na ramenou, ji táhla zpět, ale přesto šla stále dál, za dunivého zpěvu velkých varhan, který přehlušoval všechny ostatní zvuky, dokonce i tlukot jejího srdce.

Před oltářem s rozžatými svícemi stála skupinka, z níž bylo v šeru chrámu možno rozeznat jen tmavé obrysy. Heather ale poznala svého nastávajícího podle vysoké postavy. V té chvíli jí připadal snad největší na světě.

Přistoupila blíž, a když plamen svíčky ozářil na zlomek vteřiny jeho tvář, zarazil ji jeho chladný a tvrdý výraz. Pocítila nutkavou touhu prchnout. Spodní ret se jí roztřásl. Sevřela jej nervózně mezi zuby, aby potlačila ten projev zbabělosti. Pak od ní lord Hampton odstoupil. Stála tu vydaná napospas zeleným očím, které urážlivě klouzaly po jejím těle. Jeho krutý a bezcitný pohled jako by ji zbavil svatebního šatu a Heather se ještě víc rozechvěla. Brandon jí podal pevnou snědou dlaň s tak potměšilým výrazem, že na její tváři vyvolal hluboký ruměnec. Neochotně zvedla ruku, studenou jako led, a vložila ji do jeho velké, mnohem teplejší dlaně. Pak ji vedl ke stupínku před oltářem.

Stál teď vedle ní, vysoký a mohutný, v královsky vznešeném šatu z černého sametu, zdobeném zářivě bílou krajkou. Kníže pekel. Tak hezký, tak nemilosrdný a tak zlý. Bez jediné výčitky svědomí by jí dokázal vyrvat duši z těla.

Kdyby měla jen trochu odvahy, obrátila by se a ještě před tím, než bude pronesen slib, prchla by před tou hrůzou, do které ji teď hodlali vehnat. Copak se nestává dennodenně, že se rodí nemanželské děti, které pak vychovává ulice? Proč jen v sobě nemá trochu odvahy? Jistě by bylo menším zlem, kdyby musela žebrat o jídlo a trpět nedostatkem, než být uvržena do plamenů pekelných.

A přestože v duchu sváděla vnitřní boj, klesla vedle toho muže na kolena a sklonila hlavu k modlitbě.

Čas se zastavil a Heather byla vtažena do svatební ceremonie. Každá částečka jejího těla volala zoufale o pomoc. Upírala oči na štíhlé pěstěné ruce a o chřípí jí zavadila vůně jeho kolínské. Nebyla tak silná jako ony voňavky, jež mají překrýt pach nemytého těla; tahle vůně byla nevtíravá, čistá a mužná.

Alespoň se pořádně umyl, pomyslela si.

Slyšela, jak Brandon pronáší na výzvu kněze pevným a rozhodným hlasem:

„Já, Brandon Clayton Birmingham, si beru tebe, Heather Brianno Simmonsová, za svoji zákonitou manželku -“

Odříkávala pak stejná slova, naštěstí bez zakoktání, a tichým hlasem se tomu muži zaslíbila. O chvilku později jí navlékl na prst zlatý kroužek a znovu sklonili hlavy před knězem.

Konečně vstala a nohy se jí třásly, a stejně tak povstal v celé své výšce i její manžel. Shlížel na ni bez zákmitu laskavosti v zelených očích a probodával ji chladně pohledem.

„Pokud vím,“ podotkl, „bývá zvykem, aby ženich nevěstu políbil.“

„Ano,“ odpověděla nervózně sevřeným hlasem.

Bála se, že se jí pod jeho pohledem podlomí nohy. Srdce se jí rozbušilo tak divoce, že se jí na hrudi zachvívaly šaty. Dlouhými snědými prsty ji uchopil pevně za jemnou bradu, aby mu nemohla uhnout, a druhou paží jí zajel na záda pod volně splývající vlečku. Prudce a majetnicky ji k sobě přitiskl. Heather vytřeštila oči a prudce zbledla. Cítila, že se na ně upírají oči přítomných, ovšem jemu to zřejmě nevadilo. Naopak, zdálo se, že jejich užaslé pohledy přímo vítá. Jeho sevření bylo jako železná obruč, divže nevypustila duši. Sklonil se k ní a vášnivě ji políbil. Jeho ústa byla vlahá, zvědavá a panovačná a Heather si připadala pokořená. Marně se mu vzpírala a snažila se jej odstrčit.

Někde blízko zaslechla lorda Hamptona, jak si rozpačitě odkašlal, a strýčka, který cosi nesrozumitelného šeptal. Nakonec se kněz dotkl Brandonovy paže a neobratně řekl:

„Na to budeš mít čas později, můj synu. Všichni už čekají, aby vám mohli pogratulovat.“

Konečně uvolnil sevření a Heather mohla vydechnout. Ústa ji po tom žhavém polibku pálila a na kůži byly zřetelně vidět otisky jeho prstů. Otočila se na nejistých nohou a rozechvěle se usmála, když k ní přistoupili lord a lady Hamptonovi. Laskavě se tvářící muž jí vtiskl na čelo otcovský polibek.

„Doufám, že jsem udělal dobře, Heather,“ řekl nejisté a pohlédl krátce na kapitána Birminghama, který stál bez hnutí nezúčastněně vedle ní. „Chtěl jsem, aby o tebe bylo postaráno, ale -“

„Prosím vás,“ zašeptala a třesoucími se prsty mu zakryla ústa.

Nemohla jej nechat domluvit. Kdyby vyslovil její nevyřčené obavy, už by to nevydržela a rozkřičela by se, utekla by odtud a v šíleném vzteku by ze sebe strhala šaty a rvala si vlasy.

Lady Hamptonová se podívala bázlivě na kapitána. Stál tu rozhodně na svých pevných nohou námořníka s rukama složenýma za zády a hleděl chladně před sebe, jako by stál na přídi své lodi a upíral pohled vstříc oceánu. Ruce se jí neovladatelně roztřásly, když objala Heather, a její oči se zalily slzami. Obě ženy, tak malé a útlé, se nevesele objaly.

Jako by jej to napadlo právě teď, lord Hampton navrhl: „Můžete zůstat na noc u nás v Hampshire Hallu. Budete tam mft Víc místa než v kajutě na lodi.“

Nedodal ale, že tam bude moci přispěchat Heather na pomoc, bude-li V novomanželově náruči naříkat.

Brandon si toho drobného muže chladně změřil: „A vy na tom budete jistě trvat,“ zavrčel.

Jeho lordstvo na něj upřelo odhodlaný pohled. „Ano, to budu,“ pronesl vážně.

V Brandonově tváři přeskočil zase tak rozzlobeně sval, ale neřekl nic, dokonce ani když jeho lordstvo prohlásilo, že už je na čase, aby se vydali do Hampshire Hallu, kde na ně čeká svatební hostina. Jen pevně sevřel paži své nevěsty a pustil ostatní napřed, když vycházeli z kostela.

Heather by se nejraději zavěsila do lorda Hamptona, protože byla celá nesvá z toho, jak ji pevně tiskl, avšak Brandon zjevně neměl v úmyslu jí to dovolit. Začal již uplatňovat svou moc a Heather věděla, že už nikdy nebude patřit jen sama sobě. Teď patřila celá jemu kromě své duše, ale jeho určitě nic nezastaví, aby se nezmocnil i jí.

. Ke svému zděšení ucítila, že jí vlečka uvízla někde v uličce. Vyplašeně se ohlédla přes rameno, o co se zadrhla, a Brandon se k ní popuzeně obrátil v domnění, že se chce vymanit z jeho neochabujícího sevření.

„Prosím,“ hlesla třaslavým hlasem a ukázala dozadu, aby vysvětlila svou zdánlivou neochotu pokračovat v chůzi.

Ohlédl se a zjistil, že se šaty zachytily o lavici, z níž se odštípl kousek dřeva. Ironicky se zasmál a vrátil se, aby vlečku uvolnil. Heather nervózně čekala a svírala v rukou pevně bibli. Dlaně měla vlhké a prsty jí cukaly. Její pohled se svezl na zlatý kroužek, důkaz, že teď patří jemu. Byl jí trochu velký a lehce klouzal po prstě a už jen při pohledu na něj se jí vkrádal do srdce strach z toho, co to vlastně znamená.

Brandon vyprostil vyšívanou látku a vrátil se s vlečkou ležérně přehozenou přes ruku. A znovu zajel rukou pod její rámě.

„Nemusíš mít strach, lásko,“ řekl uštěpačně. „Tvé šaty jsou v pořádku.“

„Díky,“ zamumlala a rozpačitě k němu vzhlédla.

Jeho posměvačný pohled ji spaloval, až se jí tvář zalila ruměncem. Nepokrytě se jí vysmíval a její uražená hrdost to už nesnesla. Výbojně zvedla bradu. Přes slzy, které se jí hrnuly do očí, se na něj zaškaredila.

„Kdybych byla muž, tak by ses takhle povýšeně neusmíval,“ zasykla nenávistně.

Zvedl ušlechtile vyklenuté obočí a drsně se zachechtal: „Kdybys byla mužem, miláčku, neocitla by ses v téhle situaci.“

Její ruměnec se ještě prohloubil. Rozzuřená a plná hněvu a ponížení se mu snažila vykroutit, ale stisk dlouhých prstů kolem její paže jenom zesílil.

„Teď už mi neutečeš, krásko,“ zasmál se nenucené a nepokrytě se bavil jejím zděšením. „Teď jsi navěky moje. Máš, co jsi chtěla, a zbytek života budeš trávit se mnou ve svazku manželském ovšem pokud náhodou neovdovíš. Ale s tím si nedělej starosti, miláčku, nemyslím, že bych tě tak brzy opustil.“

Bezostyšně se jí vysmíval. Pocítila slabost; zapotácela se a tvář jí zpopelavěla. Přitáhl ji k sobě a opřel si ji o rameno, vzal ji za bradu a pohlédl přímo do očí. Ty jeho planuly jako zeleně žhnoucí uhlíky.

„Dokonce ani tvůj lord Hampton tě přede mnou nespasí, ačkoliv se, jak se mi zdá, o to zřejmě pokusí. Ale co pro mě znamená jedna noc z mnoha?“

Při těchto slovech se Heather křečovitě otřásla a tělem jí projel záchvěv hrůzy. Hlava jí bezvládně klesla na jeho paži.

„Jsi nádherná, moje drahá,“ zachraptěl. „Nikdy se nenabažím tvé krásy.“

Lord Hampton, celý nervózní, že tak dlouho nevycházejí z kostela, už nemohl déle čekat. Pospíchal nazpátek a našel Heather zhroucenou v Brandonově náruči, se zvrácenou hlavou, zavřenýma očima a velmi bledým obličejem.

„Neomdlela?“ zeptal se ustaraně, když k nim dorazil.

Oheň v Brandonových očích pohasl. Pak na něj ostře pohlédl. „Ne,“ odpověděl a zahleděl se znovu na svou ženu. „Za chvilku jí bude lip.“

„Tak už pojďte,“ pobídl jej podrážděně lord. „Kočár čeká.“

Otočil se a odcházel a Brandon sevřel svou ženu kolem ramen pevněji.

„Nechceš, abych tě tam odnesl, lásko?“ zeptal se poťouchle s uštěpačným úsměvem.

Heather otevřela prudce oči.

„Ne!“ vykřikla a rychle se od něj odtáhla v náhlém záchvatu hrdosti, který jí vrátil energii. Jeho smích ji natolik popudil, že se narovnala, pohodila hlavou a hrdě vykročila vpřed. Došla ale jen tak daleko, kam až jí stačila vlečka, neboť Brandon měl její konec stále přehozený přes ruku. Nasupeně se ohlédla a zamračila se na něj, když se neměl k tomu, aby ji pustil. Vrátila se tedy k němu a Brandon se povýšeně usmál koutkem úst.

„Mně neutečeš, miláčku. Já totiž vždycky dostanu to, co chci.“

„Tak si mě vezmi hned teď, když to musí být,“ sykla a nenávist dodala jejím slovům jedovatosti. „Ale dělej, ostatní čekají.“

Sevřel čelisti a oči mu náhle zešedly. „Ne,“ řekl a vzal ji za rámě. „S tebou si budu užívat rozkoše pěkně pomalu a tak, jak chci já. Teď pojď, ostatní čekají, jak říkáš.“

Před kostelem se na ně snesla sprška pšenice. I když svatebních hostů bylo pořídku, nemohla lady Hamptonová dopustit, aby na tento obyčej zapomněli. Poté nastoupili do čekajícího kočáru. Teta Fanny byla zticha, když byl Amerikán nablízku. Strýček John, váhavý a nejistý, pomohl lady Hamptonové ze schodů před katedrálou a její manžel, lord Hampton, těsně za nimi sledoval kapitána Birminghama, jak pomáhá své mladičké nevěstě.

John podal ruku své ženě a lady Hamptonové, pomohl jim nastoupit do kočáru a poté se vyšplhal za nimi. Když k nim Heather došla, našla je všechny tři namačkané na jedné straně kočáru uprostřed s lady Hamptonovou, jež tím velmi trpěla. Marně si však stěžovala. Heather se omluvně usmála a zvedla trochu sukni, aby mohla nastoupit do kočáru. K jejímu překvapení ji náhle uchopily paže jejího muže a postavily na plošinu. Rozčilením mu ani nepoděkovala a svezla se na volně sedadlo se zuřivým výrazem ve tváři, který on ovšem nemohl vidět. Vyšplhal se za ní, celou svou vahou dosedl vedle, a když tak učinil i lord Hampton, ocitla se v těsném sevření jejich těl. Snažila se posunout na kraj sedadla, aby získala víc místa, ale shledala, že se nemůže pohnout, neboť manžel jí seděl na sukni. Obrátila se k němu. Brandon civěl z okna, svaly ve tváři vztekle stažené. Bojácně cosi špitla a hodila sebou zpět na opěradlo. Jejich těla byla tak blízko u sebe, že jeho rameno čnělo před jejím a paží se opíral o její prsa. Stehno měla přitisknuté k jeho noze, až cítila svaly, tvrdé jako žula.

Zatímco kočár drkotal po dláždění ulic, pokusila se dosti nešikovně zavést rozhovor s lordem a lady Hamptonovými, kteří byli stejně rozčilení jako ona. Když promluvila, nebylo ji téměř slyšet a hlas jí přeskakoval vzrušením. Záhy ztichla a raději mlčela, aby se neztrapnila.

Jízda se zdála nekonečná. Kočár nadskakoval, až byli celí otlučení, a Heather rozmrzele přemítala, zda jí zůstane alespoň jedna kůstka v těle celá. Lord Hampton nebyl zrovna velký, ale přece jen byl větší než ona, a Heather se svou drobnou postavou velmi trpěla, vtěsnána mezi jeho lordstvo a svého manžela, jehož mohutný hrudník ji utiskoval tak, že na ni nezbyl ani kousíček místa. Opíral se o její prsa takovou silou, že už to bylo nesnesitelné.

Konečně kočár zastavil před Hampshire Hallem. Nejprve sestoupil Brandon, mocnými pažemi ji uchopil pod rameny a postavil ji vedle sebe na zem. Uhladila si pomačkané šaty, podrážděně pohodila hlavou a přes ruku si přehodila dlouhou vlečku. Uvnitř paláce si sňala těžkou kápi a k jejímu značnému znechucení k ní ihned přiskočil Brandon, aby jí odepnul zlaté řetízky na ramenou. Jeho dlouhé prsty si počínaly velmi obratně.

Když vešli do jídelny, bylo již prostřeno ke svatební hostině. Lord a lady Hamptonovi zaujali svá místa na koncích stolu a pokynuli Heather a Brandonovi, aby si sedli na jedné straně, a John s tetou Fanny se usadili naproti nim. Pak pozvedli číše a všichni připili na štěstí mladého páru.

„Ať je to nejšťastnější a nejvydařenější manželství, ať už mu předcházelo cokoliv,“ přál jim lord Hampton. Pak dodal, jako by ho to dodatečně napadlo: „A ať je to krásný kluk.“

Heatheřiny tváře se zalily ruměncem. Zvedla sklenku ke rtům, nenapila se však. Jen ať to není chlapec, který by jen ještě podpořil jeho sebevědomí. Všimla si, že Brandon vypil velmi nenuceně své šampaňské až do dna, a s nechutí si jej změřila.

Hostina proběhla až příliš rychle a Heather se dosud nestačila vzpamatovat. Když opouštěli svatební tabuli, bylo půl dvanácté. Muži si vzali své sklenice s brandy a odebrali se do salonu a lady Hamptonová vypoklonkovala tetu Fanny do té části domu, kde měla spát, a zavedla pak Heather do pokoje, ve kterém bylo uchystáno lože jen pro ni a pro Amerikána. Na mladičkou nevěstu tu již čekaly dvě veselé služtičky a přes postel leželo noční roucho z průsvitné a lehounké modré látky. Jakmile je Heather zahlédla, úplně zbledla. Lady Hamptonová ji však dovedla k obrovskému zrcadlu a přiměla ji sednout si na taburet.

„Donesu ti trošku vína, až budeš hotová,“ řekla jí přívětivě a políbila Heather na čelo. „To ti udělá dobře.“

Když jí služebná svlékla svatební šaty a rozpletla vlasy, dospěla Heather k přesvědčení, že už ji nic nespasí. To spíš omdlí, než aby se přestala klepat strachy.

Třesu se, jako bych byla ještě panna, uvědomila si překvapeně.

Vlasy, splývající až k bokům, si stokrát přejela kartáčem, až byly krásně nadýchané. Šaty jí odnesly ani spodnička tu nezůstala a Heather teď seděla se skrčenýma nohama uprostřed postele a její nahotu zahalovala jen tenoučká noční košile. Snažila se utišit své rozechvělé tělo před zkouškou, která ji čekala.

Za dveřmi se na mramorové podlaze ozvaly kroky. Heather si s úlevou vydechla, neboť zřejmě patřily ženě.

Dveře se otevřely a dovnitř vstoupila lady Hamptonová s podnosem, na němž stála karafa s vínem a dvě sklenice. Postavila podnos na stolek vedle postele a nalila Heather víno do sklenice. Přitom se rozhlédla, zda děvčata udělala řádně svou práci. Spokojeně pokývala hlavou.

„Teď jsi ještě krásnější, zlatíčko, než ve svatebních šatech, ačkoliv se to zdá nemožné. Bylas jako přelud a já jsem byla na tebe tak hrdá! Jenom škoda že jsme nemohli pozvat více hostů. Všichni by tě měli vidět. Mohla jsem jim říci, že jsi moje vlastní dcera, zlatíčko. Je mi líto, že ti maminka tak záhy zemřela a nikdy tě nepoznala. Byla by na tebe pyšná.“

„Pyšná na mě?“ zeptala se Heather zoufale a pohlédla na své břicho. „Vždyť jsem vás uvrhla do hanby,“ dodala zarmouceně.

Lady Hamptonová se mírně usmála. „To je nesmysl, má milá. Někdy dívka nedokáže změnit chod věcí, které se jí přihodí. Je pouhou obětí jistých okolností.“

„Nebo Amerikánů,“ zahučela Heather.

Lady se rozpustile zasmála. „Ano, nebo Amerikánů, ale tenhle je alespoň mladý, pohledný a čistotný. Když mi manžel poprvé vyprávěl o tvých nesnázích a řekl mi, že to zavinil nějaký námořník z Ameriky, úplně jsem se vyděsila. Bála jsem se, že to bude nějaký starý smilník. Dokonce i teta si to myslela, jak se mi přiznala. Nu, nejspíš ji velmi zklamalo, že takový není, když si představila, co jsi asi prožila v jeho náruči. Ale on je prostě úžasný. Na mou věru, všechny vaše děti budou krásné a určitě jich budete mít hodně.“

Hlas lady Hamptonové se ztišil téměř do šepotu, když si vzpomněla, jak vášnivě objal kapitán Birmingham svoji mladou nevěstu, a na kamenný výraz v jeho tváři.

„Ano,“ hlesla Heather. Těžce polkla a přisvědčila: „Ano, určitě budeme mít hodně dětí.“

Při pomyšlení na to, jak snadno v ní vzešlo Brandonovo sémě, ji opravdu napadlo, že nepochybně porodí mnoho dětí.

Lady Hamptonová se zvedla k odchodu a Heather na ni prosebně pohlédla.

„Musíte už jít?“ zeptala se rozechvěle.

Pokývala hlavou. „Ano, drahoušku. Už jsme ho zdržovali dost dlouho, dál už to nejde. Ale budeš-li nás potřebovat, nebudeme daleko.“

Její slova Heather povzbudila. Věděla, že když zavolá o pomoc, přijdou, třebaže vědí, že nemají právo plést se do toho.

Když osaměla, začala se znovu bát. Ale pak si vzpomněla, jak škodolibě se jí vysmíval, a rozhodla se, že se před ním nebude krčit ani mu uhýbat.

Nechám ho, ať si myslí, že se mu podvoluji, umínila si lstivě „Pak mi jistě nebude ubližovat.“

Jejímu čekání učinila náhlý konec ozvěna jeho kroků na chodbě. Tváře se jí rozhořely, když viděla, že se dveře otvírají, a pak už jen hleděla přes celý pokoj do jeho zelených očí. Sklouzl pohledem trochu níž a její tělo v něm znovu roznítilo žár.

Heather seděla rozpačitě na posteli a srdce jí divoce bušilo. Přikrývky byly shrnuty v nohách postele a ona na ně nedosáhla, a přitom v té chvíli tak toužila, aby si je mohla přes sebe přehodit. Košilka, již měla na sobě, splývala po jejím těle jako jemný modrý závoj a vábila i odhalovala ještě víc, než kdyby byla nahá. V pase ji stahovaly úzké stužky, ale od pasu nahoru a dolů nebyla látka sešitá, ani sepnutá žádnou sponou, která by jednotlivé díly držela pohromadě, takže jí odhalovala ze strany oba prsy a také obě nahé nohy byly vystaveny jeho pohledu. Vůbec nejobtížnější věcí, kterou kdy musela dokázat, bylo klidně tu před ním sedět a strpět, aby se na ni takto díval.

„Jsi velmi krásná, miláčku,“ řekl ochraptěle a pomalu kráčel k posteli. Oči mu plály ohněm, který ji celou spaloval. Pomalu si ji přitáhl k sobě. „Jsi dokonce mnohem půvabnější, než jak si tě pamatuji.“

Přitáhl ji k sobě tak, že se octla, byť neochotně, v jeho náruči. Rukama jí zajel pod noční košili na hýždě a pomalu k ní skláněl hlavu. Heather se celá rozklepala v očekávání jeho polibku. Ale ještě než přitiskl rty na její ústa, zvedl trochu hlavu a zasmál se jízlivě.

„Teď jsi nějak povolnější, má milá. Že by to bylo tím sňatkem? Tohle je tedy cena, za kterou jsi prodala své tělo? A já jsem si myslel, že přece jen existuje žena s čistým srdcem, která by své tělo nedala za žádné bohatství-jedině z lásky.“

„Ty bídáku!“ vykřikla rozhněvaně a snažila se mu vy kroutit. „Co na to mám říct? Znásilníš mě stejně jako tenkrát, ať se budu bránit, nebo ne.“

„Buď zticha,“ poručil jí zostra. Prudce ji přitáhl k sobě a přiměl ji ke klidu. „Chceš, aby tě slyšeli ostatní a vtrhli sem? Lord Hampton zrovna čeká, až ho zavoláš.“

„No a?“ ušklíbla se rozezleně. „Jsi přece silnější než on. Můžeš ho klidně vyhodit a pak se vypořádat se mnou!“

Sval ve tváři mu opět zacukal a Heather už věděla, že ten nepatrný pohyb znamená hrozbu. Upřeně se na ni podíval a ty jeho zelené oči vypadaly ostré a chladné.

„Pokud jde o tebe, své manželské právo bych dnes večer neuplatňoval, ani kdybys byla poslední ženská na světě,“ zavrčel.

Heather se přestala bránit a zvedla k němu užaslou tvář. Slyšela dobře? Přivřel víčka a na jeho rtech se opět objevil ironický úsměv odhalující překvapivě bílé zuby ve snědé tváři.

„Slyšela jsi dobře, miláčku. V tomhle domě se s tebou dnes nehodlám milovat.“ Nechal bez povšimnutí výraz úlevy v její tváři a pokračoval. „Až se s tebou budu chtít povyrazit, má milá, udělám to tak, jak budu chtít já, ve vlastním domě nebo na své lodi, a nikoliv tehdy, když někdo netrpělivě čeká, aby sem vrazil a odtrhl nás od sebe, a určitě ne tehdy, když mi mává sekerou nad hlavou.“

„Sekerou?“ opakovala bezelstně a opřela se o něj, teď už docela volně.

„Nedělej, že o ničem nevíš. Určitější věděla o jejich plánu. Těžko bych mohl uvěřit, že v tom nemáš taky prsty.“

„Nevím, o čem mluvíš,“ zrozpačitěla.

Hořce se zasmál. „Vždy nevinná, že ano, zlatíčko?“ Pohled mu sklouzl na její poprsí a prsty jí přejel po ňadru, které odhalovala z boku košilka. Palcem se dotkl pod látkou prsní bradavky. „Vždy nevinná,“ řekl tiše. „Vždy krásná. Vždy chladná.“

Nechala jeho ruce, aby se s ní laskaly. Byly něžné, a když teď věděla, že už nebude nic následovat, a protože byl jejím manželem, nehodlala mu to odpírat, aby v něm znovu nevzbudila hněv. Ale zeptat se musela. Jakou že sekerou mu to hrozili?

„Jak tě přinutili, aby sis mě vzal?“ vyzvídala tiše.

Dotkl se rty jejích vlasů a pak jimi sklouzl na její hrdlo. Mimoděk se zachvěla pod spalujícím žárem jeho doteků. Dál ji hladil po ňadrech a zřejmě nehodlal přestat. Nervózně se odtáhla v obavách, že nedodrží slovo. Přehodil přes ni pokrývku a uvelebil se uprostřed postele.

„Neřekneš mi to?“ zašeptala a upírala na něj pohled.

Najednou byl opět uštěpačný a vzteklý. „Proč se ptáš? Vždyť ty dobře víš, jak to bylo. Ale můžu ti to říct, jestli ti tak záleží na tom, abys to slyšela z mých úst. Tvoje drahé lordstvo mě hodlalo obvinit, že jsem pašoval a prodával Francouzům zbraně, třebaže jsem čistý jako lilie. Pak by mě poslali do vězení, loď by mi vzali a bůhví co by se stalo s mou plantáží doma. Velmi šikovné od vašeho přítele, to musím říct.“

Strhl ze sebe plášť, hodil jej na židli a začal si rozvazovat vázanku.

„Víš, že jsem nebo bych měl říci, byl jsem zasnouben a měl jsem se ženit, až se vrátím domů? Co jí mám teď říci té své snoubence? Že jsem tě uviděl a nemohl jsem si pomoci?“

Chvilku se odmlčel a stáhl si košili ze snědých ramen. Nevlídně si ji změřil.

„Nemám rád, když mě někdo do něčeho nutí. Je mi to proti srsti. Kdybys přišla za mnou, hned jak jsi zjistila, že jsi těhotná, byl bych ti pomohl. Snad bych si tě i vzal, kdybys mě svým chováním přesvědčila, že toužíš po sňatku, ale to, že jsi na mě poslala s hrozbami svého vlivného přítele, to byla ta nejméně moudrá věc, kterou může udělat jen docela hloupá holka.“

S očima široce otevřenýma a plnýma strachu se Heather zahrabala pod pokrývky, jako by ji mohly ochránit před jeho neurvalými dlaněmi. Cíhavě jej sledovala, jak přechází po pokoji a zhasíná svíčky. Svlékl se do pasu a zdálo se, že hodlá pokračovat. Ale na chvíli se ještě posadil na židli vedle postele.

„Víš, že jsi velmi krásná? Nebo to snad nevíš?“ zeptal se jí a přejel po ní studeným, byť uznalým pohledem. „Mohla bys mít každého muže, kterého bys chtěla, a přesto jsi musela mít zrovna mě. Rád bych se dozvěděl pravdu, jestli ti to není proti mysli. Přišla jsi na to, že mám velký majetek?“

Nechápavě na něj pohlédla, proč se ptá. „O tvé finanční situaci nic nevím,“ pokrčila rameny. „Jsi jenom muž, který který mě připravil o panenství. Copak jsem mohla takhle zneuctěná, s tvým dítětem v břiše, hledat jiného muže? Radši bych porodila bastarda, než se tak ponížit.“

„Oceňuji vaši ušlechtilou povahu, madam,“ pronesl s nenucenou jízlivostí a probodával ji přitom očima.

„A proč by sis měl jen užívat a nemusel napravovat zlo, které jsi způsobil?“ zvolala.

V tom okamžení byl u ní.

„Buď tak laskavá, miláčku,“ řekl výhrůžné, „a neopovažuj se mluvit jinak než šeptem, nebo tu budeme mít okamžitě společnost. Jestli lord Hampton usoudí, že s tebou špatně nakládám, klidně mě pošle do vězení, a po tom já rozhodně netoužím, zvláště teď, když už jsi má žena.“

Jeho obavy ji potěšily, ale dál pak už jen tlumeně šeptala. „Říkáš, že ustupuješ nerad násilí. Ale mně se násilí také protiví, a přitom ti nedokážu zabránit, aby ses mě zmocnil jen pro své potěšení. Zlobíš se, protože musíš nést následky, a přitom vůbec nemyslíš na dítě, které v sobě nosím jak by mohlo trpět, kdyby se narodilo jako nemanželské.“

„O dítě by bylo postaráno stejně dobře jako o tebe.“

Nepřátelsky se zasmála. „Jako o tvého bastarda a milenku? Děkuju, nechci. Radši bych si podřezala žíly, než bych se spokojila s takovým návrhem.“

Ve tváři mu znovu přeskočil sval. Chvíli na ni upřeně zíral, až znehybněla jako pták hypnotizovaný hadem. Trochu přivřel víčka na těch zelených, posměvačných očích.

„O ženu, kterou si muž vydržuje, je obvykle pečováno lépe než o jeho manželku. Byl bych k tobě laskavý a víc než velkorysý.“

„Tím chceš říct, že teď takový nebudeš,“ řekla sarkasticky.

„Přesně tak,“ odpověděl břitce a nelítostný tón jeho hlasu ji vyděsil. Vstal z postele a podíval se na ni. „Jak jsem řekl, nemám rád, když mě někdo vydírá, a už jsem přišel na to, jak tě potrestat. Chtěla jsi být zaopatřená a dítěti zajistit jméno. Toho se ti dostane, má drahá ale to je také všechno. Nebudeš na tom o moc lip než služka v mém domě. Dostaneš jméno, které jsi chtěla, ale budeš muset prosit a žadonit, abych ti splnil i to nejmenší přání. Nebudeš mít žádné peníze, ani nepovedeš normální život, ačkoliv budu dbát na to, aby to ostatním nepřipadalo divné. Jinými slovy, má drahá, postavení, o kterém si myslíš, že je tak počestné, ti bude vlastně vězením. Nebudeš se mnou ani sdílet něžné okamžiky v manželství. V mých očích budeš jen další služkou. Kdybys byla mou milenkou, jednal bych s tebou jako s královnou, ale teď mě budeš znát jen jako svého pána a nic víc.“

„Myslíš tím, že spolu nebudeme nic mít?“ zeptala se, značně překvapena.

„Jsi chápavá, lásko. A v tomto ohledu se mě nemusíš bát. To bych byl sám proti sobě. Jsi jenom jedna ženská z mnoha, a muž si snadno najde uspokojení svých základních potřeb.“

Heather si radostně vydechla, zbavena tíživého břemene, a usmála se, aniž se snažila skrýt svou spokojenost. „Pane, na mou duši, nic mi nemohlo udělat větší radost.“

Pohlédl na ni s chladným pohrdáním. „Ano, vidím, že tě to těší. Ale peklo teprve začíná, milostivá. Se mnou není lehký život. Mám prchlivou povahu, a můj hněv se na tebe může snést bez jakéhokoli varování. Měj se proto na pozoru a nezahrávej si se mnou. Buď opatrná, a možná že přežiješ. Rozumíš mi?“

Přikývla a už tolik nejásala nadšením, jak z toho vyklouzla.

„Teď běž spát. Mně bude ještě chvíli trvat, než usnu.“

Rychle poslechla, aby mu nezavdala příčinu k hněvu. Vklouzla do postele, přitáhla si pokrývku až pod bradu a ustrašeně se za ním dívala, jak přešel pokojem ke dveřím na balkon. Otevřel je a vstoupil do měsíčnflio světla. Nespouštěla z něj oči a opatrně si lehla, aby na sebe znovu neupozornila. Zase zaujal ten známý postoj námořníka pozorujícího moře a měsíc svítil na jeho hezkou tvář a široká ramena. Hladká hnědá kůže se zaleskla v bledém světle a při tom pohledu Heather usnula.

Probudila se náhle v okamžiku, kdy Brandon dopadl na polštář vedle ní, a dosud omámená spánkem se lekla, že jí chce něco udělat. Posadila se s polekaným výkřikem na rtech a vymrštila ruce jako na obranu. Vztekle zavrčel a strhl ji zpátky na polštář.

„Buď zticha, ty blázínku,“ zabručel a sklonil se nad ni. „Nehodlám strávit noc na židli, jen abys měla celou postel pro sebe.“

Když ji tak držel, rozklepala se strachy. Tyčil se ve tmě přímo nad ní a obličej jí ovanul jeho teplý dech. Ve světle měsíce viděla jeho rozhněvaný profil.

„Nevykřikla jsem schválně,“ zašeptala ustrašeně. „Jen jsem se lekla.“

„Prokristapána, lekej se někdy jindy,“ zavrčel. „Mám odpor vůči věznicím.“

„To by přece lord Hampton -“ ujišťovala jej.

„Čerta starého! Teď když máš moje jméno, je tvoje čest zachráněna, ale jestli ho napadne, že nebylo právě moudré provdat tě za mě, splní své hrozby a dostane mě do vězení jen kvůli tomu, aby ses mě zbavila. Proto ať už ke mně cítíš cokoli, jestli chceš, aby tvé dítě vyrůstalo u svého otce, nedávej mu k tomu záminku.“

„To jsem neměla v úmyslu,“ odpověděla šeptem.

„Jak mi to dokážeš?“ odsekl jí.

„Ach ty!“ zasykla, jak se snažila vymanit z jeho sevření. „Proč jsem měla takovou smůlu a musela padnout do spárů právě tobě! Jsi jsi odporný!“

Nenucené se zasmál a nepovolil své sevření. „Některé by s tebou asi nesouhlasily, má drahá.“

„Ty ničemo!“ zalapala po dechu. „Ty odporný, neomalený, hnusný násilníku. Já tebou opovrhuji a nenávidím tě.“

Přitáhl si ji k sobě a jeho štíhlá pevná postava se hrozivě skláněla nad jejím drobným tělem. Aby ji umlčel, nemilosrdně ji stiskl, až v ní kosti zapraskaly.

„Dej si na mě pozor, krasavice! Můžu tě totiž docela snadno donutit, abys nekřičela. Aspoň si nebudu muset hrát na manžílka.“

Zajíkla se bolestí, když pořádně přitlačil, a měla pocit, že jí svými brutálními pážemi úplně rozdrtí. Ucítila na svých třesoucích se údech tlak jeho stehen a uvědomila si, že je oblečená jen ona, i když jen částečně. Její úbor však nebyl právě pohodlný. Noční košili měla omotanou kolem pasu a nahými prsy se opírala o jeho hruď. O jeho touze nemohla už pochybovat.

„Prosím,“ zakňourala, když byl jeho stisk už nesnesitelný. „Už budu hodná. Netrap mě tak.“

Slyšela, jak se potichu směje, a znovu se rozklepala strachy, když ji stále nepouštěl. Pak náhle povolil stisk a položil ji zpátky na polštář.

„Tak spi. Nebudu tě už rušit.“

Třesoucími se prsty si přitáhla přikrývku pod bradu a obrátila se na bok obličejem k němu; nedokázala potlačit chvění. Místnost zalévala měsíční záře a v tom šeru viděla, že má oči otevřené a leží rovně natažený na zádech s rukama za hlavou a očima upřenýma do stropu. I v setmělé komnatě se jí zdálo, že mu zase vztekle přeskakují svaly ve tváři.

„Kde ty máš domov?“ zeptala se mírně o hodnou chvíli později.

Těžce si vzdychl. „V Charlestonu v Karolíně.“

„Je tam hezky?“ odvážila se znovu.

„Pro mě ano. Tobě se tam třeba nebude líbit,“ odpověděl stroze.

Dál už se na jeho domov, který měl být i jejím, ptát neodvažovala. Už tak si dovolila dost.

S prvním rozbřeskem zavanul dveřmi balkonu dovnitř chladný vánek a probudil ji. Cítila se nesvá a chvíli nepoznávala, kde je. Pak shledala, že se tiskne k muži ležícímu vedle ní, aby se zahřálaLevou ruku měla položenou na jeho zarostlé hrudi a tváří se mu opírala o pevné rameno. Ve spánku hlasitě oddechoval s obličejem pokojně obráceným k ní.

Nepohnula se, protože se bála, aby se neprobudil, a chvíli si jej nerušeně prohlížela. Zkoumala jeho pevná roVná ústa, nyní zjemnělá spánkem, a dlouhé tmavé řasy spočívající na snědých tvářích.J^:^^,- << í V

Je hezký, pomyslila si. Snad by nebylo tak špatné mít syna, který se mu bude podobat.

Trochu se zavrtěl a odvrátil obličej, takže teď zírala na jeho rozcuchaný zátylek a široký hrudník, na kterém měla položenou ruku. Pohlédla na kroužek na svém prsteníku a líbilo se jí, jak se hezky leskne. Zdál se tak zvláštní na její ruce, a vůbec se teď cítila úplně jinak. Pomyšlení, že je manželkou tohoto muže, v ní vzbudilo nový pocit. Cože to řekl den předtím že bude jeho navěky. Zadumala se nad tím: Dokonce i na věčnosti budu náležet jemu^

Velmi pomalu a opatrně, aby jéj neprobudila, přehodila mu přes hrudník přikrývku, ale brzy zjistila, že se mýlila, když si myslela, že je mu zima. Netrvalo dlouho, a přikrývku úplně odkopl, až se nad tím zarděla.

Před jejími zraky teď leželo jeho úplně nahé tělo. Neodvrátila se, třebaže jí obličej hořel rozpaky nad vlastní troufalostí. Naopak, nechala svůj zrak pomalu a s patrným zájmem bloudit zvědavě po jeho těle. Nikdo jí nemusel říkat, co teď viděla Sama že bylo dokonale stavěné jako tělo nějakého divokého, nádherného zvířete. Měl dlouhé a pružné, dokonale formované svaly, rovné, pevné břicho a úzké boky. Její útlá a bílá ruka vypadala na hnědé chlupaté hrudi velmi zvláštně.

Pak ji vyrušilo slabé zašustění. Odtáhla se na svou polovičku postele. Obrátila se a snažila se vypudit z mysli obraz jeho těla a vtom uviděla list, který před chvílí spadl na balkon. Zavrtala se do pokrývky a přála si, aby byla stejně horkokrevná jako ten muž vedle ní.

Hodiny na krbu již dávno odbily devět, když znovu přišly ty dvě veselé služky, aby ji oblékly. Přicupitaly sem po dřevěné podlaze a Heather slyšela jejich chichotání už za dveřmi. Rozčilovalo ji to a tváře jí zalil ruměnec, když sklouzla z postele a zjistila, že její muž spí stále úplně odkrytý. Velmi opatrně obešla postel a pečlivě zakryla jeho nahotu. V tom okamžiku se probudil a Heather leknutím až nadskočila. Strhla ruce zpět, jako by se spálila, a zrudla ještě o poznání víc, když se na ni ostře zadíval. Velmi jasně si uvědomovala, že její úbor je skoro průsvitný a rozparky odvážně odhalují její tělo. Ústa se mu zvlnila pobaveným úsměvem, až se celá rozechvěla. Nejisté se obrátila a šla ke dveřím s vědomím, že ji sledují jeho oči.

Brebentící a pochichotávající se služky vešly dovnitř; jedna nesla podnos s jídlem. Zvědavě se rozhlížely po místnosti, jako by očekávaly, že zde objeví nějaké skryté tajemství z předešlé noci. Když spatřily Brandona, jak se opírá o podušky se sotva zakrytým klínem, přepadl je znovu záchvat smíchu. Potutelně se usmál jejich rozčilení a Heather pocítila mocné nutkání uškrtit je, zvláště když zrovna hltaly jejího manžela s tak nenasytným výrazem v očích, že vážně pochybovala o jejich počestnosti, třebaže se obě chovaly tak vyjukaně. Přistoupily k posteli a předložily mu podnos s rozmanitými pokrmy. Heather netrpělivě čekala, zatímco se obě nad ním málem rozplývaly. Prostřely mu na klín ubrousek a nesnesitelně dlouho mu nalévaly čaj. Vtom pohlédl na její rozzlobený obličej a ušklíbl se na ni. Heather se nadurděně odvrátila.

Nakonec se služtičky přece jen upamatovaly na své povinnosti a začaly se opět věnovat jí, připravily koupel s růžovou vodou a přichystaly její svatební roucho, neboť to byly jediné šaty, které vlastnila. Před zaujatým a pozorným zrakem manžela jí svlékly modrou průsvitnou košili a pomohly jí do lázně. Nepřestaly se chichotat, ani když jí drhly záda a paže, ale když jí začaly umývat ramena a prsa, došla jí trpělivost. Vytrhla jim z rukou houbu a mýdlo a úsečně jim poručila, aby ji nechaly být. Téměř okamžitě litovala, že se neovládla, neboť se Brandon rozesmál a vesele zaklonil svou krásnou hlavu. Zamračila se na něj a znovu se v ní prudce zvedla vlna nenávisti. Nejraději by na něj zasyčela slova plná jedu, ale neodvažovala se ze strachu, že by ji jeho nelítostné a surové ruce opět umlčely. Kromě toho by ty holčiny měly určitě radost, kdyby poznaly, že ona a to krásné zvíře jsou všechno možné, jen ne zamilovaný novomanželský pár.

Vystoupila z vany a na jejím těle se zatřpytily kapky vody. Dovolila jim, aby jí pomohly, a nepohnutě strpěla Brandonův nemilosrdný pohled, když ji osušovaly. Klidně a beze spěchu si ji prohlížel a jeho utkvělý pohled jako by jí propaloval kůži. Ted by si ochotně oblékla třeba i ten svůj průhledný a nestoudný noční úbor, byť se v něm cítila nesvá. Když si kartáčovala a pročesávala vlasy, uvědomila si, že je stejně rozčilená jako ony, a v duchu se na sebe zlobila, že se nechala tak znervóznit jeho pohledy. Nebylo to k vydržení, jak se tam povaloval na saténových poduškách a pozoroval ji. Kdy už budou konečně hotovy s tím česáním? Vtom od ní odstoupily a vzájemně si pochvalovaly svou dovednost. Heather si ulehčené vydechla. Její úleva však měla krátké trvání. Spustil dlouhé nohy z pelesti a stáhl s sebou prostěradlo. Ovinul si je kolem těla tak šikovně, že děvčata neviděla z jeho těla ani kousek víc, než bylo slušné, a s prostěradlem kolem úzkých boků k ní přistoupil. Vtiskl jí polibek na oblé ňadro, kde končila krajka košilky.

„Ten zážitek stojí za to, miláčku.“ prohodil lehkovážně. „Musím přiznat, že jsem ještě neměl tu čest být přítomen při dámské toaletě.“

Jejich oči se na chvíli setkaly v zrcadle, Brandonovy horoucí a podmanivé, její nervózní a nejisté. Avšak pod jeho nepochybně obdivným pohledem ji polil temně rudý ruměnec a sklopila oči do klína. V duchu stále cítila letmý dotyk jeho rtů na svém ňadru a zvláštní rozechvění, které to v ní vyvolalo. Tiše se zasmál, obrátil se k služkám a předstíral, že jim líbá ručky s takovou nenuceností, jako by byl dokonale oblečený. Počínal si zcela uvolněně, k neuvěření sebejistý.

„Vedly jste si skutečně dobře, mé dámy,“ zamručel pochvalně. „Má žena je vám velmi vděčná.“

Obě byly u vytržení, neboť něco takového snad ještě nikdy neslyšely, a rozhodně ne od tak úžasného muže. Popadly se za ruce a s rozpačitým chichotáním mu honem běžely připravit lázeň. Když konečně opustily místnost, vyskočila Heather z taburetu před zrcadlem a zuřivě se vrhla k posteli pro šaty.

„Co to mělo znamenat?“ zalykala se hněvem. „Za to, jak se chovaly, by měly dostat pořádně vynadáno, a tyje ještě pochválíš.“

Klidně se usmál a uznalým pohledem sklouzl po jejím zan dečku. „Promiň, miláčku. Nenapadlo mě, že jsi tak žárlivá.“

Oči jí zajiskřily hněvem a hbitě se obrátila připravena vychrlit na něj celou salvu urážek. Brandon se však jen usmál a spustil prostěradlo na podlahu.

„Pomůžeš mi při koupání, zlatíčko? Nedosáhnu si totiž na záda.“

Nad tímhle už mohla jen vzteky prskat a také se zapálila jako ředkvička. Skoro se v ní vařila krev nad tím jeho protivným chováním. I když tu stojí neoblečený a shovívavě s ní rozpráví, musí se mu podrobit. Nemohla ho ani vystát a proklínala ho za to, jaký je vlastně mizera, a oba si byli dobře vědomi jeho nahoty. Cekal, co mu odpoví, a stál tam uvolněně, ruce v bocích, jednu nohu mírně nakročenou. Jak nenáviděla ten jeho chladný, výsměšný pohled! Ani mu nedokáže spílat.

Se zaťatými zuby kolem něj proklouzla, chopila se houby a mýdla, postavila se s prkenně vypjatými zády a čekala, až si vleze do vany. Slyšela jeho pobavený tlumený smích a skoro zaskřípala zuby. Pomalu se před ní ponořil do horké vody.

Chvilku zaváhala nad jeho zády, pak se odhodlaně shýbla a namydlila žínku. Drhla jej silně a vkládala do svých pohybů veškerou svou zlost. Když skončila, Brandon se na ni zazubil.

„To ale není všechno, kočičko. Chci, abys mě umyla všude.’^

„Úplně všude?“ vyjekla nevěřícně.

„Ovšem, zlatíčko. Já jsem totiž strašně líný.“

V duchu jej proklínala; věděla, že to po ní chce jen proto, aby se jí pomstil. Vymlouvá se na svou lenost jenom proto, aby jí dal okázale najevo, že je tu pánem. Moc dobře ví, že ji přivádí k šílenství, musí-li se jej dotýkat, a jistě si i proto vybral jako trest pro ni i tuhle intimní činnost. Raději by snášela bití než tohle, a on to velmi dobře věděl.

S odporem popadla znovu houbu a hodlala se zhostit svého úkolu, zatímco se položil ve vaně. Mydlila mu porost na hrudníku a rozložitá ramena, a tváře jí hořely pod jeho nenucené zvídavým pohledem. Aniž uhnul očima, kochal se jejími bílými pažemi, dlouhým, štíhlým krkem a poprsím, jež se tu před ním odhalovalo.

„Mělas někoho u vás ve vsi?“ zeptal se náhle a trochu svraštil čelo.

„Ne,“ odpověděla ostře a v duchu se plísnila za to, že si nepočínala chytřeji.

Vráska nelibosti se rozplynula. Mokrým prstem jí přejel po ňadrech a usmál se. „Úrčitě jich tam bylo spousta, co se do tebe beznadějně zamilovali.“

Rozladěně si povytáhla košilku a setřela si vodu, jež jí stékala mezi prsy. Látka se však znovu svezla a ke všemu byla teď ještě mokrá.

„Pár jich tam bylo, ale nemusíš se strachovat. Nebyli jako ty. To byli totiž džentlmeni.“

„Ale já se nestrachuji, kočičko,“ opáčil lehce. „Alespoň tě dobře ohlídali.“

Usmál se a znovu ji sežehl pohledem. „Abych se z tebe mohl potěšit já, miláčku.“

Zesinala zlostí. „Předpokládám, že tvé mužské ego potěšilo i to, že jsi mě oplodnil! Určitě jsi na sebe velmi pyšný.“

Potměšile se ušklíbl. „Ne, že by mě to netěšilo. Náhodou mám děti rád.“

„Ach, ty ty -“ soptila vzteky.

Jeho úsměv překvapivě rychle zmizel. „Tak dokonči svou práci, miláčku,“ řekl kousavě.

Dusila se pláčem a vyždímala houbu nad jeho kolenem. Už jí zbývalo umýt jen spodní část jeho těla. Nedokázala se však k něčemu tak důvěrnému přinutit. Na dlouhých řasách se jí zaleskly slzy a skutálely se po tvářích.

„Já nemůžu,“ hlesla.

Uchopil ji něžně za bradu a jeho pohled se jí vpíjel do očí. „Víš dobře, že když o tom já rozhodnu, tak to uděláš,‘viď?“ zeptal se tiše.

Zavřela oči a přikývla. „Ano,“ zašeptala ztrápeně a slzy jí vytryskly už docela bez zábran.

Pohladil ji po líbezné tváři. „Tak mi podej šaty, ano, zlato? Mám dojem, že už všichni netrpělivě čekají, až se jim ukážeš, aby věděli, jak se ti daří.“

Ochotně šla a posbírala po pokoji jeho oblečení, nadmíru vděčná, že k ní byl shovívavý. Bude tó trvat, než se opět odváží mu spílat nebo se vztekat. Odnynějška si musí pamatovat, že jí nebude trpět žádnou prostořekost. Naučila se poslouchat a jako poslušná manželka bude plnit jeho vůli. Je zbabělá a nemá odvahu jednat jinak.

Když vyšli z ložnice, kráčela vedle něj zcela povolně, bez jediného slova. Dokonce se zmohla na bázlivý úsměv, když jí Brandon zajel rukou kolem pasu a pohlédl na ni.

V salonu na ně již čekaly oba starší páry plné obav, i když teta Fanny ze zcela jiného důvodu. Doufala, že dojde k nejhoršímu, a nepřívětivě se zamračila, když její neteř vešla zdánlivě bezstarostně s oním mužem po boku. Jeho lordstvo ihned přistoupilo k Heather a objali se.

„Záříš jako obvykle, mé dítě,“ řekl lord Hampton s úlevou v hlase.

„Cekal jste snad něco jiného, pane?“ otázal se Brandon studeně.

Lord Hampton se mírně zasmál. „Nebuďte proti mně stále tak zaujatý, můj synu. Pro mě je prvořadé její štěstí.“

„Ano, to jste naprosto jasně prokázal. Mohu ji nyní odvést na svou loď, nebo nám budete znovu vnucovat svou pohostinnost?“

Když měl dobrou náladu, lorda hned tak nic nerozházelo. „Zajisté že můžete, dokonce s mým požehnáním. Ale ještě předtím nebudete snad namítat nic proti tomu, abyste s námi poobědvali? Není to rozkaz, jen pozvání. Jestli o to nestojíte, pochopíme to. Jenom nás rmoutí, že Heather musí odejít. Je jako naše vlastní.“

„Myslím, že nám nic neudělá, když zůstaneme,“ odpověděl Brandon úsečně. „Ale hned potom se musím vrátit na loď. Už tak jsem příliš dlouho pryč.“

„Ovšem, ovšem. To chápeme. Ale rád bych si s vámi promluvil o Heatheřině věnu. Chceme tuto záležitost vyřešit sami a se ctí.“

„Nic od vás nežádám, pane.“

Při jeho překvapivé odpovědi všichni zpozorněli, a nejvíc Heather. Jeho lordstvo zíralo chvilku na Amerikána v naprostém úžasu.

„Slyšel jsem dobře, pane?“

„Dobře,“ řekl Brandon s chladnou zdvořilostí. „Nemám v úmyslu nechat si zaplatit za to, že jsem si vzal svou ženu.“

„Ale to se přece předpokládá! Tedy, chci tím říci, že žena by měla svému muži přinést nějaké věno. Jsem více než ochoten -“

„Věno, které mi dá, je dítě, co teď nosí, a to mi stačí. Jsem schopen převzít péči o svou rodinu a nepotřebuji k tomu žádné dary. Proto vám děkuji za nabídku.“

Heather zavřela pusu, udělala několik kroků a s pocitem naprostého úžasu se posadila.

„Bláznívej Amerikán,“ zavrčela teta Fanny.

Brandon srazil podpatky a formálně se před ní uklonil. „Od vás, madam, je to opravdová poklona.“

Zůstala na něj zírat a vzpomínala, jakou urážku by mu vmetla do tváře, ale pak si to k vlastnímu prospěchu rozmyslela. Místo toho sklapla ústa a trhla hlavou, aby uhnula jeho výsměšnému pohledu.

„Jak jistě dobře víte, madam,“ oslovil její záda, „co řeknu, je pravda. Postarám se o své blízké i pokud jde o jejich dluhy.“

Význam jeho slov Heather unikal, avšak Fanny Simmonsová příšerně zbledla a znervózněla. Neodvážila se na něj pohlédnout. A byla zticha, dokonce i když vešel sluha a oznámil, že se podává oběd.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Studená říjnová bouřka pročistila podzimní vzduch a nechala tu po sobě spršky, jež se pak celý den proháněly ulicemi Londýna. Po dlažbě na cestě k dokům drkotala kola kočáru a rozstřikovala vodu v blátivých kalužích. Heather seděla pokojně vedle lady Hamptonové na zadním sedadle. Žena k ní vlídně hovořila a občas uhladila láskyplně černou kadeř nebo se lehce dotkla její ruky. To byla jediná známka neklidu z nadcházejících neveselých okamžiků. Heather upoutával stoický výraz ve tváři jejího manžela, jenž seděl naproti ní vedle lorda Hamptona. Vtěsnal se do rohu, aby čelil lépe nárazům, a jeho oči bloudily klidně a nezúčastněně po kočáru, na chvíli utkvěly na ní a pak opět lhostejně uhnuly. Lord Hampton se několikrát pokusil o rozhovor, avšak dočkal se jen stručných a neosobních odpovědí, vyslovených pouze ze zdvořilosti.

Vůz se mírně naklonil na bok a zabočil do úzké uličky na nábřeží, sjel do blátivého dvora a zastavil před nějakou budovou. Nad dveřmi rachotila ve větru cedulka s nápisem Velkosklad Charleston.

Brandon seskočil a obrátil se k Heather: „Budeš mít teď chvilku na to, aby ses rozloučila. Jdu do skladu, aby přivolali signálem člun z lodi.“

Pak odkráčel a vlasy i krajky u manžet mu povlávaly ve větru. Heather se za ním dívala, dokud nezašel do budovy. Pak se pomalu obrátila k lady Hamptonové. Všimla si, že má v očích slzy. Už nedokázaly zakrýt svůj žal nad tím, že se musí rozloučit. Padly si do náruče a jejich srdce k sobě promluvila srdce osiřelé dívky a bezdětné ženy. Lord Hampton si trochu chraptivě odkašlal. Za chvilku už Heather seděla zase zpříma a on vzal její ruku do svých.

„Jen klid, dítě,“ utěšil ji. „Tak už to na světě chodí, někdy se s někým musíme rozejít navždy. Kdo ví, kdy se naše cesty opět sejdou a setkáme-li se znovu za jiných okolností. Opatruj se, dítě. Dávej na sebe pozor.“

Heather jej bez rozmýšlení objala a přitiskla rty k jeho jakoby voskové tváři. „Prosím, přijdete se na mě podívat, ještě než odplujeme?“ žadonila.

„Ne, to nemůžeme, Heather. Tvůj manžel už nám předvedl, jak se dokáže hněvat. Raději si dáme sbohem tady.

Snad nám později odpustí, ale pro tuto chvíli ti přeji šťastnou cestu, moje nejdražší.“

Znovu vroucně objala lady Hamptonovou. „Budete mi oba tolik chybět,“ vzlykla a z očí jí vytryskly slzy.

Lady Hamptonová ji k sobě pevně přivinula. ,,Budeš mít přece svého muže, má milá, a brzy i děťátko. A budeš mít sotva kdy, aby sis na nás vzpomněla. Ale něco mi říká, že s ním budeš šťastnější, než jsi byla dosud. A teď běž, drahoušku. Běž najít svého rozhněvaného muže. A Heather pamatuj si, že láska a hněv mají k sobě velmi blízko.“

Heather se jen zdráhavě vymanila z jejího objetí a přistoupila k dvířkům kočáru. Zaslechla Brandonův hlas, jak úsečně oslovil lelkujícího námořníka. Už se tedy vrátil; čekal na ni u koní. Setřela si slzy z tváří, otevřela dvířka a zvedla sukně, aby sestoupila z vozu. Brandon jí přispěchal na pomoc a uchopil ji kolem pasu. Jejich oči se setkaly a tentokrát se díky bohu jejím slzám nevysmíVal. Opatrně ji snesl dolů a pak natáhl ruku do vozu, neboť mu lord Hampton podával pláště a uzlík s dárky od lady Hamptonové. Brandon hovořil tlu* meně s Hamptonovými a Heather poodešla kousek stranou.

Loď Fleetwood stála v přístavu několik set yardů od doku a čekala, až na ni přijde řada při nakládání. Kolem přídě právě proplouval bachratý člun se čtyřmi muži, kteří se Opírali do vesel, a zamířil k nim. Na zádi stál postarší rtuťovitý mužík a častoval je patrně pěkně šťavnatými výrazy.

V přístavišti kolem panovala změť zvuků, pachů a zrakových dojmů. Námořníci bloumali sem a tam a ještě z nich táhlo po prohýřené noci, a ucourané, nemyté děvky tu zcela nepokrytě nabízely své služby v naději, že si vydělají pár šilinků nebo aspoň večeři. Ve stoce pištěla nad odpadky hejna krys, jež se rozprchly, když mezi ně dopadl kámen hozený sem nějakým uličníkem. K uším jí zalehl pronikavý smích několika umouněných kluků, kteří odkudsi přiběhli, přeskočili stoku a zmizeli pak v uličce mezi domy.

Heather se celá otřásla, když si vzpomněla, že byla rozhodnuta porodit raději nemanželské dítě, aby pak vyrůstalo na ulici. Alespoň že tp dítě nebude muset takto žít. Co na tom záleží, že bude nemilovaná a nežádoucí? Její dítě bude mít otce a svůj domov, přestože se muž, jenž mu dal život, plaví po moři.

Takový je tedy život kapitána na obchodní lodi tohle bídné nečisté divadlo, jež se naskýtalo jejímu pohledu, a ta malá loď v dálce. Zatím neměla tušení, jakou úlohu sehraje v životě svého manžela, jenom věděla, že bude matkou jeho dítěte. Bude záležet na jeho rozhodnutí, jestli ji bude brát s sebou na další výpravy, nebo zda ji nechá v pohodlí domova, a ona do toho nebude mít co mluvit. Ale stejně jako nastavila tvář větru, který přinášel k jejímu chřípí pach moře, musí zvednout hlavu a nastavit tvář i životu a spokojit se se všemi drobnými radostmi, které jí budou dovoleny. Snad ji časem přestane trápit, že ji minula láska.

Z úvah ji vytrhl dotek Brandonovy ruky na zádech. Lekla se, jak neslyšně se k ní přiblížil. Postřehl, že se celá chvěje, a přehodil jí přes ramena svůj plášť.

„Musíme jít k člunu,“ zavrčel.

Vzal ji za paži a vedl ji kolem hromad složeného nákladu mezi stočenými lany a sítěmi. Člun se zatím přiblížil ke konci mola. Jakmile se plavidlo dotklo přístaviště, mužík vyskočil na břeh a spěchal jim naproti. Z hlavy si strhl kulatou čapku a Heather poznala s údivem George, sluhu svého muže a správce na lodi. Mužík se hbitě uklonil a oslovil svého pána:

„Čekali sme, že se vrátíte už včera, kapitáne. Už sme si začínali myslet, že ste se ztratil. Chtěl sem sebrat pár lidí a prohledat město, protože sme si mysleli, že vás snad zrekvírovali. Dost sme se o vás báli, kapitáne.“ A s malou úklonou ji skoro jedním dechem pozdravil. „Vás zdravím, paninko.“

„Zdrželi jsme se trochu u lorda Hamptona,“ vysvětlil Brandon.

George přikývl, ještě jednou se čiperně uklonil a opět si přikryl čapkou lesklou lebku, vzal od svého pána zavazadla a následoval je, když nastupovali do člunu. Nejprve sestoupil do člunu Brandon, pak snesl dolů svou mladičkou nevěstu a usadil ji vedle sebe. George mu hodil zavazadla a kotevní lano, složil schůdky, zaujal své místo na zádi a chopil se kormidla.

„Hoďte sebou, hoši,“ poručil. „Vyplouváme. Odrazit. Vesla na levoboku na hladinu, nezabírat, hoši, záběr záběr! Teď obě strany a pořádně se do toho opřete. Tady panince bude zima, jestli to budete protahovat. Tak zaberte pořádně mládenci, pěkně do toho.“

Malé plavidlo proklouzlo kolem přídě obchodní lodi kotvící poblíž a namířilo na otevřené moře k Fleetwood. Jak zafoukal vítr, zčeřil vodní hladinu a Heatheřinu tvář zasáhla studená sprška vody, až se zajíkla a roztřásla se chladem. Přitáhla si Brandonův plášť těsněji k tělu a zachumlala se do jeho teplých záhybů. Pohoda však netrvala dlouho, neboť jak se zdálo, živly se smluvily, aby jí připravily co největší nepohodlí.

Pokaždé když člun rozrazil přídí vlnu, vyhoupl se do výšky a zase se propadl. Její žaludek těmi nezvyklými pohyby velmi trpěl. S každým dalším zhoupnutím se v ní zvedala nevolnost. Nejisté pohlédla na svého muže, jenž seděl s obličejem vystaveným větru a ty studené spršky mu zjevně dělaly radost. Přitiskla si ruku k hrdlu.

Jestli se teď pozvracím, budu se do smrti nenávidět, pomyslela si zuřivě.

Klouby na rukou jí zbělely a její tvář postupně získala nazelenalý odstín moře. Svůj zápas téměř vyhrála, jenže když se přiblížili k lodi, zvedla oči k vysokým stěžňům, jež se nad ní komíhaly v úplně opačném rytmu než člun, ve kterém seděla. Z úst se jí vydralo zoufalé zakvílení a Brandon zpozorněl. Krátce pohlédl na bledý, ztrápený obličej a útlou ruku, kterou se snažila tlumit nezadržitelné nutkání a bez otálení jednal. Podepřel ji rukou a hlavu jí opatrně přehnul přes okraj lodi, aby si mohla ulevit do moře.

O chvilku později se Heather ještě naposledy otřásla a pak se napřímila. Byla zhnusena. Zahanbená a pokořená se neodvažovala pozvednout oči. Brandon, jenž seděl vedle ní, namočil kapesník a přitiskl jej Heather na čelo.

„Už je to lepší?“ zeptal se soucitně.

Houpání přestalo a člun nyní stál klidně u boku lodi. Ochable přikývla. George objel s člunem pomalu bachratou příď velké plachetnice.

Brandon připoutal člun na přídi a totéž učinil i staroch na zádi. Kapitán pak položil nohu na příčel žebříku a rukou pokynul Heather.

„Pojď, miláčku. Pomůžu ti na palubu.“

Opatrně k němu přistoupila a položila nohu vedle něho na příčel. Přidržel ji paží a bez větší námahy jí pomohl vyšplhat se na palubu lodi. Postavil ji na podlahu a ještě chvíli věnoval svou pozornost člunu. Heather se zatím mohla rozhlédnout. Ocitla se uprostřed zdánlivě neuspořádané změti provazů a lan v ráhnoví a mezi tím se tyčily k nebi vysokánské stěžně, jež se nyní mírně rytmicky kolébaly pod oblaky.

Z útrob lodi se ozývalo téměř melodické vrzání, skřípění a sténání a všechny ty zvuky a pohyby se vzájemně doplňovaly a Heather měla pocit, jako by ta loď byla živoucí a dýchající bytost. Vydávala čistý slaný pach, a když se Heather rozhlédla kolem sebe, zjistila, že každá věc je uložena na svém místě, lana jsou úhledně stočena, vědra.,i kolíky hezky srovnané. Na lodi vládl pořádek.

Brandon byl teď opět po jejím boku. „Budeš se muset převléci, Heather. Koupil jsem ti pár věcí, než jsem zjistil, že jsi zmizela. Jsou u mě v kajutě.“ A s povytaženým obočím uštěpačně dodal: „Jistě tam trefíš.“

Hluboce se zarděla a rozpačitě pohlédla k jedněm z dveří do podpalubí.

„No, vidím, že víš, kudy jít,“ dodal, když sledoval její pohled. „Šaty najdeš v mém kufru. Za chvilku jsem tam za tebou.“

S tím ji propustil a Heather vykročila ke dvéřím. Ještě než je otevřela, spočinula naposledy pohledem na svém muži a shledala, že je zabrán do rozhovoru s Georgem. Zřejmě ji už pustil z hlavy.

Kajuta vypadala stejně, jak si ji pamatovala, malá a stísněná, aby zabírala co nejméně prostoru určeného pro náklad. V pošmourném dni se utápěla v hlubokém šeru a okny na zádi sem pronikalo jen tlumené světlo. Než přistoupila k lodnímu kufru, zapálila svíčku na stole a pověsila Brandonův plášť na kolík u dveří. Pak si před kufrem klekla, odklopila petlici a zvedla víko.

Překvapeně vyjekla, když spatřila nahoře pečlivě složené béžové šaty. Její mysl opět zaplavily vzpomínky na Williama Courta a osudnou noc strávenou právě v této kajutě.

Její pohled zabloudil váhavě na lůžko, na kterém přišla o panenství, a chvíli na ně zírala v myšlenkách na zápas, který se zde odehrál, na vášnivé a planoucí rty na svém těle a nakonec na svou prohru. Ruka jí samovolně sjela na břicho a tváře jí vzplály.

Vyskočila leknutím, když se dveře za ní otevřely a do kajuty vešel Brandon. Rychle odložila béžové šaty stranou a vytáhla temně rudé sametové šaty pod nimi. Měly hluboký výstřih a úzké dlouhé rukávy lemované u zápěstí bílou krajkou. Byly to šaty pro ženu, která svým dětským půvabem nepokazí jejich jednoduchost a nádheru.

Brandon si stáhl z ramen plášť a hodil jej na lůžko. Heather se zvedla a začala si rozechvělými prsty rozepínat šaty. Vystoupila z nich a pečlivě je složila do kufru.

„Nedaleko odtud je hostinec,“ řekl za jejími zády. „Bude to tam pro tebe pohodlnější než tady.“

Lehce se zamračila a obrátila se k němu. Seděl teď za stolem v rozepnuté košili, pohroužen do svých lejster. Stejně klidně, jako ji propustí z lodi, ji může vypudit ze své mysli. Možná ji tam nechá a odpluje. Neměla žádnou záruku, že tó neudělá. A ona tu zůstane zcela bez prostředků.

„Já jsem zvyklá na nepohodlí,“ namítla tiše. „Spokojím se s tím, když zůstanu tady. Nemusíš mě posílat do hostince.“

Vzhlédl k ní. „To je od tebe milé, má drahá,“ utrousil pohrdavě. „Ale tady rozhoduji já. Hostinec bude lépe vyhovovat tvým potřebám.“

Nepomyslela si, že ji tu tak krutě opustí. Pocítila, jak se v ní zvedá ledová obava.

Takový má tedy být můj osud? uvažovala zoufale. Mám zůstat na břehu a porodit dítě s pomocí nějaké porodní báby, která nezná nic než špínu a sprostotu? Můj syn má mít jméno, a přesto žít jako dítě ulice? Odvrátila se a zachvěla zlou předtuchou.

Cožpak tento muž nezná slitování? Jestli chce, aby ho prosila, ochotně před ním poklekne a bude žadonit o důstojný život pro své dítě. Ale on o to asi nestojí. Rozhoduje se chladně a bez emocí. Bude se zřejmě muset odebrat do hostince.

Ve snaze potlačit své obavy si oblékla rudé šaty a přistoupila k jeho stolu. Všiml si jí a ve tváři se mu mihl zvláštní výraz. Oproti syté barvě sametového roucha se její oči zdály tmavší, temně modré, a dokonalá pleť se překvapivě projasnila. Výstřih velkoryse odhaloval krásná ňadra a sotva zakrýval jejich růžové hroty.

Heather se k němu otočila zády v obavách a nejistotě, jak se zachová.

„Nedokážu si je sama zapnout,“ řekla tiše a žaludek se jí svíral strachy. „Byl bys tak hodný?“

Ucítila na zádech jeho prsty a se skloněnou hlavou, takřka bez dechu, čekala, až bude hotov. Pak poodstoupila a nesměle se na něj ohlédla přes rameno. Znovu se věnoval svým knihám, ale na čele mu vyskočila zachmuřená vráska.

Tiše přecházela po místnosti, odložila svatební pláštěnku a posbírala šaty, které bude potřebovat v hostinci, zavěsila pohozený plášť na kolík do skříňky a přitom po očku Brandona stále sledovala. Bála se, aby jej snad něčím nepopudila, ale zdálo se, že je zcela pohroužen do své práce, a vůbec si jí nevšímal.

Čas se pomalu, mlčky vlekl. Jenom jednou se tu objevil George a přinesl kávu a čaj. Obsloužil svého pána, přičemž pouze zamručel, a jí donesl čaj na vyvýšenou plošinu za Brandonovou židlí. A pak byl zase pryč a Heather slyšela jen mírné šplouchání lodi houpající se na vlnách a tupé údery svého srdce.

Blížila se desátá, když Brandon odstrčil židli od stolu a konečně na ni pohlédl. Pohledem sklouzl na její poprsí a znovu se zachmuřil.

„Na cestu do hostince si radši vezmi můj plášť,“ řekl příkře. „Nikterak netoužím po tom, aby si na nás počíhal nějaký pasák, který by na tobě chtěl dobře vydělat.“

Heather zbledla a uhnula před jeho pohledem. Poslušně cosi zamumlala, zvedla se z podušek a prosmýkla se kolem něho pro plášť:

Za chvíli již seděli v člunu a čekali, až do něj sestoupí George. Sluha spustil do loďky její uzlík a vak, pak sešplhal sám a vydal námořníkům příkaz k odplutí. Na břehu kráčel vedle nich a obezřetně se ohlížel, zda tu snad někde nečíhají lupiči nebo jiné nebezpečenství.

Bez nehody dorazili do hostince a vešli dovnitř za zvuků melancholické písně, kterou tu zpíval nějaký námořník; byl to malý neduživý chlapík, ale jeho baryton zněl tklivě a zvučně. Kolem sedělo několik mužů, popíjeli pivo a očarovaně mu naslouchali. V krbu praskal oheň a vznášela se tu vůně pečeného selátka, až se Heather sbíhaly sliny v ústech. Zavřela oči a snažila se nemyslet na bouřící se žaludek.

Brandon řekl něco potichu Georgovi a služebník rychle vyšel ven, aby si promluvil s hostinským. Heather pak následovala svého muže ke stolu v rohu místnosti. Svezla se na židli, kterou jí přidržel, a za chviličku jim přinesli jídlo a pití, což Heather přijala s povděkem, neboť jí už v břiše kručelo hlady.

Nevšímala si četných pohledů, ani toho, že se jí‘plášť svezl z ramenou, ani dvou zpustle vyhlížejících chlapíků, kteří seděli naproti v místnosti a něco si šeptali. Veškerou svou pozornost věnovala jídlu a naslouchala přitom námořníkově písni. S leknutím pocítila, že se Brandon nad ní naklání. Přehodil jí plášť znovu přes ramena a jí zahořely tváře, když k němu zvedla oči.

„Ty šaty jsem koupil proto, abych je mohl obdivovat jenom já, miláčku,“ podotkl. „Nestojím o to, aby se pohledem na tvá pěkná ňadra těšili i jiní muži. A není to ani příliš moudré. Budíš mezi nimi neklid.“

Heather si přitáhla plášť k tělu a nenápadně se rozhlédla kolem sebe. Opravdu, bylo to tak. Zdálo se, že je středem pozornosti. Dokonce i ten námořník přestal na chvíli zpívat a civěl na ni. Za chvilku však spustil znovu.

Heather pohlédla krátce na svého muže a viděla, že jej námořníkova píseň popouzí. Přimhouřil oči a věnoval se svému jídlu, avšak v tváři se mu opět zachvěl ten známý sval. Ustrašeně se nahrbila jako obvykle, když poznala, že se zlobí.

Po večeři jim hostinský ukázal pokoj, který už George zamluvil. Sluha tam přinesl zavazadla a pak je i s hostinským opustil. Chvilku čekala, že odejde i Brandon a že už jej nikdy nespatří, avšak ten se uvelebil na židli a zdálo se, že nikam nespěchá. Přistoupila tedy k němu, aby jí rozepnul šaty, a začala se svlékat, jako by čekala, že tu zůstane. Rozpustila si vlasy a prsty si je trochu prohrábla, protože neměla kartáč ani hřeben. Vyklouzla ze šatů i ze spodničky, třebaže cítila, že se na ni dívá, a položila je přes židli. Pak si oblékla noční košili, kterou jí darovala rovněž lady Hamptonová.

Košilka bylo z tenkého bílého batistu prokládaného na prsou krajkou, s hlubokým kulatým výstřihem. Pod prsy byla v krajce provléknuta tenká stužka na uvázání. Dlouhé rukávy byly bohatě nabírané a rovněž lemované krajkou, jež splývala volně na zápěstí. I když nebyla tak průsvitná jako ta, kterou měla o svatební noci, přesto byla jako vše ostatní určena pro potěchu mužé. Když však procházela kolem Brandona ve světle svíčky, objevil se na jeho rtech jen znechucený úšklebek. Heather překvapeně vzhlédla a spatřila, že vykročil ke dveřím.

„Vrátím se asi za hodinku nebo za dvě,“ utrousil, když otevřel dveře. A pak byl pryč. Heather klesla na podlahu a zoufale se rozeštkala.

„Ani mi nedokáže říct pravdu,“ vzlykala. „Nikdy se už nevrátí.“

Každá chvíle, která teď uběhla, byla delší než ta předchozí. Heather přecházela po pokoji a uvažovala, co si teď počne a kam se poděje. Vrátit se zpátky k tetě a nechat dítě vyrůstat pod jejím nenávistným dohledem, to nemůže, ani nelze jít za lordem Hamptonem a požádat jej o pomoc. Na to, aby své problémy přenesla na jeho bedra, v sobě měla příliš hrdosti. Snad si, bude-li k ní osud milosrdný, najde práci jako služebná tady v hostinci. Zítra se na to přeptá, ale dnešní noc se vyspí, dokáže-li to.

Noc pokročila, a ačkoliv se Heather snažila uklidnit a zaplašit svou tíseň, spánek nepřicházel. Zdálo se, že uplynula nekonečně dlouhá doba, když slyšela odbíjet jednu hodinu. S pláčem vyskočila z postele a běžela k oknu, aby je zavřela. Hlava jí klesla. Opřela se o rám a její útlá ramena se otřásala vzlyky. Pak zaslechla za dveřmi mužský hlas a po něm druhý, který mu odpovídal. Její strach se zdvojnásobil, a když se otevřely dveře, krve by se v ní nedořezal. Světlo z chodby dopadlo na Georgeův obličej a v protisvětle poznala vysokou, ramenatou postavu svého manžela.

„Ty ses vrátil!“ vydechla.

Obrátil se k ní, než zavřel dveře, a pak se oba ocitli ve tmě.

,,Proč nejsi v posteli?“ zeptal se a popošel k ní ve tmě. Bylo slyšet škrtání křesadla, pak chytl troud a Brandon zapálil svíčku na stole. Podíval se po ní. „Není ti dobře?“

Vystoupila ze stínu a šla k němu. Ve světle svíček se jí v očích zaleskly slzy. „Já jsem myslela, žes mne opustil,“ hlesla. „Myslela jsem, že tě už nikdy neuvidím.“

Chvíli se na ni trochu užasle díval, pak se něžně usmál a přitáhl si ji k sobě. „A bála ses, co?“

Žalostně přikývla a pokusila se potlačit vzlyk, avšak nakonec jí přece jen uniklo žalostné zakvílení. Něžně jí odhrnul vlasy z obličeje a dotkl se rty jejího čela, aby ji ukonejšil.

„Nebyla jsi tu sáma, miláčku. George stál za dveřmi a hlídal tě. Právě teď šel spát. Ty sis opravdu myslela, že bych byl takový darebák a opustil tě, aniž bych se přesvědčil, že jsi v bezpečí?“

„Nevím, čemu mám věřit,“ zašeptala. „Bála jsem se, že se už nikdy nevrátíš.“

„Kristepane! To pro mě tedy není příliš lichotivé. Rozhodně bych nenechal žádnou dámu napospas nebezpečí, a už určitě ne vlastní ženu, dokonce s mým dítětem pod srdcem. Ale jestli tě to trochu uklidní, můžu ti slíbit, že už tě neopustím celou tu dobu, co budeme tady.“

Zvedla k němu tvář a spatřila v jeho očích laskavé teplo. „Ne, to není třeba,“ zamumlala. „Už se nebudu bát.“

Vzal ji za bradu. „Tak půjdeme do postele. Den to byl dlouhý, a já jsem unavený.“

Setřela si z tváří slzy, vysoukala se do postele na stranu blíž ke dveřím a beze slova jej sledovala, jak otevírá své zavazadlo, které sem George donesl spolu s jejím uzlíkem. Překvapeně vykulila oči, když vyňal známé pouzdro s pistolemi, jež tenkrát použila, aby zastrašila jeho sluhu. Donesl šije do postele, a když už seděl po jejím boku, vzal je a začal nabíjet.

„Ty čekáš, že se něco stane?“ posadila se.

Mrkl na ni a usmál se. „To je jenom takové bezpečnostní opatření, když si nejsem zrovna jistý. Nemusíš se ničeho bát, miláčku.“

Zvědavě se dívala, jak nabíjí jednu pistoli. Co se tehdy natrápila, když se na to marně pokoušela-přijít. Brandon zpozoroval její zájem a trošku se usmál.

„Chceš se naučit, jak se to nabíjí?“ zeptal se stále s úsměvem. „Zacházíš s nimi opravdu velmi dobře, pokud nejsou nabité. George byl celý bez sebe, když zjistil, jak jsi ho přelstila. Že ho takové tintítko přinutilo, aby se třásl hrůzou před prázdnou pistolí, to urazilo jeho hrdost. Nějakou dobu s ním pak nebylo k vydržení. Ostatně se mnou taky ne,“ dodal rozmrzele, když si vzpomněl, jak zahrnul sluhu kletbami, když se vrátil na Fleetwood a zjistil, že dívka je pryč. A jeho rozpoložení se rozhodně nezlepšilo zjištěním, že zmizela úplně beze stopy.

Přitáhl si ji k sobě. „Ale na tom už nezáleží. Jestli se chceš naučit, jak se nabíjí pistole, ukážu ti to.“ Podíval se jí do očí a varoval ji: „Ale moc by ses spletla, kdyby sis myslela, že je můžeš obrátit proti mně. Já nejsem George, a abys mohla utéct, musela bys mě napřed zabít.“ Znovu se usmál: „Ale pochybuji, že bys dokázala někoho zabít, proto asi bude bezpečnější, když budou z tvého dosahu.“

Heather těžce polkla. Jen se na něj beze slova dívala, oči kulaté jako dva úplňky. Věřila mu teď na slovo. Určitě by jí planě nevyhrožoval.

Seděli těsně vedle sebe na pelesti, tak blízko, že se jejich těla dotýkala stehno měl přitisknuté k jejímu a Heather se o něj opírala ramenem. Rukou ji objímal kolem ramen a dlaní se opíral o postel těsně u jejích hýždí. Zneklidňovalo ji to. Sklopila víčka a popotáhla si cudně přes stehna a kolena lem košilky, když se jí vyhrnula, jak ji předtím přivinul k sobě.

„Můžu zkusit nabít tuhle?“ zeptala se a dotkla se váhavě pistole, kterou držel v druhé ruce.

„Jak chceš,“ podal jí zbraň.

Pistole byla těžká, určená pro mužskou ruku. Připadala jí dost nešikovná. Položila si ji na kolena, vzala růžek s prachem a zvedla hlaveň, aby do ní mohla nasypat prach.

„Nemiř s ní na obličej,“ nabádal jí Brandon.

Poslechla jej a pak nasypala do hlavně trochu šedého prachu. Stejně jako to viděla předtím u něj, nacpala do hlavně kousek papíru a dřívkem jej upěchovala až k bubínku, pak zabalila olověnou kulku do kousku látky napuštěné olejem a spustila ji do hlavně. A bylo to.

„Učíš se rychle,“ zabručel Brandon, když od ní vzal pistoli a položil ji vedle druhé na stolek. „Třeba z tebe bude druhá Molly Konvička.“

Svraštila tázavě čelo. „Kdo to je, Brandone?“ zeptala se, a ani si neuvědomila, že jej poprvé oslovila jménem.

S úsměvem se dotkl lesklého pramínku jejích vlasů. „Tak se říkalo ženám, co nosily v bitvě vodu americkým vojákům, a hlavně těm, které pomáhaly udržet linii proti Britům v Monmouthu.“

„Ale ty jsi přece Angličan, Brandone, nebo ne?“ chtěla vědět.

Zasmál se. „To tedy ne, madam. Já jsem Američan. Moje rodina odtud pochází, to je pravda, ale dlouho předtím, než zemřeli, se už pokládali za nefalšované Američany. Otec bojoval proti Britům a jako mladík jsem proti nim bojoval i já. Budeš si muset zvyknout na myšlenku, že tvá milovaná Anglie není příliš milovaná tam, kam odjíždíme.“

„Ale ty přece s námi obchoduješ,“ řekla značně překvapena. „Připlouváš k nám a obchoduješ s lidmi, se kterými jsi předtím bojoval.“

Pokrčil rameny. „Jsem obchodník. Prodávám svou bavlnu a zboží Angličanům kvůli zisku. A oni mi prodají to, co lidé u nás kupují, a také na tom vydělají. Já proti nikomu nic nemám, jde mi hlavně o to, abych mohl obchodovat a vydělávat peníze. Kromě toho dělám službu své zemi tím, že přivážím věci, které jsou potřeba a zatím se u nás nedají sehnat.“

„A přijíždíš sem každý rok?“

„Posledních deset let ano, ale letos je to naposledy. Teď se musím postarat o plantáž. Nemůžu ji už dál zanedbávat.

A pak mě čeká ještě další úkol. Až dorazím domů, prodám Fleetwood.“

Heather se sevřelo srdce. Myslí to vážně, že se už nikdy nevydá na moře? Usadí se a bude otcem jejich dítěti? Možná jí bude dovoleno, aby v jeho domě zastávala určité postavení. Při tom pomyšlení jí zaplavilo srdce hřejivé teplo a s určitým ulehčením se o něj opřela. Do jejího snu se však vkrádala chladná skutečnost.

„Já budu také bydlet na plantáži?“ zeptala se a skoro se bála jeho odpovědi.

„Samozřejmě,“ odvětil trochu zmatený její otázkou. „Kde sis myslela, že budeš žít?“

Nervózně pokrčila rameny. „Já já nevím. Nic jsi mi o tom ještě neřekl.“

Usmál se. „No, teď to tedy vis. Tak buď hodná holčička a spi. Už mě to tvoje brebentění unavuje.“

Vlezla znovu do postele a Brandon pak vstal a začal se svlékat. Když byl svlečený, odstrčil ji kousek stranou.

„Bude lepší, když budu spát u dveří.“

Hbitě se posunula na druhou půlku postele a ani se nezeptala, proč to tak musí být. Zřejmě čekal, že se něco stane.

Sfoukl svíčku a ulehl vedle ní. Dole na dvoře svítila zrezivělá lucerna, a jak se pohupovala v poryvech nočního větru, vrhala chvílemi světlo do zšeřelého pokoje. Ke své mrzutosti Heather zjistila, že jí Brandon leží na vlasech. Chvíli čekala, jestli se nepohne, aby je mohla vytáhnout, ale uběhla hodná chvíle, než zjistila, že usnul s tváří položenou na jejích hebkých kučerách. Odevzdaně si povzdechla a smířila se s tím, že stráví takto upoutána celou noc. V těsné blízkosti jeho těla cítila bezpečí a nakonec se také pohroužila do říše snů.

Pomalu se vynořovala z hlubin spánku s pocitem hrůzy, jenž ji přivedl k plnému vědomí. Zděšený výkřik ztlumila čísi ruka, pevně přitisknutá na její ústa. Vytřeštila oči a v mrazivé hrůze zaťala do té ruky nehty. Pak se nad ní v temnotě zjevila tvář jejího muže. Vzpamatovala se a její strach trochu pominul. Položila hlavu zpět na polštář. Pátravě a nejisté mu hleděla do tváře široce rozevřenýma očima.

„Lež tišei“ zašeptal. „Ani se nehni. Nesmíš ani muknout. Dělej, že spíš.“

Kývla, aby dala najevo, že jej poslechne. Oddálil ruku, položil se opět vedle ní a jeho dech se ztišil a zpomalil, jako by spal. Na chodbě uslyšela tlumené hlasy a podivné skřípění a vrzání ve dveřích. Závora se začala pomalu zvedat. Heather se snažila ovládnout svůj dech; nebylo to snadné, neboť srdce jí v hrudi bláznivě skákalo.

Ve dveřích se objevil úzký proužek světla a pomalu se zvětšoval, jak se dveře otvíraly. Přivřenýma očima uviděla hlavu, která se tam vsunula. A uslyšela šepot:

„Oba dva spí. Deme.“

Do místnosti se vkradly dvě tmavé postavy a dveře se zavřely. Heather zatnula zuby, když se muži plížili k posteli, a málem nadskočila, jak pod jejich nohama zapraštěla podlaha. Ozval se hněvivý šepot.

„Neprobuď toho chlapa, ty blbče, nebo tu holku nedostanem. Není to žádný tintítko.“

„Je na tamtý straně postele,“ zašeptal druhý muž o něco hlasitěji.

„Ts ts ts,“ zasyčel první, „Nepovídej! Vidim, ne? Mám voči.“

Přiblížili se skoro až k nohám postele, když Brandon nečekaně vytáhl zpod přikrývky pistole a posadil se.

„Zpátky, hoši,“ poručil. „Už o vás víme. A nehýbejte se, protože v těchhle věcičkách jsou dvě olověné kulky, které vám provrtají kůži.“

Oba zůstali stát jako přimražení. Jeden byl napůl obrácen k útěku a druhý svíral pevně paži svého společníka.

„Heather, zapal svíčku, ať se na naše noční návštěvníky pořádně podíváme,“ přikázal jí Brandon.

Čile zašmátrala ve tmě za ním a zapálila svíčku na komodě. Její záře se měkce rozlila po místnosti a dotkla se tváří obou mužů. Ukázalo se, že jsou to ti dva, kteří seděli naproti nim dole u večeře a něco spolu domlouvali.

„Nechtěli sme nikomu ublížit,“ vyhrkl jeden. „Tý holce bysme nic neudělali.“

Druhý únosce byl o něco drzejší. „Dostanete za ni pěknou sumičku, to vám můžeme zaručit. Jeden vévoda vám za ni dá víc, než váží ve zlatě. Ani mu nebude vadit, že už neni panna.“ Očima sklouzl na Heather a v úšklebku odhalil vykotlané zuby. „Za tu cenu vopravdu stojí. Rozdělíme se. Na tři díly.“

Heather se rozechvěle přitiskla ke svému muži a přitáhla si přikrývku až po bradu. Vůbec se jí nelíbilo, jak si ji ti dva prohlíželi. Tušila, že kdyby ji unesli, jistě by si s ní nejprve užili, než by ji předhodili vévodovi. Stejně jako William Court ukojili by i oni nejdříve svůj chtíč.

Brandon se hrozivě zasmál a postavil sě čelem k oběma mužům. Aniž se znepokojoval svým nedostatečným oděním, držel pistole v rukou s ledabylostí, jež ovšem oba zloděje nezbavovala nejistoty.

Heather pocítila, jak jí do obličeje stoupá horko. Něco jiného bylo, když byl nahý jen v její přítomnosti, ale před cizími to bylo zase něco úplně jiného.

„Musím vás zklamat, džentlmeni,“ prohlásil nenucené. „To děvče v sobě nosí moje dítě, a já jsem velký sobec.“

„To vůbec nevadí, kapitáne,“ přerušil jej ten nebojácnější. „Do devíti měsíců může u vévody slehnout a jemu to určitě nebude vadit, až uvidí, jak je hezká. Počká pár hodin, než porodí, a pak na ni skočí. Zaplatí za ni stejně, a my vám dáme půlku, abyste si moh najít jinou holku do postele.“

Brandonovy oči se studeně rozhořely a na rukou, v nichž třímal pistole, mu zbělely klouby. Ve tváři mu opět zacukalo.

„Něco tady smrdí, a mně se špatně dýchá,“ zasykl a rty se mu zvlnily krutým úsměvem. „Ustupte k oknu, mládenci, a otevřte ho. A dejte si pozor, už mě bolí ruce.“

Oba muži se horlivě vrhli k oknu a bázlivě se ohlíželi po usmívajícím se Amerikánovi.

,,A teď, milánkové, vám musím ještě něco vysvětlit, než si dáte odchod,“ pronesl pomalu a zřetelně a zřejmě s rozvahou. Jeho hlas teď zněl hrozivě a v každém slově bylo cítit, jak v něm narůstá vztek. „Ta dívka je maje manželka a nosí moje dítě. Patří mně, a co je moje, to si ponechám!“

Poslední slova pohřbila veškeré jejich naděje na úspěch. Brada jim poklesla, oči se rozšířily strachem a na čele vystoupily krůpěje potu. Teď je nejvíc zajímalo, jak odtud co nejrychleji vypadnout.

„Ale kapitáne, vona my -“

Oba se teď snažili o překot Brandona uchlácholit. Nakonec se tomu odvážnějšímu podařilo dát dohromady pár souvislých slov.

„Ale kapitáne, to my sme nevěděli. Manželka by přece nevypadala takhle rajcovně. Teda, myslel sem, pane

„Vypadněte,“ vybuchl Brandon. „Táhněte, než vás oba uškrtím!“

Vystartovali ke dveřím, avšak uštěpačný Brandonův smích je zastavil.

„Kdepak, mládenci, takhle tedy ne. Musíte vzít zavděk oknem.“

Polkli a začali koktat: „Ale kapitáne, to si máme dole na dlažbě zlomit vaz?“

„Ven!“

Zvedl výhružně pistole, a oba se mohli přetrhnout, jak rychle poslechli. Čiperně se rozeběhli k oknu a ten smělejší se vrhl ven, i když nebylo jisté, zda sám, či zda mu ten druhý pomohl. Bylo slyšet žuchnutí, pak tlumené klení a bědování.

„Asi sem si zlomil vobě mý ubohý nohy, ty zatracenej hajzle!“ slyšeli zezdola.

Druhý se ustrašeně ohlédl, ale Brandon mu pokynul a muž se dal neochotně na ústup. Po přistání se ozval divoký chór vzteklých výkřiků, nadávek a kleteb svolávajících zatracení na celý Brandonův rod. Jejich povyk vyvolal na Brandonově tváři jen pobavený úsměv a z okna druhého poschodí zazněl veselý smích, než je Brandon opět zavřel. Dveře zajistil závorou tak, aby se nedala zvenčí zvednout. Oba zloději se belhali pryč a jejich výkřiky pomalu slábly.

Ještě rozesmátý Brandon se svezl na postel vedle Heather, která seděla uprostřed a tiše jej sledovala trochu vyjevenýma očima. Zazubil se na ni.

„Copak se asi přihodilo tomu druhémuTen vřeštěl nejvíc, viď, miláčku?“

Podívala se mu do očí a přitakala. A začala se smát.

„Ach ano, je to tak. A docela mi lichotí ty jejich bláznivé řeči o tom, kolik by na mně vydělali. Žádný muž by přece nezaplatil tolik za ženu.“

Chvíli se na ni jaksi zvláštně podíval a zaposlouchal se do jejího hlasu i zvonivého, radostného smíchu. Oči mu utkvěly na hebkém poprsí, jež se lákavě dmulo ve výstřihu a sklouzly ještě níž na útlé tělo velmi nedostatečně zakryté průsvitnou noční košilkou. Na čele mu vyrazil pot, protože opět pocítil známé rozechvění. Sval ve tváři mu zacukal. Odvrátil se od ní, a najednou měl chuť ji nějak ranit, aby si dokázal svou převahu.

„Když si představím, kolik asi vážíš, nebylo by to moc,“ zabručel, než sfoukl svíčku, a ve tmě pak chladně dodal: „Kdyby mi nabídli víc, byl bych možná na vážkách.“

Heather, zaražená tou náhlou proměnou, se odtáhla na svůj polštář a ulehla. Co zase udělala nebo řekla, že jí musel tak krutě ublížit? Je úplně nevypočitatelný! Dokáže mu někdy porozumět? Jednou je něžný a laskavý, tak jako před chvílí, a teď tu leží oněmělá úžasem nad jeho nehorázností.

Ráno už Brandona v pokoji nezastihlo. Heather rychle vyskočila z postele. Umyla se a přehodila si přes sebe červené šaty, ale musela je nechat rozepnuté, protože nedosáhla na háčky. Odvážila se prohledat Brandonovu tornu, až v ní objevila kartáč. Uvažovala, jaký trest se asi snese na její hlavu, odváží-li se jej použít. Skousla prudce ret, a málem ten kartáč vrátila zpátky. Ale nic jiného tu nebylo a vlasy měla úplně nemožné. Když si pospíší, nejspíš si ničeho nevšimne. Aby s tím byla hotová, dříve než se tu objeví, dala se rychle do česání. K jejímu rozčarování přišel, právě když končila několika závěrečnými tahy. S kartáčem v ruce sebou trhla a zatvářila se velmi provinile. Okamžitě poznala, že má špatnou náladu a že si vybrala pro svůj troufalý čin špatný den.

„Promiň,“ řekla. „Nemám svůj vlastní kartáč. Těch pár věcí, co jsem měla, zůstalo u tety.“

„Jistě tě potěšilo, že sis ho mohla vzít bez dovolení,“ zavrčel.

Rychle vrátila kartáč zpět. Brandon prošel kolem ní k oknu a Heather mu bázlivě uhnula z cesty. Začala si splétat vlasy a kradmo na něj pohlédla přes rameno, aby se ujistila, zda opravdu stojí u okna. Hned však odvrátila oči, protože se právě díval na ni. Rozklepala se a prsty se jí chvěly tak, že se jí nedařilo zaplést pořádně vlasy. Musela začít několikrát znovu, než byla s výsledkem spokojena; přitom na sobě stále cítila pohled jeho zelených očí. Konečně se jí podařilo svinout a upevnit těžké copy kolem uší, takže se jí teď při každém pohybu pohupovaly kolem hlavy a dotýkaly se lehce ramen.

„Odpoledne tě vezmu ke švadleně,“ oznámil jí Brandon stroze, znovu se k ní obrátil zády a zahleděl se z okna. „Budeš potřebovat vhodnější šaty, než jsou ty, co máš na sobě.“

Heather si uhladila šaty a obezřele se po něm podívala. Jeho oděv byl nedbale elegantní; ještě ani neoblékl kabátec. Světle hnědé kalhoty po kolena mu těsně přiléhaly k tělu a k nim si oblékl vestu stejného odstínu. Košili měl bílou, stejně jako punčochy. Její dlouhé nabírané rukávy byly u zápěstí lemované krajkou. Oděv byl jako vždy bez poskvrnky a velmi vkusný. Už dříve si všimla, že jakmile už se jednou oblékl podle svých zřejmě vysokých nároků, netrápil se pak už zbytečně starostmi o svůj zevnějšek. Nebyl to žádný tuctový hejsek.

Zdálo se, že zaujatě pozoruje svět za oknem pokoje. Heather viděla ze strany, že svraštil čelo a že se mu na něm objevila hluboká vráska. Dole z ulice se občas ozvalo rachocení vozů a kočárů jedoucích po dláždění, ale většinou sem zaléhalo jen volání žebráků a křik kluků z ulice.

Ustlala postel a počínala si tak tiše, jak jen mohla. Když byla hotová, posadila se na pelest a čekala na další manželův pokyn nebo příkaz. Zdálo se jí, že čeká celou věčnost. Záda už ji začala bolet, a opřela si hlavu o čelo postele. Zavřela oči, ale zaseje hned neklidně otevřela dokořán. Prázdný žaludek se jí svíral hlady. Konečně se Brandon pohnul a Heather se napřímila a přitáhla si padající šaty na ramena. Změřil si ji nezúčastněným pohledem.

„To chceš takhle chodit až do večera, nebo půjdeš za mnou, abych tě mohl zapnout? Jestli se chceš najíst, měla by sis pospíšit.“

Rychle sklouzla z postele, protože se neodvažovala neuposlechnout, a rozpačitě k němu přistoupila. Srdce jí tlouklo, když zvedla oči k jeho tváři.

„Nechtěla jsem tě rozzlobit s tím kartáčem,“ řekla rozpačitě. „Měla jsem hrozně zcuchané vlasy, včera večer jsem se neučesala. Nevěděla jsem, co s nimi počít.“

Hleděl na ni stále tak lhostejně, a pak se znovu zamračil. „To už je teď jedno,“ odtušil. „Tak se otoč, ať tě můžu zapnout.“

Poslechla a tvář jí zbělela a oči se naplnily úžasem. Když se tedy nehněvá kvůli tomu kartáči, nejspíš se na ni zlobí kvůli předešlé noci, uvažovala, ačkoliv neměla nejmenší tušení proč.

Když sešli dolů, aby pojedli, George jí vysekl neobratnou poklonu a pozdravil ji slovy: „Brý ráno, paninko.“ Pak jí přistavil židli, promluvil krátce se svým kapitánem a někam odchvátal. Heather jej doprovázela pohledem až ke dveřím. Mimoděk svraštila obočí, když si představila, kolika mužům z Brandonovy posádky již sluha asi vykládal o jejím tehdejším pobytu na palubě Fleetwood a o všem, co pak následovalo. O kapitánových záležitostech toho věděl zřejmě hodně.

I když se zamračila jen na kratičkou chvíli, Brandonově pozornosti to neuniklo.

„S Georgem si nemusíš dělat starosti,“ uklidnil ji rychle. „Je naprosto diskrétní. Můžu tě ujistit, že o tobě ví, že nejsi žádná holka z ulice, a mrzelo ho, do jakých nesnází tě přivedl. A třebaže bys to do něj možná ani neřekla, není to žádný hlupák. Když tenkrát vynášel povlečení z mé kajuty, všiml si těch skvrn a jistě si domyslel, žes přišla o panenství.“

Heather se málem propadla hanbou. Teď už se nedá nic dělat. Po tomto sdělení se už nikdy nebude moci podívat sluhovi do očí. Mimoděk slabě vykřikla a skryla zrudlé tváře do dlaní.

„Netrap se tím, drahoušku,“ usmál se koutkem úst. „Není to opravdu nic, za co by ses měla stydět. Víš, kolik žen by rádo nabídlo takový důkaz počestnosti o svatební noci? Každého muže potěší, když pozná, že před ním nebyl nikdo jiný-“ j

„A tebe to potěšilo?“ odsekla a pohlédla mu rychle do tváře. Zase se jí smál, a to ji ještě víc rozzlobilo.

Ústa se mu roztáhla v širokém úsměvu, když přivřel lišácky víčka. „Já jsem jako všichni mužští, miláčku. To víš, že mě to potěšilo, ale žádný důkaz tvého panenství jsem nepotřeboval. Však sama víš, kdy jsem to zjistil. Ovšem můžu ti říct, že mě to přinejmenším překvapilo. Určitě bych tě nechal být a prosil bych za odpuštění, kdybych měl jenom tušení, že se mnou nejdeš dobrovolně.“ A s omluvným úsměvem poznamenal: „I když v tvé přítomnosti šel všechen rozum stranou.“

„K čemu by mi to pak bylo?“ řekla hořce. „Dílo zkázy jsi už dokonal.“

Zasmál se pod vousy a jeho pohled ji spaloval stejně jako minulého dne. „Ne tak docela, má drahá. To bych v tobě nezanechal tu část ze mě, kterou teď v sobě nosíš. Těžko bys otěhotněla, kdybych tě hned nechal na pokoji. Takhle v tobě roste nový život, a můžu za to já. Tvé tetě a strýci nedalo moc práce, aby mě ujistili, že to dítě je moje.“

„Mohla jsem si přece všechno vymyslit,“ odpověděla odvážně, protože toužila otřást alespoň na chvilku jeho nesmírným sebevědomím. Zvedla půvabný nosík a pohlédla mu směle do očí.

„Ale jdi,“ řekl klidně a tím zmařil veškeré její úsilí.

„Nemáš žádný důkaz -“ začala.

„Ne?“ utrousil a posměšně povytáhl obočí.

A Heather si musela přiznat dokonalou porážku.

„Nezapomeň, ma belle,“ připomněl jí rozjařeně, „že jsem tě viděl, jak tě Pánbůh stvořil, a ačkoliv to není na první pohled zjevné, už ti to tvoje rozkošné bříško roste. Za měsíc už to bude vidět.“

Neodpověděla, neboť k jejich stolu právě přistoupila číšnice. A stejně k tomu neměla co dodat. Jak by mohla něco namítat proti tak očividné pravdě?

Jakmile dojedli, George se k nim vrátil.

„Mám najmout drožku, kapitáne?“ zeptal se.

Brandon se obrátil k Heather. „Pokud jsi hotova, drahá…“

„Musíš mě prosím tě na chvilku omluvit,“ řekla tiše a ani se na něj nepodívala. Jistě teď chápe, že musí odbíhat častěji než on. Od chvíle, kdy byli sezdáni, byli téměř neustále spolu a muselo mu připadat divné, že tak často žádá o dovolení.

Obrátil se k Georgeovi a tiše mu řekl: „Dojdeme tě za chvíli.“

Sluha tedy odešel a Brandon vstal a pomohl jí ze židle. „Promiň, miláčku,“ zamumlal s úsměvem. „Myslel jsem na spoustu jiných věcí a zapomněl na tvůj delikátní stav.Nezlob se.“

Tak si tedy přece jen všiml jejích častých odchodů a dal si je do souvislosti s těhotenstvím. Bylo vůbec něco, co by mu uniklo? A je vůbec něco, co by o ženách nevěděl?

Zvedla oči. Zahlédla jeho úsměv a jejich oči se na prchavý okamžik setkaly. Pod jeho žhavým pohledem jí zrůžověly tváře a zrozpačitěla. Usmál se, když uhnula očima, a přejel jí rukou po zádech, něžně ji stiskl kolem pasu a pak ji propustil.

Vracela se zpět ke dveřím, kde na ni čekal Brandon, když zaslechla vyslovit své jméno důvěrně známým tónem. Překvapeně se ohlédla a spatřila Henryho Whitesmithe v námořnickém oděvu, jak se k ní žene s holbou piva v ruce. Zřejmě sem vešel se skupinou námořníků, zatímco byla venku. Ohromena tím, že jej tu potkává, nebyla chvilku vůbec schopna slova. Honem postavil holbu na stůl a uchopil ji za ruce.

„Heather, lásko,“ vykřikl šťastně. „Myslel jsem, že tě už sotva kdy uvidim, když jsme se tenkrát rozešli. Ale co tu děláš, a kde je teta? Přišla ses se mnou rozloučit?“

„Proč rozloučit?“ zeptala se nechápavě, protože vůbec netušila, co tím myslí. Pak svraštila obočí. „Kde se tu bereš, Henry? A kde máš Sáru? A co to máš na sobě?“

„Ty nic nevíš, Heather? Dal jsem se k Britský čajový společnosti. Za čtrnáct dní vyplouváme na lodi Merriweather do Orientu. Budu pryč dva celé roky.“

„Ale proč, Henry?“ zeptala se ohromeně. „A co Sára?“

„Já si ji nemůžu vzít, Heather. Já miluju tebe a nevezmu si žádnou jinou. Proto jsem taky přijel do Londýna. Snad mě potká štěstí a zbohatnu, říkala jsi přece, že chceš zámožnýho muže. Teď mám příležitost. Až se vrátíme z Orientu, dostanu celou třetinu ze zisku. Víš, Heather, až se vrátím, bude ze mě boháč, budu mít v kapse skoro pět set liber.“

„Ach Henry,“ vydechla zoufale a vymanila ruce z jeho dlaní.

Znovu se na ni zbožně zadíval. Usmíval se radostně, oči mu zářily štěstím a vůbec nebral na vědomí její ztrápený výraz.

„Vypadáš úžasně, Heather. Nikdy jsem tě neviděl krásnější.“ Rozechvělou rukou se něžně dotkl její tváře. „Počkáš na mě, Heather? Řekni mi, že budeš moje! Nechceš si mě vzít hned, ať můžu odjet jako šťastný člověk?“ Pohled se mu svezl na její poprsí. Hlas mu znejistěl a slova jako by mu vázla v hrdle. „Chci tě, Heather. Miluji tě a strašně po tobě toužím.“

„Henry, prosím tě -“ nadechla se. Ohlédla se a viděla, že se k nim blíží Brandon a velice se mračí. Nervózně se podívala opět na Henryho, to už byl Brandon u nich.

„Musíme jít, jestli jsi už hotová, miláčku,“ vyzval ji a přehodil jí přes ramena svůj plášť, aby ukryl její poprsí před Henryho pohledem. „Kočár už čeká.“ ‘

Henry zíral nevěřícně na Brandona a na jeho paži objímající Heather. Při pohledu na to, jak se jeho milované dotýká jiný muž, se jej zmocnil vztek.

„Kdo to je, ten ten Amerikán, Heather?“ chtěl vědět. „Co s ním tady děláš? A kde je teta? Jak vůbec můžeš dovolit, aby se tě dotýkal?“

„Henry, musíš mě vyslechnout,“ prosila. Nechtěla s tou novinou ven jen tak bez obalu. Rozhodně ne teď, na tomto veřejném místě. To by bylo kruté. Srdce se jí Sevřelo úzkostí. „Tohle jsem nechtěla, Henry. Prosím tě, věř mi. Mělš mě brát vážně, když jsem ti říkala, že si tě nemůžu vzít. Prostě to nešlo.“ Obrátila se ke svému muži a v očích se jí zračila prosba o pochopení/Toho chlapce nesmí trápit ostrý Brandonův jazyk. „Henry, tohle je můj manžel, kapitán Birmingham z americké lodi Fleetwood.“ „Tvůj manžel?“ zvolal Henry a zíral zděšeně na Brandona. „Proboha, to snad nemyslíš vážně, Heather ! Viď, že si děláš legraci! Přece by sis nevzala Amerikána!“ Ohromeně si prohlížel Brandonův bohatý oděv. Jeho hrubé námořnické šaty by celé stály sotva tolik, co punčochy tohoto muže. „Přece ne Amerikána, Heather!“

„Myslíš, že bych dokázala být tak krutá, abych si z tebe utahovala, Henry?“ odpověděla mírně. „Tohle je opravdu můj manžel.“

„Kdy kdy jste se vzali,“ vysoukal ze sebe a do očí mu vstoupily slzy.

„Přede dvěma dny,“ zašeptala a sklopila oči. Nedokázala se dívat na jeho slzy. Kdyby zůstala s Henrym ještě chvíli, přestala by se ovládat a musela by s pláčem utéci. Celým tělem se bránila, aby se nerozplakala, a nepomohla jí ani Brandonova paže, jež ji objímala. Pouze jí připomněla, že za všechno může on. Chválabohu, že nic neříká.

„Můžeš mi říci, proč sis vzala místo mě nějakýho Amerikána?“ zeptal se Henry ztrápeně.

Zvedla k němu oči. „To už teď nemá smysl, Henry. Jsem vdaná, a už se to nedá změnit. Rozlučme se a pak se rozejdeme. Brzy na mě zapomeneš.“

„Tak ty mi to neřekneš?“ naléhal na ni.

Zavrtěla hlavou a pro slzy neviděla. „Ne, to nemohu. Už musím jít;“

„Nikdy na tebe nezapomenu, Heather, a ty to víš. Miluju tě, jako nebudu milovat žádnou jinou.“

I když Brandon stál vedle ní, stoupla si na špičky a přitiskla rty na Henryho tvář. ,

„Sbohem,“ zašeptala, pak se obrátila a nechala se odvést ven.

V kočáru hleděla zasmušile z okna a bylo jí jedno, že ji Brandon nakvašeně pozoruje.

„Kdy ti ten kluk řekl, že si tě chce vzít?“ zeptal se náhle, když se kočár rozjel.

Odvrátila se od okna a vzdychla. „Až potom, co jsem tě potkala,“ odpověděla.

Svraštil čelo a rozzlobeně se zamračil. Chvíli neřekl nic. Když opět promluvil, ozývala se z ostrého tónu jeho hlasu podrážděnost.

„Vzala by sis ho, kdybys ještě byla panna?“

Když viděla, jak se tváří, opatrnost ji přiměla, aby mu řekla pravdu. „Nemohla bych si ho vzít, protože jsem neměla žádné věno. Pro jeho rodiče bych nebyla dost dobrá.“

„O lásce nemluvíš,“ řekl zvolna.

„Láska přece nemá s manželstvím nic společného,“ namítla hořce. „Vždyť sňatky se sjednávají s ohledem na užitek. Ti, kdo se milují, hledají svou rozkoš ve stohu nebo na louce a pak odhodí všechny zábrany, jen aby mohli být spolu. Nechápu, jak to můžou dělat.“

Brandon ji pobaveně sledoval. „Zdá se, že jsi nebyla nikdy zamilovaná a láska ti asi nic neříká, a pokud jde o rozkoš, jsi stále ještě nevinná, řekl bych skoro úplně panensky čistá.“

Střetla se s jeho pohledem. „Netuším, o čem mluvíš,“ odsekla. „Já přece nejsem panna. Přestaň mluvit v hádankách.“

Tlumeně se zasmál. „Mám sto chutí ti předvést, co jsem tím myslel. Ale to by ti působilo jen rozkoš, a ty jsi ještě nedostala odplatu za to vydírání.“

Upřeně na něj hleděla. „Pořád jen mluvíš v hádankách,“ řekla umíněně. „A není to pravda. Já jsem bez viny, pokud ti jde o to vydírání. Copak ti to musím pořád opakovat?“

„Ó prosím, ušetři mne toho,“ opáčil s hlubokým povzdechem. „Na ty tvoje lži nemám náladu.“

„Tak já lžu!“ zaječela. „Kdo vůbec jsi, že mě obviňuješ z prolhanosti, ty ty -“

Prudce jí smýkl k sobě, „Pozor, Heather,“ varoval ji. „Už se zase projevuje ta tvá irská nátura.“

Provrtával ji svýma chladnýma zelenýma očima, až Heather těžce polkla. Dlouho to nevydržela a zapomněla na své předsevzetí, že se na něj nebude vztekat. Příště se musí lépe ovládat.

„Promiň,“ zašeptala slabounkým hláskem. V duchu se za své omluvy i za svou zbabělost proklínala. Jiná žena by mu vmetla do tváře nějakou urážku, nebo by úplně ztratila soudnost a zpolíčkovala ten jeho hezký obličej. Ale ona nic takového nedokázala a děsila se pomyšlení, jak by s ní asi naložil, kdyby si něco takového zkusila. I teď, jak zatínal prsty do jejích paží, se celá rozechvěla strachem. A pod jeho pronikavým, zlobným pohledem ztratila i tu špetku odvahy, která jí zbývala. Rozklepe se, sotva se na ni podívá, takový je strašpytel.

Pustil ji a pohrdavě se zasinál. „Měla by sis dávat opravdu pozor a držet raději jazyk za zuby, má drahá. Jinak budeš muset stále odprošovat, až se ti to bude zajídat.“

„Jak mám být zticha, když mě pořád urážíš a ponižuješ,“ řekla rozmrzele a podívala se do klína na své ruce. „Zacházíš se mnou tak, že mi opravdu nezbývá mnoho hrdosti.“

„Nikdy jsem neřekl, že se k tobě budu chovat jinak,“ odsekl a zahleděl se z okna. „Už jsi slyšela, co od§ mne můžeš čekat. Myslela sis, že mluvím jen tak do větru?“

Zvolna zavrtěla hlavou. Na ruku jí ukápla slza a pak druhá. Setřela si je. Brandon se ani neotočil, zaklel, netrpělivě vytáhl z kabátu kapesník a podal jí jej.

„Na,“ řekl krátce. „Budeš ho potřebovat. A jestli hodláš pořád brečet, byl bych velmi rád, kdybys na to pamatovala a nosila vlastní kapesník. To mě dokáže rozčilit, když ho potřebuju a nemůžu ho pak najít.“

„Ano, Brandone,“ zašeptala chabě a neměla odvahu namítnout, že žádný kapesník nemá.

Celý zbytek cesty hleděl Brandon s kamenným výrazem ve tváři z okna: Ve voze se rozhostilo mrazivé ticho a Heatheřino srdce svírala tíseň.

Madam Fontaineauová je uvítala ve dveřích svého krámu s okouzlujícím úsměvem. Kapitán Birmingham byl její pravidelný zákazník a zavítal k ní pokaždé, kdykoliv připlul do přístavu. Urostlý Američan se jí líbil. Ten hezký rošťák to umí s ženskými a ona byla ještě dost mladá na to, aby to mohla ocenit.

Sundal plášť z Heatheřiných ramen a madam Fontaineauová zálibně přejela pohledem po rudých šatech. Radostně se usmála, protože podle jejího soudu by žádné jiné dámě tolik neslušely. Vzbudil v ní Velikou zvědavost, když u ní ty šaty kupoval ještě s dalším oblečením pro dívku tak útlé postavy. Jak se zdá, našel si novou milenku. Šaty, které tu pořizoval za dvě předešlá léta, byly ušity pro vyšší, sošnější ženu. Tenhle drobeček, dosud na prahu ženství, by ty bohaté proporce těžko vyplnil. Ve způsobech té dívky bylo cosi blazeovaného a přesto naivního, co jí dodávalo nevinnost a svěžest. To stačilo madam k tomu, aby se o ni začala zajímat. V rozpustilých rozhovorech vyhlášených kurtizán, které její dílnu často navštěvovaly, se objevovalo jméno kapitána Birminghama často, a zmiňovaly se o něm s velkým uznáním. Věděla tedy o soukromém životě tohoto muže podstatně víc, než tušil. Ale tahle roztomilá mademoiselle byla úplně nová a docela jiná než ty ostatní. Tu by si spíš mohl někdo vybrat za manželku, nedej Bože!

Původem Francouzka, rozhodně ještě ne stará, dovedla ocenit muže, kterého bylo opravdu možno nazvat mužem. Kapitána Birminghama si hleděla víc než jen čistě obchodně, ačkoliv vždycky dbala na to, aby nezašla příliš daleko. Byla natolik moudrá, aby věděla, že by zmizel navždy z jejího života, kdyby jen naznačila, že by mohli být víc než pouze přátelé. Jistě by se od ní odvrátil a už by jej nikdy neviděla, neboť zralé ženy se stárnoucím, dychtivým srdcem ho rozhodně nezajímaly.

A potom si všimla zlatého kroužku, který měla dívka na ruce.

„Madam Fontaineauová, dovolte, abych vám představil svou ženu.“

Úžasem otevřela ústa, ale pak se rychle rozhovořila, aby zakryla své ohromení.

„To jsem ráda, že vás poznávám, madam Birminghamová. Váš muž je už léta mým oblíbeným zákazníkem. A vyzná se v ženách. Vy jste opravdu velice krásná.“

Brandon se trochu zamračil. „Moje žena potřebuje kompletní garderobu, madam Fontaineauová, buďte tedy tak laskavá.“

„Oui, monsieur, vynasnažím se,“ hleděla rychle zamluvit svou netaktnost. Muži nemají rádi, když se mluví veřejně o jejich milostných pletkách, zvláště pak před manželkami. Ale byl to pro ni takový šok! Ten prsten ji úplně vyvedl z míry.

Madam Fontaineauová přelétla dívku pohledem, a teprve když Heather poodešla a začala si prohlížet látky vyložené na stolech, důkladně si ji prohlédla. Mladá novomanželka měla tělo štíhlé jako proutek, a přitom byla velice půvabná a svůdná. Muže musí přímo svrbět ruce touhou. Není divu, že se s ní ten amerikánský kapitán oženil. Je to skutečná krasavice a tvoří spolu dokonalý pár. Každý jim může závidět.

Rezignovaně Brandona oslovila: „Elle est perfection, eh, monsieur?“

Brandon pohlédl na svou ženu, jež k nim byla otočena zády. „Oui, madame. Magnifique.“

Heather jejich rozhovoru nerozuměla, ani se o to nepokoušela. Nicméně si všimla, že Brandon odpověděl bez sebemenšího zaváhání. Neustále ji něčím překvapoval. Rozprávěli teď francouzsky a ji nechali, ať se po libosti prochází po místnosti. Bloumala mezi stoly a občas kradmo pohlédla na svého muže a tu ženu. Zřejmě se velmi dobře znali. Něčemu se spolu smáli a švadlena se občas nenucené dotýkala jeho paže, což by ona, jeho manželka, nedokázala. Zamračila se. Co to ta švadlena předtím říkala? Heather je nejspíš jen jedna z mnoha žen, kterým tu pořizoval šatstvo.

Rychle se odvrátila, pobouřena tím, že ji sem Brandon přivedl. Mohl ji této trapné situace ušetřit.

Ze stojánku sebrala obrázek s návrhem šatů a prohlížela si kresbu ve snaze soustředit se na ni místo na muže a ženu za sebou. Nadlouho ji nezaujala. Šaty na obrázku byly sice podle poslední módy s vysoko položeným pasem, ale trochu přeplácané, samé mašle a titěrné ozdůbky. Takové by snad ráda nosila žena volných mravů. Jí se ale nelíbily.

Vzhlédla od obrázku a shledala, že ji obdivné sleduje jakýsi mladík, který sem zřejmě právě před chvíli vešel zpoza závěsu vzadu v dílně. Dychtivě upíral pohled na její šaty v prsní partii, jako by skrz ně mohl něco vidět. Olízl si rty a vykročil směrem k ní. Chvíli zmateně stála, neschopna pohybu. Mládenec si její váhání mylně vyložil jako pobídku. Radostně se na ni zašklebil, ale měl takovou smůlu, že Brandon zabraný do rozhovoru právě vzhlédl a viděl ho, jak míří k jeho ženě s výmluvně dychtivým výrazem v obličeji.

Byla to sice nepatrná kapka, ale pro Brandona to byla už ta poslední. Nejprve ti únosci, pak stará láska a teď tady ten výrostek. Tohle děvče je jeho, a není tady proto, aby se á ní na veřejnosti kdekdo muchlal nebo si ji mlsně prohlížel. Míra jeho trpělivost byla dovršena. Ať ho vezme čert, strpí-li nadále, aby ji ostatní muži hltali svými pohledy.

Popadl jej neovladatelný vztek a vmžiku byl na druhém konci místnosti. Heather jej Zahlédla a s polekaným výkřikem mu uskočila z cesty. Brandon popadl mladíka za kabát, lehce jej zvedl do výše a zatřepal s ním jako pes s krysou.

„Ty prevíte zatracenej. Já tě naučím, aby ses držel od mý ženy dál. Takovou ti vlepím, že poletíš přes celý krám!“

Chudákovi chlapci málem vypadly oči is důlků a rozhodiljen bezmocně rukama. Heather úplně zkoprněla, avšak madam Fontaineauová přiskočila k Brandonovi a sevřela mu paži.

„Monsieur! Monsieur!“ prosila. „Monsieur Birminghame. Prosím vás. Vždyť je to ještě dítě! Nechtěl vás urazit, monsieur. Nechte ho, prosím vás! Prosím!“

Brandon neochotně poslechl, ale čelisti měl stále vztekle sevřené. Pustil chlapce a madam Fontaineauová jej nepříliš šetrně popadla, smýkla jím dozadu a přitom pořád cosi rozčileně drmolila francouzsky. Ještě než shrnula závěs, bylo vidět, že ten nešťastník dostal jednu pěknou za ucho. Brandon ani Heather se nepohnuli, dokud se žena nevrátila.

„Omlouvám se, monsieur Birminghame,“ Oslovila pokorně Brandona. Protáhla se kolem něho a přikročila k Heather. Uchopila dívku za chvějící se ruce. „Paní Birminghamová, to je můj synovec a někdy se chová jako učiněné děcko. Inu,“ pokrčila rameny, „je to bezpochyby opravdový Francouz, není-liž pravda?“

Zasmála se a Heather pohlédla na Brandona Široce otevřenýma a zmatenýma očima. Jejich pohledy se setkaly a Brandon zvedl jízlivě obočí. Neusmál se však a Heather poznala, že se stále ještě hněvá.

„Račte prosím tudy, madam Birminghamová,“ usmála se švadlena a vzala Heather za rámě. „Teď si vybereme látku na spodničky.“ Odtáhla Heather k policím, ve kterých byly narovnány role nadýchaných mušelínových, lněných a batistových látek. „Můžu vám nabídnout mušelín pro běžné nošení a tento jemný batist pro zvláštní účely Jsou to velmi jemné látky a výborně se hodí k takové delikátní pleti, jako je vaše.“

Heather se znovu podívala po manželovi. Stál vedle nich opřený o stolek s rukama založenýma na prsou. Jeho výraz se dosud nezměnil a Heather měla strach, že se zlobí na ni. Odvrátila neklidné oči a obrátila se opět ke švadleně.

„To je jedno,“ zamumlala tiše. „Co myslíte, že bude nejlepší.“

Madam Fontaineauová rychle pohlédla na Brandona, zda s tím souhlasí, a usmála se, když si vzpomněla, s jakou péčí vybíral pro tu dívku prádlo. Spodničky musely být z nejjemnější látky, jemné a průsvitné, pak teprve byl spokojen. Musí na to pamatovat, až bude šít ty další.

Ten ale o tu svou mladou ženušku nějak náramně stojí, pomyslila si, když si vzpomněla, jak vztekle vybuchl. A bude mít co dělat, aby ji uchránil před ostatními muži. Její tvář je nevinnost sama, a přesto tak svůdná. Kdyby se raději zamiloval do mě.

„Kapitáne Birminghame, kdybyste dovedl madam do zkušební místnosti, můžeme začít s výběrem šatů. Mám tu několik návrhů podle poslední módy.“

Svižně se otočila, odhrnula závěs a zavedla je dozadu do chodby a nakonec do místnůstky přecpané látkami a šicími potřebami. Přinesla židli a pokynula Brandonovi, aby se posadil, a když tak učinil, obrátila se k Heather.

„Madam, jestli dovolíte, rozepnu vás a můžeme začít brát míru, až si sundáte ty hezké šatičky, ano?“

Heather nastavila madam Fontaineauové záda a beze slova čekala, až ji žena rozepne. Celá místnost byla sotva větší než pořádná postel a tak přeplněná šicími potřebami, že se sem všichni tři sotva vešli. V těsné blízkosti se otírala sukní o Brandonova kolena, když se otáčela, nemohla nikam uhnout a musela zůstat stát před ním. Stačilo natáhnout ruku a mohl se jí dotknout.

Švadlena brala pozorně míru a zacházela velice obratně se svým krejčovským metrem. Heather na její povel poslušně zvedala paže, rovnala záda a vyhrnovala si spodničku.

„Mohla by teď madam trošku zatáhnout bříško,“ pokračovala švadlena a přiložila jí metr k bokům.

Heather zvedla hlavu a uviděla, že se Brandonova ramena třesou smíchem. Přes švadleninu hlavu se na něj zamračila, aniž se teď starala o to, že by se na ni mohl rozzlobit. Rozladěně odpověděla:

„To by nemohla.“

Madam Fontaineauová si sedla na paty a chvilku tak před Heather klečela a přemítala, proč činí tak jednoduchá věc té roztomilé madam takové problémy. Pak k ní vzhlédla a na rtech se jí zavlnil chápavý úsměv.

„Madam čeká maličké, že?“

„Ano,“ přitakala Heather neochotně a tváře jí zrůžověly.

„Ale to je báječné,“ zašveholila madam Fontaineauová. Mrkla po Brandonovi koutkem oka. „A hrdým otcem je tady monsieur, že?“

„Zcela určitě, madam Fontaineauová.“

Švadlena se vesele zasmála. Pomyslila si: Nu, on o tom jistě nepochybuje. Odpověděl hned a bez váhání. A to děvče je snad opravdu takové neviňátko, jak vypadá.

Nahlas řekla: „Ach, monsieur, to jste mě uklidnil. Ani se nečervenáte, ani nekoktáte rozčilením, když máte přiznat, že jste otec. To je dobře. Není to žádná hanba, když se muž přizná ke svým činům.“ Uznale na Heather kývla a opět se obrátila k němu. „Z vaší ženušky bude určitě okouzlující maminka, žě, monsieur?“

Brandon pomalu přejel očima po své manželce a v očích mu zahořelo zvláštní světlo. „Velmi okouzlující,“ přitakal vřele.

Ale, ale, no to se na něj podívejme! povzdechla si madam Fontaineauová. Jak je netrpělivý, až s ní zase hupne do postele. Nu, ta hezoučká madam nebude dlouho bez bříška. Bude si jí hledět. Ó, kdyby tak byla na jejím místě!

,,Madam ta spodnička, co jsem šila, velmi sluší, že?“ chtěla vědět, a sledovala, jak ji Brandon nenasytně hltá očima. „Má postavu bohyně ta plná ňadra, štíhlý pas, akorát pro mužský ručičky, a ty boky a nohy olalá!“

Heather zavřela oči, do hloubi duše zahanbena. Připadala si jako otrokyně, kterou prodávají nějakému muži tomuto muži jen proto, aby se s ní mohl pobavit. Nakonec ji snad spoytají a budou prozkoumávat celé její tělo pěkně kousek po kousku? Ale tělo, o kterém madam Fontaineauová tak otevřeně mluvila, patřilo přece jí, a ne nějaké otrokyni. Ta ženská nemá právo ji takto ponižovat. Ženské tělo je přece něco nedotknutelného, soukromého, co je třeba ctít, a nikoliv pošpinit, jak by to někdo třeba rád udělal. Není určeno k tomu, aby bylo zotročeno, prodáno jjebo aby se stalo předmětem směnného obchodu.

Vztekle zaskřípala zuby a otevřela oči jenom proto, aby zjistila, že ji Brandon sleduje v zrcadle. Čas se na chvilku zastavil, když se jejich oči setkaly. Nedokázala uhnout pohledem. Ani když sjel očima trochu níž, a ona si okamžitě uvědomila, jak průhledné je její prádlo, nedokázala spustit zrak z jeho tváře. Znovu se jí zahleděl do očí a Heather se celá rozechvěla a pocítila závrať a ještě cosi nesmírně zvláštního.

Když se madam Fontaineauová nedočkala od Amerikána odpovědi, jéž by ji povzbudila k dalšímu chvalozpěvu na onu dívku, vstala z pokleku a byla z ní opět zdatná obchodnice.

„Donesu vám ty návrhy. Chce-li se madam obléknout, zapnu ji hned, jak se vrátím.“

Na chvíli se vzdálila a Heather odvrátila oči od zrcadla a sehnula se pro šaty. Jako omámená do nich vstoupila a natáhla si je na sebe. Vklouzla do rukávů a zkřížila ruce, aby jí šaty nespadly, než se madam Fontaineauová vrátí. K jejímu překvapení ji Brandon chytil za sukni a přitáhl si ji mezi kolena. Rozevřela oči dokořán a zírala na něj s pootevřenými ústy. Srdce jí rozčileně bušilo. Brandonovu pozornému oku nic neuniklo a usmál se, když postřehl, jak se jí zachvívá hruď.

„Co se tak děsíš, ty trdýlko?“ ušklíbl se. „Chci ti jen zapnout šaty.“

Zkřížila si ruce na prsou, aby je zakryla před jeho pohledem, ale on je prostě odtáhl a zlomyslně se usmál.

„Přede mnou se nemusíš schovávat, miláčku. Tady tě nevidí nikdo jiný než já.“

„Prosím,“ hlesla. „Přijde madam Fontaineauová.“

Usmál se. „Když se ke mně otočíš pěkně zády, uvidí jedině muže, který zapíná šaty své manželce. Nebo -“

Rychle se obrátila a slyšela jeho pobavený smích. Ještě stále ji zapínal, když se madam Fontaineauová vrátila.

„Přinesla jsem všechny návrhy, které mám. Je jich spousta,takže si můžete vybrat.“

Žena smetla předměty z nízkého stolku, položila na něj hromádku výkresů a pak přitáhla stolek před ně, takže Heather zůstala uvězněna mezi Brandonovými koleny. Když ji konečně zapnul, svezla se na podlahu a vkleče si začala prohlížet obrázky. Ty už se jí líbily víc, pochybovala však, že by její muž byl ochoten vyhodit tolik peněz. Dychtivě se na ně podívala a vzdychla si.

„Nemáte tu nějaké obyčejnější, ne tak nákladné?“ zeptala se.

Madam Fontaineauová překvapením vyjekla. Brandon si poposedl, sehnul se nad Heather a položil jí ruku na obnažené rameno.

„Tyhle ti mohu docela klidně koupit, drahoušků,“ řekl, když se podíval na návrhy.

Madam Fontaineauová si ulehčeně oddechla. Kapitán měl vytříbený a nákladný vkus, pokud šlo o oblečení. Nedovolí, aby jeho žena na sobě šetřila. Proč si dělá takové starosti, když jí může pořídit přepychovou garderobu? Být na jejím místě, hned by popadla ty nejhezčí šaty.

„Vzhledem k tomu, že jsi příliš skromná, pokud jde o utrácení, pomůžu ti vybavit tvůj šatník já pokud proti tomu nic nemáš.“

Heather honem zavrtěla hlavou. Dotyk jeho ruky na rameni ji rozčiloval. Dlouhé prsty ji na holé kůži pálily jako oheň. Ruka nenucené spočívala na klíční kosti a pomalu, jakoby nevědomky se svezla do míst, kde se začínalo zaoblovat poprsí. Jako by vůbec nevnímal, jak prudce oddechuje v jeho sevření.

Musí to přece vidět a chce mě jenom takhle trápit. Ví, jak se ho bojím, pomyslila si Heather.

Seděla tu jako v obklíčení, zády se opírala o jeho stehno jako o pevnou skálu, jeho ruka jako olověné závaží ji tiskla proti jeho noze, jeho hlava a ramena se nad ní skláněly, takže se nemohla napřímit. Vězela v té pasti jako moucha v síti, i když Se navenek zdálo, že sedí zamilovaně u jeho nohou celá bez sebe štěstím, že se ho může dotýkat.

Brandon ukázal na jeden návrh: „K těm by se dobře hodilo modré hedvábí takové barvy, jako jsou oči mé ženy. Chci, aby to byla stejná barva. Máte něco takového?“

Madam Fontaineauová si nejprve pozorně prohlédla Heatheřiny oči a řekla s radostí: „Oui, monsieur, to je safírová modř. Všechno bude podle vašeho přání.“

„Výborně.“ Pak ukázal na další návrh. „Tohle dejte pryč. V těch volánech by se úplně ztratila.“ ^

„Oui, monsieur,“ souhlasila madam Fontaineauová. Uměl si vybrat jako vždy. Ten opravdu dobře ví, jak nejlépe obléknout ženu.

Pak odložil i další návrh s tím, že ty šaty jsou příliš výstřední. Vybral pět dalších. Další dvoje byly zavrženy.

Heather jen fascinovaně přihlížela, protože nebyla schopna slova. Se vším, co vybral, nemohla než souhlasit a určitě by nechtěla šaty, které vyřadil. Jeho cit pro barvy ji ohromoval. Ten muž měl opravdu zázračné schopnosti. Musila si přiznat, že uměl vybrat lépe než ona.

Bylo rozhodnuto ještě o mnoha dalších šatech a k obrázkům pak byly připojeny vzorky látek. Nic nebylo ponecháno náhodě. Hedvábí, vlna, samet. Brokáty, mušelín, voál Heather začínala ztrácet přehled. Byly vybrány stuhy, prýmky, korálky a kožešiny na lemy a zdobení, dokonce si prohlédl a objednal i krajky. Zašla nad množstvím šatů, které pro ni koupil. Takové množství by nikdy neočekávala. Kdyby si měla vybírat sama, určitě by si jich nevybrala tolik a sotva by kdy uvěřila, že k ní bude tak štědrý. Ale je to tak, všechny šaty už jsou objednány.

„Tak co, jsi spokojená, drahá?“ zeptal se bezstarostně a Heather věděla, že by nebylo nic platné něco namítat. Nakoupil ty šaty pro vlastní potěchu, aby ji mohl obléknout podle svého vkusu. Líbilo se jí však všechno. Ostatně jak by ne, když uměl tak dobře vybrat?

Přikývla. „Jsi víc než velkorysý,“ zamumlala.

Brandon pohlédl dolů. V této poloze se mu naskýtal ničím nerušený pohled na její ňadra pod odstávajícím okrajem šatů. Jeho ruka zatoužila zajet pod látku a pohladit tu hedvábnou pleť.

„Má žena potřebuje ještě nějaké šaty, které by mohla nosit hned,“ řekl a odtrhl pohled. „Nemáte tu pro ni něco usedlejšího než to, co má na sobě?“

Madam Fontaineauová přikývla. „Oui, monsieur. Mám tu jedny šatičky, které jsem zrovna nedávno došila. Hned je donesu. Myslím, že je to právě to, co jste měl na mysli.“

Odkvapila z místnůstky a zakrátko se vrátila s šaty z modrého sametu. Měly dlouhé úzké rukávy a velmi střízlivý bílý saténový límeček upnutý těsně kolem krku. U zápěstí byly manžetky rovněž z bílého saténu.

„Něco takového jste myslel?“ zeptala se a zdvihla je do výše.

„Přesně to,“ řekl Brandon. „Zabalte je, vezmeme šije s sebou. Teď se musíme domluvit na dalším. Jistě bude všechno hotovo do deseti dnů.“

Ženě poklesla brada překvapením. „Ale monsieur, to je nemožné! Budu na to potřebovat nejméně měsíc.“

„Je mi líto, madam. Za čtrnáct dní vyplouváme. Přijdu se ženou za pět dní na zkoušku a za deset dní chci, abyste mi poslala hotové šaty na loď. Zaplatím vám dobře, jestliže budou hotové včas a dobře ušité. Když ne, budete tratit. Tak co, svedete to?“

Takovou zakázku si madam Fontaineauová nemohla nechat ujít. I kdyby se měla o výdělek podělit s dalšími švadlenami, ještě pořád jí dost zbude. Bude muset sehnat všechny známé a příbuzné a dát se hned do práce, ale šaty budou hotové. Ten chlap dokáže vždycky uzavřít výhodný obchod, je zvyklý udělovat příkazy a očekává, že budou splněny. Musí jej obdivovat spokojí se jen s tou nejlepší prací.

„Všechno bude podle vašich přání, monsieur.“

„Tedy ujednáno,“ zakončil Brandon a krátce stiskl Heather rameno. „Teď musíme jít, drahá, a ještě dokoupit leccos do tvého šatníku.“

Pomohl jí vstát a přehodil jí plášť přes ramena. Za chvilku vyšli z krámu. Madam Fontaineauová stála ve dveřích a hleděla za nimi.

Ta roztomilá madam je ale pěkně fikaná, usoudila. Nechtěla po něm nic, a nakonec toho dostala tolik. A on je celý šťastný, že jí může koupit to nejlepší. Takhle mazané by měly být všechny.

Pak se obrátila a hlasitě zatleskala. „Claudette, Michele, Raoulo, Marie! Rychle sem a do práce. Máme napilno!“

KAPITOLA PÁTÁ

V londýnských obchodech bylo plno nastrojených žen a elegantních mužů, kteří se neustále tlačili a strkali. Jako malá holčička chodila Heather s otcem do stejných obchodů. Při té milé vzpomínce dostala hned lepší náladu. Vesele brebentila s prodavači, zkoušela si roztodivné čepce, chichotala se na sebe do zrcadel, rozpustile pobíhala sem tam a zcela okouzlila každého, kdo na ni se zalíbením pohlédl. Brandon jen postával mlčky v pozadí. Občas kývl na prodavače, když si zkoušela něco, co se setkalo s jeho souhlasem, a zaplatil potřebný obnos. Ani nic nenamítal, když jej mimoděk dokonce uchopila za ruku a táhla jej do krámu za sebou. Nikdy však o nic nepožádala, ani od něj nic nečekala. Těšilo ji nesmírně už jen to, že si mohla všechno prohlédnout. Tak dlouho jí to už nebylo dopřáno! Sledovala ctihodné dámy, jak se před ní naparují, a smála jejich obtloustlým manžílkům, kteří snažili držet s nimi krok. Oči jí zářily a na rtech pohrával bezstarostný úsměv. Čile se rozhlížela kolem dokola, až jí copy poletovaly kolem hlavy a přitahovaly pohledy mužů.

Schylovalo se již k večeru, když v jednom z obchodů padl její pohled na dřevěnou kolébku. Heather pojednou ztichla a zůstala v zamyšlení stát. Rozechvěle se dotkla maličké kolébky a přejela prsty po hladkém dřevu. Skousla si spodní ret a pohlédla nejisté na Brandona.

Brandon si stoupl vedle ní a důkladně si kolébku prohlížel, jako by se rozhodoval, zda ji mají koupit. Zkusil také, je-li dost pevná.

„Doma máme lepší,“ řekl nakonec a dál si ji zkoumavě prohlížel. „Patřívala mně, ale je stále ještě pevná a dítě unese. Hatti se už dlouho těší, až ji zase někdo využije.“

„Hatti?“ podivila se.

„To je jedna černoška, co u nás slouží,“ odpověděl. „Přišla k nám, ještě než jsem se narodil.“

Obrátil se a pomalu vyšel z obchodu. Heather šla za ním a dohonila jej, když zamával na drožku. Jeho hlas teď zněl stroze.

„Hatti už alespoň patnáct let netrpělivě čeká, až se ožením a zplodím děti.“ Úkosem na ni pohlédl. „Určitě bude celá bez sebe radostí, až přijedeme domů a uvidí na první pohled, jak nám hezky baculatíš.“

Heather si celá nesvá přitáhla plášť k tělu. „Měl ses po svém návratu ženit. Jak to teď bude? Hatti mi určitě bude mít za zlé, že jsem zaujala místo tvé snoubenky.“

„Ne, toho se neboj,“ odpověděl úsečně a zadíval se na blížící se vůz.

Jeho chování nepřipouštělo další otázky a Heather nezbývalo, než se dohadovat, proč si je tak jistý tím, že ji ta černoška vlídně přijme. Jí to tak jisté nepřipadalo.

Drožka zastavila před nimi a Brandon řekl vozkovi jméno hostince. Pak naházel dovnitř všechny balíky a pomohl jí nastoupit. Heather se unaveně svezla na sedadlo a pocítila náhle obrovskou únavu a vyčerpání. Nákupy ji úplně vysílily, a teď toužila jen po tom, aby se mohla odplížit do postele a pohroužit se do úlevného spánku.

Brandon si zkoumavě prohlížel tmavovlasou hlavu opřenou o jeho rameno. Po chvíli vzal Heather kolem ramen a položil si její hlavu na hruď. Ve spánku si zhluboka vzdychla a ruka se jí svezla do jeho klína. V Brandonovi se zadrhl dech. Zbledl a celý se rozklepal. Proklínal sám sebe, proč se nechá tím děvčetem tak ovládat. Pustošila jeho nitro. Připadal si znovu jako panic, jehož čeká první zkušenost se ženou. Chvíli mu bylo horko, až se zpotil, pak jej zase rozklepala zima. To se mu obyčejně nestávalo, jemu, který si lehce poradil s každou ženou a bral si je všechny jen z čirého rozmaru, aby se s nimi mohl po libosti milovat. Tohle děvče musí dostat za vyučenou, a on se jen těžko držel zpátky. Kam se poděl jeho chladný rozum, jeho logické uvažování, jeho sebekontrola? Vyletěly oknem, když jí přísahal, že s ní nikdy nebude zacházet jako s manželkou, a pak mu teprve došlo, že se jí nesmí dotknout. Toužil po ní stále, dokonce i tehdy, kdy už si myslel, že ji nikdy nespatří.

Co ťo sním k sakru je? Vždyť vlastně ještě ani pořádně nedospěla v ženu schopnou nosit v sobě jeho dítě. Měla by být dosud v láskyplné mateřské péči a místo toho je teď s ním a sama se už brzy stane matkou.

Ne, nemůže si to zapírat. Chce se s ní milovat. Musí ji mít hned teď a nechce se už ani o chvilku déle držet zpátky. Jak dlouho má ještě snášet její přítomnost a dívat se na ni, jak se svléká, a nesmět se na ni vrhnout, aby ukojil svou touhu?

Přesto se ale nedokázal odhodlat, aby se s ní pomiloval, ačkoliv po tom tolik toužil. Nemůže porušit svůj slib. Přísahal, že mu zaplatí za to, že jej dohnala ke sňatku, i za to, jakým způsobem toho dosáhla. Nikdo jej nesmí vydírat, a pak si na jeho účet šťastně a spokojeně žít. Démon, zvaný pychá, mu nedovolil ustoupit.

Je to přece jen ženská a všechny ženské jsou stejné. Měl by ji pustit z hlavy. Nevěděl zatím o žádné, na kterou by nedokázal zapomenout.

Jenomže Heather je jiná a on nemůže dost dobře tvrdit, že tomu tak není. Všechny ostatní ženy, které znal, byly povolné a nedočkavé, pokud šlo o milkování, a dobře to uměly. Tohle děvče bylo tak nevinné, a on ji násilím připravil o panenství. O mužích ani o milostných dobrodružstvích nevěděla nic. Teď je jeho ženou a čeká s ním dítě. A právě proto je jiná. Jak by mohl zapomenout na vlastní ženu? Nedokázal na ni zapomenout ani tenkrát, když od něj odešla. Kdyby to byla obyčejná dívka, snad by ji dokázal vypudit z mysli. Ale copak to jde, když je tak krásná, tak nesmírně svůdná a v této chvíli jemu tak blízká?

Dříve než si na tuto otázku dokázal odpovědět, zastavila drožka před hostincem. Byla už noc, zevnitř se ozýval veselý smích a zpěv a žena v jeho náruči stále spala.

„Heather,“ zamumlal s ústy zabořenými do jejích vlasů. „Mám tě odhést do pokoje?“

Pohnula hlavou na jeho hrudi.

„Cože?“ zeptala se v polospánku.

„Chceš, abych tě přenesl do hostince?“

Zvolna zvedla víčka, ale byla stále ještě omámená dřímotou.

„Ne,“ odpověděla ospale. Nijak se nenamáhala vstát.

Usmál se a položil svou ruku na její, kterou měla v jeho klíně. „Jestli na tom trváš, miláčku, můžeme objet ještě jednou město.“

Heather okamžitě procitla, s dušeným výkřikem odmrštila jeho ruku a prudce se napřímila. Jeho trochu potměšilý úsměv jí vehnal do tváře hluboký ruměnec a nejraději by v té chvíli zemřela. Začala se přes něj dobývat z drožky a málem z ní sletěla po hlavě, když se dvířka rozlétla. Jenom díky jeho duchapřítomnosti se tak nestalo. S výkřikem ji zachytil, obemkl ji paží kolem hrudi a vtáhl ji zpátky do kočáru na svůj klín.

„Co děláš, prosím tě?“ vyštěkl. „Chceš se snad zabít?“

Zabořila si tvář do dlaní. „Nech mě být!“ rozplakala se. „Nech mě na pokoji. Já tě nenávidím, nenávidím tě!“

Brandonův obličej ztuhl. „Tím jsem si jist, má drahá,“ ucedil. „Koneckonců, kdybys mě nikdy nepotkala, žila bys teď s tetou a snášela to její týrání, své tělo bys halila do plandavých šatů po tetě a dřela bys, až by sis polámala hřbet za trochu jídla, co ti předhodí, spokojená s tím, že se uklidíš někam do kouta a zestárneš ve svém nedotčeném panenství, aniž jsi poznala, co to je být matkou! Ano, je to ode mě opravdu kruté, že jsem tě zbavil takového příjemného života. Bylas tam šťastná, nechť jsem proklet za to, že jsem tě odtamtud vytáhl.“ Na malou chvilku se odmlčel a pak pokračoval: „Ani nevíš, jak trpce lituji, že jsem se nechal zmást tvým ženským tělem a nepoznal, že jsi vlastně ještě dítě. Teď mi budeš až do smrti viset na krku, a mě tahle představa vůbec netěší. Kéž bych se radši nechal už dávno vykastrovat. Mohl jsem si žít bez starostí!“

Svěsila ramena a rozplakala se, jako by v sobě nesla utrpení celého světa. Drobné tělo se otřásalo pláčem a Heather bolestně kvílela s tváří v dlaních jako ztracené, opuštěné dítě. Nechce být nikomu břemenem. Nechce být jen přítěží, trpěnou, nenáviděnou a nechtěnou. Tohle tedy opravdu nechtěla.

Brandon se chvíli díval, jak se její tělo otřásá pláčem, a veškerá touha dál ji zraňovat jej opustila. Tvář měl zasmušilou, koutky úst svěšené. V hrudi pojednou nesl velkou tíhu a snažil se bez úspěchu najít v plášti svůj kapesník.

„Kam jsi jen dala ten kapesník?“ zeptal se s těžkým povzdechem. „Nemůžu ho najít.“

Zavrtěla hlavou stále zabořenou do dlaní a se zatajeným dechem Zůstala sedět vzpřímeně na jeho klíně. „Nevím,“ vzlykla ztrápeně, neschopna jasné myšlenky.

Otřela si slzy lemem sukně a Brandon prohledával její šaty. Do kočáru nakoukl váhavě drožkář.

„Můžu dámě nějak pomoct?“ nabídl se rozpačitě. „Slyšel sem ji plakat, a to mně trhá srdce, když slyším ženskej nářek.“

Brandon se na mužíka zakabonil a hledal dál svůj kapesník. ^Netřeba nám vaší pomoci, pane,“ odmítl zdvořile. „Žena se jen trochu trápí, protože jsem jí nedovolil, aby s námi žila její matka. Až zjistí, že jí slzy nic nepomůžou, bude zase v pořádku.“

Drožkář se chápavě zazubil. „To chápu, pane, to moc dobře chápu. Já vim, co to je, když s váma musí žít ženina matka.

Měl sem bejt taky tak neoblomnej, když sem se ženil. Teď bych neměl v baráku tu starou ježibabu.“

Odklátil se zpátky ke koním a Brandon konečně objevil kapesník, který měla Heather zastrčený za ňadry. Vytáhl jej a otřel jí slzy a pak jí ho podržel u nosu, aby se vysmrkala.

„Už je to lepší?“ vyptával se. „Můžeme už jít do pokoje?“

Bezděky těžce vydechla a přikývla. Brandon jí zastrčil kapesník zase zpátky za šaty a pleskl ji po zadečku.

„Pusť, ať můžu vystoupit, pak ti pomůžu dolů.“

V hostinci bylo hlučno a živo. Veselili se tu opilí námořníci i lehké ženštiny, jejichž pronikavý smích vylétal nad ochraptělé, sprosté hlasy opilců. Brandon popadl Heather za ruku a táhl ji těsně za sebou, aby skryl před zvědavými pohledy její tvář ušmudlanou od slz. U krbu seděl George, ale vyskočil hned, jakmile je spatřil, a následoval je do pokoje. Když Brandon otevřel dveře a Heather vklouzla dovnitř, vyslechl sluha pozorně jeho příkazy a pak se opět vzdálil, aby vykonal vše, co mu pán nařídil. Brandon vešel do ložnice. Zavřel za sebou dveře a spatřil svou ženu, jak se sklání nad umyvadlem 9 stříká si vodu do obličeje.

„George šel pro nějaké jídlo. Já na večeři nezůstanu. A byl bych rád, kdybys neopouštěla pokoj, až budu pryč. Bude to pro tebe bezpečnější, pokud zde budeš bez mé ochrany. Budeš-li něco potřebovat, George je hned za dveřmi. Klidně si mu řekni/’

Vrhla na něj přes rameno rozpačitý pohled. „Díky,“ řekla tiše. A pak, bez dalších slov, byl najednou pryč a nechal ji tu sklíčeně civět na zavřené dveře.

Ten nepatrný pohyb, lehoučký jako zachvění motýlího křídla, jí připadal neskutečný. Ležela pod přikrývkou velice tiše a nehýbala se ze strachu, že už se to nevrátí. Usmála se do tmy. Ucítila to ještě jednou, tentokrát naléhavěji. Ruka se jí podvědomě svezla na břicho a v mysli se jí náhle rozjasnilo.

„Já vím, že má pravdu. Asi bych se opravdu těžko dostala od tety, i když jsem po tom tak zoufale toužila. Hlídali mě moc dobře. Prožila bych tam určitě celý život, kdyby mě odtamtud nevytáhl a neobtěžkal mě.“

Znovu ucítila pod svou dlaní zachvění.

„Teď se mám tedy stát matkou, a on má být nenáviděn a proklínán za to, že to zavinil. Musí to tak být? Copak je tak těžké prokázat mu trochu laskavosti a vděčnosti, i když vím, že proklíná zemi, po které chodím, a raději by nebyl mužem, než aby byl ke mně připoután. Je na mě hodný i přes nenávist, kterou ke mně cítí. Musím mu dokázat, že už nejsem dítě a že jsem mu vděčná. Nebude to lehké. Tolik mě děsí a já jsem tak zbabělá.“

V hluboké tmě zaslechla jeho kroky. Pohyboval se tiše po pokoji, pak se svlékl a jen lucerna venku na dvoře mu ukazovala cestu. Vklouzl do postele vedle ní a obrátil se na svou stranu, obličejem ke dveřím. Pokoj opět ztichl a do ušiji zaléhalo pouze jeho oddechování.

Příštího rána, ještě než otevřela oči, uslyšela déšť. Hustý a prudký déšť, který vyhnal venkovany z ulic a ptáky na stromy, spásný liják, jenž spláchl všechnu špínu. Přišel v pravý čas, už to vypadalo, že snad vůbec nezaprší.

Muž vedle ní se pohnul a Heather otevřela oči, když se odtáhl a posadih Učinila totéž a sklouzla z postele, čímž upoutala jeho pozornost.

„Není nutné, abys už vstávala,“ řekl podrážděně. „Musím ještě něco zařídit kvůli nákladu a nemůžu tě vzít s sebou.“

„Půjdeš hned teď?“ zeptala se nejisté, aby se na ni zase nemračil.

„Ne. Ještě ne. Chci se vykoupat a nasnídat, než odejdu.“

„Tak já radši vstanu, když ti to nebude vadit,“ řekla opatrně.

„Jak si přeješ,“ zavrčel. „Mně je to celkem jedno.“

Když mu přinesli horkou vodu, lehl si do mosazné vany a oba pak v pokoji opět osaměli. Brandon byl zachmuřený, sotva promluvil, a Heather přistoupila s obavami k vaně, aby mu nabídla své služby. Rozčilením ani nedokázala promluvit a třesoucíma se rukama mu vzala houbu z ruky. Trochu překvapeně k ní zvedl oči.

„Copak chceš?“ zeptal se petrpělivě. „Ztratila jsi řeč?“

Zhluboka se nadechla a sklonila hlavu. „Já já bych ti chtěla pomoci při koupání,“ vypravila ze sebe.

Vráska na jeho čele se prohloubila. „To není nutné,“ zahučel. „Běž se obléknout, a jestli ti o to tolik jde, můžeš se mnou dole posnídat.“

Rozmrzele se vzdala svého úmyslu a poodešla od vany. Bylo jí jasné, že dnes ráno po její společnosti netouží. Aby ho ještě víc nepopudila, musí se držet zpátky a neobtěžovat ho.

Pohybovala se tiše po místnosti, posbírala prádlo, které si vyprala při večerním koupání, poskládala je a ještě trochu vlhké je uložila. V koutě za jeho zády si svlékla noční košili a Vzala si ty nové modré šaty, jež jí včera koupil. Ale stejně jako ťy červené je nedokázala zapnout, a ať se snažila sebevíc, podařilo se jí na zádech chytit jen pár oček.

No tak půjdu rozepnutá, rozhodla se zarputile. Za ním nepůjdu. Nebudu ho přece obtěžovat.

Zkoušela si rozčesat zacuchané vlasy prsty. Brandon se mezitím vykoupal a vylezl z vany. Rychle se utřel ručníkem, aniž pohlédl jejím směrem, a začal se oblékat. Obrátil se k ní, jenom když si bral čistou košili ze stolku, který stál za ní, a Heather mu s tlukoucím srdcem ustoupila z cesty, aby na sebe moc neupozorňovala. Její pohyb v něm však vzbudil nejen pozornost, ale i hněv.

„Co se pořád tak děsíš, zatraceně?“ vyštěkl. „Já ti nic neudělám.“

Heather se pod jeho pohledem zachvěla. „Já promiň,“ hlesla ustrašeně. „Jenom jsem ti nechtěla stát v cestě.“

Cosi zaklel a popadl košili. „To, že se mi pleteš do cesty, mi vadí asi stejně, jako když tady tak hloupě poskakuješ. Rozhodně ti jednu nevrazím, jak to dělala s oblibou tvoje teta. Já ženské nebiju.“

Rozpačitě se na něj dívala a nevěděla, má-li uhnout, nebo zůstat stát, kde je. Uvazoval si vázanku a vztekle s ní škubal, když se mu to hned nedařilo. V náhlém popudu k němu přikročila a odtáhla mu ruce. Rozlícené si ji změřil, ale Heather na to vůbec nedbala, rozechvělými prsty mu vázanku uvolnila a znovu uvázala, jako to mnohokrát dělala otci. Když byla vázanka v pořádku, vzala ze židle vestu a přidržela mu ji, aby do ni mohl lehce vklouznout. Odvážně zašla ještě dál a zapnula mu ji, ačkoliv vycítila, že je popuzený a nejraději by se zapnul sám. Sáhla po jeho kabátci, ale to už ji odehnal.

„Nech toho,“ řekl chraptivě. „Umím se obléknout sám. Radši si vezmi kartáč a učesej se.“

Kvapně jej uposlechla, á když se česala, přistoupil k ní a zapnul jí vzadu šaty. Poděkovala mu a plaše se usmála do obličeje, který se nad ní skláněl. Srdce jí poskočilo a den vypadal hned veselejší.

Několik následujících dnů strávila většinu času v pokoji s vědomím, že George je někde nablízku. Manžela vídávala ráno, když vstával a koupal se. Pak se vždycky oblékl a šli dolů na snídani. Potom ji opouštěl a býval pryč pozdě do noci, ještě dlouho potom, co si šla lehnout. Vracel se potichu a svlékal se potmč, dával pozor, aby ji nevzbudil, avšak Heather se pokaždé na chvilku probudila a cítila se v bezpečí, když věděla, že už je zpátky.

Tak probíhalo i páté ráno a oba si pomalu zvykali na každodenní koloběh. Při ranní horké koupeli nebyl Brandon už tolik nerudný a sedával teď dokonce dlouho ve vaně, zatímco mu drhla záda, když jí to nakonec velkomyslně dovolil. Pro Heather byly tyto ranní epizody plné klidu a míru. Těšila se z mlčenlivého společenství, které s ním sdílela. Den začínal veseleji, když k sobě občas prohodili pár slov a prokazovali si navzájem drobné úsluhy. Život se jí zdál už snesitelnější. Dokonce i Brandon byl teď tístupnější, a když se po snídani rozcházeli, políbil ji na čelo jako správný manžel a teprve pak se odebral za svými záležitostmi.

Tohle ráno na sklonku října začalo stejně a Heather zavěšená do Brandona sešla dolů do místnosti, kde obvykle snídali. Usadil ji k jejich stolu v rohu a sám se posadil vedle ní. Z pobřeží byl slyšet příboj, když jim rozespalá hostinská donesla francouzskou kávu, kterou popíjeli vždy před jídlem. Brandon ji pil černou, zatímco Heather mívala slabší kávu se spoustou smetany a cukru. Hned nato jim donesli ranní jídlo; velkou mísu studeného vepřového masa a dva vrchovaté talíře na plátky nakrájených brambor s vejci a šunkou. K tomu měli teplý křehký chléb s čerstvě utlučeným máslem a hustý zlatý med, kterým si chléb mazali.

Heather se podívala na vepřové a talíř s brambory, otřásla se a jídlo odstrčila. Místo toho si vzala patku chleba, namazala si ji a pomalu z ní uždibovala. Káva jí měla uklidnit rozhoupaný žaludek, ačkoliv neměla tento nápoj příliš v oblibě. Pomalu, po doušcích ji upíjéla.

„Dnes odpoledne máš zkoušku,“ připomněl jí Brandon a rozlomil krajíček chleba. „Ve dvě hodiny odpoledne pro tebe přijdu. Řekni Georgeovi, aby obstaral kočár.“

Podíval se na ni a Heather zamumlala poslušně nějakou odpověď a sklonila se nad svým šálkem, když si ji nenucené změřil. Pokaždé když na ni takto upřeně zíral, její vyrovnanost se rozplynula a pod jeho pohledem se celá rozechvěla a znejistěla. Byl-li s ní, měla jazyk jako svázaný a stěží ze sebe vypravila rozumné slovo.

Celou dobu, co jedl, seděla mlčky a po očku si ho prohlížela. Dnes byl celý v tmavomodrém. Vysoký tuhý límec jeho kabátu byl vyšívaný zlatou nitkou a košili a náprsenku měl tak bílé, že až bodaly do očí, čerstvě vyžehlené, a ulpívala na nich sotva znatelná stopa kolínské. Byl dokonale upravený jako vždy a tak hezký, že se ženám při pohledu na něj muselo dělat slabo. Heather s jistým překvapením shledala, že ani ona toho nezůstala ušetřena.

„Včera se mi roztrhla manžeta u košile,“ poznamenal, když odstrčil talíř a otřel si ústa. „Nemohla bys mi to zašít? George nemá příliš velké nadání, jak zacházet s jehlou a nití.“ A dodal se zvednutým obočím: „Předpokládám, že ty ano.“

Usmála se a celá se začervenala radostí, že od ní něco potřebuje. „Šití je přece jedna z prvních věcí, kterou se učí anglické dívky.“

„Pořádné a způsobné, dokonalost sama,“ zabručel si pod vousy.

„Cože?“ zeptala se rozpačitě. Už zase začíná být jízlivý, pomyslila si a přemýšlela, co jej zase popudilo po dnech plných pohody.

Ale Brandon se usmál a natáhl ruku, aby poškádlil zvlněný pramínek vlasů na jejím rameni. Včera si vlasy umyla a dnes si je sčesala z čela, svázala stužkou a volné prstýnky nechala spadat na záda. Její kučeravé kadeře Brandona neustále pokoušely.

„To nic, zlato. Jenom mi napadlo, jak dobře jsi se naučila ženským způsobům.“

Tušila, že si z ní dělá šprýmy, ale nebyla si tím jistá a nevěděla, jak to má poznat.

Dveře hostince se otevřely a dovnitř vešel vysoký mladý muž v třírohém klobouku zdobeném prýmky a v modrém kabátci. Když spatřil Brandona, vykročil směrem k němu. Smekl klobouk a Brandon zvedl hlavu a vstal ze židle.

„Dobrý ráno, pane,“ pozdravil neznámý táhle. Potom kývl nepatrně směrem k Heather: „Brý ráno, madam.“

Brandon jí muže představil jako Jamese Bonifáce, lodního hospodáře z Fleetwood. Heather si všimla, že pan Bonifác neprojevil nejmenší podiv, když mu byla představena jako kapitánova manželka. Nepochybně už o tom kvapném sňatku věděl. Do jakých podrobností byl o celé věci zpraven, to netušila, ale doufala, že mu zůstala utajena většina skutečností a zcela jistě datum, kdy se svatba konala, i když to zřejmě bylo jen její zbožné přání. Až začne být její těhotenství zjevné, jistě se najde spousta zvědavců, kteří budou počítat měsíce, a muži na Fleetwood si budou mezi sebou šuškat, že ona a jejich kapitán byli milenci už před sňatkem.

Pan Bonifác se široce usmál. „Je mi potěšením, že vás potkávám, madam.“

Odpověděla mu na pozdrav a Brandon jej vybídl, aby se posadil. „Bylo by asi předčasné doufat, že mi v tuto ranní hodinu přinášíš z přístavu dobré zprávy. Stalo se snad něco?“

Pan Bonifác s úsměvem zavrtěl hlavou, usadil se na opačném konci stolu a přitáhl si šálek kávy, kterou mu donesli. Brandon znovu zasedl na své místo a položil ruku na opěradlo Heatheřiny židle.

„Můžete zůstat klidnej,“ ujistil jej pan Bonifác. „Všecko de dobře. Pozejtří bude volná rampa se zbožím pro Charleston a můžeme začít nakládat. Správce mi řek, že bysme si měli pospíšit, protože v Severním moři už začíná zima. Za šest dní můžeme zvednout kotvy a vyrazit. To je lepší, než sme mohli čekat, když je taková nouze o dělníky.?’

Brandon si oddechl. „Skoro jsem přestal doufat, že vůbec vyplujeme. Musíme sehnat posádku a prohlédnout dobře loď. Už jsme tu moc dlouho. Budou rádi, že můžou jet konečně domů.“

„To jo, pane,“ nadšeně souhlasil pan Bonifác.

Heather jeho nadšení nesdílela. Místo toho pocítila strach a nejistotu. Nemyslela už na to, co všechno o ní tento muž ví. Tady byla doma. Nebude lehké opustit svou vlast a odejít do cizí země. V hlasu svého muže teď rozeznala veselejší a vřelejší tón a poznala, že se na domov nesmírně těší.

Oba muži pak odešli a Heather se vrátila do pokoje, a tam dlela po celou dobu, co byl Brandon pryč. Na její žádost jí George donesl jehlu s nití a nůžky a Heather se hned pustila do zašívání košile. Práce ji docela těšila. S jeho košilí na klíně a s dítětem, jehož pohyby v sobě cítila, byla teď docela spokojená a na několik okamžiků si připadala opravdu jako manželka. Pak ustala v práci a zamyslila se. Klid z její duše se náhle vytratil. Brzy si bude muset zabalit všechen svůj skrovný majetek, opustit místo, které jí bylo domovem, a vydat se na riskantní pouť do nové země. Bude čelit velkému neznámu po boku muže, který jí přísahal pomstu. S dítětem pod srdcem se ocitne mezi neznámými lidmi, kteří jí možná budou opovrhovat. Bude jako stromek, kterého vyrvou z lesa a přesadí do nové půdy. Bude růst a prospívat, nebo chřadnout a zmírat mezi cizími?

Oči se jí zalily slzami. Utřela si je a pohlédla ven. Přistoupila k oknu a dívala se na město, které znala. Pomyslela na hanbu a zármutek, které tu po sobě zanechá, a zvedla hlavu. Každý den teď pro ni znamenal nastoupit nerovný boj, jenž ničil její sebevědomí. Hleděla vstříc velkému neznámu, a kdyby jí Bůh dal odvahu a sílu, kterou tak zoufale potřebovala, mohla by to přivést k něčemu lepšímu. Musí se vypořádat s každým dnem tak, jak přichází, a věřit, že budoucnost k ní bude shovívavá.

Znovu se pustila do šití, teď už ne tak spokojeně, ale se vzrůstajícím napětím, jež v ní rostlo stejně jako její dítě.

Došila košili a úhledně složenou ji položila na komodu. George jí mezitím donesl lehký oběd a po jídle se ustrojila na cestu ke švadleně. Teď jen čekala, až se Brandon vrátí. George už přišel oznámit, že kočár je tady a čeká na dvoře. Kdesi ve městě se ozvaly dva údery zvonu a jeho ozvěna zanikala v dálce. Dole na ulici uslyšela Brandonův hlas, brzy nato se ozvaly na schodech jeho kroky a dveře se otevřely. Usmála se na něj, když vstoupil, a radostně jej přivítala.

„Jak vidím, jsi už hotová,“ řekl stroze a trochu se na ni zamračil. Podal jí šedý sametový plášť, jejž nesl přehozený přes ruku.

Pokrčila rameny. „Neměla jsem se čím zdržovat, Brandone,“ řekla potichu.

„Na,“ řekl a podal jí plášť. „Dneska je venku chladno a ty plášť potřebuješ. Myslím, že ti bude slušet lip než ten můj.“

Vzala si jej v domnění, že je jeho. Ale když si jej přehodila přes ramena, shledala, že je to dámský plášť, a navíc velmi drahý. Nikdy takový hezký plášť nevlastnila, dokonce ani tehdy, kdy ještě žila s otcem. Sáhla na něj s jakousi posvátnou bázní a uhladila si látku přes sukni.

„Ach Brandone,“ vydechla. „Ten je krásný.“

Stále tak zamračený natáhl ruce a chtěl jí utáhnout hedvábné tkanice u krku, ale Heather byla tak uchvácena svým novým oděvem, že nedokázala klidně postát. Otáčela se na všechny strany a stále se obhlížela. Brandon se nakonec neubránil smíchu.

„Stůj chvilku, ty malá neposedo, a drž,“ usmál se. „Člověk by spíš osedlal včelu, než by tě zapnul.“

Spokojeně se uchichtla a sehnula hlavu, aby si mohla přes jeho ruce prohlédnout jemnou látku. Temenem se mu otřela o hruď. Z vlasů jí stoupala líbezná vůně.

„A k tomu na to ani nevidím,“ zlobil se naoko.

Přepadl ji záchvat smíchu a rychle zvedla hlavu. Ve tváři se jí zračila radost a Brandonův obličej při pohledu na její očividné uspokojení z nečekaného daru roztál úsměvem. Oči mu potemněly. Dlaní se bezděky opírala o jeho hruď a ten dotyk jej přímo elektrizoval. Jejich oči se setkaly a tváře zvážněly. Jeho ruce samovolně dokončily svůj úkol, a pak, jako by hnány nějakou zvláštní silou, svezly se jí po ramenou na záda a přitiskly ji k němu. Nohy se jí podlamovaly, sotva dýchala. Nedokázala se odtrhnout od jeho zelených očí a čas v pokoji jako by ustrnul. Kouzlo však náhle zaplašilo řehtání koní a výkřiky ze dvora. Brandon odtáhl ruce a v duchu se zachvěl. S úsměvem uchopil její ruku a zasunul šiji do podpaží.

„Tak pojď, miláčku,“ pobídl ji laskavě. „Musíme si pospíšit.“

Zamířil ke dveřím a vedl ji dolů po schodech a potom ven k čekajícímu kočáru. Byla to malá drožka tažená jen jedním koníkem a George jim vyšel vstříc s omluvami, že se mu nepodařilo opatřit prostornější a pohodlnější povoz.

„Větší kočáry už byly asi zabraný, kapitáne,“ řekl.

Brandon jen mávl rukou a podal Heather ruku, aby jí pomohl do vozu. „To stačí, Georgi, nepotřebujeme větší. Počítám, že budeme pryč několik hodin, takže k večeři ať nám prostřou v pokoji. Ještě něco je třeba zařídit. Moje žena potřebuje lodní kufr. Sežeň nějaký dost velký a ať jej donesou nahoru.“ Vyňal z kapsy malý váček a hodil jej sluhovi. „A vyber nějaký pěkný, Georgi.“

Mužík se zašklebil a horlivě přikývl. „Jasně, kapitáne.“

Brandon se vyšplhal nahoru a Heather si starostlivě přitáhla plášť, aby si mohl pohodlně sednout. Vůz sebou cukl a dal se hrkotavě do pohybu po živé ulici. Heather se Opřela o Brandona; v poskakujícím kočáru to s ní stále házelo. Všimla si, že mu jinak obvykle upravené klopy nějak odstávají, natáhla ruku a pečlivě je přihladila. Brandon její péči trpně snášel a zbytek cesty seděli zamyšleně a mlčky. Uvědomoval si palčivě její blízkou přítomnost i něžné křivky jejího těla, které se zlehka tisklo k jeho boku. Ovanula jej vůně čistoty z mýdla a růžové vody a zatočila se mu hlava.

Madam Fontaineauová je přivítala ve dveřích dílny radostným švitořením a ihned je uvedla do zkušebny.

„Všechno jde jako na drátkách, kapitáne Birminghame,“ ujistila jej. „Mnohem lépe, než jsem čekala. Šaty budou hotovy včas a bez problémů.“

„Nu, to je jen dobře, madam,“ prohodil Brandon a usedl na nabídnutou židli. „Odplouváme ode dneška za týden.“

Žena se zasmála. „Jen se nebojte, monsieur. Rozhodně vás nepustím bez šatů pro madam.“

Švadlena se začala přehrabovat v hromadě nastehovaných šatů. Heather nastavila Brandonovi záda a odhrnula si vlasy, aby jí mohl rozepnout šaty. Po tváři mu přeběhl zvláštní výraz, když ji rozepínal, a prsty měl o něco nešikovnější než obvykle. Vykročila ze šatů a madam Fontaineauová jí pomohla do prvních z těch, které si měla zkusit.

„Jaké štěstí,“ šveholila, „že se teď nosí tenhle střih. Můžete je nosit bez problémů několik měsíců, když je pás tak vysoko, a ještě tu necháme záložku, abyste si je mohla ty poslední měsíce popustit.“

Brandon se podíval se svraštěným čelem na břicho své ženy. Docela dnes zapomněl na její stav i na okolnosti jejich sňatku.

„Tak co, budou se vám tyhle líbit, monsieur?“ zeptala se madam Fontaineauová u dalších šatů. „Ta barva je velmi efektní, že?“

Brandon přelétl pohledem štíhlé tělo své ženy a pak opět vzhlédl, sotvaže si všiml růžových šatů, jež teď měla na sobě. Zahučel cosi jako souhlas a zahleděl se jinam.

Šaty byly hned odneseny a Heather se potichu radila se švadlenou, zatímco Brandon je pokradmu sledoval. Spadlo jí ramínko u spodní košilky, ale zřejmě si toho nevšimla. Podmračeně hleděl na plnou křivku jejích ňader a hebkou pokožku na rameni a neklidně se pohnul na židli, neboť cítil, jak jej ten pohled fyzicky vzrušuje.

„Ó, tyhle černé se mi líbí ze všech nejvíce, monsieur,“ velebila švadlena jiné šaty, když o několik minut později navlékla na Heather další nastehovanou róbu. „Jen vás totiž mohlo napadnout, že černá bude tak elegantní. Nevypadá v nich madam skvostně, monsieur?“

Brandon cosi souhlasně zavrčel a poposedl na židli celý zpocený. Právě před chvílí byl v hostinci nebezpečně blízko toho, aby porušil své sliby. Kdyby se mu dostalo sebemenšího povzbuzení, zapomněl by na svou hrdost, na svou čest; tato slova by pro něj už nic neznamenala. Popadl by Heather a odnesl ji do postele a nic by jej nemohlo vyrušit z milování. Nyní, až bolestně rozjitřený pohledem, jak se Heather obléká a svléká, byl téměř na pokraji sil. Už to nemohl déle snášet. Pýcha a vášeň v něm sváděly urputný boj a výsledek byl, velmi nejistý.

S chmurným výrazem si sundal chuchvalec nití z kabátu a rozhlížel se po místnosti. Nechtěl už vidět, jak se Heather opět svléká.

Jestli nebudou brzo hotovy, zachová se hůř než zvíře. Jen co se dostane do ústraní v kočáru, ukáže jí, zač je toho loket. A pranic jí nepomohou její protesty, protože se teď cítil tak rozháraný, jako by mu někdo rval vnitřnosti z těla; a ona jej bude za to ještě více nenávidět. Krucinál, vždyť jí to takhle zatím naprosto vyhovuje. Určitě bude prskat jako kočka, až po ní bude chtít, aby se s ním pomilovala. Nu, po té její první zkušenosti by se tomu ani nedivil. Ale on přece nechce, aby to proběhlo stejně. Musí k ní být něžný a dokázat jí, že jí může dát i rozkoš.

K jeho nelibosti se zkoušely další a další šaty a Brandon se v duchu už proklínal za to, že jich tolik objednal. Na čele mu naskočila ještě hrozivější vráska a jeho odpovědi madam Fontaineauové byly stále úsečnější. Heather i švadlena po něm pokukovaly s obavami.

„Monsieur snad není spokojen?“ optala se váhavě švadlena.

„Odvedla jste svou práci dokonale, madam,“ odvětil suše. „Ale to vaše nekonečné repetění mě rozčiluje takřka k nepříčetnosti.“

Madame Fontaineauová si maličko oddechla. Takže je jen otrávený tou nudnou zkouškou, ostatně jako všichni mužští.

Brandon se opět odvrátil a napřímil na své židli. Ještě že šaty, které teď měla Heather na sobě, jí zakrývaly ňadra, a je tedy mimo nebezpečí, když se na ni podívá. Stojí tu tak nevinně a vůbec netuší, proč je tak neklidný. Copak neví, jak působí na muže2 Nedokáže to uhádnout? I když se zařekl, že $e jí už flU kdy nedotkne, neznamená to přece, že jej nemůže vzrušovat pohled, jak tu stojí ve spodničce, pod kterou už si nemusí nic představovat a která jí odstává, kdykoliv se shýbne.

Madam pomohla Heather do dalších šatů a hned spustila proud rychlé francouzštiny. Živůtek byl tak těsný, že se Heatheřiňa ňadra nad hlubokým výstřihem vzdouvala a dychtivě se drala ven. Brandon si neklidně poposedl a v duchu zaklel. Z čela mu stékal studený pot a ve tváři mu cukalo.

„Óó, ta Marie!“ vykřikla madam Fontaineauová rozhněvaně. „Ta se nikdy nenaučí pořádně šít. Nebo si snad myslí, že jsou všechny ženské tak ploché jako ona, oui? Nebo snad, že je tahle hezounká madam nějaké děcko, a ne dospělá žena? Jen ať se podívá, co provedla. Já jí ukážu!“

Vystřelila z místnůstky a zanechala tu Heather těžce popadající dech v těch našpendlených šatech. Heather pohnula paží a zaúpěla bolestí.

„Ach, Brandone, copak to nevidíš?“ zaprosila zničeně a obrátila se k němu. „Připadám si jako jehelníček. Ta holka nechala v šatech snad všechny své špendlíky. Nemůžu se ani nadechnout, abych se nepopíchala.“

Odtáhla paži od těla a Brandon zbledl, když se bez ostýchání postavila mezi jeho kolena. Na bílé kůži v podpaží měla ošklivý škrábanec a na prsou jí z látky trčel nebezpečně vyhlížející špendlík, hlavičku však měl vevnitř a nedal se vytáhnout. Velmi neochotně zvedl ruku a zajel dvěma prsty pod živůtek na teplou kůži jejích ňader a Heather tu poslušně a bez hnutí stála se svým důvěřivým pohledem. Jejich oči se na chvíli setkaly a jeho tvář překvapivě zrudla.

K čertu! pomyslel si zuřivě. Červenám se kvůli nijako nedotčený panic!

Ucukl ruku, jako by se spálil. „Budeš muset počkat, až se vrátí madam Fontaineauová,“ zavrčel. „Nedosáhnu tam.“

Heather byla celá zaražená. Brandon byl očividně rozmrzelý, když si tak nešikovně sedal a vyhnul se jejímu pohledu. Rozpačitě ustoupila a velice si oddechla, když se vrátila madam Fontaineauová s Marií, hubenou přihlouplou dívkou, asi tak patnáctiletou.

„Koukej, cos provedla!“ prskala madam.

„Prosím vás, madam,“ zaprosila Heather zoufale. „Musím se zbavit těch šatů. Jsou plné špendlíků.“

„Bon Dieu!“ vydechla prudce švadlena. „Ach, madam Birminghamová, to mě strašně mrzí. Ta Marie je ale trdlo.“ Obrátila se k děvčeti a mávnutím ruky je propustila. „Běž, běž! Promluvíme si později. Teď se musím věnovat tady madam.“ Konečně šaty odšpendlila a Heather si s povděkem vydechla. Tohle byly poslední zkoušené šaty a k Brandonově nesmírné úlevě místnůstku i dílnu za chvilku opustili.

Cestou domů Brandon nepromluvil ani slovo. Nasupeně se mračil a ve tváři mu cukalo. Když dorazili do hostince, byla již téměř tma a Brandon snesl Heather z vozu poněkud hrubě a pak se natáhl pro balíčky, jež vezli s sebou. Podržel jí dveře a vešli do hostince, hlučného jako obvykle díky námořníkům, kteří tu hledali povyražení a lehké ženštiny. Když Heather mezi nimi procházela, zachumlaná pevně do svého pláště, učinil nějaký troufalý a opilý námořník pokus o sblížení. Hned se však stáhl, jakmile spatřil Brandona a zpozoroval, jak se tváří. Dál prošli již bez nehody až do pokoje. Brandon hodil balíčky vztekle na postel a vykročil směrem k oknu. V nohách postele byl přistaven velký lodní kufr pobitý mosaznými pásky. Zamračeně si jej prohlédl, když kolem něj procházel, a vrhl zachmuřený pohled i na svou ženu.

„To je tvoje,“, řekl nevrle. „Můžeš si tam hned dát věci. Stejně budeš za pár dní balit.“

Došel až k oknu a Heather si sundala plášť. Zapálila zbytek svíčky na komodě a všimla si, že na stole je prostřeno pro dva. Celé odpoledne byla tak zaměstnána, že úplně zapomněla, jaký má hlad. Teď se jí sbíhaly sliny už jen při pomyšlení na jídlo a těšila se, až je donesou. Pověsila si plášť vedle Brandonova na kolík u dveří. V břiše jí zakručelo. Právě rovnala balíčky na posteli, když se ozvalo lehké zaklepání na dveře a na Brandonovu výzvu vešel George. Za ním kráčeli dva hoši s podnosy plnými jídla a lahví vína. Poskládali vše na stůl a vzdálili se, a George mezitím zapálil svíčky. Ve dveřích pak sluha vrhl poslední zvídavý pohled na kapitánova záda, koukl po Heather a s nechápavě svraštěným obočím je opustil. Jakmile se dveře zavřely, přistoupila Heather ke stolu a začala nakládat na talíře šťavnatou pečeni a vařenou zeleninu. Netušila, že ji Brandon přes rameno sleduje, a chvíli zápasila s lahví vína a snažila se ji otevřít. Nakonce jí vzal láhev podrážděně z ruky, zátku jedním pohybem vytáhl a podal jí láhev zpátky. Heather tiše poděkovala a naplnila poháry. Brandon se nehýbal z místa a upřeně na ni hleděl, až k němu rozpačitě zvedla oči.

„Nemohli bychom se najíst, Brandone?“ zeptala se mírně. „Je mi líto, ale mám strašný hlad.“

Toporně se uklonil a odsunul jí židli od stolu. Když si sedala, sjel pohledem po jejích zádech a jejich líbezné křivky jej tak vábily, že už málem zvedal ruku, aby ji pohladil. Posadila se a Brandon zůstal ještě chvíli stát a držel se pevně opěradla židle. Nakonec se rovněž posadil, zavdal si vína a ochutnal kousíček masa. Heather měla hlad za dva a cele se věnovala výborně upravenému pokrmu. Několikrát měla pocit, že se ni Brandon dívá, ale když zvedla hlavu, upíral pohled jinam. Roztržitě se nimral v jídle a jedl jén málo, o to víc si však doléval vína.

Dojedli a nikdo nepromluvil. Brandon stále těžce zápasil se svým problémem. Heather nebyla zvědavá na jeho zlostné výlevy, a proto vstala a začala rozbalovat balíčky na posteli a třídit jejich obsah, aby mohla všechno naskládat do kufru. Vybalila rukávník z lišky a neodolala pokušení strčit si do něj ruce. Foukla do kožešinky a zabořila nos do hebkých chloupků. Ani netušila, že Brandon také již vstal a zamířil k ní. Něžně uchopil prstýnek vlasů na jejím rameni, a teď teprve zjistila, že stojí těsně u ní. V jeho očích byl zvláštní výraz bolesti i štěstí, jako by chtěl něco říci a nenacházel slova. Sevřel čelisti a jeho tvář se zachmuřila. Pustil pramen Heatheřiných vlasů, obrátil se na podpatku, zlostně se od ní vzdálil a začal přecházet po místnosti jako tygr v kleci. Heather jej sledovala se stále větším zmatkem. A úlekem skoro nadskočila, když na ni promluvil.

„Krucinál, Heather, je ještě spousta věcí, které musíš vědět o mužích. Já nemohu -“

Sklapl čelisti a ve světle svíčky bylo vidět, jak mu ve tváři zase cuká sval. Zastavil se u okna a znovu se zahleděl do tmy.

Heather čekala dost dlouho, zda k tomu ještě něco dodá, ale pak posbírala své věci z postele a pečlivě je nastrkala do přihrádek v kufru. Chvíli pak ještě bloumala po pokoji a vrhla občas kradmý pohled na svého manžela; nakonec se uvelebila ve velkém křesle a zabývala se výšivkou, kterou si přinesla od madam Fontaineauové. Brandon se odvrátil od okna, přistoupil ke stolu, uchopil sklenici a tlumeně zaklel, když zjistil, že láhev je už prázdná. S třesknutím postavil sklenici zpátky, až se Heather lekla a píchla se jehlou do prstu. Chvíli postával u stolu, pak popadl židli a vlekl ji za sebou k Heather. Posadil se před ní; Heather položila vyšívání na klín a upřela na něj vyčkávavý pohled. Zřejmě zápasil s tím, co chtěl říci. Položil jí ruce na kolena a uhladil sametovou látku.

„Heather,“ řekl tiše. „Do Ameriky je to daleko. Většinu času budeme spolu trávit v mnohem stísněnější místnosti, než je tato, a spát v posteli, která je o polovinu menší než ta zdejší. Zažiješ zlou zirfru a nepohodlí a nebudě to pro tebe příjemné, zvláště když budeš jediná žena na lodi. Nebudeš se moci volně procházet na palubě nebo se ode mne vzdalovat, když budeš mimo kajutu. Bylo by to pro tebe nebezpečné.

Musíš to pochopit, Heather námořníci, kteří jsou dlouho mimo souš, nedokážou pak pohlédnout na ženu, aniž by se vzrušili. Jejich touha může být někdy šílená.“ Odmlčel se a zkoumavě ji pozoroval, zda chápe, co se jí pokouší říci. S pozorným výrazem naslouchala každému slovu, avšak Brandon zapochyboval, zda si to spojuje i s ním. Těžce vzdychl a začal z jiného konce. „Heather, jestliže se muž dívá na krásnou ženu a je dlouhou dobu stále s ní, pocítí velkou touhu se s ní milovat. Když to nejde, je to pro něj velmi bolestné. Musí…“

Nedokázal tu větu dokončit. Tváře jí zrůžověly a nervózně zvedla z klína své vyšívání.

„Budu zůstávat v kajutě tak často, jak to jen bude možné, Brandone,“ řekla tiše, aniž na něj pohlédla. „Budu se snažit nechodit jim moc na oči.“

Brandon v duchu zaklel a ve tváři mu zase zacukalo. „Bože můj, Heather,“ zaskřípal zuby a postavil se. „To, co se ti tu pokouším říci, je že to bude dlouhá cesta a já nebudu nebudu sakra, ty mě úplně -“

Nedopověděl. Veškerá jeho hrdost byla ta tam. Vztekle odkopl židli a zamířil ke dveřím.

„Nechoď dolů a nevycházej z tohoto pokoje,“ nakázal jí ostře přes rameno. „George tady na tebe dohlédne.“

Prudce rozrazil dveře a s nadávkami na rtech vyšel ven. Užaslá Heather zůstala sedět a vůbec nechápala, co se vlastně stalo. Proč se tak rozčiluje? Vždyť se snažila všechno pochopit. Slyšela, jak cosi přikazuje Georgeovi, a o chvilku později se sluha vrátil ke dveřím a tvářil se stejně zmateně jako ona. S jejím dovolením vstoupil a jal se sklízet ze stolu. Lehce si povzdechla, vstala ze židle a přistoupila k oknu. Na parapetu ležel Brandonův třírohý klobouk. Sebrala jej a něžně, skoro zamilovaně jej pohladila. Obrátila se k Georgeovi.

„Zapomněl si tu klobouk, Georgř,“ řekla zadumaně a přejížděla prstem po pletené šňůrce.;“Řekl, kdy se vrátí?“

Sluha zvedl zrak od nádobí. „Ne, madam,“ řekl téměř omluvně. „Neřek ani slovo.“ Pak pomalu, jako by ta slova nechtěla ven, dodal: „Madam, kapitán je vobčas divnej, ale když to chvilku vydržíte, bude zase v pořádku. Mějte s nim kapku trpělivosti, madam. Je trochu drsnej, ale je to dobrák.“

Ostýchavě, jakoby polekán vlastní upovídaností, narovnal George nádobí na podnos a Heather se na něj usmála. Braildonův klobouk si stále tiskla k hrudi.

„Díky, Georgi,“ řekla tiše.

Ve dveřích se na ni ještě přes rameno otočil: „Budete chtít teplou vodu na koupání jako obvykle, madam?“

Pomalu přikývla a nepřestávala se usmívat. „Ano, Georgi. Jako obvykle.“

Heather se ze spánku probírala jen zvolna. Brandon se vrátil. S Úsměvem se zavrtala pod prachovou peřinu, ospale zamžourala a natáhla ruku k jeho polštáři, pak se s leknutím posadila. Pomalu svítalo. Obloha bledla a hvězdy už pohasly. Pohlédla ke dveřím a uviděla Brandona, jak stojí sklesle na prahu a civí na ni. Oči měl zarudlé a vodnaté, vázanku povolenou a kabát nakřivo. Ústa se mu zkřivila opileckým úsměvem, jako by se něčím bavil.

„Brandone?“ vydechla. „Jsi v pořádku?“

Nikdy by ji nenapadlo, že by mohl takhle vypadat. Táhlo to z něho, opile se kymácel a vrávoral, do chřípí ji uhodil pach rumu a laciné voňavky. Schoulila se a bázlivě jej sledovala.

„Ty potvoro jedna,“ zakymácel se. „S těma svýma kulatýma kozama a růžovou prdelkou bys svedla kdekoho, i když spíš.“

Vztekle smetl všechno, co bylo na nočním stolku. Heather bojácně zalezla dál do postele.

„Zatracený panny!“ zuřil. „Jste všechny stejný, potvory jedny. Dovedete zblbnout chlapa tak, že je z něj impotent a nedokáže se už s žádnou vyspat. Těma svýma drápama mu bez milosti vyrvete srdce z těla, až ztratí všechnu hrdost, a pak se naparujete jako slepice před kohoutem a stavíte světu na odiv tu svou nafoukanou nevinnost.“ Povážlivě sé zapotácel a objal sloupek postele. Široce se rozmáchl, jako by ji představoval celému světu. „A tady přede mnou sedí královna všech panen na svém ledové trůně, obklopena hradbou čistoty. A já? Já jsem hrál a vyhrál první cenu a teď ji mám doma a nesmím na ní ani rozvázat mašli.“

Chopil se sloupku oběma rukama a třel si o něj čelo, jako by chtěl z hlavy vygumovat nějakou bolest. „Ó, má panenská ženo, proč jsi nebyla stvořena hubená a ošklivá, pak bych tě nemusel brát na vědomí, přesně tak, jak si to přeješ. Ale ze všech ženskejch, co jich je v Londýně, si moje bezcharakterní já vybralo právě tebe, tu nejhezčí holku, na které kdy spočinulo oko muže. A ty se ke mně chováš ne jako k muži, ale jako ke starýmu kozlovi, příliš utahanému, aby si našel kozu. Předvádíš se tu přede mnou a čekáš, že to se mnou nehne. Pokoušíš mě a svádíš, a pak mi odpíráš mé manželské právo. Proboha, holka! Myslíš si, že jsem neškodný eunuch? Za jeden šilink bych dostal víc lásky, než kolik se mi jí dostane od tebe!“

Sehnul se k ní a upřeně jí zíral do obličeje. „Ale já tě naučím, ty xantipo,“ zachrčel a šťouchl do ní prstem. „Vezmu si tě kdykoliv a kdekoliv si bude mé srdéčko přát.“ Přejel očima po jejím těle a drsným hlasem dodal: „Sakra, vezmu si tě hned teď.“

S napřaženýma rukama se vrhl na postel a chtěl ji chytit kolem pasu. Heather zděšeně vyjekla a vyskočila na nohy, aby se dostala z jeho dosahu. Ozval se zvuk trhané látky. Brandon se rozplácl napříč postele a zpitomělé civěl na košili, kterou svíral pevně v dlani. Pak se zvedl na lokti, zarazil se a podíval na Heather. Pohledem utkvěl na jejím nahém těle, bělostně svítícím v ranním příšeří. Pak ho ale zmohl alkohol a pomalu se zabořil do podušek. Ruka mu povolila a košile spadla na podlahu.

Heather se na něj zděšeně dívala a čekala, jestli se ještě zvedne a přiblíží se k ní. Když se nic nedělo, popošla, odtáhla mu ruku a nakoukla mu do obličeje zabořeného napůl do přikrývky. Oči měl zavřené a pravidelně dýchal.

„Brandone?“ řekla nedůvěřivě.

Nepohnul se, oči měl stále zavřené. Bázlivě se natáhla a dotkla se jeho dlaně, připravena okamžitě ucuknout, kdyby po ní sáhl. Ruka se mu bezvládně zakomíhala přes okraj postele. Přistoupila ještě blíž a prohlížela si ho. Pak zvedla tu visící ruku a položila ji na postel, neboť si byla jistá, že je momentálně v bezpečí. Shýbla se, sebrala košili ze země a smotala ji do nohou postele. Nato se zase k němu obrátila a svlékla mu kabátec. Nebylo to tak jednoduché, jak si myslela. Byl příliš těžký, a sama s ním nedokázala hnout. Nedalo se nic dělat, musela zavolat George. Oblékla si spodničku a přes ni si přehodila plášť. V tomto oblečení vyšla z pokoje a zamířila dolů do haly a chodbičkou k sluhově pokojíku. Zaklepala a pak slyšela tlumené zabručení a neohrabané kroky. Dveře se s vrzáním otevřely. V nich se objevil George a mnul si rozespalé oči. Zpod objemné noční košile mu koukaly křivé nohy; zimomřivě odtahoval prsty od ledové podlahy. Na hlavě se mu klimbal dlouhý pletený noční čepec. Vykulil oči, když ještě v polospánku poznal Heather, a rychle ukryl spodní část těla za dveřmi. Úzkostlivě pohlédl na svítající oblohu a pak znovu na Heather.

„Madam! Kde se tu berete v tuhle hodinu?“

„Přijď prosím tě nahoru, Georgi,“ požádala jej tiše. „Kapitánovi není dobře a potřebuji, abys mi s ním pomohl.“

Nechápavě se zamračil: „Jo madam. Za chvilku sem tam.“

Heather se vrátila do pokoje a o chvilku později ji následoval i George, nyní již řádně oblečený v kalhoty. Spatřil Brandona roztaženého na posteli a oči se mu rozšířily údivem.

„Ale! Kapitán je vopravdu úplně bez sebe,“ vydechl. Úkosem pohlédl na svou velitelku. „To se mu normálně nestává, madam, to mi věřte.“

Mlčky se obrátila k Brandonovi a začala mu zouvat boty. George za ní zahlédl roztrženou košili pohozenou v nohách postele a bez dalších komentářů jí začal honem pomáhat. Obrátil a narovnal kapitána a společně mu svlékli kabát, vázanku a vestu. Sice několikrát zachrčel a zafuněl, ale ze svého opileckého spánku se neprobral. Měl teď na sobě jen kalhoty. Heather a George na sebe rozpačitě pohlédli a mlčky se shodli na tom, že mu kalhoty ponechají. Přetáhli přes něj pokrývku a George přistavil vedle postele noční nádobu. U dveří zaváhal.

„Probere se až tak před polednem, madam. Přinesu mu něco na pročištění hlavy.“ Mrkl ještě z okna, jak se probouzí ráno, a při odchodu zahučel. „Hezkej den, madam.“

Heather za ním zavřela dveře na háček. Stáhla z postele přikrývku a zabalila se do ní ve velkém křesle, nohy skrčila pod sebe a pustila se do práce na své výšivce. Zděšení z Brandonova návratu pomalu ustupovalo a místo toho se jí začal zmocňovat hněv. Přestala vyšívat a zabodla jehlu do výšivky, jako by se chtěla tomu kusu látky za všechno pomstít.

„Courá se po ulicích a žádná prodejná holka pro něj není dost dobrá,“ sykla. „A pak se tady motá a chce, abych mu zas byla po vůli.“

Zuřivě pohlédla na Brandona, který s nevinným výrazem napapaného děcka odfukoval do polštáře, a znovu zabodla jehlu do výšivky.

„Mizera jeden!“ škubla zlostně nití. „Nejdřív se courá po celém městě, a ze mě pak dělá potvoru, která prý ničí jeho duši!“

Jeho mlčení jí dodalo odvahu. Měla málokdy příležitost dát najevo svůj hněv a roztrpčení, aniž se musela bát jeho odplaty.

„Ty dáváš za všechno vinu jen pannám, přitom to není tak dávno, kdy se ti moc líbilo, že ses mě mohl zmocnit.“

Vyskočila ze židle a mrštila vyšíváním o podlahu. Pak začala rozzlobeně rázovat po místnosti.

„Co si vůbec myslí? Že budu pokorně čekat, až luskne prsty, a skočím za ním do postele jako cvičená děvka?“

Oči jí sklouzly na kabát, který visel přes opěradlo židle, na široká ramena a úzký pas.

„Myslí si, že ho zbožňuju a že hodlám svůj další život strávit tím, že budu sloužit jeho vrtochům?“

Prudce se obrátila a přistoupila k pelesti. Zadívala se na něho, jak tiše spaL

„Ty pitomče. Já jsem žena. To, co jsem měla, jsem si schovávala pro muže, pro kterého se sama rozhodnu, a tys mě i o to připravil. Já jsem živá lidská bytost a mám svou hrdost.“

Vztekle se obrátila na patě, vrhla se zpět do křesla a prudce přes sebe přetáhla přikrývku. Podívala se na jeho hezký obličej a rty se jí trochu zvlnily. Je to ale přece jen nádherný mužský!

Bylo již po desáté, když se v tom křesle probrala z dřímoty. Brandon stále ještě spal a teď hlasitě chrápal. Heather vstala, opovržlivě se ušklíbla a pak se začala oblékat. George jí donesl šálek čaje a teplý vdoleček s máslem. Když se najedla, poklidila v místnosti. Pak se vrátila ke svému vyšívání a čekala, až se její muž probere. Poledne již dávno minulo, když se konečně z postele ozvalo zachrčení. Věnovala se klidně dál své výšivce a sledovala, jak se opatrně posadil na pelest. Rozcuchanou hlavu si položil do dlaní, jako by byla pro jeho ramena příliš těžká, a párkrát hekl. Pak ji koutkem oka zahlédl a namáhavě se napřímil.

„Podej mi šaty,“ zavrčel.

Odložila vyšívání a přešla k šatníku. Podmračeně se na ni podíval, když k němu přistoupila, a vzal si od ní šaty. Odmítl její pomoc, oblékl se a pomalu se postavil. Potácivě došel ke dveřím a otevřel je.

„Ať je připravená koupel, než se vrátím,“ zavrčel. „A ať je voda horká, nebo ti naplácám na zadek.“

Když za sebou zavřel dveře, zlomyslně se usmála jeho trampotám, ale pak mu rychle uchystala lázeň, protože věděla, že bude lépe poslechnout. Vrátil se poněkud pobledlý, ale jeho krok už byl pevnější a hlava se mu neklimbala. Stáhl si kalhoty, podal jí je, aniž na ni pohlédl, a opatrně vstoupil do horké vody. Dlouze vydechl a opřel se pohodlně o stěnu mosazné vany. Dlouho tak seděl úplně tiše se zavřenýma očima a hlavou opřenou o kraj vany. Když se ozvalo zaklepání, rozzlobeně zvedl víčka.

„Sakra, přestaňte dělat rámus!“ zaklel. Pak se zašlebil a o něco mírněji dodal: „Tak pojď dál, když to musí být!“ S táckem, na němž stála sklenička se štědrou dávkou brandy, se do pokoje přišoural George s hlavou bázlivě vtaženou mezi ramena. Vyměnil si rychlý pohled s Heather, aby zjistil, jak to tady vypadá, a usoudil, že bouřku přestála velmi dobře. Podal svému kapitánovi nápoj a rychle se vzdálil.

Brandon vyprázdnil polovinu sklenice jedním douškem a znovu si opřel hlavu o vanu. Cítil, jak se mu brandy rozlévá celým tělem. Heather mu nachystala ručník a šaty, pak přistoupila k vaně a pomohla mu s mytím. Chvíli zůstala stát a shlížela na něj s houbou a mýdlem v rukou. Seděl v horké vodě, pot se z něj jen řinul a odnášel s sebou všechen včerejší jed. Se zavřenýma očima a rukama položenýma na okraj vany vypadal skoro spokojeně. Až příliš spokojeně. Heather dostala chuť vyrušit jej z toho snění a ponořila mýdlo a houbu do vody. Trochu se lekl, když mu voda stříkla do obličeje. Otevřel jedno oko a podíval se na ni; Voda mu šplouchala kolem obličeje a zarostlé brady, ale ani se nepohnul. To oko se do ní zabodlo, jako by měl v úmyslu rozpitvat ji zaživa, a Heather ztratila všechnu odvahu, když otevřel i druhé oko. Rychle ucouvía do bezpečné vzdálenosti a začala se zabývat nějakou zbytečností. Brandon na ni stále tak upřeně civěl.

Náhle se ve vaně posadil a Heather se k němu pozorně obrátila, aby mu pomohla. Když viděl, že sahá po mýdle, rozčilil se.

„Vypadni odtud, zatraceně!“ zařval. „Ať už tě tu nevidím! Dokážu se umýt sám. Stejně jsem nikdy nesnášel na svých zádech to tvoje kočičí škrábání!“

Heather polekaně upustila mýdlo a honem se mu klidila z očí. Namířila si to ke dveřím a otevřela je. Vtom se poťouchle zeptal:

„To chceš jít takhle?“

Sáhla si přes rameno na záda; zapomněla, že není dooblečená. Ale zvedla hrdě nos. „Půjdu za Georgem, aby mě zapnul,“ odvážila se odpovědět.

Než mohl něco dodat, rychle za sebou zavřela, ale stejně zaslechla přes dveře celou lavinu kleteb a nadávek, které jí rozhodně nelichotily. Když scházela dolů do haly, šla kolem náhodou pokojská a Heather ji požádala, aby jí pomohla zapnout šaty.

Byl zrovna sváteční den a v hospodě byl klid. Jídelna byla skóro prázdná. Heather si poručila čaj. Sedla si k jejich obvyklému stolu a nenucené rozprávěla se ženou hostinského. Nemusela čekat dlouho a Brandon se k ní připojil. Vešel, tvářil se zachmuřeně a zaujal mlčky své místo. Když jim paní domu předložila pokrm a odešla zase po své práci, zavrčel na ni hlubokým hlasem:

„Jestli nechceš, abych tě přehnul přes koleno, madam, a vyhrnul ti sukni a naplácal ti na zadek, radil bych ti, aby sis dávala dobrý pozor na to, co děláš.“

Obrátila se k němu a upřela na něj nevinně své modré oči. Tvářila se, jako by netušila, proč se tak zlobí. „Ale miláčku, přece bys nebil svou ženu, která nosí pod srdcem tvoje dítě?“

Brada mu poklesla. „Heather,“ zaryčel. „Nehraj si se mnou! Já nežertuji!“

Heather těžce polkla a věnovala se svému talíři. Drobný záchvěv v jeho tváři ji dostatečně odzbrojil. Zase se chová jako úplný zbabělec!

Když se večer chystali do postele, všiml si roztržené košile, která visela v šatníku. Uchopil ji zlehka dvěma prsty a zamračil se, když viděl, že Heather leze do postele ve spodničce. Sfoukl svíčku a potmě se svlékl. Pak dlouho ležel s očima upřenýma na strop a s rukou pod hlavou. Ucítil vedle sebe lehký pohyb a podíval se na Heather. Ležela na své polovině zády k němu tak daleko, jak jen to šlo, aby nespadla z postele. Přitáhla si přes ramena pokrývku, jako by ji ta mohla před ním uchránit. Obrátil se a v duchu zaklel. Nakonec dospěl k závěru, že určitě k ničemu nedošlo, když vypadala tak spokojeně a on necítí žádnou úlevu.

Příští ráno vyhnal Brandon svou ženu z postele ještě před svítáním a nepřipustil žádné námitky.

„Dělej, holka, máme málo času. Fleetwood dnes ráno připlouvá do přístaviště, musím tam být.“

Pomohl jí s oblékáním, pak na sebe rychle hodil šaty a dostrkal ji dolů ze schodů. Rychle se nasnídal. Heather si dala jen čaj a snažila se nežívat. Venku ji pak ještě za tmy vyprovodil na záchod za hostincem a počkal na ni, Dovedl ji do bezpečí jejich pokoje a přikázal Georgeovi, co má dělat. Pak odešel a vrátil se až pozdě v noci. Jako obvykle se potmě svlékl a vlezl si za ní do postele. Opatrně, aby ji neprobudil. Následující den proběhl úplně stejně a kromě těchto ranních chvilek Heather s Brandonem vůbec nemluvila. Zůstávala v pokoji, pokud byl pryč, a zaměstnávala se, jak nejlépe uměla. Občas něco pojedla, nebo když tu nebylo moc námořníků, jídávala ve společné místnosti za Georgeova dohledu.

Čtvrtý den v tomto týdnu se Brandon vrátil dosti brzy; Právě se koupala. Nečekala, že se vrátí v tuto večerní hodinu, a když se otevřely dveře, překvapeně vyjekla.

Brandon na chvilku zaváhal ve dveřích a okouzleně hleděl na výjev plný domácké přívětivé pohody, jenž se nabízel jeho pohledu. Heather seděla vzpřímena ve vaně, paže zkřížené na hrudi a s vykulenýma očima se vzpamatovávala z překvapení. Byl na ni kouzelný pohled; její mokrá kůže se leskla a zářila ve světle svíčky a po ramenou se jí vlnilo několik neposlušných pramínků, jež se uvolnily z vysokého uzlu na temeni. Byl to rjejkrásnější pohled, který se Brandonovi toho dne naskytl.

Vedle mosazné vany stála stolička pro snadnější vstup do vany a na ní byla lahvička s vonným olejem a velká kostka voňavého mýdla. Něžně se usmál a přibouchl zády dveře. Rozvážně přistoupil k vaně. Opřel se dlaní o vzdálenější konec a sehnul se, jako by ji chtěl políbit.

„Dobrý večer, miláčku,“ zašeptal.

Heather jeho milé chování zmátlo a připadala si jako chycená v pasti. Pomalu se ponořila až po ramena do vody. Pokusila se o úsměv, ale rty ji moc neposlouchaly. Usmál se její snaze a napřímil se a místo jeho tváře se před ní objevila ruka s kostkou mýdla. Mýdlo jí šplouchlo do vody zrovna před obličejem. Heather prskala a zalapala po dechu. Otevřela oči a spatřila před sebou jeho ruku s ručníkem.

„Utři si obličej, miláčku,“ domlouval jí. „Máš ho celý mokrý.“

Vztekle chňapla po ručníku a přitiskla si ho k očím. „Ach ty ty -“ nemohla rozčilením popadnout dech.

S úsměvem se vzdálil, a když se po něm znovu podívala, seděl na židli s nohama nataženýma před sebe, a stále se tak spokojeně díval. Zakabonila se a jeho úsměv se ještě prohloubil.

„Jen se pěkně vykoupej, miláčku,“ řekl naklonil se vpřed, jako by chtěl vstát. „Nechceš umýt záda?“

Popuzeně zaskřípala zuby a chystala se, že vyleze z vany, ale on se zase uvelebil na židli a pokynul jí, aby tam ještě zůstala.

„Jenom nespěchej, Heather, a užij si to,“ vybídl ji vážnějším tónem. „Nejspíš to je na hodně dlouho poslední pořádná koupel.“

Sedla si zpátky a se zmatkem v očích se k němu obrátila. Má to snad být další způsob, jak ji naučit poslušnosti? „Brandone prosím tě, mám tak málo radostí, a tahle je mi obzvláště milá.“ Prošebhě na něj pohlédla. „Snažně tě prosím, Brandone, buď ke mně laskavý a neber mi to. Prosím tě, já se tak ráda koupu.“

Stiskla zuby třesoucí se ret a sklopila víčka. Z Brandonova obličeje vyprchal úsměv. Zvedl se a přistoupil k dolnímu okraji vany. Opřel se o něj rukama a chvíli tak stál a díval se na ni. Seděla tu se sklopenýma očima, pokorně jako dítě, jež čeká na přísné potrestání. Opět promluvil, tentokrát velmi něžným hlasem.

„Nebuď ke mně tak nespravedlivá, Heather, přece bych tě o tu radost nemohl připravit. Chtěl jsem ti jen říci, že se zítra nalodíme a za tři dny vyplouváme.“

Zvedla hlavu. Podívala se na něj a mokré prsy se jí zaleskly ve světle svíčky.

„Ach promiň, Brandone,“ zašeptala. „To bylo ode mě ošklivé, takhle tě podezírat…“

Ztichla, když si všimla, že se jí už nedívá do očí, ale že jeho zrak směřuje níže. Rty mu zbělely a v tváři se mu zase pohnul sval. Hluboce se zarděla a s jakousi krkolomnou výmluvou si přitiskla na prsa velkou houbu. Brandon se prudce odvrátil a odešel k oknu.

„Pokud se uráčíte vylézt z té vany, madam,“ prohodil rozmrzele přes rameno, „mohli bychom pojíst poněkud civilizovanějším způsobem. Radši by sis měla pospíšit. Zavolám pro George, aby nám donesl něco malého k večeři.“

Heather jej velmi rychle poslechla.

Zdálo se jí, že to byla jenom chvilka, co usnula, a Brandon s ní už zase zacloumal, aby se probudila. Venku byla ještě tma a Brandon byl už oblečený. Vytáhl ji z postele a podal jí šaty. Vklouzla do nich a s jeho pomocí si je stáhla přes tělo a zatímco si kartáčovala vlasy, zapnul jí vzadu háčky. Přehodil jí plášť přes ramena a počkal u dveří, až si smyje mokrou žínkou z obličeje poslední stopy spánku. Pak sešli dolů a rychle posnídali a zakrátko již kráčeli o několik bloků dál směrem k lodi.

Posádka už byla v pilné práci a připravovala loď na dnešní nakládání. Chlapi na chvíli ustali ve své činnosti a sledovali kapitána a jeho paní, jak vstupují na palubu; provázeli je pohledem, dokud nezmizeli ve dveřích do podpalubí.

V kapitánově kajutě ze sebe Heather shodila plášť, svalila se na lůžko a znovu usnula. Ani se nevzbudila, když přes ni Brandon přehodil přikrývku. V poledne něco pojedla a po obědě, který jí Brandon donesl, vyšla na palubu a sledovala rušný život v přístavu. V docích pobíhali prodavači a nabízeli čerstvé ovoce a zeleninu námořníkům, dychtícím po změně jednotvárné stravy, jež obyčejně sestávala z nasoleného vepřového masa, fazolí a sucharů. Kolem zámožně vyhlížejících obchodníků v honosných šatech se motali zlodějíčci a pobudové a snažili se ulevit obsahu jejich peněženek; námořníci se tu poflakovali s lehkými holkami a bezostyšně se s nimi miliskovali. Opodál čekaly drožky s upjatými kočími, až si je někdo najme. Živé barvy se mísily s monotónní šedí a v tomto každodenním koloritu pulzoval celý přístav rušným životem. Lodě se nakládaly a vykládaly a křik pobíhajících námořníků se mísil s voláním pouličních prodavačů a hlasy smlouvajících obchodníků. Dva členové posádky lodi Fleetwood uvolňovali cestu vozům, které přijížděly se zbožím. Ještě nikdy neviděla tak živé místo a skoro zapomněla dýchat, když se nakláněla přes zábradlí, aby lépe viděla všechno, co se dělo dole pod ní. Občas zaslechla odněkud Brandona, jak dává hlubokým autoritativním hlasem posádce rozkazy. Také ho několikrát spatřila zabraného do rozhovoru s Bonifácem nebo loďmistrem či s prvním důstojníkem, a hned byl zase dole v docích a rozprávěl s obchodníky.

Bylo již pozdě odpoledne, když spatřila vůz tažený koňmi, na kterém přivážel George její lodní kufr, Brandonův vak a k jejímu překvapení i onu mosaznou vanu z hostince. Užasle se dívala, jak to všechno vykládá z vozu a vynáší na palubu. Když snesl z vozu i vanu, s úsměvem se k ní obrátil a ona se dovtípila, že Brandon koupil tu vanu pro ni. Pohlédla na manžela, který tu stál za Georgem a hovořil s Bonifácem. Zrovna se ohlédl a sledoval, jak sluha vynáší vanu na palubu, a pak pohlédl nahoru na ni. Když se jejich pohledy setkaly, cítila se Heather náhle šťastná a plná života. Žádný dar, byť byl sebekrásnější či sebedražší, by jí neudělal takovou radost jako ta stará mosazná vana. Žvedla koutky úst a něžně a hřejivě se usmála a Brandon byl jejím nádherným úsměvem tak okouzlen, že si James Bonifác musel odkašlat a opakovat svou otázku.

Navečer pak přinesla madam Fontaineauová se dvěma pomocnicemi hotové šaty. Když se přesvědčil, že je vše, jak má být, přinesl Brandon okovanou skříňku ze svého lodního kufru a začal odpočítávat příslušnou částku. Švadlena nahlédla přes odklopené víko a hlasitě vyjekla, když spatřila ve skříňce takovou hromadu peněz. Brandon šiji změřil se zdviženým obočím, odkázal ji zpět na její místo na druhé straně stolu a dokončil své počítání.

Madam Fontaineauová pohlédla krátce na Heather, která klečela vedle kufru a vybalovala si šaty a ostatní věci, obrátila se zase k Brandonovi a vychytrale se usmála. Při pohledu na peníze ztrácela vždycky trochu soudnost.

„Vrátí še madam s vámi příští rok, monsieur?“

„Ne,“ odpověděl Brandon.

Úsměv madam Fontaineauové zrovna rozkvetl. Uhladila si vlasy. „Až se vrátíte, zavítáte opět do mojí dílny, že, monsieur? Moc se těším, až budu pro ni zase šít. Budu vám plně k dispozici, monsieur,“ zavrkala.

Bezelstná Heather přešla tu poznámku bez povšimnutí, ani nevzhlédla od své práce, ale Brandon dobře pochopil, jak to madam Fontaineauová myslí. Pomalu zvedl víčka a na chvilku se jí zadíval lhostejně do tváře, pak přejel pohledem nesmírně chladně její tělo, jako by odhadoval, zda by stála za to, chvíli utkvěl na jejím poněkud matronovitém poprsí a zbytnělých bocích. Načež sklopil víčka a věnoval se dál jen penězům.

„Vy jste mi nerozuměla, madam. Měl jsem na mysli, že už se do Anglie nevrátím. Tentokrát jsem tu naposled.“

Ohromená žena o krok ustoupila. Brandon se natáhl přes stůl a podal jí měšec s penězi. Madam Fontaineauová se ani nezdržovala počítáním. Prudce se odvrátila a beze slova je opustila.

Brandon byl při večeři tak zaměstnán svými problémy, že sotva prohodil sem tam slovo, a ještě dlouho potom, když už Heather odpočívala na lůžku, seděl u stolu nad svými listinami, účty a papíry. Bylo již po půlnoci, když sfoukl svíčky, potmě se svlékl a ulehl. Heather ještě nespala a odsunula se, aby mu udělala místo, i když ho tu zrovna moc nebylo. Obrátil se k ní zády a stejně tak učinila i ona. Oba se z různých důvodů snažili nemyslet na to, co se událo, když tu spolu leželi naposledy.

Další dva dny rychle uběhly. Všechno zboží bylo konečně naloženo, vše bylo zařízeno, poslední díry utěsněny a poslední pozdravy na rozloučenou vysloveny. Připluly dlouhé vlečné čluny a vyvedly Fleetwood z doku do přístavu, ahy pak mohla rozvinout plachty a nabrat večerní vítr. Všechno na palubě ztichlo očekáváním, a přesto jako by se loď nedočkavě dožadovala čerstvého vánku, aby se mohla vydat na cestu domů.

Byl klidný večer a voda byla hladká jako sklo. Loď čekala před cestou S rozvinutými plachtami, které teď zplihle visely v očekávání prvního závanu větru.

Slunce už se sklánělo k londýnským střechám, když do večerního ticha hlasitě zapleskaly plachty na vrcholku stěžňů. Zraky všech se okamžitě obrátily vzhůru. Slunce zapadlo a Heatheřiny tváře ovanul studený vítr, když stála vedle Brandona na můstku. Plachty se znovu zatřepetaly ve větru, pak se naduly a do toho se ozval Brandonův hlas:

„Zvednout kotvy. Připravte se, hoši, odplouváme domů.“

Na přídi zaskřípal naviják s kotvou a Brandon rozjařeně pokračoval:

„Uvolněte lana. Loď na pravobok,“

Kotva zašplouchala, jak vyjela ze dna Temže, a loď se pohnula vpřed. Heather hleděla se sevřeným hrdlem na vzdalující se světla, jež se pomalu ztrácela v temnotě.

Bylo ještě velmi časně, když se Brandon vrátil do kajuty a uložil ke spánku. U snídaně jí oznámil, co od ní během cesty očekává:

„Musím tě upozornit, Heather, že paluby patří až do určité ranní hodiny pouze mužům. Odvážíš-li se vyjít ven příliš brzo, budeš se muset červenat. Radím ti, abys zůstala v kajutě, dokud den trochu nepokročí.“

Zamumlala cosi způsobného s pohledem upřeným do talíře a tváře jí zrůžověly.

„A podpalubí už není pro tebe vůbec,“ pokračoval. „Tam bydlí posádka a na té dlouhé cestě bys pro ně byla příliš velkým pokušením. Nerad bych zabil některého ze svých mužů, kdyby se třeba zapomněl. Proto se tam nebudeš zdržovat a budeš se jim vyhýbat.“

Zvedl oči od svého šálku. Heather právě pozvedla svůj a zahleděla se do něj s tváří stále ještě zardělou. Objímala jej útlýma rukama a v ranním slunci se jí na ruce zaleskl snubní prstýnek, který jí byl trochu volný. Brandon se zachmuřil a sklopil oči.

Pozdě odpoledne, krátce po čtvrté, Heather zaslechla výkřik:

„Pevnina končí, ahoj. Příď doprava.“

Den byl větrný a šedivý, po obloze se hnaly nízké mraky a vál čerstvý severovýchodní vítr. Heather se vyšplhala na můstek. Brandon stál u kormidla a sledoval ubíhající břehy jižní Anglie, a když se před nimi objevil poslední cíp země, obrátil se k muži za kormidlem:

„Kormidelníku, přímo na západ!“ Pak zavolal nahoru do plachtoví: „Pozor na brámovou plachtu a skasejte ještě hlavní plachtu!“

Hodnou chvíli tak stál s rukama za zády a s nohama pevně rozkročenýma a díval se pozorně do ráhnoví mezi stěžně a plachty, aby se přesvědčil, zda jeho loď zaujala nejlepší polohu s větrem v zádech. Rudé slunce se sklánělo nízko k obzoru; mraky se zalily zlatým nádechem a moře se zabarvilo do nachova. Za nimi ubíhal do dáli poslední cíp země, pomalu zlátl a pak potemněl v mlze. Heather pohlédla s bolestí v srdci naposledy na mizející stín rodné Anglie, která se teď navždy vytrácela z jejího obzoru i života.

KAPITOLA ŠESTÁ

Po čtyřech dnech plavby slunce pobledlo a dny byly stále pošmournější. Zvedal se východní vítr. První dva dny byl poměrně mírný a Fleetwood brázdila lehce zvlněné moře s plachtami naplno rozvinutými. Teď se plachtoví ve větru rozezpívalo, loď se hnala kupředu a dychtivě si razila cestu bílými zpěněnými hřebeny vln. Náklad byl těžký a loď se nořila hluboko do vody. Přesto si vedla dobře a poslušně reagovala na pohyby kormidla.

Brandon obhlédl zkušeným pohledem nízkou hradbu mračen na obzoru, uložil sextant a složil mapy. Vítr byl toho rána řezavě studený a věstil, že přijde špatné počasí. Přesto se Brandon usmál, když scházel dolů, protože měli výborný čas: denně urazili dobrých čtyřicet námořních mil. Vešel do kajuty, odložil mapy a sextant a nalil si z konvice na kamínkách šálek kávy. Když usrkával horký nápoj, pohlédl na Heather, která dosud spala na lůžku. Ruku, zpola zakrytou krajkami rukávu noční košile, měla položenou na polštáři na zvlněných vlasech. Při představě jejího teplého a hebkého těla na chvilku zauvažoval, jak moc by se asi bránila, kdyby se pokusil vzít si ji právě teď. Trošku se zavrtěla, jako by poznala, že ji sleduje, a Brandon tu myšlenku ihned zapudil. Lenošně se protáhla pod pokrývkami a otevřela s pomalým zachvěním víček oči. Uviděla ho a plaše se usmála.

Na dveře zrovna tiše zaklepal George. Heather vyskočila z postele a Brandonovi se na chvilku naskytl pohled na její štíhlé stehno, než stáhla dolů košili. Na Brandonovu výzvu vešel George dovnitř a na podnose nesl snídani. Z kapsy vytáhl pomeranč a podal jej Heather, jež mu poděkovala milým úsměvem. Brandon to zahlédl a tázavě zvedl obočí. Že by i sluha podlehl kouzlu její odzbrojující nevinnosti?

„Dnes budeme mít na večeři hosty, Georgi,“ oznámil sluhovi. Vycítil, že je tím Heather překvapena, ale nepodíval se na ni. „Požádal jsem pana Bonifáce a Toryho MacTavishe, našeho lodního důstojníka, aby s námi povečeřili. Budeš nás obsluhovat, ano?“

„Jo, kapitáne,“ souhlasil sluha a vrhl rychlý pohled na Heather. Stála napolo odvrácená a zdálo se, že si velmi soustředěně ohřívá ruce nad kamínky. Určitě ji to však vyvedlo z míry a George potřásl hlavou, jak užasl nad neomaleným chováním svého pána. Je teď už ženatý, nemůže se stále chovat jako svobodný mládenec…

V noci se ještě ochladilo. Heather v nových šatech stála zády ke kamínkům a čekala, až se Brandon oblékne. Vzala si ty šaty hlavně proto, že byly teplé. Byly ze sametu vínové barvy s dlouhými rukávy a vysokým límečkem, který jí těsně obepínal krk. Živůtek byl hojně zdoben černými gagáty a droboučkými blyštivými korálky. Vlasy si upravila do elegantního účesu a nyní, v tomto jinak zcela mužském prostředí, působila jako oslňující kontrast. Brandon si ji prohlédl kritickým okem a uznal, že opravdu vypadá jako půvabná kapitánova manželka. Pobaveně se usmál, když přistoupila ještě blíže ke kamnům a zvedla si sukně, aby si pod ně nabrala trochu tepla.

„Podle toho, jak se mačkáš na ta kamna, tě počasí, které nás čeká, asi moc nenadchne.“

Pohlédl na její útlé kotníky vykukující zpod zvednutého lemu šatů a představil si, jak jí bude studeně táhnout pod sukně a ona bude muset vždycky celá zimomřivá utíkat do tepla^ Ty tenoučké spodničky budou jen chabou ochranou, až pod ně zafouká vítr a začne ji studit na kůži. Něco bych s tím měl udělat, řekl si.

„Copak bude ještě větší zima, Brandone?“ zeptala se sklesle.

Usmál se. „To tedy určitě, madam. Rozhodli jsme se pro severní trasu. Poplujeme pod Newfoundlandem, abychom dohonili zpoždění. Jak to tak vypadá, asi nebudeme doma před Novým rokem, i když mám důvod věřit, že by se nám to mohlo podařit i dříve.“

Lodní důstojník i hospodář se ten večer zřejmě dobře bavili a zvláště je těšila Heatheřina přítomnost na lodi. Pokud snad věděli o okolnostech jejího sňatku, nedali to na sobě znát. Hned jak přišli, věnovali jí maličký model plachetnice Fleetwood a zdvořile poděkovali za pozvání. Jejich předpoklad, že pozvání přišlo od ní, Brandona trochu zaskočil. S uštěpačným úsměvem se díval, jak přijímá dar a slibuje, že jej bude láskyplně opatrovat.

Večer pozvolna plynul a pánové ji bavili historkami od anglického dvora. Zdálo se, že se velice snaží, aby bylo veselo, a byli samý žert, když svedli komickou bitvu o ubrousek, který upustila, nebo když se předháněli, kdo jí první přisune židli ke stolu. Heather cítila Brandonův zamračený a upřený pohled, když se smála jejich vtipkování. Při jídle po něm kradmo pokukovala a přemítala, v jaké je asi náladě. Vzpomněla si, jak zuřil kvůli tomu klukovi v krejčovské dílně, jak se dokázal chladnokrevně rozhněvat, tenkrát když mu ji přišli uloupit oni dva lupiči, a jak se vztekal, když chtěla jít za Georgem, aby jí zapnul šaty. Přesto ji nikdy nenechal na pochybách, že k ní nechová nějak vřelé city. Musela pro něj být svízelnou přítěží, podobnou kouli na noze trestance. Proč je tedy takový? Z chamtivosti? To sotva. Přesvědčila se už dostatečně o jeho velkorysosti. Přepychový šatník, pokrmy, které právě jedli. Na stole stály karafy s nejlepšími víny a na kuřáky čekaly voňavé doutníky. Ne, chamtivý určitě není. Ale proč jeho nevysvětlitelný vztek ještě vzrostl, když bylo ostatním v její společnosti příjemně a líbily se jim její pohotové odpovědi? Za jakého muže se to prpvdala? Prožije s ním obyčejný život, nebo jí bude věčnou hádankou a ona bude stále mimo hru?

Když dojedli a George sklidil ze stolu, zapálili si muži s četnými omluvami doutníky a hovor se stočil na obchod. Pan Bonifác se zeptal, nebude-li bezpečnější dát se jižnější cestou. Brandon chvilku srkal zamyšleně víno, než mu odpověděl.

„Týden předtím, než jsme zvedli kotvy,“ řekl svému mladšímu společníkovi, „vypluly směrem na Charleston dvě plně naložené obchodní lodi a obě se pustily jižní cestou. Dorazí-li do Charlestonu před námi, dostaneme za naše zboží jen polovinu toho, co bychom vydělali, když je předstihneme. Já jen doufám, že tam dorazíme ještě před nimi. Tohle je moje poslední výprava a chtěl bych z ní vytěžit co nejvíc.“

„To zní rozumně, kapitáne,“ zazubil se Tory MacTavish, muž, který si potrpěl na peníze.

Jamie Bonifác souhlasně přikývl.

„Jeff i já jsme do nákladu hodně investovali,“ pokračoval Brandon. „Rád bych tu částku zdvojnásobil. To se nám podaří, jen když se vrátíme včas.“

Pan MacTavish si probíral svůj mohutný žlutohnědý knír. „No, kapitáne, za pokus to stojí. Pokud jde o můj podíl, já také nepřijdu zkrátka, když to stihnem.“

„A já taky,“ usmál se hospodář.

„Jestlipak se teď Jeffie také usadí, když si vezete nevěstu, kapitáne?“ vyzvídal MacTavish a v očích mu zajiskřilo.

Brandon vrhl přes stůl letmý pohled na Heather. Usmál se a potřásl hlavou. „Pokud vím, MacTavishi, dává přednost staromládeneckému životu, i když do něj Hatti pořád hučí, aby to změnil.“

„Až uvidí, jak dobře jste pořídil,“ poznamenal MacTavish a věnoval Heather vřelý přátelský úsměv, „bude možná v pokušení změnit názor.“

Tváře jí zrůžověly a na oplátku se na něj také usmála. Cítila, jak se na ni Brandon po tomto prohlášení podíval a pozorně šiji prohlíží, jako by se chtěl ujistit, že to je pravda. Ruce se jí roztřásly, zvedla k němu oči a jejich pohledy se nad stolem setkaly.

Bonifác a MacTavish si vyměnili chápavý úsměv. A beze slova se dohodli, že už nebudou otálet s odchodem. Avšak když se za nimi zavřely dveře, vrátil se Brandon ještě ke svému stolu a knihám a Heather k vyšívání a sedla si zase co nejblíž k teplu. Malá kamínka nestačila. Heather se stále vrtěla, všelijak poposedávala a snažila se zahřát si alespoň trochu údy. Její neklid nakonec vytrhl Brandona ze soustředění. Odložil brko a nechal práce. Chvíli nečinně a zachmuřeně seděl, jeden loket opřený o stůl a druhou ruku na koleně. Nakonec vstal a přistoupil až těsně k ní. Chvíli před ní stál s rozkročenýma nohama a rukama založenýma za zády a shlížel na ni ze své výšky. Heather začala jeho neobvyklá pozornost zneklidňovat. Odložila vyšívání stranou a vzhlédla k němu.

„Děje se něco, Brandone?“ zeptala se, neboť už nemohla snést jeho mlčení.

Obrátil se na podpatku, jako by ji neslyšel, přistoupil ke svému lodnímu kufru a zvedl víko. Začal vyndavat balíky a nedbale je házel na podlahu. Nakonec vytáhl jakýsi malý balíček a obrátil se k ní.

„Snad se vám budou zpočátku zdát nepohodlné, madam, ale věřím, že je brzy oceníte.“

Váhavě ten balíček rozbalila a v naprostém ohromení pak zírala na jeho obsah. Brandon se při pohledu na ni rozesmál. Zvedl do výšky ten kus oděvu podšitý teplou látkou a přidržel jej Heather před očima, aby si ho mohla dobře prohlédnout.

Nanejvýš udivena se zeptala: „Můj pane, pochybuješ snad o mé cudnosti? Do toho mě chceš navléknout?”

Ramena se mu otřásala, jak se smál. „Já vím, vypadá to jako mužské kalhoty, ale tohle se nosí pod šaty. Zahřeje tě to.“

Ohromeně na něj zírala.

„Nedovedeš si představit ty problémy, když jsem je nechával pro tebe šít,“ smál se. „Každý krejčí si myslel, že jsem se zbláznil, když jsem vysvětloval, co po něm chci, a nikdo nevěřil, že do nich chci obléknout ženskou. Musel jsem pořádně zaplatit, aby mi je vůbec ušili.“

„Chceš snad říci, že to mám nosit pod šaty?“ zeptala se nevěřícně.

Přikývl a bavil se jejím zděšením. „Pokud nechceš, aby ti foukalo pod sukně, madam. Ujišťuji tě, že jsem je dával šít s těmi nejlepšími úmysly. Neboj se, nebudu se ti smát. Chci jen, aby ti bylo teplo.“

Udiveně na ten kus prádla sáhla, a konečně se jí na rtech objevil ostýchavý úsměv. „Děkuji,“ zamumlala.

Uběhlo dalších pět dnů a počasí se den po dni ochlazovalo. Teď už Heather nepochybovala o přednostech Brandonova dárku a byla mu za něj víc než vděčná. Když si ty zvláštní spodky oblékla poprvé, musela se smát, protože něco tak divného ještě nikdy neviděla. Sahaly jí až ke kotníkům a u pasu se stahovaly tkanicí. Vypadala v nich opravdu komicky. Smála se tomu, ještě když Brandon sešel dolů na oběd a nadzvedla sukně* aby se podíval, a Brandon jí věnoval obdivný pohled.

Téměř je neodkládala, jenom tehdy, když byla, jako teď, v posteli, ostatně v blízkosti Brandónova sálajícího těla je ani nepotřebovala. Ve spánku ji žár jeho těla přitahoval jako magnet a kolikrát se v noci vzbudila a zjistila, že se tiskne k jeho zádům. Někdy se také probouzela s hlavou opřenou o jeho rameno nebo s kolenem položeným přes jeho nohy. Pokaždé se vyplašila a vždycky ji to tak zneklidnilo, že se pak neodvažovala tvrdě usnout.

Brandon teď ležel na zádech, ale oba byli ještě vzhůru. Šli si brzo lehnout, aby utekli chladu v kajutě. Lůžko pro ně bylo útulným útočištěm, do kterého se mohli uchýlit, když je malá kamínka nedokázala zahřát. Dnes večer mu vyprávěla o tom, jak žila předtím, než se setkali, ačkoliv tušila, že se už mnohé dozvěděl od lorda Hamptona. Naslouchal jí však se zájmem a občas se na něco zeptal, aby pochopil všechny souvislosti.

„Ale jak ses ocitla v Londýně tenkrát v noci, kdy jsme se potkali?“ vyzvídal, když dovyprávěla. Otočil k ní na polštáři hlavu a hrál si s lesklou kadeří na jejím rameni.

Heather těžce polkla a odvrátila oči. „Přijela jsem tam s bratrem své tety,“ řekla tiše. „Nabídl se, že mi pomůže najít místo v dívčí škole, ale ztratila jsem se mu, když mě vzal s sebou na trh hned ten první večer, kdy jsme přijeli do Londýna.“

„Co to vlastně bylo za člověka, že tě s ním strýc pustil?“ zeptal se náhle.

Nervózně pokrčila rameny. „Byl bohatý, Brandone.“

„K čertu, tak jsem to přece nemyslel. Copak byl tvůj strýc takový blázen, že dovolil, aby tě ten člověk vzal s sebou jenom se slibem, že ti najde práci? Nenapadlo tě, že by tě mohl prodat nebo tě dokonce sám zneužít? Možná bylo nakonec dobře, že ses mu ztratila.“

Heather ležela vedle něj velmi tiše, když se tolik zlobil. Napadlo ji, že snad právě on by byl jediný člověk, který by tu záležitost s Williamem Courtem pochopil. Teď už byla v bezpečí, daleko od Londýna, a vězení jí tedy nehrozilo. Dokázal by se vyrovnat s tím, že jeho žena je vražedkyně?

Strach jí nedovolil, aby se mu vyznala, a raději si úplnou pravdu o té strašné noci nechala ještě dál jen pro sebe. Co by se také dalo od tak zbabělé ženy čekat?

„To ráno jsme právě dorazili do přístavu,“ řekl vlídně a navinul si její kadeř na prst. „Snad bych tehdy nejednal tak nerozumně, kdyby to bylo za jiných okolností. Ale byl jsem tak rozháraný, že jsem poslal George, aby mi našel nějaké malé povyražení. Jeho výběr mě opravdu překvapil velice plodná panna s velice vlivnými přáteli.“

Heather zrudla a odvrátila obličej. Brandonovým očím se teď naskytl pohled na její něžnou šíji prosvítající tmavými vlasy. Byl v pokušení přitisknout na ten lákavý kousíček pleti rty. V takové chvíli nebylo snadné chladně uvažovat a nemyslet na to, že mu patří. To hebké, něžné místečko, které by chtěl tolik polaskat a políbit, patří jemu.

„A teď to budu muset vysvětlit bratrovi,“ pokračoval.

Obrátila se zase k němu překvapena zjištěním, že má švagra.

„To jsem nevěděla, že máš bratra,“ řekla.

Brandon zvedl obočí a chvíli ji nehnuté pozoroval. „No, to máš vlastně pravdu. Je ještě spousta věcí, o kterých nevíš. Já nejsem jako ty, abych o sobě všechno hned vyslepičil.“

Heather si tu urážku nenechala jen tak líbit. Vztekle zamručela, vytrhla vlasy z jeho sevření a odtáhla se honem tak daleko, jak jen mohla. Potom nasupeně ležela a Brandon se jí smál. Oči se jí zalily slzami a v duchu jej proklínala.

Brandon se probouzel pomalu, jako by stoupal ze dna hluboké tůně k hladině. Celou svou bytostí vnímal její horké a hebké tělo. Ta něžná ňadra jako by mu propalovala záda. Stehny se mu tiskla k hýždím a hedvábné ruce měla položeny přes něj. Jeho mužství se vzrušilo, když si představil, jak se jí zmocňuje, nikoliv násilím, ale s něžným naléháním. Vznášela se před ním její podoba, tmavé oči a smyslné vlahé rty, mezi nimiž se zaleskl růžový jazyk. V polosnění si představoval, jak se její vlasy dotýkají při polibku jeho tváře. Rozevře mu vstříc náruč a laská jej a jeho ruce nacházejí ta vzrušující ňadra a pohrávají si s jejich naběhlými hroty. Pak do ní vnikne a ona se prohne a zmítá se v extázi, když jejich vzrušení vyvrcholí.

Jeho mužství i mysl jej stále zrazovaly. Slova jako čest, hrdost a odveta teď byly jen slabým ševelem trávy ve víru jeho vášně. Pomalu se k ní začal obracet, rozhodnut zbavit se své trýzně. Bokem se opřel o její mírně zaoblené bříško, a v tom zaujal jeho pozornost lehký pohyb. Přejel jí rukou po břiše a ucítil to znovu, tentokrát zřetelněji. Jeho dítě v ní kopalo jakoby na protest proti jeho úmyslům. Nával vzrušení pominul a byl vystřídán chladnou rozvahou. Odvrátil se rozmrzele, když si uvědomil, že se skoro přestal kontrolovat.

Opatrně, aby Heather neprobudil, vstal a oblékl se. Měsíc jasně svítil a Brandon ani nepotřeboval svíčku. Nalil si brandy a začal přecházet po místnosti, teď už docela probuzený a silně rozrušený. Jeho tělo jej ovládalo a rozum jej zrazoval, a podobné sny se mu vracely stále častěji. Jestli si nedá pozor, jednou ráno se probudí a zjistí, že je vykonáno…

Stál teď vedle lůžka s loktem opřeným o trámek nad hlavou a díval se na ni, něžnou a nevinnou v hlubokém spánku. Napadlo jej, že utrpení a hrubé zacházení ji zušlechtilo, jako se železo, je-li vystaveno extrémním podmínkám, promění v ušlechtilou kalenou ocel. Musela snášet jeho zlostné výlevy i kruté zacházení tety Fanny, a přesto v ní byla jakási bezelstná, zřejmě vrozená ušlechtilost.

V mysli mu vytanula Louisa, jeho zralá snoubenka, jež teď čeká na jeho návrat. Byla to žena zcela jiného druhu než tato útlá dívka okupující jeho lůžko, a to nejen co se týče postavy a vzhledu. Louisa dostala všechno, o co si řekla svým přespříliš shovívavým rodičům, a nikdy se nesetkala s krutostí či násilím. Byla velmi otevřená a lehkomyslná a sotva by ji mohlo něco urazit. K mužům se chovala až nestoudně a doslova se vyžívala v postelových rozkoších, zatímco Heather byla teď naprosto spokojená s tím, že nemusí plnit intimní povinnosti manželky. Přišlo mu zvláštní, že Louisa nikdy neotěhotněla, vždyť u Heather to bylo právě naopak. Sotva se tohoto vzpurného stvoření dotkl, pádlo jeho sémě ihned na úrodnou půdu.

Stál a díval se na ni. Jeho světácké způsoby a marnivost vzaly za své, když jej vlákala do svých tenat tahle nevinná panna jako venkovského chlapce, jenž zná svět sotva tak od stáje ke stodole. Ovládala jeho duši každým dnem mocněji a on teď bude muset tvrdě potlačovat projevy své vášně.

Heather se na lůžku pohnula a rozklepala se zimou, když vedle ní nebyl Brandon, aby ji zahříval. Schoulila se do klubíčka a zavrtala se pod přikrývku.

Brandon se trochu hořce usmál a svlékl si šaty. Opatrně, aby ji nevzbudil, vklouzl znovu pod přikrývky a objal ji, aby ji zahřál. Zapomene na chvilku na svou touhu a bude pro něj jen děvčátkem, které potřebuje, aby se o ně někdo staral.

Když se Heather ráno probudila, byl už pryč. Přes sebe měla přehozenou další přikrývku, a když si toho všimla, usmála se. Jak dovede být někdy laskavý! Později přišel zase dolů na oběd. Byl tichý a zamyšlený a při jídle toho moc nenamluvili. Tváře měl ošlehané od mrazivého větru a na sobě objemný námořnický svetr s rolákem, tmavé kalhoty a lesklé holínky. Odložil pletenou čapku a sundal si těžký vlněný kabát. By} oblečen velmi prostě a Heather si najednou uvědomila, že šaty mají vlastně jen málo společného s jeho vždy dokonalým vzhledem. Vypadal dobře v jakémkoliv oblečení, ať hrubém či vybraně elegantním, a i tento úbor zdůrazňoval jeho mužný půvab.

Později odpoledne se Heather pořádně zabalila do tlustého pláště, opustila kajutu a vyšplhala se na můstek. Brandona nikde neviděla. U zábradlí na zádi lodi zastihla kormidelníka, podsaditého mladíka s jemným chmýřím na bradě. Mladý muž upíral ostýchavě oči na kompas a dělal, že ji nevidí. Musela skoro křičet, aby ji v silném větru slyšel.

„Myslela jsem, že je kapitán na hlídce.“

Kormidelník zvedl ruku a ukázal nahoru, a když tam pohlédla, spatřila Bfandona, jak sedí obkročmo nahoře na nejvyšším ráhnu a pečlivě kontroluje lana. Ták závratná výška ji vylekala, až zatajila dech a kousek ustoupila. Zdálo se jí, že jej ten vytáhlý stěžeň ani nemůže unést. Srdce jí bušilo až v hrdle a strach ji přikoval k zemi. Nepřestala se dívat a nedokázala z něj spustit oči. Náhle zadul vítr a plachty hlasitě zapleskaly. Loď se zhoupla a Brandon, který na to nebyl připraven, máchl rukama a hledal nějakou oporu. Přitiskla si hřbet ruky k ústům a potlačila výkřik.

Brandon se zamračeně podíval dolů na kormidelníka, všiml šijí a ihned přerušil práci. Sešplhal dolů po stěžni až ke stěžňovému kříži a tam se přidržel lan, zaklesl se za ně nohama, sklouzl pomalu k zábradlí a svižné seskočil na hlavní palubu. Vyšplhal na můstek a dosti stroze oslovil mladého námořníka u kormidla:

„Musíme si dát pozor na ty nárazy větru, člověče. Fleetwood dostane brzy pěkně zabrat, nemůžeme s ní takhle zacházet.“

„Jo, pane,“ zahučel námořník a málem se propadl hanbou.

Brandon uchopil kabátec položený přes zábradlí a přehodil si jej přes ramena. Heather konečně popadla dech.

„Ach, Brandone, cos tam nahoře dělal?“ zeptala se nazlobeně, protože ji vylekal až k slzám.

Brandon, překvapen tónem jejího hlasu, na ni pohlédl a všiml si jejího ztrápeného výrazu. Chvilku na ni hleděl, jak ho ten citový výlev překvapil. A pak se rozesmál.

„Uklidněte se, madam, nehrozilo mi žádné nebezpečí. Jen jsem prohlížel lanoví.“

Nechápavě se zamračila. „Prohlížel lanoví?“

„Jo, madam,“ opáčil. Zvedl hlavu a zahleděl se přimhouřenýma očima k obzoru. „Do tří dnů se dostaneme do silné bouře a já bych se nerad nechal překvapit tím, že se nám odvážou lana.“

„Copak to nemůže udělat někdo jiný?“ zeptala se úzkostlivě.

Srdečně se rozesmál, natáhl ruku a zachumlal ji až po bradu do pláště. „Tohle je kapitánova starost, miláčku, a proto je to i kapitánova práce.“

Heather si nebyla jista, má-li se s takovou odpovědí spokojit, ale těžko po něm mohla žádat, aby tam už nelezl. „Viď; že dáš pozor, Brandone?“

Pohlédl na ni a oči mu planuly. „Určitě, jsi totiž příliš hezká na to, abych tě udělal vdovou.“

Když druhého dne zapadalo slunce, bylo krvavě rudé, což byl nepochybný příznak blížící se bouře. Vanul prudký, leč proměnlivý vítr a muži byli neustále posíláni do ráhnoví, aby upravili plachty, některé skasali a jiné zase rozvinuli. Moře se už čeřilo a vlnilo a těžce naložená loď se začala silně houpat a kolébat. Oblohou se valila nízká mračna a slunce, které mezi nimi probleskovalo, vytvářelo na šedé hladině průzračně zelené skvrny. Přišla noc a byla temná jako eben; na lodi svítilo jen jediné světlo, které vydávala lucerna u kormidla.

Heather se jednou odvážila vyjít na hlavní palubu. Byla naprostá tma, že si sotva viděla na napřaženou ruku. Doklopýtala po vrzajících prknech k hlavnímu stěžni a chytila še jej. Ohlédla se dozadu na můstek a spatřila cosi až děsivého. Za kormidlem stáli pod lucernou lodní důstojník s kormidelníkem, a jak se Fleetwood zmítala ve vlnách, zdálo se, že plují vstříc temnotě docela sami. Hrdlo se jí sevřelo a pospíchala zpátky do kajuty, rozhodnuta nevycházet, dokud bouře nepřejde.

Před úsvitem vítr utichl a pomalu přibývající světlo zvěstovalo nový den. Z hluboké temnoty se začaly zvolna vynořovat šedé stíny. Plachty zplihle visely v sotva znatelném větru a hladké moře se těžce vlnilo, jako by na jeho hladině plaval olej. Obzor nebylo vidět, moře v dálce splývalo s mraky a vrcholky stěžňů halila mlha. Loď si těžce razila cestu vpřed a těžkopádně se houpala na nízkých vlnách. A jakoby po špičkách se opět přikradla noc. Na Fleetwood zavládla napjatá atmosféra a muži sbírali síly před nastávající bitvou.

S postupující nocí vítr zmohutněl. Noc se zdála dlouhá a únavná a několikrát, když vítr zesílil, byla posádka probuzena, aby přitáhla plachty. Manévrovalis lodí velice opatrně, aby byli ve střehu a připraveni, až se kolem rozzuří bouře. Když nastoupila na palubu ranní hlídka, moře se již vysoko vzdouvalo, ale loď statečně uhýbala před každým silnějším nárazem, prodírala se hřebeny vln a klouzala po nich dolů. Heather měla náhle pocit, že ta loď je svět sám pro sebe, poslední výspa vydaná napospas vířícímu, ničivému a běsnícímu živlu. Posádka skasala poslední plachty a pevně je uvázala a přes palubu natáhli lana, aby se jich mohli zachytit muži, kteří se museli vydat na palubu. Nechali rozvinutou pouze hlavní košovou plachtu a bramové plachty skasali až po poslední ráhno, pouze jediná rozpěrová plachta udržovala náklon ve větru, aby loď mohla proplout bouří. Od této chvíle se žádný muž neodváží vyšplhat do ráhnoví, dokud bouřka neskončí.

Den zvolna plynul, vlny se vzdouvaly stále výš a vítr neurvale smetal vše, co mu přišlo do cesty. Z vnitřku lodi se ozývalo skřípění a sténání, jak se loď zoufale zmítala v té rozbouřené vodní mase mezi mořem a oblaky.

Hether se již ani nepokoušela hádat, kdy začal den, nebo kdy zavládla noc. Všechno na palubě se teď zdálo vlhké a studené. Brandona téměř nezahlédla, až na krátké okamžiky, v nichž se vždycky vpotácel do kajuty, celý rozklepaný zimou a prokřehlý do morku kostí. Trochu se prospal a jako v transu něco pojedl a napil se kávy. Pokaždé když přišel do kajuty, pomáhala mu svléknout provlhlé šaty a zabalila jej do deky, kterou neustále nahřívala u kamínek. Oči měl zarudlé vyčerpáním a nechoval se zrovna vybraně. Mlčky dělala, co mohla, aby mu ulehčila v jeho těžkých povinnostech, a když si zdříml, nechala jej v klidu odpočívat. Většinou se sám brzy vzbudil, oblékl se a opět vycházel na palubu, aby vyvedl svou loď z ničivých úderů zuřícího oceánu.

Tak uplynulo několik dní, a když se probudili do dalšího zuřícího dne, Heather shledala, že je paluba pokryta tlustou Vrstvou rozbředlého sněhu. Vítr metal na zmítající se loď sníh a ledové krupky a zábradlí bylo přizdobeno dlouhými rampouchy. Když Brandon sešel toho dne dolů, měl obočí pokryté námrazou. Tváře měl bledé a ztuhlé a dlouho trvalo, než se zahřál. Zabalený do deky se posadil ke kamnům a dlaněmi objímal hrnek vřelé kávy s rumem. Vypil nápoj ještě dříve, než mu začaly roztávat ztuhlé klouby, a trochu se rozhýbal.

Heather protřepala jeho šaty a rozprostřela je ke kamínkům, aby tam proschly. Najednou ji polekala hlasitá rána. Ohlédla se a spatřila jeho hrnek, jak se kutálí sem tam po podlaze. Brandon seděl zhroucené na židli, protože vyčerpáním usnul. Velmi opatrně přes něj přehodila další přikrývku, a když Vešel MacTavish, aby si promluvil s kapitánem, naznačila mu, aby byl tiše a poslala jej zase pryč. Pak si potichu sedla a žárlivě střežila spánek svého muže. V kajutě se rozhostilo ticho; bylo slyšet jen skřípění lodi. Uplynulo jistě několik hodin, než se pohnul a nepřítomně pohlédl před sebe, až se konečně probral k plnému vědomí. Přece jen se před další činností na lodi trochu osvěžil a Heather tomu byla ráda.

Na loď se již snášela tma, když jí přišel George oznámit, že bouře začíná konečně slábnout a brzy budou z nejhoršího venku. Brandon se vrátil dlouho po půlnoci, aby si dopřál trochu spánku, který tak nutně potřeboval, Heather se probudila a hned chtěla vstát, aby mu pomohla se svlékáním, ale poslal ji nevrle zpět do postele. Za chvilku k ní vklouzl celý roztřesený pod přikrývku a ona se k němu přitiskla, aby jej zahřála. Přijal to s povděkem a pevně se k ní přimkl. Postupně se přestával chvět a konečně se ponořil do spánku. Byl příliš unavený, než aby se k ní obrátil jako obvykle zády.

Za rozbřesku vstal a oblékl se, zatímco Heather spala, a opět se vrátil na palubu. Odpoledne, třebaže bouře stále ještě zuřila, sešel dolů do kajuty a nijak nespěchal s odchodem. Seděl před kamny v rozepnutém kabátě s koleny od sebe a vychutnával sálající teplo. Heather si stoupla vedle něj a stála teď ve svém oblíbeném postoji, se sukněmi vzadu nadzvednutými, vystavujíc své prošívané kalhoty žáru kamen. Brandon si ji nedbale prohlížel zpod přivřených víček a na chvíli zalitoval, že jí to prádlo pořizoval. Když se ozvalo zaklepání na dveře, spustila rychle lem šatů a obrátila se obličejem ke kamnům. Na Brandonovu výzvu se vhrnul dovnitř George s tácem, na kterém stála konvice čerstvě uvařené kávy a několik hrnečků. Nalil nejprve svému kapitánovi a pak se obrátil k Heather.

„Hned vám připravím trochu čaje, paninko.“

Brandon se na sluhu ušklíbl v přesvědčení, že ji příliš rozmazluje, a stejně tak se zatvářil i na Heather. Vycítila jeho nesouhlas a honem se ho snažila uchlácholit.

„Vezmu si teď kávu, Georgi.“

Sluha jí nalil do šálku kávu a pochybovačně na ni pohlédl. Věděl totiž, že o tento nápoj příliš nestojí.

Heather, která na sobě cítila pohled obou mužů, zamíchala cukr v kávě, hrdinně polkla první doušek a snažila se nedat najevo odpor. S úzkostlivým úsměvem se obrátila k Georgeovi a naivně požádala:

„Mohla bych dostat trochu smetany, Georgi?“

Brandon vyprskl a vyplivl kávu, kterou už měl v ústech, zpátky do hrnku. Heather seděla strnule na své židli.

„Cože, madam?“ zakuckal se Brandon. „Snad si nemyslíte, že tady v severním Atlantiku narazíme na stádo krav?“

Jeho hrubé chování ji zaskočilo. Odvrátila se a sklonila hlavu nad šálkem, aby skryla slzy, jež jí vytryskly. Nemá právo s ní takhle mluvit, zvláště ne před sluhou.

Brandon vyprázdnil svůj šálek jedním dlouhým douškem. Zmatený George po nich pokukoval a rád by svou paní nějak potěšil, leč neodvažoval se. Došlo mu, že je zrovna čas na taktický ústup. Vzal tedy podnos a vzdálil se. Brandon vstal, hlučně postavil šálek na stůl a odešel z kajuty za svým sluhou. Když si zapínal kabát, mumlal si pod vousy cosi o ženských.

Když Heather uslyšela, že se za ním zabouchly dveře, prudce vydechla, a chopila se svého vyšívání, jako by si na nebohé výšivce hodlala opět vybít svou zlost.

Jedná se mnou jak s děckem, přemítala se zlostně našpulenými rty. Co si ten pitomec jeden myslí? Jak můžu vědět všechno o těch jeho lodích a mořích? Vytahuje se na mě před ostatními, jako bych byla úplně bez citu.

Odložila vyšívání stranou, stejně dnes práci jenom kazila, a znovu rozmrzele vstala, oči plné slz. Mermomocí se snažila ovládnout, protože nechtěla, aby ji tu našel v takovém rozpoložení. Musí přece myslet na své děťátko a vydržet všechno to trápení, které na ni ještě čeká.

Nebylo však jednoduché hrát si na poslušnou ženušku, když v ní zuřily vášně stejně divoce jako ta bouře venku. Když se na sklonku toho dne vrátil do kajuty, jeho urážlivá slova ji dosud pálila. Shodil ze sebe promočené šaty, oblékl si župan a natáhl se do židle před kamínka, aby se zahřál. Heather jej podmračeně sledovala. Chovala se chladně a odměřeně; sotva na něj promluvila, odpovídala, jen když se jí na něco zeptal.

Při večeři se jídla ani nedotkla. Když viděl George její nedotčený talíř, zapochyboval poprvé v životě o moudrosti tnuže, jemuž tak oddaně sloužil. Sklidil ze stolu nádobí a Heather se pak uvelebila u kamen a začala párat chybné stehy na výšivce. Brandon sledoval zadumaně a s nedůvěřivým výrazem její štíhlé prsty, jak se probírají nitěmi, a uvažoval, co ji rozladilo, že má tak špatnou náladu.

Po nějaké chvíli vstala a přistoupila ke svému lodnímu kufru. Brandon se neměl k tomu, aby se oblékl a vyšel znovu ha palubu; místo toho si sedl s knihou před kamna a dal se do Čtení. Obrátila se k němu zády a vyklouzla ze šatů a spodnicky. Brandon zvedl oči od svého čtení a pokojně se díval, jak se svléká. Útlá záda měla teď obnažená až do pasu, a když se shýbla pro noční košili, zahlédl oblá ňadra. V jeho očích se rozhořel plamen. Pak si rychle natáhla košili a župánek a kalhoty nechala spadnout na podlahu. Brandon se opět zahleděl do knihy.

Vrátila se ke kamnům a kartáčovala si vlasy, když předtím odestlala lůžko. Teď už Brandona kniha vůbec nezajímala; zavřel ji a odložil. Neskrývaně si ji prohlížel. Rozpustila si vlasy a zvlněné prameny jí teď spadaly volně po ramenou a po zádech až pod pás. Ve světle svíček uviděl její dosud štíhlou siluetu, ale když se k němu natočila bokem, uvědomil si poprvé, že její těhotenství začíná být již znát. Než se dostanou domů, bude její mateřství už zjevné a lidé si jistě pomyslí všelicos, až ji uvidí v tak pokročilém těhotenství. Určitě se brzy dovtípí, že nemarnil čas a oženil se ihned po příjezdu do Londýna. Dokázal si představit jejich překvapené obličeje. Jeho přátelé a známí se jistě nebudou na nic vyptávat, aby ho proti sobě nepopudili. Kdo však po něm bude chtít vysvětlení, to bude především jeho rodina a jeho snoubenka. Co jim na to řekne? Vždyť dokázal zplodit dítě během dvaceti čtyř hodin po přistání!

Sám se tomu musel zasmát. Zvedl se a přistoupil k ní, až se trochu lekla. Na chvilku se přestala česat a obrátila k němu široce rozevřené oči. Usmál se a položil jí ruku na břicho.

„Začínáš už být pěkně kulaťoučká,“ řekl škádlivě. „Celý Charleston uvidí, že jsem neztrácel čas. Ale nevím, jak to vysvětlím své snoubence.“

Heather ze sebe vyrazila rozzlobený výkřik, do hloubi duše uražena jeho slovy, a prudce mu odstrčila ruku. „Ty bestie!“ vztekala se. „Jak se opovažuješ říci mi něco takového! Komu chceš co vysvětlovat? Kdybys měl srdce v těle, něco bys mi o ní pověděl! Já jsem tvoje žena, matka tvého dítěte, a ty se mnou jednáš jako s ošlapkem!“

Prosmýkla se kolem něj, avšak ještě se k němu přitočila a z očí jí sršely blesky: „Nezáleží mi pranic na tom, co jí řekneš. Určitě jí budeš barvitě líčit, jak jsem tě donutila, aby sis mě vzal, protože jsem otěhotněla. Uděláš ze sebe neviňátko, které obloudila vypočítavá ženská, a bude ti jedno, že jde o tvoje dítě. A jistě budeš vyprávět, miláčku, žes mě vytáhl ze stoky a dal mi svoje jméno jenom proto, že tě k tomu přinutili vydíráním. Tvá slova budou určitě velmi přesvědčivá, o tom nepochybuji, a ještě než to dořekneš, třeba připravíš o panenství i ji!“

Zamračil se na ni a pokročil kupředu. Heather rychle uskočila za židli.

„Nesahej na mě!“ vřískla. „Jestli se mě dotkneš, přísahám, že se vrhnu přes palubu.“

Brandon odstrčil židli, až odletěla stranou, a Heather před ním ustrašeně couvala. Dál už nemohla a zastavila se zády přitisknutá ke stěně.

„Prosím,“ hlesla, když jí sevřel paže. „Prosím tě, neubližuj mi, Brandone. Mysli na dítě.“

„Nemám vůbec v úmyslu vám ublížit, madam,“ řekl temným hlasem. „Ale ten váš uštěpačný jazyk mě pěkně rozčiluje. Dejte si pozor, má paní. Mám ještě jiné prostředky k tomu, abych vás zkrotil.“

Heather těžce polkla. Dívala se nejisté rozšířenýma očima a rty se jí třásly. Brandon viděl, že se bojí. Uvolnil sevření a s klením se odebral na lůžko.

„Tak jen pojďte do postele, madam. Dlouho jsem nespal a hodlám tuto noc věnovat odpočinku.“

Heather pohodila hlavou a její strach vystřídal hněv. Jak se jen odvažuje vybízet ji, aby si vedle něj lehla, potom co jí toho dne řekl? Má přece svoji hrdost.

Přestože měla v očích slzy, zvedla statečně bradu a přistoupila k lůžku. Stáhla z něho Svůj polštář a přikrývku a odnesla si je na vyvýšený stupínek v kajutě. Brandon se obrátil a s povytaženým obočím sledoval přes rameno, jak si rozkládá pokrývku na lavici u okna.

„To máte v úmyslu tam spát, madam?“ zeptal se nevěřícně.

„Ano,“ odsekla tiše a svlékla si župan. Uvelebila se na poduškách a přetáhla přes sebe přikrývku.

„To ale od vás není zrovna chytré. Bouřka ještě neskončila. Okno je vlhké a studené. Nebudeš tam mít pohodlí.“

„Mně to stačí,“ řekla.

Brandon zaklel, setřásl ze sebe župan a hodil jej na židli. Posadil se na pelest a upřeně na ni hleděl. Vrtěla sebou a obracela se, jak se snažila najít pohodlnou polohu, a když se loď náhle zhoupla, málem se skutálela na podlahu. Brandon se musel proti své vůli zachechtat a Heather se na něj zakabonila a přitáhla si pokrývku ještě pevněji k tělu. Zapřela se mezi trámky, aby se na svém vratkém loži vůbec udržela. Konečně se tam jakžtakž uvelebila; ovšem rozhodně se nedalo říci, že je tato poloha pohodlná.

Brandon seděl ještě dlouho a pozoroval ji a pak se konečně obrátil a ulehl. Hleděl na uprázdněné místo vedle sebe, kde spávala od samého počátku, co se vydali na cestu domů, a náhle si uvědomil, jak ji vedle sebe postrádá. Ještě včera v noci se s ním rozdělila o teplo svého těla, aby zahnal protivný chlad.

Znovu se obrátil a podíval se na ni. Když pak promluvil, jeho hlas zněl ochraptěle: „Madam, tady na lodi je každá trocha tepla vzácnáNavrhuji, abychom Spojili dobrodiní našich pokrývek.“

Upjatě zvedla nosík a zaklínila se rameny do rohu. „Když jsem tak pitomá a můžu si myslet, že se uprostřed Atlantiku pasou krávy, pak můj ubohý mozeček ani nechápe, proč bych se měla zvednout tady od okna a trávit noc s vámi, pane.“

Brandon odhodil rozzlobeně přikrývku.“Jak tedy chceš, milá slípko,“ odsekl. „Na tom dubovém hřadě ti bude ledové moře jistě dělat lepší společnost. Dvakrát tě prosit nebudu. Až toho budeš mít dost, dej mi vědět, udělám ti tu místo. Stejně tam dlouho nevydržíš.“

Heather se dusila vztekem. To radši zmrzne, než aby vlezla zpátky do jeho postele. Posmívat se jí nebude!

Noc pokročila a přikrývka, kterou se Heather přikryla, pomalu nasákla vlhkem, které sem pronikalo oknem. Začala jí být zima, a aby se trochu zahřála, zachumlala se důkladněji do provlhlé deky. Stiskla zuby, aby jí nedrkotaly, a všechny svaly měla napjaté. Zatoužila po teplu v jeho lůžku, avšak hrdost jí nedovolila zapomenout na jeho hrubost a bránila jí, aby se vrátila do pohodlné postele. Noční košilka vůbec nechránila proti vlhkému chladu a brzo se jí přilepila na tělo. Před svítáním konečně usnula neklidným spánkem, ale to jen proto, že už byla téměř vyčerpaná.

Probrala se s trhnutím, když práskly dveře od kajuty. Rozespalýma očima uviděla, že lůžko je prázdné a její muž tu není. Namáhavě se posadila a kajuta se rozhoupala a zakymácela víc, než by se dalo vysvětlit jen rozbouřeným mořem. Zima už jí nebyla, dokonce se jí zdálo, že ji obklopuje příjemné teplo. Chtěla odhrnout zvlhlou deku a zašmátrala po ní, ale našla ji schumlanou pod sebou. Z té námahy se jí roztřásly ruce. Změnila tedy moudře taktiku, spustila nohy na podlahu a chvíli tak zůstala. Kajuta se zakolébala a zhoupla a pak se začala pomalu rytmicky pohupovat. Teď by se jí to snad mohlo podařit. S velkým úsilím se snažila postavit a vymotat se z přikrývky, ale ta se jí přilepila k tělu, jako by byla živá, a Heather se pod její tíhou svezla na podlahu. Těžce oddechovala a ležela chvíli bez hnutí. Čekala, až se jí vrátí síly. Z podlahy i z přikrývky stoupal mrazivý chlad a Heather se pojednou celá rozklepala. Zemdleně zvedla hlavu. Uviděla kamínka a představila si jejich teplo. U kamen stála židle. Kdyby se tak mohla napřímit a postavit, setřást ze sebe tu ledovou tíhu. Vlekla se kupředu po houpající se podlaze. Židle jako by se kymácela kdesi v mlze před ní a stále se jí vzdalovala. Ta námaha ji vyčerpávala, ale ona nepřestávala ve svém úsilí, pokrývku přilepenou na zádech jako ledový příkrov. Konečně dosáhla na židli. Pevně sevřela její nohy a s trýznivou námahou se vytáhla nahoru, aby si mohla aspoň položit hlavu na sedadlo. Ležela tam a vyčerpáním prudce oddechovala. Celá místnost se kolem ní točila a Heather ji pojednou viděla z veliké dálky, jako by se dívala do dlouhého, tmavého tunelu. Padala dlouho tím tunelem, až zůstal na jeho konci jenom světlý bod a i ten náhle překvapivě zmizel.

Brandon sestoupil z můstku a měl už trochu lepší náladu. Štěstí jej neopustilo a risk se mu vyplatil. Bouře je zanesla na jih, avšak získali tím několik dní. Když se konečně utišila a odtáhla, nechala tu po sobě studené povětří a rozbouřené moře, ale zato hnala zuřivě vítr do plachet a uspíšila tak jejich plavbu. Pak si ale vzpomněl na včerejší noc a špatná nálada se mu znovu vrátila. Zlomyslně se usmál. To by tak hrálo, aby si na něm ta svéhlavička vylévala zlost a pak dělala jakoby nic. Chce-li být manželkou Birminghama, má se ještě hodně co učit.

Jak procházel chodbičkou, vyštěkl na George, aby si pospíšil s jídlem, a zamířil rázně ke dveřím, odhodlán přinutit ji k poslušnosti a pokořit ji. Vrazil do dveří, obličej brunátný hněvem. Náhle se však zastavil a všechen jeho hněv zmizel, když spatřil Heather sedět na podlaze s hlavou bezvládně položenou na sedadle židle. Ruka jí visela dolů, deku měla omotanou kolem boků a druhou ruku položenou na podlaze dlaní nahoru.

Otevřela oči, když vydechl její jméno a chvatně k ní přistoupil. Zvedla hlavu a snažila se něco říci, ale nebylo jí rozumět, jak se třásla. Stáhl z ní těžkou deku a vzal ji do náruče. Hlava se jí bezvládně skulila na jeho rameno. Slyšela, jak volá George, a pak už byla uložena na lůžko a přikryta dekou. Sluha rychle přiběhl a Brandon se k němu obrátil a úsečně mu cosi přikazoval, ale Heatheřina zkalená mysl z toho vnímala jen nesrozumitelnou změť slov. Znovu se nad ni sklonil a tentokrát z ní tu deku zase stáhl. Stále se bezmocně třásla, cosi mumlala a ochable se s ním přetahovala o pokrývku v domnění, že ji chce nějak trápit. Vždyť ji přece trápil neustále.

„Pusť, Heather,“ řekl chraptivě. „Máš mokrou košili. Bude ti bez ní tepleji.“

Prsty jí povolily a uvolnila sevření. Ležela bez odporu, když jí rozepnul a stáhl košili. Potom byla opět zabalena do pokrývek.

Heather ucítila na čele něčí dlaň a ten chladivý dotek jí nesmírně ulevil. Pomalu otevřela oči, aby se podívala na Brandona. Ale vždyť to není Brandon. To je její otec.

„Heather Brianno,“ promlouval k ní laskavě. „Dojez tu polévku jako hodná holčička, udělej tatínkovi radost.“

„Ale já tu polévku nechci, tati.“

„Copak si myslíš, že z tebe vyroste krásná mladá dáma, když nebudeš jíst polévku, Heather Brianno? Na šestileté dítě jsi hrozně hubená.“

Obraz se rozplynul a pak se znovu vyjasnil.

„Ty už musíš jít, tati?“

Usmál se: „Služebnictvo se o tebe postará. Dneska máš desáté narozeniny. Copak se tak velké dítě bojí samo doma?“

Dívala se, jak se jeho záda vzdalují, a spodní ret se jí zachvěl a oči zalily slzami. „Ale já se bojím, tati. Mám strach. Vrať se, tati, prosím tě.“

„Tvůj otec je mrtev, dítě. Zemřel u hracího stolku. Copak se nepamatuješ?“

„Neberte mi ten maminčin obraz. Je to všechno, co po ní mám.“

„Musím zaplatit dluhy. A obraz tvýho otce taky dáme pryč. Všechno se musí odnést.“

„Přišli jsme si pro tebe, Heather. Budeš bydlet se mnou a s tetou.“

„Tak to seš ty, ta holka. Nevypadáš, že bys zastala ňákou práci, taková křehotinka. Mý šaty ti budou akorát. A ne abys přitáhla domů ňákýho pancharta. Nespustím tě z očí. Seš čarodějnice, Heather Simmonsová.“

„Ne, já nejsem čarodějnice!“ ř „To je můj bratr William. Přijel si pro tebe a veme tě do Londýna.“

„Jak jsi roztomilá, holčičko. Představím ti svého pomocníka Thomase Hinta. Ten svou krásou ženy rozhodně neupoutá.“

„Prosím vás, nechte mě být. Nesahejte na mě!“

„Budeš stejně moje, drahoušku, je zbytečné, aby ses bránila.“

„Upadl na nůž. Byla to nehoda. Chtěl mě znásilnit. Někdo mě honí. Neví, že jsem zabila člověka. Myslí si, že jsem poběhlice.“ 5’

„Myslíš si, že tě nechám upláchnout?“

„Byl to ten Amerikán, to on mi to udělal. To je jeho dítě. S nikým jiným jsem nespala. Chtěl si ze mě udělat milenku a já teď nosím jeho dítě, a přitom si má brát jinou. Je strašně namyšlený. Kéž je to děvče. Nechtěla jsem křičet, polekal jsi mě. Prosím, neubližuj mi. Nechal si tu klobouk, Georgi. Vrátí se brzo?“

„Kapitán je dobrý člověk.“

„Ach Brandone, cos dělal tam nahoře? Zachází se mnou jako s malou. Poplácává mě po břiše a pak vykládá o své snoubence.“

To horko bylo nesnesitelné. Zazmítala sebou, aby mu unikla. Po těle jí přejelo něco mokrého a studeného, a pak znovu a znovu, pomalu a cílevědomě. Silné, ale citlivé ruce ji převrátily na břicho a vystavily její záda chladným dotekům.

„Spolkni to,“ slyšela něčí hlas. „Spolkni to.“

Znovu viděla otce, jak drží šálek u jejích úst a podpírá ji. Vždycky poslušně plnila každé jeho přání. Napila se teď horkého vývaru.

Najednou se před ní zjevila teta Fanny. Heather vykřikla, když uviděla tu ženu s mrtvým bratrem v náruči. Ze zad mu trčel nůž. Snažila se jí vysvětlit, že šlo o nehodu, vždyť ona jej opravdu nezabila, upadl přece na nůž. Po boku tety se objevil Thomas Hint. Potřásl hlavou a ukázal na ni žalujícím prstem. Pak spatřila popravčí sekyru a kata s hlavou zakrytou kápí a s obnaženou hrudí. Položila hlavu na špalek a shrnula si vlasy z krku. Znovu ucítila chladivý dotek a otec jí odhrnul dlouhé vlasy z týla.

„Spolkni to. Spolkni to.“

„Už je jí lip, kapitáne?“

Zmocnil sejí třes. Teď jí zase byla zima. Kolem ní se omotalo něco teplého a znovu ucítila těžké pokrývky.

„Tati. Nechoď pryč, tati. Já si tě nemůžu vzít, Henry. Prosím tě, neptej se mě proč. Je tu tolik krve. Vždyť to byla jen malá rána.“

William Court se zasmál a opile na ni zamžoural. Hint stojí vedle něho; přišli si pro ni. Napřáhli pazoury a chtěli ji chytit a ona se rychle obrátila a vběhla přímo do kapitánovy náruče.

„Zachraň mě, prosím tě! Nesmíš jim dovolit, aby mě odvedli. Vždyť jsem tvoje žena!“

„Pro mě nejsi žádná manželka.“

Házela sebou a dusila se žárem a zase ji něco zastudilo. Uviděla Brandona, jak jí otírá tělo studenou mokrou žínkou.

„Nenech umřít moje dítě, Brandone!“

Velká ruka se mu svezla na její břicho. Pohlédl na ni. „Žije, má lásko.“ Í

Teta Fanny se za ním smála: „Slyšíš, slečinko? Tvůj panchart je naživu.“

Pak nad sebou spatřila tváře Williama Courta, Thomase Hinta, tety Fanny a strýčka Johna, jak se na ni dolů šklebí a chechtají se rozšklebenými ústy.

„Vražednice! Vražednice! Vražednice!“

Vymrštila ruce, zakryla si uši a divoce sebou zazmítala. „Ne, to nejsem! Nejsem! Nejseml“

„Spolkni to. Musíš!“

„Neopouštěj mě, tati,“ dostala ze sebe s námahou.

Pole se zelenala jarní trávou a rozesmátá Heather před kýmsi utíká. Popadl ji a objímá ji pevnými pažemi a rozesmátá Heather jej bere rozpustile kolem krku a tiskne k němu tvář, aby ji políbil. Z hrdla se jí náhle vydral výkřik, když poznala Thomase Hinta. Zápasí s jeho rukama, kterými ji drží kolem pasu, a když se obrátí, vidí vzdalující se postavu muže na vrcholu vzdáleného kopce.

„Neopouštěj mě! Nenechávej mě tu s ním! Neopouštěj mě!“

Temnota ji stahovala kamsi hluboko dolů, konejšící a úlevná. Vznášela se, klouzala a houpala a kolem ní padala zvolna mlha, až ji celou pohltila.

Heather otevřela oči a uviděla nad sebou dřevěné sloupky postele. Všude bylo ticho a klid, slyšela jen slabounké praskání lodi. Chvíli ležela nehnuté a snažila se vybavit si, co se vlastně stalo. Zřejmé se pokoušela dostat se k lůžku, ale asi musela upadnout. Lehce se pohnula a zamrkala. Připadala si celá rozlámaná, hlavu jí drtila tupá bolest a byla tak slabá… Otočila na polštáři hlavu a spatřila Brandoná, jak spí v síti zavěšené mezi trámy.

Síť? Tady v kajutě? A jak je vyhublý! Pod očima měl tmavé kruhy a rozcuchané vlasy byly úplně spečené. To je divné, obvykle jim věnuje velkou péči.

Zamračila se ještě víc, když přelétla pohledem po kajutě. Byl tu šílený nepořádek. Po židlích bylo poházené šatstvo a boty ležely porůznu na podlaze. Vedle postele stál hrnec s vodou a nad kamny visely jakési hadry. Nechápavě přemýšlela, jaká asi pohroma se přehnala kajutou a proč to George ještě neuklidil.

S bolestným úsilím se vzepřela na lokti a Brandonova víčka se okamžitě zvedla. Vyskočil ze sítě a přihnal se k lůžku, zarazil se však trochu, když na něj pohlédla a její oči napovídaly, že se jí vrací zdraví. Radostně se usmál, posadil se na pelest a sáhl jí na čelo.

„Horečka už pominula,“ řekl s úlevou.

„Co se stalo?“ zeptala se tiše. „Cítím se tolik unavená a všechno mě bolí. Upadla jsem?“

Odhrnul jí vlasy z obličeje. „Bylas nemocná, drahoušku, už je to pár dní. Dneska šestý den.“

„Šest dní!“ vydechla. Všechno bylo tak zmatené. Uplynulo šest dní! Jako by to bylo několik hodin.

Náhle se jí oči rozšířily hrůzou a sevřela pevně přikrývku na břiše. „Dítě! Přišla jsem o děťátko, viď?“ zvolala. Slzy strachu jí vytryskly z očí a duši zachvátila panika. „Ach Brandone, řekni mi pravdu. Brandone!“

Něžně se usmál a vložil svou dlaň do její. „Ne,“ řekl tiše. „Dítě je stále s námi. A často se hýbe.“

Polykala slzy a nejraději by jej za tu odpověď objala, kdyby se nemusela opírat. Utřela si mokré tváře a usmála se na něj. S úlevou, ale i s pocitem vyčerpání se položila zpátky na lůžko.

Usmál se. „To bych ti nikdy neodpustil, má drahá, kdybys přišla o mého syna, když už jsem s tebou tolik zkusil,“ škádlil ji. „Mám s ním totiž velké plány.“

Pátravě si prohlížela jeho tvář a sotva mohla uvěřit tomu, co slyší. „Ty s ním máš nějaké plány?“ zeptala se. „Copak ty na něj budeš hrdý na moje dítě?“

„Na naše dítě, drahá,“ opravil ji láskyplně. „Myslíš si snad, že na něj nebudu hrdý když je to můj vlastní syn? Styďte se, madam, jste-li přesvědčena o opaku. Říkal jsem přece, že mám děti rád a to platí nepochybně i o mém vlastním.“

Stále na něj zírala s očima široce rozevřenýma, celá rozpačitá, a pak její ústa vyslovila poprvé to, co ji poslední dobu tak pronásledovalo.

„Brandone, já jsem první -“ začala váhavě. „To je tvoje první myslím, už jsi někdy předtím zplodil dítě s jinou ženou?“

Posadil se a vrhl na ni překvapený pohled, až se celá zarděla. Rychle sklopila víčka a omluvně zašeptala:

„Promiň, Brandone. Nechtěla jsem strkat nos do tvých záležitostí. Nevím, proč jsem se na to zeptala, opravdu nevím. Nezlob se, prosím tě.“

Náhle se pousmál, a když zvedla bradu, jejich oči se opět setkaly. „Muž, kterému je už pětatřicet, by ti těžko mohl tvrdit, že nikdy nespal s jinou ženou, co?“ Usmál se. „Můžu tě ale ujistit, že před tebou se mnou žádná žena dítě neměla. A žádné taky nemusím na dítě platit. Jsi ráda, miláčku?“

Radostně se usmála. Z nějakého důvodu ji to velmi potěšilo. „Ano,“ odpověděla šťastně.

Cítila se teď mnohem lépe a zkusila si sednout. Brandon jí rychle podepřel záda, trochu ji nadzvedl a natřásl jí polštáře.

„Nemáš hlad?“ zeptal se laskavě, Přikrývka se jí svezla z těla, takže tu teď seděla až do pasu nahá a vlasy jí spadaly v divokém nepořádku přes ramena a ňadra. Zdráhavě ji pustil. „Měla bys zkusit něco malého sníst. Trochu jsi se nám spadla.“

Pohlédla mu do tváře. „Ty ale taky,“ zašeptala.

Usmál se a pomohl jí položit se zpátky na polštář. Heather si přitom přitáhla přikrývku přes prsa. „Řeknu Georgeovi, aby nám připravil oběd. Až uvidí, že je ti lip, bude určitě rád. Dost k tobě přilnul a tvoje nemoc jej pořádně potrápila.“ Oči mu zajiskřily. „Předpokládám, že teď už nechceš spát u okna.“

Krátce se zasmála. „Horší noc jsem ještě nezažila,“ přiznala.

„Vy máte ale pořádně umíněnou náturu, madam,“ usmál se vesele. „Teď už ale nebudete mít příležitost, abyste ji projevila.“ Znovu zvážněl. „Od nynějška si budu muset počínat rozumněji a trvat na svých rozhodnutích.“

Rozpačitě se usmála. Věděla, že nežertuje. Když vstal a obrátil se k odchodu, vytanula jí na mysli další myšlenka. Cestou ke dveřím jej zastavila.

„Brandone?“

Obrátil se a čekal, co mu řekne. Rozpačitě žmoulala v rukou přikrývku a nerada o té věci začínala, bála se, jak bude reagovat. Věděla ale, že se na to zeptat musí. Znovu zašeptala:

„Brandone já -“ Sebrala odvahu a zpříma na něj pohlédla. „Řekneš své rodině, že sis mě musel vzít z donucení?“

Několik sekund na ni upřeně hleděl s kamenným výrazem ve tváři. Pak se, aniž něco řekl nebo přitakal, otočil na podpatku a vyšel z kajuty. Heather odvrátila hlavu ke stěně, rozpačitá, že sena to vůbec ptala. Neodpověděl jí a odpověď tedy byla jasná. Strachovala se, zda tu hanbu vůbec unese.

Když se Brandon vrátil, znovu se přikryla a přísahala si, že se už nikdy k té otázce nevrátí. Brandon vytáhl z lodního kufru jednu její noční košili.

„Jestli dovolíš, Heather, pomůžu ti ji obléknout.“

Dovolila, aby jí přetáhl košili přes hlavu, a když ji stahoval přes prsa a zapínal, zavadila pohledem o jeho tvář. Vypadal velmi unaveně a zanedbaně. Vlasy míval přece vždycky pečlivě učesané! Tmavé kruhy pod očima teď byly ještě hlubší. Vůbec o sebe nedbal a Heather náhle zatoužila dotknout se jeho tváře a pohlazením z ní setřít stopy vyčerpání.

„George se o tebe vůbec nestará,“ zašeptala. „Budu mu muset domluvit.“

Uhnul pod dotekem její ruky v rozpacích nad svým zanedbaným zevnějškem a ustoupil od lůžka. Obrátil se k ní zády, ale znovu se nastražil, když se zavrtěla a snažila se najít pohodlnější polohu. Uviděl, jak sebou náhle trhla.

„Uf,“ zašklebila se. „Z té postele mě už všechno bolí.“ Zvedla k němu oči. „Mohla bych si někam sednout, Brandone?“

Stáhl deku z lůžka, rozprostřel ji na židli u kamen a k nohám jí položil i pantofle. Pak ji vzal do náruče a Heather jej tentokrát bez protestů objala kolem krku. Skoro ji mrzelo, že ta židle byla tak blízko. Právě ji balil do přikrývky, když George zaklepal na dveře. Sluha vešel s podnosem plným jídla a radostně se šklíbil.

„Teda, paninko, vy ste nám ale dala,“ řekl s mírnou výčitkou. „Už sme si mysleli, že udeřila vaše poslední hodinka, a chudák kapitán byl u vás ve dne v noci a nehnul se od vás ani na chvilku. Nedovolil by nikomu, aby se vás dotknul.“

Brandon se na sluhu zamračil. „Moc ti to mluví, Georgi,“ zavrčel.

Mužík se na něj usmál. „No jo, kapitáne.“ Ta poznámka se jej zřejmě příliš nedotkla a začal jim klidně servírovat jídlo.

Heather neměla valnou chuť k jídlu, ačkoliv před ni postavil lákavě vyhlížející polévku. Poslušně však trošku ochutnala a pak ještě jednou. Začala mít hlad a jedla se stále větší chutí. Na chvíli ustala a zjistila, že na ní oba visí očima, a připadala si trochu hloupě, že vidí, jak je nenasytná. Nechala klesnout ruku se lžicí, neboť měla pocit, že by měla něco říci. Se zvednutým obočím se obrátila na sluhu:

„Jak vidím, Georgi,“ řekla a ukázala hlavou na nepořádek v místnosti, „moc dobře ses o svého kapitána nestaral.“

Brandon zafuněl a odvrátil se a George rozpačitě přešlápl a mnul si ruce.

„Jo, madam. Byl strašně protivnej. Nedovolil mi vůbec, abych sem chodil.“ Pak horlivě potřásl hlavou a dodal: „To on sám vás ošetřoval a dostal vás z toho, madam.“

Z místa, kde stál Brandon, se ozvalo temné zamručení. Brandon se výhrůžné pohnul směrem k šibalsky se usmívajícímu muži, jenž se už neobratně ukláněl a zabreptal honem na rozloučenou:

„Sem rád, že vás vidim zase v pořádku, madam, a za chvilku vám přinesu eště něco na zub.“

Heather polévka zachutnala a pustila se do jídla. Usmívajícíma se očima ale sledovala svého rozpačitého manžela.

Večer, když se svlékl a chystal se do postele, Heather se kousek posunula a vyčkávavě odhrnula pokrývku. Úkosem se na ni podíval a nakonec odvrátil zrak.

„Radši už nebudu spávat v posteli,“ řekl. Všiml si, že údivem svraštila obočí. Odkašlal si: „Počasí je už teplejší a nemusíme se dělit o teplo a já eh napadlo mě, že bych ve spánku se na tebe mohl převalit a poranit tě, nebo to dítě. Budeš mít víc místa.“

Pak se zhoupl do sítě a uvelebil se v ní, aby si konečně odpočinul. Už to zoufale potřeboval. Heather našpulila pusu, natřepala si pokrývky, dlouze si jej úkosem změřila, obrátila se k němu zády a přitáhla si deku až pod bradu.

Dny přešly v týdny, a když obepluli Grand Banks, začalo se oteplovat. Pluli teď stále na jih se silným severním větrem v zádech, jenž uspíšil jejich cestu. Pod sluncem, které víc hřálo, se Heather vrátila do tváří přirozená barva a veškeré stopy choroby se úplně vytratily. Rozkvetla do nebývalé krásy a při pohledu na ni musel každý uznat, že jí jde mateřství rozhodně k duhu. Kdykoliv vystoupila pod Brandonovým dohledem na můstek, obracely se za ní oči všech mužů, a ve vlajícím plášti a s vlasy rozpustile rozčechranými větrem byl na ni věru pěkný pohled. Nikdy však nikdo ani slůvkem nebo posunkem nenaznačil, že by ji považoval za něco jiného nežli za vysoce ušlechtilou dámu, a vzhledem k jejímu delikátnímu stavu se jí ze všech stran nabízely pomocné ruce, když vystupovala na můstek.

Zdálo se, že to nové uspořádání na noc Brandonovi prospělo. Z očí mu zmizely známky vyčerpanosti i stíny pod očima se ztrácely. Pleť mu na slunci a na větru ztmavla do sytě měděného odstínu a Heather, jež v sobě nezapřela ženu, se stále častěji přistihla, jak si ho prohlíží.

Blížili se k Bermudám a dalo se očekávat, že již brzy spatří první známky země, když je zastihla průtrž mračen. Brandon vyšel na můstek a Viděl, že George přivázal do kouta k zábradlí soudek a právě přes něj přetahoval veliký kus plachty, aby do něj nachytal vodu.

„Co blázníš, Georgi?“ snažil se překřičet ohlušující zvuk deště. „Co to tady k čertu děláš?“

Sluha zpozorněl a zamžoural na něj nahoru přes hustou clonu deště, „To vaše pani, pane. Myslel jsem, že by byla ráda, kdyby se mohla vykoupat ve sladký dešťový vodě. Určitě by jí to bylo příjemný, ulevit si od tý soli, kapitáne.“

Brandon se kriticky podíval na sud a George rozčileně přešlapoval v obavě, že ho kapitán vykáže z můstku. Brandonův pohled utkvěl znoVu na sluhovi, pak se svezl na ten sud a zase se vrátil k Georgeovi. Několik minut si jej tak zkoumavě měřil, pak zvedl obočí a jeho tvář zjihla.

„Někdy mě docela překvapuješ, Georgi,“ řekl a odkráčel.

George si úlevou vydechl a s pohvizdováním ještě jednou zkontroloval plachtu na soudku.

Heather ležela uvolněně v horké vodě a vychutnávala teplo prostupující celým jejím tělem. Brandon seděl u stolu, dokonale vyvedený z míry nad tím, jak se nedočkavě svlékala, když tu našla vanu plnou kouřící vody. George všechno tajně připravil, zatímco byla na palubě, aby se nadýchala osvěžujícího večerního vzduchu. Když to uviděla, vyjekla nadšením a políbila starého muže na lysinu. Sluha pak vyplul z kajuty celý rudý rozpaky.

Teď si zhluboka vzdychla a opřela hlavu o okraj vany. Vnořila ruce do vody, pak je zvedla a nechávala si tu sladkou vodu volně stékat po ramenou. Brandon tlumeně zaklel: již po osmě sečetl špatně dlouhý sloupec číslic. Heather se zcela oddávala rozkoši koupele a jeho tiché nadávání nebrala vůbec na vědomí. Mrskl perem do kalamáře, jako by to snad mohlo zmírnit jeho rozčilení, a sklapl účetní knihu. Vstal od stolu a žačal pochodovat sem a tam po kajutě, chvílemi pohlížel z oken na moře zalité měsíčním světlem a snažil se zaměřit svou pozornost na něco, co by jej tolik netrýznilo. Ke své hanbě to nedokázal a nakonec se přistihl, jak zífá na svou ženu a dívá se na její ňadra, kolem nichž se lichotivě vlnila voda. Zlehka ji jedním prstem pohladil po uchu a hřbetem ruky jí přejel po šíji. Otočila k němu zvlhlé oči a s úsměvem si třela tvář o jeho dlaň. Brandon zaúpěl a se sevřenými čelistmi se raději vzdálil do bezpečnějšího místa v kajutě. A Heather, která již pomalu uvykla jeho nevypočitatelným náladám, na něj nedbala a věnovala se dál své koupeli.

„Brandone,“ oslovila mile jeho odmítavá záda. „Podal bys mi to vědro vody na kamnech?“

Dychtivě se obrátil, rád, že se může něčím zaměstnat. Přilil jí vodu do nohou a zůstal rozpačitě stát se džberem v ruce. Díval se, jak s rozkoší vychutnává teplou lázeň. Ponořila se do ní až po ramena, pak se znovu vztyčila a zrůžovělá ňadra jí zazářila jako v ranních červáncích. Brandon se náhle otočil, zakoktal cosi o tom, že by měl přinést další vodu, a vzdálil se z té komnaty utrpení.

Heather odpočívala ve vaně a divže nepředla blahem. Nechala si stékat vodu z mycí houby na kolena a stříkala si ji do tváře. Voda ji hladila na kůži jako satén a Heather se z ní upřímně radovala. Koupání ve slané vodě už bylo tak otravné.

Její pozornost upoutaly pravidelné zvuky z horní paluby. Dlouho naslouchala krokům přecházejícím sem a tam po můstku. Poznala, že patří Brandonovi. Jeho stín se míhal v malém palubním světlíku ve světle lucerny zavěšené na můstku. Už se asi nemůže dočkat, řekla si, až konečně přistane ve své vlasti.

Když se vykoupala a vylila vanu, uvelebila se v noční košili před kamínka. Vykartáčovala si vlasy. Deka, kterou měla omotanou kolem těla, se svezla na zem. Dál se zabývala svou toaletou. Když se její manžel vrátil, hřejivě se na něj usmála.

Brandon se při pohledu na ni nerozhodně zastavil ve dveřích. Rozkošný noční úbor jí halil tělo jako mlhavý opar, takže jeho pohledu zůstalo skryto jen velmi málo. Oblá ňadra se jí dmula ve výstřihu, a když zahlédl jejich sotva zakryté hroty, byl znovu celý nesvůj a neubránil se, aby na ni nejapně necivěl. Začal podrážděně přecházet po kajutě a malý prostor mu připadal ještě stísněnější než obvykle. Zastavil se u lodního kufru a všiml si pohozeného županu. Chvíli hleděl na rudou látku a pak se dotkl měkkého sametu. Prsty mimoděk přejel po jeho záhybech, jako by pod nimi mohl ještě cítit její tělo. Náhle si uvědomil, co dělá, a s tlumeným zaklením toho nechal. S županem v ruce k ní přikročil a přehodil jí jej přes ramena. Hezky se na něj usmála a poděkovala mu, ale neměla se k tomu, aby nasoukala ruce do rukávů nebo aby si župan přitáhla k tělu. Podráždilo jej to. Nakonec se shýbl a župan jí navlékl.

„Heather, proboha,“ zaúpěl, „nejsem už žádný mladíček, kterého nic nenapadne, když tě vidí tak nedostatečně oděnou. Jsem muž, a nemůžu se jen tak klidně dívat, jak se tu odhaluješ.“

Poslušně vklouzla do županu a s nehybnou tváří si jej zapnula až ke krku. V duchu se ale usmívala…

Čím víc se blížili k Bermudám, tím byl Brandon neklidnější a donekonečna kontroloval, zda plují správným směrem. Spolu s MacTavishem porovnávali záznamy a věděli již zhruba, kdy asi přistanou, zatím však o tom nikdo nemluvil ze strachu, že by se snad zmýlili. Měli za sebou již první prosincový týden a oba muži rokovali o tom, zda se jim podaří dorazit do přístavu ještě před Vánocemi. Obě lodi, které odpluly před nimi, měly doplout do přístavu někdy kolem Nového roku. Jestliže Fleetwood dorazí do Charlestonu dřív než ony, bude to po mnoha měsících první loď, jež připluje z Anglie, a zboží, které veze na palubě, vynese nemalý zisk. Posádka věděla, že Bermudy jsou vzdáleny nejvýš dvanáct dní plavby od pevniny, a proto jim tyto ostrovy kouzlily vidinu brzkého konce cesty. Již příštího dne, osmého prosince, zaznělo před polednem z vrcholku hlavního stěžně volání námořníka, který měl hlídku.

„Země na obzoru! Nalevo před námi!“

Z paluby nebylo nic vidět. Brandon pohlédl na hodinky a zapsal čas do lodníhu deníku, ale stále udržoval stejný kurz, dokud nebyly ostrovy zřetelně v dohledu. Pak konečně vydal ten toužebně očekávaný rozkaz a loď zamířila v posledním úseku plavby k domovskému břehu.

Fleetwood zrovna poskočila a vyrazila novým směrem, a když se posádka hbitě vyšplhala do lanoví a rozvinula naplno všechny plachty, aby zachytily mírné jižní větry, skoro se rozletěla po hladině.

Týden před Vánocemi, po více než půldruhém měsíci stráveném na moři, vpluli do charlestonské zátoky. Jakmile byla země na dohled, vytáhli signální vlajky oznamující, že se Fleetwood chystá vplout do přístavu, a Heather se zahalila do pláště a vyšla nahoru, aby poprvé spatřila svou novou domovinu. První, co uviděla, byl modravý opar na obzoru a musela namáhavě mhouřit oči, aby vůbec rozpoznala, že je to země. Když se přiblížili natolik, že konečně mohli rozeznat obrysy pobřeží, bylo zřejmé, že země, kterou prvně spatřili, se nachází několik mil severně od charlestonské zátoky, a Brandon opravil směr a namířil s lodí o několik stupňů jižněji. Mířili teď dolů podél pobřeží k hlavnímu kanálu a Heather hleděla na nesmírné panoráma břehu, který se měl stát jejím domovem. Podle toho, co vyčetla z knížek a slýchávala od lidí, si v duchu vytvořila obraz dosti fádních přistěhovaleckých kolonií uprostřed pobřežních močálů. Nyní tu stála v úžasu nad průzračně modrou vodou vlnící se před přídí a bílými písečnými plážemi táhnoucími se míle a míle do dáli. Za nimi se zdvihaly rozsáhlé porosty mangrovů a cypřišů i zvláštních druhů topolů a dubů, které se táhly po celém pobřeží. Když konečně zabočili a vpluli do zátoky, dech se v ní zatajil nad podmanivou krásou bělostně zářícího města, jež se před ní rozprostíralo jako hrst bílých perel na sluncem zalité pláži. Propluli kolem ostrůvku, na kterém stála pevnůstka z hrubě otesaných klád, a už se stahovaly plachty a konaly další přípravy na to, aby Fleetwood mohla být zavlečena do přístaviště.

Když loď rychle zdolávala poslední míli cesty k domovskému břehu, viděla Heather, že se v docích shromáždil velký dav, a takřka s úlekem si uvědomila, že v zástupu jistě stojí i Brandonův bratr, jeho přátelé a jeho snoubenka. Srdce jí vyskočilo až do krku při pomyšlení, že jim stane tváří v tvář, a prchla dolů, aby se upravila tak, jak se podle ní slušelo a patřilo na kapitánovu manželku. Pečlivě se ustrojila do růžových vlněných šatů a k nim si vzala kabátek stejné barvy s vysokým pasem, ušitý po husarském vzoru. Měl ozdobné zapínání na hedvábné šňůrky a lemy zdobila hedvábná výšivka. Trochu jí dělaly starosti vlasy. Nakonec si je stočila kolem hlavy a vtěsnala pod tmavou norkovou čapku. Konečně byla hotova. Neměla už nic na práci, a tak se posadila do důvěrně známé židle u nyní už studených kamínek a zahleděla se do šera kajuty. V rukou svírala kožešinový rukávník, nervy měla rozechvělé obavami a klidnou mysl si mohla jen zbožně přát. Ucítila, jak loď narazila o stěnu doku, a za několik okamžiků vyskočila, když se otevřely dveře a do kajuty vešel Brandon. Přelétl ji pohledem a s vážným výrazem přistoupil k psacímu stolu. Vyňal desky s listinami a převázal je stuhou a pak sáhl znovu do zásuvky a vytáhl láhev brandy. Vydatně si přihnul přímo z lahve a Heather si nervózně skousla ret, vstala a přistoupila k němu. Zachmuřeně se na ni podíval, nalil si ještě jednu dávku a hodil ji rychle do sebe. Dostala také chuť na něco pro povzbuzení, vzala tedy sklenici a nastavila ji, aby jí Brandon také nalil. Zvedl pochybovačně obočí, ale dívala se na něj upřeně tak dlouho, až jí opatrně trošku nalil. Napodobila jeho nenucený způsob, pozvedla skleničku ke rtům a obrátila do sebe naráz celý obsah. Zděšeně vytřeštila oči, zasípala a zalapala po dechu, když si ten spalující žár razil cestu dolů do žaludku. Prudce vydechla a rozkašlala se. Nikdy by ji nenapadlo, že je to takové. Konečně popadla dech, palčivá chuť se trochu zmírnila a místo ní pocítila hřejivé teplo. Zvedla oči zalité slzami k Brandonovu pobavenému obličeji a statečně kývla, připravena vyjít ven a stanout tváří v tvář davu čekajícímu na přístavní hrázi.

Brandon vzal desky pod paži, láhev uložil zpátky do zásuvky. Pak ji vyvedl dveřmi ven a napříč palubou až k můstku. Podal jí ruku a pomohl jí přes malý schůdek na můstek, kam vkročili společně. Krátce na sebe pohlédli. Nabídl jí rámě a Heather se do něj zavěsila, zhluboka se nadechla a pak už se jen nechala vést po můstku dolů. Vtom se už oddělila od davu dvojice a spěchala jim v ústrety. Muž byl vysoký asi jako Brandon, ale útlejší postavy. Nemohla se mýlit. Podoba s bratrem byla nezaměnitelná. A ta žena, vysoká, plnoštíhlá krásná plavovláska, je určitě ona Brandonova snoubenka.

Vřelé hnědé oči byly plné štěstí, a když se pár přiblížil, spěchala napřed a zavěsila se Brandonovi kolem krky mnohem bouřlivěji, než by se hodilo i u zasnoubeného páru. Trpně snášel její láskyplný výbuch s rozpaženýma rukama, rozhodnut nebránit se jejímu přivítání, a úkosem zašilhal na Heather, která to vše dosti dotčeně pozorovala. Když Louisino nadšení opadlo, zahleděla se mu do obličeje, zaražena jeho poněkud odměřeným chováním, uchopila jej za ruku a přivinula šiji k ňadrům. Pak se konečně obrátila a chladně si přeměřila Heather.

Obě ženy se nejprve zkoumavě prohlížely; okamžitě k sobě pocítily vzájemnou antipatii. Před Heather stála zralá žena, jež se vyznala v životě i v mužích, žena rozhodnutá dosáhnout svých Cílů, zatímco Louisa měla před sebou mladou, výjimečně krásnou dívku, jež sotva dosáhla rozpuku mládí, které ji už brzy opustí. Každá spatřovala v té druhé to, čeho se nejvíc obávala, a od prvního okamžiku z nich byly nepřítelkyně.

Louisa byla se svým úsudkem brzy hotova a obrátila se k Brandonovi. „Copak sis to s sebou přivezl, drahý?“ zeptala se. „Nějakou chudinku z londýnských ulic?“ Tón jejího hlasu nenechával na pochybách, jak to myslí.

Jeff dospěl k poněkud jinému názoru a přemáhal smích, když Brandon stroze odpověděl:

„Ne, Louiso. To je moje manželka Heather.“

Louisa se zajíkla, vytřeštila oči a snad by se zhroutila, kdyby se nezachytila Brandonovy paže. Z obličeje jí zmizela všechna barva a zůstala na něj zírat s pusou dokořán.

Brandon spěšně dodal v naději, že se vyhne výbuchu jejího hněvu. „Heather, to je můj bratr Jeffrey. Jeffe moje žena.“

„Tvoje ženal“ zavřískla Louisa, když znovu našla řeč. „Chceš tím snad říci, že ses oženil s touhle mrňavou běhnou?“

Jeff si jejího výbuchu nevšímal, srdečně se usmál a vzal Heather za ruku. Hluboce se k ní sklonil, a když se opět napřímil, řekl slavnostně: „Jsem nesmírně potěšen, že vás poznávám, paní Birminghamová.“

Heather opětovala jeho úsměv a rozpoznala v něm ihned budoucího spojence. „Těšila jsem se na vás, Jeffe,“ odvětila skromně. „Brandon mi o vás vyprávěl.“

Jeff si pochybovačně změřil svého bratra. „No, jak ho znám…“ 1 I

„Ty parchantě mizernej,“ zasyčela Louisa vztekle na Brandona. „Nechals mě tady s prázdnýma rukama jen s tvými planými sliby, a zatím jsi šmejdil po Londýně jako kanec!“ Zamávala mu před očima zaťatou sevřenou pěstí s prstenem, ve kterém se leskl veliký kámen. „Zapřísahal jsi mě, abych na tebe čekala, dokud se nevrátíš z poslední výpravy, a teď si klidně přijedeš a jako dáreček mi věnuješ vlastní manželku? Tahle sprostá courá teď má zaujmout moje místo, potom co sis zahrával s mou láskou? Táhni k čertu, ty hnusný býku! Zato tvůj bratříček má z tebe radost. Stojí tu a zrovna slintá blahem, jak se samolibě uculuje. Jako by tu sprosťárnu sám naplánoval.“

Vykročila směrem k Heather a chladně si ji změřila. Pak nenávistně zamečela: „Ty práskaná děvko, v kterým bordelu tě našel? Z kterýho pelechu tě vytáhnul? Vzala sis, co mělo patřit jiné!“ Popošla k Heather, která na ni jen němě zírala, ještě o krok blíž. „Hleďme, jaká je mlaďounká, něžňoučká, tak akorát. Určitě ses s ním s radostí vyválela v posteli, ty děvkojedna!“

Louisa napřáhla ruku, připravena ji uhodit, avšak Brandon jí prudce sevřel paži. Pak ji trhnutím obrátil k sobě a vzal ji pevně kolem ramen, že se skoro nedotýkala země.

„Dej si pozor, Louiso,“ pronesl zvolna. „Je to moje žena a nosí v sobě moje dítě. Máš pravdu, zradil jsem tě, takže si teď můžeš zlost vylít na mně, ale na ni nikdy nikdy nevztáhneš ruku!“

Louisa zbledla ještě víc a v očích se jí objevil strach. Brandon ji pustil a postavil se mezi obě ženy, ale to už nebylo zapotřebí. Louisa v té chvíli kapitulovala.

„Tvoje dítě?“ zašeptala. Oči jí zaletěly k Heather a sjely dolů na kulaté bříško, jako by si toho všimla teprve teď. Obrátila se a v duchu přísahala své sokyni pomstu.

„Tak, a teď když jsme se tady v přístavu stali středem pozornosti,“ zasmál se Jeff, „co kdybychom si šli sednout do vozu?“ Obrátil se k plavovlásce. „Louiso, děvče, pojedeš s námi do Harthavenu, nebo mám říci Jamesovi, aby tě vzal do Oakley?“

Obrátila se a vztekle si ho změřila. Pak se ještě přitočila k Brandonovi a sladce se usmála. „Musíš se zastavit v Oakley, miláčku. Chtěla jsem tě pozvat na čaj.“ Zvedla k němu planoucí oči. „Přece bys mě nezklamal. Trvám na tom.“

Jeff se na ně podíval a viděl, že si ji Brandon měří se zvednutým obočím. Se spikleneckým úsměvem si přitáhl Heather k sobě a zamrkal na ni. Pak prohodil k Louise:

„Řekni, Louiso, platí pozvání i pro zbytek Birminghamovic rodiny, nebo je to jen soukromá věc? Jsem si jistý, že moje švagrová by nebyla nadšená, kdyby musela postrádat dlouho manžela.“

Louisa jej zrovna drtila pohledem. „Ale samozřejmě, drahoušku,“ zakňourala sladce hlasem, který se táhl jako sirup. „Všichni jste zváni. Ta maličká jistě vezme vzhledem ke svému stavu zavděk mlékem.“

Jeffův úsměv se ještě rozšířil a prsty si pohrával s kožešinkou na Heatheřině čapce. „Máte ráda teplé mléko, paní Birminghamová?“

„Ano,“ odpověděla mírně a usmála se na něj.Dočista ji okouzlil. „Ale raději mám čaj.“

Jeff se obrátil k Louise s rozzářenýma očima: „Jsem si jist, že po té dlouhé cestě bude lepší čaj, nemyslíš, má milá?“

Louisa jej zmrazila ledovým pohledem. „No ovšem, drahoušku. Musíme udělat vše pro to, aby se náš host cítil dobře,“ odtušila a naznačila tím, že současný stav věcí považuje pouze za dočasný. „Ta maličká může mít všechno, po čem jen zatouží.“

Jeff se rozesmál. „Nu, moje milá Louiso, mně se zdá, že všechno, co by si mohla přát, už má,“ neodpustil si špičku.

Louisa se nasupeně odvrátila a Brandon vyslal k Jeffovi, který se škodolibě křenil, varovný pohled. Jeff se k nim obrátil zády a nabídl Heather galantně rámě.

„Pojďte, paní Birminghamová,“ řekl. „Musíme na vás vzhledem k vašemu stavu dávat pozor. V kočáru vám bude určitě pohodlněji.“

Začal si razit cestu davem, aby mohla projít, a přitom ji zasypával otázkami a stále ji oslovoval tak, že to Louisu muselo dráždit.

„Paní Birminghamová, měli jste příjemnou cestu? Severní moře dovede být v této roční době značně bouřlivé, není-liž pravda, paní Birminghamová?“

Louisa kráčela těsně za nimi, zavěšena do Brandona. Přivřela oči a znovu v ní vzkypěla zlost, neboť jak se prodírali tou spoustou lidí, bzučelo to kolem nich různými dohady a ona věděla, že zvěst o Brandonově sňatku a jejích zmařených zásnubách se brzy rozšíří jako oheň.

Brandonovi, který se kdysi vyzývavě vodil po městě s Louisou, byla teď její těsná blízkost na obtíž a uráželo jej, jak se jeho bratr okatě dvoří Heather. Avšak byl si dobře vědom, že bratr je rozhodně proti tomu, aby se Louisa stala jeho švagrovou, a tak se tedy rozhodl hrát tohle divadlo až do konce. Se zaujetím spočinul zrakem na Heatheřině drobném a útlém těle a na její sukni, pohupující se mu před očima.

Jeff pomohl Heather naprosto suverénně nastoupit do kočáru, čile vylezl za ní a zaujal místo vedle švagrové. Setkal se s nerudným pohledem svého bratra. Opětoval ho s klidem a rozvahou. Brandon pomohl Louise na sedadlo a sedl si na jediné zbývající místo vedle ní. Okamžitě se k němu přitiskla a nenucené se opřela předloktím o jeho stehno, jako by si chtěla dokázat, že jejich vztah je stále stejně důvěrný. Brandon si s trpitelským výrazem založil ruce a škrobeně vzpřímený střídavě pozoroval dvojici naproti a pohledem prosil bratra o slitování.

Heather úkosem pohlédla na manželův klín a majetnickou ruku, která jej okupovala, a nakonec zvedla oči k jeho obličeji, aby zjistila, jak se na to tváří. Louisa její pohled postřehla a na rtech se jí zavlnil blazeovaný úsměv.

„Řekněte, zlatíčko,“ zeptala se úlisně. „Jestlipak vám Brandon o nás vyprávěl?“

„Ano,“ zamumlala Heather nezřetelně, a než se mohla rozhovořit podrobněji, Louisa ji s výsměšně zdviženým obočím přerušila.

„Ovšem jistě vám neřekl všechno.“ S koketním úsměvem se obrátila k Brandonovi a zamžikala řasami. „Jistě jsi jí nepovídal všechno, viď, drahoušku. Tak daleko jsi snad nezašel?“

Ani políček by ji snad tolik nebolel. Heatheřino srdce náhle ztěžklo tím krutým odhalením. Ohromením ani nehlesla. Rozpačitě sklopila oči a hlavou jí zběsile vířily tisíce myšlenek. O tom tedy neměla ani potuchy že Brandon a ta žena byli milenci. Není divu, že ji ten sňatek tak rozladil. A ačkoliv teď měla jeho jméno a nosila jeho dítě, bude zavržena ona, a nikoliv Louisa. Cožpak jí už tenkrát neřekl, že v jeho očích bude pouhou služkou?

Skousla si rozechvělé rty a třesoucí se rukou uhladila kožešinu na rukávníku. Její sklíčenost neunikla pozornosti obou mužů. Brandon sevřel čelisti a ve tváři mu zacukalo. Jeff se nahnul dopředu s poněkud nuceným úsměvem a zlobou v očích:

„Ať je to jak chce, má milá Louiso, naše Heather v sobě nosí důkaz Brandonovy oddanosti.“

Povýšeně si jej změřila a trochu se od Brandona odtáhla rozmrzelá Jeffovou poznámkou. Brandon byl zticha a neříkal nic; byl spokojený, jak jeho bratr Louisu usadil.

Jeff položil dlaň na Heatheřinu ruku a jemně ji stiskl, aby ji utěšil. Zmateně uhnula očima a dívala se z okna, zápolíc se slzami, jež jí málem vytryskly z očí. Spatřila George, jak jde k vozu, a nějak se jí podařilo vykouzlit trochu ještě rozechvělý úsměv, když přistoupil ke dvířkům. Strhl si z hlavy vlněnou čapku a úsměv opětoval.

„Paní, vypadáte vznešeně v tý parádě. Úplně záříte.“

Poděkovala mu úklonem hlavy a věnovala mu laskavý pohled. Louisa se stáhla a trochu posměšně je sledovala. Nemohla přehlédnout úctu, jež se zračila v sluhových očích, a pocítila závan hořké závisti, protože tento muž, jehož si Brandon tak cenil, projevoval Heather to, co jí nikdy neprokázal. Teď jí dokonce zcela opominul a obrátil se k Jeffovi.

„A vy, pane, vypadáte, že byste moh přeprat tygra.“

Jeff se rozesmál: „Ale jdi, ty starý mořský vlku, abych neoslepl z té tvé bleskovky.“

Srdečně si potřásl se staříkem rukou, a když si vyměnili tyto zdvořilůstky, oslovil sluha Brandona:

„Nechali sme naložit kufry na vůz, kapitáne, a Luke s Ethanem se už chtěj dát na cestu, než jim mezkové usnou. S vašim dovolením, kapitáne, bysme teda vyrazili.“

Brandon kývl. „Zavolej Jamese a vyrazíme. Ještě se stavíme u slečny Wellsové v Oakley a možná tam chvíli pobudeme. Když tak jeď potom domů.“

„Jo, kapitáne,“ odvětil George. Než se dal na odchod, lhostejně si Louisu změřil.

Za chvilku přiběhl postarší černoch a vytáhl stupátko do vozu. Vyšplhal se na kozlík, mlaskl, probudil koně z dřímoty na příjemně hřejivém slunci a přiměl je k živému klusu ven z doků.

Skupinka v kočáře seděla zamlkle. Občas prohodili nějakou poznámku, když ukazovali Heather tu či onu zajímavost, a ona, aby se zbavila tíživých myšlenek, snažila se zaměstnat svou mysl prohlížením města, kterým projížděli. Žasla nad elegantními stavbami zdobenými umnou kovářskou prací, ohromovaly ji osamělé rezidence za vysokými zdmi.

Až do Oakley proběhla cesta bez svárů, a když kočár zajel k domu uprostřed plantáže, Jeff povstaly aby dál starostlivě pečoval o Heather, Avšak tvrdý šťouchanec do žeber ho srazil zpět na sedadlo. Brandon vstal, vzal svoji ženu za ruku, sešplhal dolů a pomohl jí z vozu. Krátce na sebe pohlédli. Brandon si položil její ruku na rámě a vedl ji dó domu. Značně rozmrzelého Jeffa nechali vzadu* takže byl nucen věnovat se Louise. Pomohl jí sestoupit z vozu a značně neochotně jí nabídl rámě.

Uvnitř pak zjistil, že komorník již odebral Heather plášť i rukávník a uvedl ji s manželem do salonuBrandon šiji vedl s rukou majetnicky položenou kolem jejího pasu. Jeff se přidal s úsměvem k nim a Louisu nechal vzadu. Však se sluha o ni postará. Louisa pohlédla zachmuřeně na jeho záda a přikázala, aby donesli čaj a nějaké občerstvení, a vykročila za nimi. Brandon usadil Heather do rohu pohovky a nehnul se od ní s rukou položenou na opěradle za jejími zády, aby se jí bratr nemohl dál věnovat. Jeffa to ovšem nijak nerozházelo. Dosáhl totiž svého, neboť chtěl, aby se Brandon konečně ujal své ženy. Stál teď před nimi a nenucené s nimi rozprávěl o jejich plavbě.

Louisa poodešla k baru a otázala se Brandona: „Jako obvykle, drahoušku? Já vím, jak to máš rád,“ snažila se mu zalichotit.

Heather upřeně hleděla na své ruce sevřené v klíně a nic duchaplného ji zrovna nenapadalo.

Luisa připravovala nápoje a snažila se bodnout ještě citelněji: „Ještě se toho o svém muži musíte hodně naučit, má drahá. Je totiž velmi vybíravý.“ Podívala se svrchu na Heathej*. „Má rád jemně míchané drinky, a to chce nějakou zkušenost! Mohla bych vám vyprávět o tom, co nemá rád;“ Znalecky se usmála. „A také co má rád.“

Jeff se vmísil do jejich rozhovoru: „Ty bys mohla vyprávět leccos, Louiso, ale nic z toho by se myslím nehodilo pro mladou novomanželku.“

Zlostně se na něj zamračila a podala Brandonovi nápoj. Stála teď za sedícím párem tak, aby mohla pozorovat Heather, aniž jí musela pohlédnout do očí. Jeffrey ji vystřídal u baru a nalil si z jejích zásob štědrou dávku bourbonu.

„Mé znalosti dokážou učinit vašeho muže šťastným,“ předla Louisa. „Já se v tom vyznám. Je ale škoda, že jste tak mladičká a nezkušená.“

Brandon posunul ruku na Heatheřino rameno. Palcem jí lehce přejel po křivce čelisti a něžně polaskal ušní lalůček. Heather, rozpačitá tím, že jí věnuje takovou pozornost před očima té ženy, se mu podívala do tváře. Hebká kožešina na její čapce se otřela o jeho ruku a Brandon ji jemně sevřel mezi prsty. Z místa, kde stála Louisa, vypadalo jeho gesto velmi zamilovaně. Žárlivě se na ně zamračila a zatoužila je od sebe nějak odtrhnout. Zvedla oči a uviděla, jak si ji Jeff pozorně prohlíží. Ušklíbla se, maličko pozvedla skleničku a pomalu se napila.

Do pokoje vešla mladá černoška, kterou Brandon oslovil jako Lulu, a přinesla jim nějaké občerstvení. Louisa se uvelebila před nimi v křesle, rozhodnuta pokračovat ve svém popichování, a se zdviženým obočím si změřila Heather, jež si právě míchala čaj.

„Řekněte, drahoušku, jak dlouho už Brandona znáte?“

Šálek třeskl o talířek, čímž prozradil její zmatek. Heather jej rychle odložila na stolek a třesoucí se ruce schovala do klína. Brandon položil svou velkou rukou na její a stiskl ji, aby ji uklidnil. Zvedla oči a pohlédla té ženě do tváře.

„Setkali jsme se hned první den, kdy přijel do Londýna, slečno Wellsová,“ vypravila ze sebe stísněnou odpověď.

Louisa si ji důkladně prohlédla s lenivě spuštěnými víčky. Na rtech se jí zavlnil nesrdečný úsměv. „Tak brzy? Nu ovšem, jinak to přece nemohlo být. To byste nemohla být v tak pokročilém stavu, že? Jakpak dlouho jste již vdaná?“

Brandon se na svou bývalou snoubenku pousmál, položil Heather ruku kolem ramen a přitáhl si ji k sobě. „Dost dlouho, Louiso.“

Louisa si je střídavě prohlížela a všimla si, že Heather trochu zbledla. Obrátila se k ní:

„Ale jakpak jste se s ním vlastně setkala, drahoušku? Byla bych si myslela, že dobře vychovaná anglická dívka nemá moc příležitostí potkat kapitána z americké lodi.“ Při slovech „dobře vychovaná“ zvedla obočí, jako by chtěla zdůraznit, že o tom silně pochybuje.

Brandon se na Louisu chladně podíval, usmál se koutkem úst a nevzrušeně odpověděl: „Dal nás dohromady jistý lord Hampton, velmi dobrý přítel mé ženy, Louiso. Přál si, abychom se setkali, a pokud bych odmítl, strašil mě, že to bude mít osudné následky. Víš, je to vlastně takový dohazovač. Takový umanutý starý pán.“

Hether se obrátila k Brandonovi. Nelhal, a přitom vysvětlil všechno tak, že se to zdálo zcela v pořádku, takže ji zbavil povinnosti vysvětlovat jisté nepříjemné okolnosti. Radostně se jeho odpovědi usmála a náhle se v ní pohnulo dítě, jako by vycítilo její radost. Překvapením rozevřela oči a věděla, že Brandon to ucítil taky, neboť se mu ústa roztáhla v širokém úsměvu. Nahnul se k ní a dotkl se rty jejího ucha, až se v jejím těle rozechvěl každý nerv.

„To je ale malý rošťák, viď, miláčku?“ zašeptal jí.

Louisu Brandonovo chování k manželce nadobro zdeptalo. „Co jsi to říkal, Brandone?“ otázala se panovačně.

„Mám dojem, Louiso,“ ušklíbl se Jeff, „že ti do toho nic není. Jak se zdá, jejich dítě ten sňatek schvaluje.“

To byla pro Louisu porážka. Tvářila se teď velmi bezradně a oba bratři si vyměnili pobavený pohled. Nebylo to poprvé, kdy se nezmohla na pohotovou odpověď. Přivádělo ji k šílenství, když ji nebrali vážně, zvláště teď, kdy ta malá vetřelkyně musí vědět, co tím její švagr myslí. Však ona si s ní poradí.

„Brandone, miláčku, mám ti ještě namíchat něco k pití?“ zeptala se.

Odmítl a Louisa se podívala na Heather. „Nevadí vám, doufám, že Brandonovi tykám, má drahá. Koneckonců znám ho už tak dlouho, že by mi připadalo hloupé oslovovat jej jinak. Nezapomeňte, že jsme se měli brát.“

Heather vrátila Louise její úsměv, protože už zase nabyla sebejistoty. „Nevidím důvod, proč byste nemohla s rodinou nadále udržovat přátelské vztahy, slečno Wellsová,“ odvětila mile. „Nemusíte si dělat násilí. Můžete nás oslovovat, jak si přejete.“

Jeff se tomu s chutí zachechtal. „Nu, Louiso, zdá se, že se od toho děvčete můžeš přiučit, jak se má chovat upřímná hostitelka. Je škoda, že její lekci nedokážeš ocenit.“

Louisa se napřímila a nasupeně se na něj podívala. „Drž laskavě tu svou nevymáchanou hubu a přestaň ze sebe dělat hňupa!“ odsekla.

Brandon se usmál a pohladil svou ženu po rameni. „Drahý bratře, budeš to mít v životě těžké, budeš-li si počínat tak zbrkle. Copak jsi zapomněl, co je Louisa zač?“

„Ne, Brandone,“ zakřenil se Jeff. „Ale ty jsi na to, jak se zdá, zapomněl! Jestli se budeš před Louisou takhle mazlit se svou ženou, uvidíš, že ti vyškrábe oči.“

Starší bratr se srdečně rozesmál a skoro s lítostí odtáhl paži z Heatheřiných ramen. Zvedl se. „Musíme už opravdu jet, Louiso. Cesta Heather jistě velmi unavila a už se nemůže dočkat, až budeme doma. I já se velmi těším domů.“

Poděkoval za občerstvení, podal Heather ruku a pomohl jí vstát z pohovky, zatímco Jeff ještě dopíjel svou sklenici. V hale jí pomohl obléci kabátek a podržel jí rukávník, než se zapnula. Louisa sledovala jeho pozornosti s pocitem nevole. Viděla, že jeho srdce jí už nepatří. Vyprovodila je ven a nenapadlo ji už nic, čím by mohla mladou manželku potrápit.

Brandon pomohl Heather do čekajícího kočáru a zdvořile . se rozloučil, zatímco Jeff se vyšplhal nahoru a zaujal místo naproti své švagrové, takže vedle ní si mohl sednout Brandon. Když se kočár rozjel, stála Louisa opuštěně na verandě a v prodlužujících se stínech pozdního odpoledne se za nimi dlouho dívala.

Po cestě spolu Jeff a Brandon přátelsky rozprávěli a brzy bylo zřejmé, že si oba bratři rozumějí tak, jak to nebývá běžné při formálním přátelství. Zatímco pár koní v tom tichém odpoledni klapal podkovami po cestě, obnovili své dávné bratrské společenství. Brandon ukázal Heather velký hranatý kámen, jenž označoval hranice jeho pozemků, a ona pak napjatě vyhlížela, až spatří za okny kočáru konečně nějaké stavení. Neviděla však nic než nekonečné lesy a rozpačitě pohlédla na Jeffa, na jehož tváři se usadil pobavený úsměv.

„Chvilku to potrvá, než tam dorazíme,“ poučil ji. „Jsou to ještě dvě míle.“

Obrátila se k Brandonovi s široce rozevřenýma modrýma očima. „To chceš říct, že tohle všechno je vaše?“ ukázala rukou po okolní krajině.

Brandon rozvážně přikývl a Jeff se usmál.

„Ještě ani nevíte, co jste získala, když jste si vzala Birminghama, sestřičko.“

Náhle Brandon ukázal před sebe. „Tamhle je Harthaven.“

Podívala se tím směrem a naklonila se dopředu, aby lépe viděla, ale zahlédla,pouze takřka neznatelný kouř stoupající kus od cesty nad vrcholky stromů. V rachocení kol a klapotu kopyt zaslechla radostné hlasy. Blížili se k cestě lemované ohromnými duby, z jejichž větví povlávaly ve větru trsy lišejníku. Kočár zabočil na cestu a Heather zatajila dech. Na konci stál dům, jaký ještě nikdy neviděla. Střechu, jež sahala až do korun dubů, podpíraly mohutné sloupy a nesly širokou terasu v prvním poschodí. Uprostřed terasy visely parohy nějakého velikého lesního zvířete. Oba bratři se usmívali jejímu ohromení a Heather si uvědomila, že tohle je místo, kde bude vychovávat své dítě, jež zatím spočívalo pod jejím srdcem, a možná a to bylo velmi pravděpodobné ještě mnoho dalších dětí. S pocitem klidného uspokojení a s novou důvěrou v budoucnost se opřela zády o sedadlo.

KAPITOLA SEDMÁ

U domu, ke kterému kočár dokodrcal, si v prachu hrály dvě malé černošské děti. Jakmile zahlédly Brandona, vystřelily pryč a na chvilku zavládlo mrtvé ticho. Jen chvílemi byl klid přerušen nějakými vzdálenými hlasy Zpoza rohu bylo slyšet chichotání dětí a smích se pak ozval i z druhé strany dvora. Pak uslyšeli hlasité pššt a po něm celý sbor hihňajících se hlásků. Ze zadní části domu se ozval pronikavý dívčí hlas.

„Pan Brandon je tu! Už je tady!“

Pak bylo opět slyšet nějakou starší ženu: „Božínku! Můj chlapec je konečně doma!“

V domě zazněl dusot kroků řítících se ven. Z různých zákoutí a zpoza keřů se rojily děti, až jich tu nakonec byla celá kupa, smály se a vyvalovaly kukadla na kočár. Dveře do domu se rozletěly dokořán, na terasu se vybatolila korpulentní černoška a kvapně si utírala ruce do zástěry. Nevěřícně nahlédla do kočáru.

„Jemináčku, pane Jeffe! Co nám to sem z přístavu vezete za chásku?“

Brandon otevřel dvířka kočáru, vyskočil ven a s veselým úsměvem ji napomenul: „Hatti, ty mluvko stará, však já ti jednou zatnu tipec.“

Žena se šťastně zachechtala a vrhla se mu v ústrety s rozevřenou náručí. Brandon ji sevřel v objetí a tiskl ji tak, že se musela smát ještě víc. Když ji pustil, hlučně vydechla.

„Ó jé, pane Brané, vy máte pořád takovou sílu. Jednou mi určitě polámete žebra.“ Nakukovala přes něj do kočáru. „Kdopak je to tam s vámi, pane Jeffe? Kohopak to tam skováváte před starou Hattičkou? Jen ji pěkně vokažte, ať se podívám, co si to zaseje pan Bran přitáh domů. Minule přived toho užvaněnýho troubu Bartoloměje. Ale tohle nevypadá jako trouba a vidim, že to neni ani slečna Louisa.“

Zatímco řečnila, Jeff vystoupil z kočáru a pomohl sestoupit i Heather. A Hatti bez přestání brebentila:

„Tak honem, pane Jeffe,“ poroučela netrpělivě. „Šup s ní dolu, ať se můžu kouknout. A uhněte, chlapče. Dycky ste byl nešika.“

Jeffovi zajiskřily oči, ustoupil stranou a dovolil staré černošce, aby konečně pohlédla na Heather. Očima chvíli pátrala v Heatheřině tváři a pak se spokojeně usmála.

„Ale dyť je to ještě skoro děcko. Depak ste přišel k takovýmu roztomilýmu drobečkoví, pane Brané?“

Ale zvážněla, když se její zrak svezl na Heatheřino břicho; s ustaraným pohledem se obrátila k Brandonovi. Nepochybovala, že je to jeho dílo. Zapomněla na dřívější oslovení a s udiveně nakrčeným obočím se vyptávala:

„Pane Birminghame, vezmete si tu malou? Ta vás potřebuje víc než slečna Louisa. Vaše ubohá matka by se vobrátila v hrobě, dybyste se nezachoval k tomu děvčeti hezky.“

Brandon se na starou ženu srdečně usmál. „O to už jsem se postaral v Londýně, Hatti. To je moje žena, Heather.“

Tvář se jí znovu roztáhla do širokého úsměvu, v němž bylo vidět všechny zuby, a oči se jí rozzářily; „Ale božínku, pane Brané,“ vykřikla nadšeně. „Konečně ste skončil s tim věčným záletnictvim a přived ste nám do Harthavenu novou pani Birminghamovou a tejkonc budeme mít v domě hromadu dětí, spoustu a spoustu dětiček. Šak už bylo načase. Jo pane, vy ste si ale dal na čas! Co sem se natrápila kvůli těm vašim ženskejm. Dyť ste mě málem utejral. Už jsem to v týhle rodině málem vzdala.“

Celá rozzářená se obrátila k Heather a položila si její ruce na široké boky. „Pani Birminghamová,“ zakřenila se. „To méno vám vopravdu sluší. Birminghamové byli vždycky krasavci. Ste jako broskvička, dítě, jako to poupátko.“

Nenechala ji ani odpovědět a uchopila svou usmívající se novou paní za ruku. „Poďte se mnou, zlatíčko. Přece vás ty mužský tady nenechaj stát v tom prachu ve vašem stavu.“ Káravě pohlédla na Brandona. „Cestovat celou dobu na tý kocábce se samejma mužskejma, to musíte být uondaná k smrti. Ale jen žádný strachy, slečno Heather. Tejkonc tu bude stará Hattička s váma a hezky se o vás postará. Sundáme si ty cestovní šatičky a vezmeme si hezčí a pohodlnější. Pro vás a děcko je to z Charlestonu moc daleká cesta. Potřebujete si pořádně dáchnout, než bude hotová večeře.“

Heather se bezmocně ohlédla přes rameno na Brandona a Hatti už ji s radostným smíchem ‘táhla za sebou.

Kvapně vydala příkazy dvěma mladým děvčatům. „Honem zpátky a doneste vodu, ať se může panička vykoupat, a žádný loudání, slyšíte?“

Jeff se rozesmál, až se musel opřít o kočár. Brandon zavrtěl hlavou a taky se zasmál.

„Ta naše Hatti,“ dusil se smíchy. „Nezměnila se ani trochu.“

„Řekni Georgeovi a Lukovi, až přijedou, ať donesou kufry tady slečny rychle nahoru,“ poroučela Hatti přes rameno. „Ty mezkové si jistě daj na čas.“

Dveře do domu se za nimi zabouchly a Heather se ocitla v rozlehlé hale, kde to vonělo včelím voskem. Podlaha se jí blyštila pod nohama jako hedvábí a nikde nebylo ani smítko prachu. Do poschodí vedly velké točité schody. Místnost zaplňovalo několik kusů elegantního rokokového nábytku zářivých a svěžích barev. Potahy byly ze žlutého a tmavomodrého sametu a z pestrobarevného brokátu a světlemodré stěny byly čisté a bez poskvrnky.

Heather se užasle rozhlížela. Hatti, když viděla její úžas, zavedla ji dvojitými dveřmi do salonu a přitom nepřestávala ani na okamžik brebentit. Ukázala nad krb na podobiznu muže, jehož rysy velmi připomínaly Brandona i Jeffa; oči však měl tmavé a rysy byly přísnější.

„Todle je starej pán. Von a pani postavili tendle dům.“

V této místnosti byly stěny krémové se žlutým vzorkem a podél oken splývala tmavá sametová látka překrývající hedvábné draperie. Na terasu vedlo francouzské okno; všechno dřevěné zařízení bylo z magnoliového dřeva příjemně šedého odstínu. Stála zde pohovka potažená zeleným hedvábím a židle ve stylu Ludvíka XV. světlemodré a hořčicové barvy. Na podlaze ležel skvostný aubussonský koberec se zlatavým vzorem a mezi dvěma židlemi s rákosovými opěradly se na čestném místě rozkládala honosná komoda rovněž ve stylu Ludvíka XV. Její nádheru ještě násobilo zrcadlo v pozlaceném rámu z osmnáctého století. U dvojitých dveří vedoucích do jídelny stál elegantní francouzský sekretář. Stejně jako předešlá místnost byla i tato zařízena v rokokovém stylu. Jídelně vévodil dlouhý stůl a nad ním se mihotavě třpytil křišťálový lustr.

Heather zírala bez dechu na tu nádheru a velice pyšná Hatti ji vlekla za sebou do hlavní haly a nahoru po schodech.

„Odkudpak vy vlastně ste, slečno Heather?“ pokračovala žena, ale nepustila Heather vůbec ke slovu. „Musíte bejt určitě z toho Londýna. Pan Bran vás tam potkal? Ten hoch byl dycky šikovnej. Pořádně sme zatopili, aby se to tu ohřálo, a za chviličku se můžete vykoupat. Hnedlinko budete mít pohodlíčko.“

Nahoře na schodech černoška odbočila a první vstoupila do ložnice pána domu, velikého pokoje, kde stála obrovská postel s nebesy. V jejím čele byl vyrytý rodinný znak a po celé délce se táhla moskytiéra uvázaná ke sloupkům postele. Pokoj byl přívětivý a veselý a Heather se tu okamžitě cítila spokojená. Jako by sem odjakživa patřila. Stála vedle postele a srdce se jí rozbušilo troclju rychleji, když pomyslela na nadcházející noc, kdy bude sdílet toto lože se svým mužem. Pak jí prolétlo hlavou, že právě zde porodí jejich dítě, až přijde její čas a také ty ostatní budou-li nějaké mít.

Koupel byla připravena, a když jí Hatti pomáhala se svlékáním, všimla si Heather pozlacené miniatury s podobiznou ženy na prádelníku. Zvědavě ji vzala do ruky a prohlížela si ji. Zelené oči té ženy bezpochyby svědčily o příbuznosti s Brandonem a její úsměv naznačoval Jeffovu veselou povahu. Ty světlehnědé vlasy a drobný obličej jí nepřipomínaly nikoho. Ale oči ach, ty její oči!

„To je pani Kateřina,“ nadmula se hrdě Hatti, „máti našeho pána. Zrovna takový zlatíčko jako vy, ale móc brzy nás vopustila. Ta to teda s těma muskejma, kerý porodila, i s jejich tatíkem uměla. Mohli se kvůli ní přerazit. A dyž hoši provedli ňákou neplechu, stačilo, aby jen něco tiše řekla, a voni hned zalezli pod verandu. Ani netušili, že řídí celej dům i s nima. A esli o tom věděli, asi se jim to tak líbilo, poněvač žádnej si nikdy na nic nestěžoval. Byla tak jemná a takovej drahoušek. A milovala starýho pána a jeho chlapce, jako by nad ně nebylo. Zato náš pán, to bylo něco jinýho. Byl ouplně umíněnej a paličatej, že by moh sám vyhrát válku. Pan Bran je stejnej jako von. Takovej paličák, až to nejni hezký. A jak je hrdej, můj ty Bože! Takovej druhej snad ani nejni. Už sem si myslela, že slečna Louisa pana Brana uhnala nadobro. Ale to by dělalo zle. Ten by ji brzo zabil.“

Heather překvapeně vzhlédla. „Proč mi to říkáte, Hatti?“

Černoška se chytila za pusu. „Pán dycky řiká, že moc mluvím,“ zakoulela očima a začala kvapně hledat olej do koupele.

Heather tu seděla dočista zmatená. Ráda by se dozvěděla víc, ale černoška, alespoň pro tuto chvíli, konečně přerušila vodopád svých slov.

Její pozornost upoutal křik a divoké řehtání zvenčí. Přistoupila k oknu a venku viděla Brandona, jak sedí obkročmo na černém koni, jenž se vzpínal a frkal, zjevně nespokojený s tím, že mu někdo sedí na hřbetě. Jeff stál vedle a sledoval, jak se jeho bratr pokouší koně zvládnout. Hatti se připojila k Heather a z okna pozorovala, co se děje dole. Zvíře zuřivě vyhazovalo a kopalo kolem sebe, až se zvedala oblaka prachu, avšak Brandon uchopil bič za slabší konec la pokaždé když se pokusilo postavit na zadní, švihl je silným koncem mezi uši. Nakonec se vraník zoufale rozběhl vpřed. Brandon přitáhl otěže; teď už jej kůň poslouchal. Hnal jej kolem louky, až se z koně kouřilo a pot z něj lil, a nakonec zvíře zastavilo u vrat, třesoucí se a pokořené.

Hatti potřásla hlavou. „Potvora kůň, toho nedokáže zkrotit žádnej jinej, jenom pan Bran. Však už byl pěkně bujnej na tom čerstvým povětří. Pán ho musí znovu krotit pokaždý, když se vrátí domu.“

Jeff pak otevřel vrata, aby vypustil koně a jezdce ven, a Heather přistoupila ještě blíž k oknu a odhrnula záclonu, neboť se chtěla podívat, jak odjíždějí. Muž i kůň se ještě obrátili směrem k domu. Brandon pohlédl vzhůru a uviděl ji stát u okna jen ve spodničce a živůtku, jak se na ně dívá. Kůň netrpělivě přešlapoval v prachu a trhal otěžemi, jen jen vyrazit, avšak jeho pán jej držel zkrátka upoután pohledem do okna. Když se Brandon nehýbal z místa, otočil se také Jeff a sledoval jeho pohled. Heather se stydlivě odtáhla od okna a spustila žáclonU a Brandon se opět věnoval jen svému koni. Kopyta zadusala o zem a zvíře se tryskem vyřítilo otevřenými vraty a napínalo v šíleném vzteku své nádherné svaly. Brandon povolil otěže, nechal koně běžet a s požitkem vychutnával rytmus prudké jízdy.

„Tak poďte, vy moje zlatíčko,“ naléhala Hatti. „Máte tu nachystaný koupání. Esli tu budete stát eště dlouho, tak vám ta voda vystydne. Žádný strachy, však náš pán dobře ví, jak Leopolda zkrotit.“

Heather se ponořila do vany a Hatti zatím vyhnala George a Luka š kufry po schodech nahoru a ve vedlejším pokoji začala s vybalováním; šatstvo hned odnášela do pánovy ložnice. Z hromady vybrala pro paní světle fialové sametové šaty a pečlivě je rozložila na ohromné posteli;

„Budou vám tydle šatičky vyhovovat, slečno Heather? Ty sou ale krásný; Panu Branovi se budou líbit. To vám koupil všechny ty šaty? Nojo, šak von se dovede postarat.“

Heather se usmála a nechala ji brebentit. Pochopila, že

Hatti bude mluvit neustále a většinou si také sama na své otázky s udivující přesností odpoví.

Černoška přistoupila k vaně a roztáhla velikánský ručník: „Tak se hezky postavte, děvenko, ať vás Hattička může utřít,“ kázala jí. „A pak vás pořádně natřu růžovým volejíčkem a před večeří si ještě můžete trochu dáehnout. Pan Bran se bude chtít taky vykoupat, až se vrátí.“

O chvíli později zavřela Hatti za sebou pdtichu dveře a nechala Heather dřímat na posteli pod měkkou, nadýchanou peřinou. Už se smrákalo, když se probudila a pohnula se, a černoška, která nějak vycítila, že se budí, přišla, aby jí pomohla obléci se k večeři.

„Dítě, jaký vy máte krásný vlasy,“ usmála se obdivné, když jí kartáčovala dlouhé lesklé kadeře. „Že je na ně pán taky jaksepatří hrdej?“ A šeptem dodala: „Ech, ta slečna Louisa vám nesahá ani po kotníky.“

O něco později Heather zaslechla Brandonovy kroky v hale a Hatti ji v horečném spěchu rychle dočesala.

„Můj ty Bože, pan Bran je doma a já s váma eště nejsem hotová.“

Dveře se otevřely a Brandon vešel s kabátem přehozeným přes ramena. Obličej měl zardělý z projížďky a dosud byl celý zadýchaný.

„Hnedky, pane. Hnedky budu hotová,“ ujišťovala jej honem Hatti.

Usmál se a pohledem utkvěl na Heather, jež seděla před zrcadlem jen ve spodničce. „Aby ses nepřerazila, Hatti. Vždyť se z toho ztrháš.“

„Jo, pane. Jo, pane. Pro hříšníky nejni vodpočinku,“ zakřenila se.

Brandon hodil kabátec na židli a začal si rozepínat vestu. Černoška mezitím vyčesala Heather vlasy vzhůry a svázala je volně stuhou. S obdivným zaujetím se díval, jak pomáhá Heather do šatů, a když zvedala ruce, aby jí je vzadu zapnula, přistoupil k nim.

„Běž, Hatti, udělám to sám. Dohlédni na mou koupel.“

„Jo, pane Brané,“ uchichtla se Hatti a vykolébala se ven.

Uchopil šaty a pečlivě je zapínal. Dával pozor na každý háček, zda dobře drží. V jeho těsné blízkosti si Heather uvědomovala mužný pach koní a zpocené kůže. Nahoře u šíje jeho prsty jako by zaváhaly. Sklonil hlavu, otřel se jí tváří o vlasy a vdechoval její jemnou vůni. Heather stála tiše, oči napůl přivřené, slyšela jej a cítila a bála se pohnout, aby to kouzlo zase nezmizelo, když vtom se ze schodiště ozval Hattiin hlas.

„Doneste tu vodu tam nahoru. Pan Brandon se chce vykoupat.“

Heather se obrátila čelem ke svému muži, ale Brandon hned ustoupil a začal si rozepínat košili. Dveře se otevřely a Hatti vpustila dovnitř několik chlapců s vědry vody, z níž se valila pára. Naplnili vanu a Hatti je netrpělivě vyhnala ven. Ještě se zastavila u dveří a obrátila se k nim s dotazem:

„Je to všechno, co ste chtěl?“

„Zajisté,“ opáčil a začal si stahovat kalhoty. Hatti rychle vystřelila a zavřela za sebou dveře.

Heather mu připravila ručník a oblečení a po očku jej sledovala při svlékání. Zamženýma očima obdivovala jeho pevné svaly, úzké boky a široká ramena. A náhle se jí zmocnila jakási majetnická pýcha; patří jen mně, pomyslila si, a žádná žena si na něj nemůže dělat nároky, dokonce ani ta Louisa ne.

Přešla k posteli a posadila se na pelest, aby si navlékla punčochy a obula střevíce, a Brandon si mezitím vlezl do vany. Když si vyhrnula sukně nad kolena, začal ji pozorovat a kochal se pohledem na její štíhlé nohy, zatímco si lenivě mydlil hruď.

„Už tě Hatti provedla domem?“ zeptal se a díval se, jak si zapíná kolem stehna krajkový podvazek.

Zavrtěla hlavou. „Ne,“ odpověděla vesele. „Ukázala mi zatím jen salon a jídelnu. Ale už se nemůžu dočkat, až uvidím to ostatní. To jsem tedy netušila, že tvůj dům je tak úžasný.“ Usmála se. „Já myslela, že budeme bydlet v nějaké chalupě. Neřekl jsi mi, že budeme žít na zámku.“

Vstala a uhladila si sukni. Brandon s úsměvem poznamenal: „Neptala ses, zlato.“

Zasmála se, a jak procházela kolem vany, natáhla ruku a třepla prsty do vody, až mu voda vystříkla na hruď. „Pospěš si prosím tě, Brandone. Mám děsný hlad.“

Brandon se právě soukal do vesty, když jej zaujalo jakési chichotání ve vedlejší místnosti. „Propánajána, co má tohle bejt?“ uslyšel skrz dveře Hatti. „Něco takovýho sem eště nikdá neviděla.“

Brandon otevřel dveře a Heather k němu přistoupila. Nahlédli do pokoje a tam stála Hatti s prošívanými kalhotami v ruce. Zamrkala na Brandona a udiveně nakrčila čelo.

„Pane Brané, todlencto je vaše?“ žasla. „Jaký sou na tom hezký kraječky.“

Heather si připlácla ruku na ústa a snažila se potlačit výbuch smíchu.

„Ale sou na vás ňáký malý, pane. Na co ste si je kupoval?“ Náhle vyvalila oči a obrátila se s kalhotami k Heather. „To patří vám, slečno Heather?“ zadrmolila nevěřícně.

„Já ti to musím vysvětlit, Hatti. Nechal jsem je ušít zvlášť pro moji ženu, aby jí bylo teplo,“ poučil ji Brandon s úsměvem. „V severním Atlantiku se žena nemůže procházet po palubě jen tak v sukni bez ničeho.“

„Jo, pane. To jo, pane,“ zachichotala se Hatti.

Brandon se usmál a potřásl hlavou. „Hatti, vypadni už. Běž se podívat, kdy bude hotová večeře. Tvoje paní umírá hlady.“

Zena se zeširoka usmála. „Jo, pane Brané.“

Rychle odkvapila. Heather vešla dál a přecházela sem a tam, občas zvědavě sáhla na postel či pohladila lehce prsty židli. Brandon ji upřeně pozoroval, zatímco si zapínal vestu.

„Tohle byl parádní pokoj, ale když jsem se narodil, matka sem nechala dát tu postel. Nechtěla, aby byl otec rušen, když jsme s Jeffem občas onemocněli, a zůstávala tu s námi, když jsme ji potřebovali. Dětský pokoj je hned vedle.“

Sledoval její útlou postavu, jak se pohybovala po místnosti a seznamovala se s každou věcí, a náhle se v něm probudila touha. Zatoužil přivinout ji k sobě a pohladit ty zářivé kadeře. Právě ji zaujal ručně tkaný přehoz na posteli. Brandon k ní přikročil a postavil se za ni. Už už ji vzal do náruče, pak ale zaváhal.

Co když jej i teď odmítne a bude se bránit? Jestliže k ní bude hrubý, mohl by ublížit jí nebo dítěti.

V té těsné blízkosti se mu hlava zatočila nad její vůní, nad něžnými prstýnky vlasů, jež měl tak blízko před očima. Ne, nesmí ji znovu k ničemu nutit. Nesmí použít násilí, aby ji přiměl k povolnosti. Musí za ním přijít sama a dobrovolně.

Dám jí na vybranou, uvažoval. Buď tenhle pokoj, nebo já. Buď bude spát samotná v této posteli, nebo přijme projevy mé náklonnosti. Musí si sama vybrat.

Odkašlal si. „Tahle postel -“ začal. „Ten pokoj je tvůj, jestli chceš, Heather.“

Zaváhal a v tom zmatku hledal další slova jen obtížně. Heather ztuhla. Hruď se jí sevřela bolestí, jako by jí mezi lopatky zabodl dýku.

Můj Bože, pomyslila si. Stojí tak blízko a tak mě nenávidí. Nesnese pomyšlení, že bychom měli spát v jedné posteli. Teď když je zpátky doma a může se zase vrátit k Louise, může mě konečně zavrhnout a zapomenout, že vůbec existuji.

Do očí jí vstoupily slzy, když si vzpomněla, že doufala ve šťastný, klidný život po jeho boku. Zdrceně se sehnula k posteli a uhladila na ní přehoz.

„Je to krásná postel,“ řekla tiše. „A tady ta místnost se bude hodit i jako dětský pokoj. Myslím, že tady mi bude nejlíp.“

Brandon svěsil sklíčeně ramena. „Řeknu Hatti, aby ti sem zase přenesla oblečení.“ S povzdechem se obrátil a odešel do svého pokoje. Zavřel dveře a opřel se o ně s pocitem marnosti, rozhněvaný sám na sebe za to, že o tom vůbec začal mluvit. V duchu spílal sám sobě:

„Ty tupče! Žvanile jeden! Měl jsi ji uvést do domu a potom až do postele a dostal bys ji tam, kam chceš, bez jediného slova. Nemusel jsi o tom vůbec začínat.“

Přešel rozzlobeně ke stolku a nalil si z lahve brandy víc, než je zdrávo. Chvíli tak stál a civěl na sklenici v ruce.

„Musel sis hrát na kavalíra, ať prý si vybere!“ Převrhl do sebe zlatavou brandy jedním douškem, aniž vychutnal její zralou chuť. „Teď se budeš klepat zimou sám, ty trumbero.“

Zprudka postavil sklenici na stolek, popadl kabát a zlostně vyběhl z pokoje. Na chodbě potkal Hatti a zavrčel na ni:

„Paní Birminghamová se rozhodla, že bude raději bydlet ve vedlejším pokoji. Ať přenesou její šaty z mé ložnice, než se vrátím.“

Udivena tím nepochopitelným rozmarem zírala na něj černoška s pusou dokořán. Zakoktala poslušnou odpověď, Brandon se přehnal kolem ní a pak už ho viděla scházet ze schodů. Zavrtěla hlavou nad jeho vzteklou povahou, otevřela dveře do parádního pokoje a našla tu Heather, jak sedí na pelesti celá zkroušená a slzy se jí kutálejí po tváři. Dívka se k ní rychle obrátila zády a otřela si uplakané tváře.

„Moc vám to sluší, zlatíčko,“ ujistila Hatti laskavě svou paní. „Pan Jeff je celej bez sebe netrpělivostí a nemůže se dočkat, až přindete dolu. Vykládal, že esli si jeho bratr nedá pozor, tak mu vás vyfoukne rovnou před nosem.“

Heather ze sebe vynutila žalostný úsměv, narovnala se a obrátila ke staré ženě. Hatti zapátrala hnědýma očima v její tváři, a protože v ní spatřila stopy trýzně, honem se vesele snažila zaplašit její bol.

„Teď si rychle opláchněte pusu a poďte si něco sníst. Dyť to děcko bude mít hlad, dyž nebudete jíst.“

Její tlachání přece jen trochu rozptýlilo Heatheřin zármutek. Už jí bylo lépe a za chvilku vešla do salonu. Jeff vstal rychle ze židle a vyšel jí v ústrety s celým gejzírem komplimentů. Vzal ji za ruku a Heather se nejisté podívala po Brandonovi; ten tu však stál zády k nim a vypadal nepřístupně. Jeff se sklonil nad její rukou, jako by líbal ruku královně, a Heather odvrátila pohled od manžela a usmála se, protože si umínila, že musí vypadat vesele. Nesmí poznat, jak ji rozrušilo, že byla vykázána z jeho pokoje. Tu radost mu neudělá.

„Ach, madam, jste krásná, že by jednomu puklo srdce. Jako by k nám znovu zavítalo jaro,“ zavzdychal roztouženě Jeft jenž si předtím ukrátil dlouhé čekání několika sklenkami bourbonu. „Jste svěží jako první letní třešinka.“

Dvorně se před ní uklonil a Heather na jeho pošetilé blábolení odvětila: „Ach, pane, musíte mít už strašný hlad, a zdá se, že vám z toho přeskočilo. Určitě již toužíte po jídle, a proto mi i přes mou ošklivost tak pěkně lichotíte.“

Odskočil, jako by jej smrtelně urazila. „Ó, má nejdražší sestřičko, jak jste mě ranila. Vždyť starému mládenci jen pouhý pohled na vás zažene všechny myšlenky na jídlo.“

„Můj šlechetný rytíři,“ vzdychla, jako by jej chtěla utěšit. „Vaše prostá slova vpravdě lahodí mému uchu.“ Pak napřáhla ruku směrem k Brandonovi, „Leč tam v dáli dlí strašlivý drak a obávám se, že by vás slupnul jako malinu. Ach, zadržte, drahý pane.“ Zdvihla varovně ruku, jako by jej chtěla zadržet. „Nejprve se musíme věnovat důležitější záležitosti, a tou je jídlo, nebo si ten ukrutný drak pochutná na nás obou.“

Rozpustile se nad tou dětinskou hrou rozesmála. Smějící se Jeff pak přiskočil k baru a nalil jí sklenici bílého vína.

„Jen si dejte s námi, milostivá. Nejsme už zrovna moc střízliví.“

Brandon se obrátil, hned v trochu lepší náladě, když jej takto vtáhli do své hry, a uštěpačně poznamenal neadresně, jen tak do prostoru: „Nestačí, že mám dost svých starostí. Jsem ještě k tomu obdařen idiotským bratrem, který by měl raději dělat šaška u potulných komediantů, a přihlouplou ženou, jež mě chce velice troufale popichovat. Pokud jste s tím divadýlkem už skončili, docela bych ocenil, kdybychom se konečně pustili do jídla. Přece jen mě trápí spíš hlad nežli potřeba poslouchat vaše ostrovtipné řečičky.“

Jeff se zachechtal a nabídl Heather rámě. „Zdá se, že jsme toho mého mrzoutského bratra trochu rozčilili, milostivá. Tak mu tedy vyhovíme, ne?“

Heather se ohlédla přes rameno na svého muže, jenž stál a upřeně na ni hleděl, a zvedla nosík: „Ó vskutku, drahý bratře. Rozhodně bychom mu měli vyhovět. Víte, už to není ten veselý starý mládenec. Má ted na krku ženu, a ještě k tomu těhotnou. To víte, málokterému muži se zamlouvá být takhle uvázaný.“

Brandon se na ni zaškaredil a Heather se obrátila s okouzlujícím úsměvem opět k Jeffovi. Koketně pohodila hlavou, až se jí roztančily prstýnky vlasů. „Teď musíme, drahý bratříčku, najít ženu i vám, abyste mohl také dělat důležitého a tvářit se jako kakabus. Co říkáte, nestálo by to za zkoušku?“

Jeff zvrátil hlavu a dal se do smíchu. „S každou kromě vás by to tak určitě dopadlo, drahá sestřičko,“ zazubil se. „Proto musím počkat, až se objeví vaše dvojnice, abych si mohl zachovat svůj okouzlující šarm.“

Společně se tomu zasmáli a Jeff ji vtáhl francouzskými dveřmi do jídelny. Dlouhý jídelní stůl byl slavnostně prostřen. Brandonovo místo bylo v čele, Heather seděla na druhém konci a mezi nimi stály dva velké křišťálové svícny. Jeff seděl uprostřed. Když usadil Heather na její místo, zamračil se, neboť shledal, že budou sedět příliš daleko od sebe. Brandon vyčkával, až si Jeff konečně sedne, ten ale zadumaně přešlapoval a mnul si bradu.

„Drahý bratře, ty snad máš určitou zálibu v samotě, já jsem však velmi družný člověk a nesnesu pohled na to, jak moje něžná sestřička Večeří sama.“

S šibalským úsměvem popadl svoje talíře a pohár a usedl po Heatheřině levici. Brandon se na něj chvíli díval, pak konečně s těžkým povzdechem kapituloval a přisedl si k nim. Večeře dál probíhala v uvolněném ovzduší a nepřetržitý veselý hovor mu trochu zvedl náladu. Když se najedli, sluhové sklidili všechno nádobí a každému nalili sklenici až po okraj. Heather se opřela o opěradlo a po tom vydatném jídle si trochu oddechla, neboť ji pořádně tlačilo v břiše. Ospalost.jí pomalu otupovala smysly. Cítila, že se potřebuje protáhnout. Brandon vstal a odsunul jí židli, aby mohla vstát, a poté se přemístili do salonu, kde si oba bratři začali přiřezávat dlouhé zelené doutníky. Heather se necítila dobře ani na pohovce a zatoužila si vyjít na čerstvý vzduch.

„Brandone,“ zašeptala. „Mám obavy, že jsem to s tím skvělým jídlem přehnala. Jestli dovolíš, prošla bych se trochu venku.“

Podíval se na její zaoblené bříško a přikývl. Zavolal sluhu a poslal jej, aby donesl paní šál. Když se mladík vrátil, Brandon jí přehodil šál přes ramena a doprovodil ji ke dveřím. Otevřel je, a snad měl v úmyslu ji doprovodit, ale Heather sě obrátila a položila zlehka dlaň na jeho hruď.

„Ne,“ řekla tiše. „Vím, že si máte s Jeffem hodně co vyprávět. Nebudu tam dlouho, jenom se trošku nadýchám čerstvého vzduchu/’

Pouštěl ji samotnou jen nerad, nakonec se však podvolil. „Nechoď ale příliš daleko od domu.“

Přikývla a odcházela přes terasu ven, Brandon zavřel dveře a vrátil se zpět do salonu.

Byl krásný večer, chladný a svěží. Na obloze poseté zářivými hvězdami pluly malé nadýchané obláčky. Velké duby, z jejichž větví povlávaly třásně lišejníku, vypadaly v měsíčním úplňku jako šedě oděná stráž. Vzduch stál nad zemí tiše a nehybně, nepohnul se ani vánek a z lesa se ozývaly tlumené hlasy noci. V příbytcích služebnictva zářilo ještě pár světel a občas zaslechla i hovor. Sestoupila ze schůdků. Kráčela teď po chladivé zvlhlé trávě pod velikými stromy a hleděla do spleti větví zakrývajících měsíc.

Jsem tu teprve první večer, dumala, a přesto už cítím onu zvláštní nádhernou jedinečnost této země. Svou nesmírností předčí i mé nejodvážnější sny. Tak veliký a rozlehlý prostor, kde se srdce volně rozeběhne, kde už nikdy nezažiji otročinu svých všedních dnů!

Obrátila se a pohlédla zpět. Dům jako by ji zádumčivě pozoroval, nikoli zle, ale jako by uhadoval, jaká z ní asi bude paní domu. Vypadal teď vlídně a v duchu se jí už stal „domovem, kde vychovám své děti, a útočištěm, ve kterém vždy najdu útěchu“.

„Ty veliký bílý dome,“ zašeptala. „Dej prosím, ať zde naleznu štěstí. Dovol mi přivést v tvých zdech na svět děti. Ať je můj manžel na mě hrdý a ať na tvůj práh nepadne žádný stín.“

Pocítila obrovskou úlevu, jako by z ní spadlo nějaké břemeno. Pospíšila zpátky do jeho tepla a cítila, že ji teď s tím domem spojuje zvláštní pouto. Vešla dovnitř a tiše za sebou zavřela dveře, aby nerušila rozmlouvající muže. Když odkládala šál, uslyšela, jak v salonu oslovuje Jeff hněvivě svého bratra:

„Proč ses tam, prosím tě, odpoledne vracel? Sakra, viděl jsi přece, jak se ta čubka chovala k Heather. Využila každou chvilku, aby jí vyzvonila, co bylo mezi vámi. Ta prahne po krvi, Brandone, po Heatheřině krvi, a zaťala už ty své drápy pěkně hluboko.“

„Drahý bratře, je pro tebe opravdu tak strašně těžké pochopit,“ zavrčel Brandon, „že to pro Louisu musel být velký otřes? Čekala ženicha, a já jí místo toho představil svou manželku! Nebylo to pro ni vůbec jednoduché a my jsme se k ní nezachovali právě zdvořile. Mít slabší náturu, asi by se po zprávě o mém sňatku složila. Rozhodně nemám radost z toho, že jsem to musel udělat. Zachoval jsem se jako sprosťák.“

Heather nerozhodně stála před salonem a nevěděla, má-li se obrátit a utéci zpátky ven, nebo si pospíšit přes chodbu do schodů. Srdce jí kleslo při představě, že byl Brandon s Louisou o samotě.

„K čertu, Brané, to si snad myslíš, že se tu chovala jako ctnostná panna, když jsi byl pryč? Střídala to, jako by měl přijít soudný den. To ti může dosvědčit každý.“

Odpovědí mu bylo ticho a Jeff se krátce zasmál.

„Netvař se tak zkoprněle, Brané. Copak sis myslel, že vydrží tak dlouho bez mužského? Jistě, pro ni jsi ten nejlepší hřebec v okolí, ale když toho hřebce nemá po ruce, myslíš, že si taková klisnička nechá ujít zábavu? A taky bys měl vědět, že za ty její radovánky budeš muset platit. Nadělala ve městě na konto budoucí paní Birminghamové spoustu dluhů. Obchodníci za mnou chodili s účty, jestli si ji opravdu budeš brát, a brzy poznáš, že na tvé jméno utratila přes pět set liber.“

„Pět set liber!“ zvolal Brandon. „Sakra, co s nima udělala?“

Jeff se pobaveně usmál. „Nakupovala šperky, šaty a všechno možné, co si jen dokážeš představit, a navíc nechala úplně renovovat Oakley. Vsadím se, že je to ta nejnákladnější kost, která ti kdy přišla do cesty. Jak vidíš, není zrovna moc šetrná. Kdyby byla skromnější, měla by na celý život vystaráno s tím, co jí nechal otec. Ale dokázala peníze rozházet dřív, než bys řekl švec. Plantáž nechala zpustnout a ještě se zadlužila. A teď už se jen třese na tvoje peníze.“

Jeff se odmlčel a přešel po pokoji, aby si dolil u baru sklenici. Když míjel dveře, všiml si, jak tu Heather užasle stojí se šálem v ruce. Zastavil se a pohlédl na ni, a ona rozpaky zrůžověla, že ji zde takto přistihl. Nervózně pokrčila rameny.

„Já promiňte,“ zakoktala. „Venku mi už bylo zima a zrovna jsem chtěla jít do své ložnice.“

Brandon přistoupil k bratrovi a Heather zrudla ještě víc. Ve zmatku si přitáhla šál, rychle se obrátila do haly a běžela do schodů. Brandon vykročil do chodby a díval se za ní. Když se obrátil, protínala jeho čelo temná vráska a Jeff zvedl obočí údivem nad náhlou změnou jeho nálady. Brandon rychle spolkl zbytek brandy a přistoupil k baru, aby si nalil další, a hltavě ji do sebe hodil. Jeff sledoval užasle, jak se Brandon zlobí a jak drsně zachází s tím jemným nápojem. Brandon vchrstl tekutinu do koňakové sklenky a vztekle ji převrátil do sebe. To už ho Jeff pozoroval s rostoucím zájmeni. Bratr přece obvykle vychutnává svůj drink pomalu. A teď je, jak se zdá, celý bez sebe a zachází s brandy jako s nějakým mocným balzámem, jenž ho má ochránit před zlými duchy.

„Tedy Brané, řekl bych, že ti sňatek moc nesvědčí,“ poznamenal zvolna. „Takhle jsem tě neviděl naštvaného ani na nějakou protivnou děvku. Myslím, že tě nechápu. Co máš vlastně za problém? Koukáš na svou ženu jako hřebec, když ucítí klisnu, a chováš se jako senilní dědek. A pak, když se k tobě obrátí, děláš uraženého jako ukřivděný manžílek. Jako by ses bál na ni sáhnout, nebo co. A co jsem to sakra slyšel o těch oddělených ložnicích?“ Brandon sebou škubl a hodil do sebe další sklenku. „Kam jsi dal rozum? Vždyť na ni je radost pohledět, je tak zatraceně krásná, což je ještě slabý výraz, a tak jemná, má všechno, co by si člověk mohl jen přát, a je celičká tvoje. Ale z nějakého nepochopitelného důvodu se jí straníš, jako by měla neštovice. Proč se takhle týráš? Buď rád, že ji máš. Je přece tvoje.“

„Dej mi pokoj, Jeffe,“ vyštěkl Brandon. „Do toho ti nic není.“

Jeff potřásl podrážděně hlavou. „Brandone, nějakým zvláštním řízením osudu jsi získal ženu, která stojí za to, aby sis ji udržel. Už jenom to, že sis našel takové něžné poupátko, mě dost překvapuje a pochybuji, žes to dokázal jen díky svému vytříbenému vkusu, pokud jde o ženy. Ty ses vždycky zajímal spíš o děvky a poběhlice, a ne o taková neviňátka, jako je Heather. Ale něco ti řeknu, Brané. Jestli ji ztratíš, ztratíš mnohem víc, než si uvědomuješ.“

Brandon se prudce otočil a zavrčel na něj: „Bratře, přestaň pokoušet mou trpělivost. Zavři konečně pusu, varuji tě. Já si plně uvědomuji velikost svého štěstí a nepotřebuji tvé mateřské rady.“

Jeff pokrčil rameny. „Já si ale myslím, že by ti někdo měl poradit, jak se máš chovat, protože děláš všechno pro to, aby sis ten svůj zatracený bláznivý život zničil.“

Brandon netrpělivě mávl rukou. „Dobrá, zapomeň na to. Je to přece můj život.“

Jeff dopil svůj bourbon a postavil sklenici zpět. Podívali se na sebe. „No, ještě se tu zastavím, mrknout se, jak si vedete. Tak dobrou noc, bratře, a příjemné sny v prázdné posteli.“

Brandon se zamračil, ale Jeff se němu obrátil zády a vyšel z pokoje. Starší bratr tu zůstal stát sám s prázdnou sklenicí v ruce. Dlouho na ni zasmušile hleděl; už teď pociťoval osamělost, která jej přivítá v pokoji a v posteli, ve které bude chybět to drobné stvoření. Zaklel, mrštil sklenicí do krbu a vyšel také ze salonu.

Druhého dne ráno, když už jasně zářilo slunce, zaťukala Hatti jemně na dveře své paní a uvedla dovnitř mladou ženu, kterou představila jako svou vnučku Mary. Dívce se mělo dostat té cti, aby sloužila u Heather jako komorná. Stará černoška Heather horlivě ujišťovala, že její vnučka je velmi šikovná a dovede vše, co je zapotřebí.

„Dostalo se jí tý nejlepší školy, slečno Heather,“ vykládala hrdě, „takže se o naši novou pani Birminghamovou postará dobře, když ji přijmete. Uvidíte, jak vás hezky učeše, a móc dobře se o vás postará.“

Heather se na štíhlé děvče usmála. „Nu, když říkáš, že je šikovná, tak já tomu věřím. Mnohokrát ti děkuji.“

Stará žena se potěšené usmála od ucha k uchu. „To ste moc hodná, slečno Heather,“ opáčila. „Jo, slečno Heather, pan Bran řikal, že jede na pár dní do Charlestonu. Musí se postarat o loď.“

Heather si vzpomněla, co zaslechla včera večer, a svěsila hlavu nad šálkem čaje. Nepochybovala, že Louisa přijala Brandona s otevřenou a milující náručí. Je to tak, sesadil ji z místa, kam patřila, jako by ze sebe shodil plášť. Teď si bude přicházet a odcházet, jak se mu zachce, ani se s ní třeba nerozloučí.

Vzdychla a namazala si teplý vdoleček máslem. Alespoň že ji v tomto domě tak hezky přijali. Může být ráda, že je mezi laskavými a milými lidmi.

Zatímco snídala, připravili jí koupel v pánově pokoji, a když dopila čaj a odložila šálek, přišla za ní Mary s kartáčem a hřebenem a rychle jí vyčesala vlasy do velkého uzlu. Za chvilku si už libovala v teploučké vodě.

V pokoji už bylo zameteno a Hatti se vrátila a zkontrolovala Maryinu práci. Zdálo se, že je bez chybičky. Obhlédla účes a spokojeně přikývla.

„To se ti docela povedlo, holka,“ řekla. Nicméně ještě se chopila hřebene a lehce jím znovu vlasy přejela a sem tam uhladila neposlušnou kudrlinku. „Slečna Heather musí vypadat dokonale,“ napomenula děvče laskavě.

Hatti zahájila denní rozvrh výzvou, aby se podívaly na jídelníček pro tento den. Vedla Heather dolů po schodech a pak ven přes dvůr do přístěnku, kde byla kuchyně. Tam se Heather seznámila s tetou Ruth, která zde vládla nad přípravou jídla pro Harthaven. Kuchyně byla prostorná a zářila čistotou. Vévodil jí velký stůl stlučený ze silných prken, který stál uprostřed mezi dvěma ohništi. Čtyři mladé černošky v bílých zástěrách krájely zeleninu, připravovaly maso a míchaly pokrmy vařící se nad ohněm. Heather překvapila ta čistota a žasla nad tím, jak dokonale Hatti a teta Ruth řídily chod kuchyně. V tom byly obě ženy hotové umělkyně.

Poté ji Hatti zavedla zpět do domu a zahrnula ji přívalem podrobných poučení a poznámek. O každém keři, každičkém stromu, který míjely, uměla něco povědět. Vešly do domu a Hatti začala okamžitě horlivě pobíhat sem a tam a důkladně kontrolovala všechny místnosti, přepečlivě uklizené služebnictvem. Její paní měla co dělat, aby jí stačila. Nakonec se zastavily v salonu a Heather se celá rozesmátá zabořila do křesla.

„Ach Hatti, prosím tě, já si teď prostě musím odpočinout. Po té cestě jsem takovému tempu úplně odvykla.“

Hatti mávla na Mary, jež se držela stále při nich, aby byla po ruce, a za chvilku se děvče vrátilo s vysokým džbánkem plným vychlazené citronové šťávy. Nalila své paní do sklenice a Heather ji s povděkem přijala a naléhala, aby si vzaly také.

„A sedni si, Hatti, prosím tě.“

Stará zamumlala díky, přijala od Mary sklenici a opatrně usedla na krajíček židle. Heather se pohodlně opřela a na chvilku zavřela oči. Vzdychla si:

„Hatti, když jsem uviděla Brandona poprvé, ani ve snu by mě nenapadlo, že díky němu budu žít v takovém domě.“ Zvedla hlavu a pohlédla na černošku se zasněným úsměvem na rtech. „A dokonce i pak, když jsme se vzali, byl to pro mě jenom kapitán své lodi a já myslela, že strávím zbytek života v ošklivých pokojích někde v přístavu. Tohle mě ale nikdy nenapadlo.“

Hatti se zachichotala. „Jo madam, to je celej pan Bran, dycky si rád dělal psinu z lidí, kerý má nejrači.“

Heather neměla po obědě stání a rozhodla se, že si prohlédne dům sama. Vrátila se do tanečního sálu, který ji přímo fascinoval, ještě jednou se prošla po nablýskané dubové podlaze a pohladila bílé hedvábí na stěnách. Obdivovala pozlacené rámy a postála pod křišťálovými lustry, oslněna myriádami mihotavých duhových odlesků. Když otevřela prosklené dveře do zahrady, ovanul lustry zimní vánek, až se jemně, něžně rozezněly. Dlouho tam stála a poslouchala jejich cinkání, pohroužena do svých myšlenek. S povzdechem zavřela dveře a opustila sál a k uším jí ještě doléhal jemný, melodický cinkot. Zatoužila po Brandonově přítomnosti; vešla do jeho pracovny a tam jí ho připomněla mohutná židle, jež stála za masivním psacím stolem z ořechového dřeva. Zkusila, jak se na ní sedí, ale připadala jí tvrdá a nepohodlná, jako by se odmítala přizpůsobit ženským tvarům. Vstala tedy a prohlížela si pokoj. Nebyl zde nijak přehnaný pořádek. Vytušila, že právě tady hledali Birminghamové klid a uvolnění. Pokoj byl sice jinak uklizený a čistý, ale mohutné židle tu stály rozstrkané, jak je tu nechali odposledně, a připravené opět mužům posloužit. Knihy ve velkých regálech nebyly seřazeny příliš pečlivě, prostě byly zastrkány tak, jak je kdo zrovna četl. Vysoko na stěně viselo množství střelných zbraní, oblýskaných častým používáním, a nad krbem mlčky hleděla do místnosti veliká hlava srnce. Ženský prvek v místnosti zastupoval pouze veliký portrét Kateřiny Birminghamové, zavěšený na místě, kam dopadalo sluneční světlo, jež celý obraz prozařovalo.

Náhle ji vytrhl ze snění dětský hlas před domem: „Kramář! Kramář přijel! Chce mluvit s paní domu.“

Heather chvilku nerozhodně stála a uvažovala, zda má jít toho kramáře uvítat, ale když ze zadní části domu přišla Hatti, následovala ji ven na terasu. Kramář se s černoškou pozdravil jako se starou známou a Hatti se pak obrátila, aby mu představila svou paní.

„A tady, pane Bates, todle je nová pani na Harthavenu, manželka pana Brana.“

Muž smekl klobouk a dvorně se uklonil. „Ó, madam Birminghamová, jsem nesmírně poctěn. Už jsem slyšel o nové paní domu, a mohu říci, madam, že pověst opravdu nepřehání.“

Galantní poznámku doprovodil úsměvem.

„S vaším dovolením, madam Birminghamová, rád bych vám předvedl své zboží. Mám spoustu potřebných věcí do domácnosti a možná že se vám některá zalíbí.“ Když souhlasně přikývla, rychle odhrnul plachtu na voze a sklopil boční desku. „Nejdřív, madam, bych vám rád ukázal věci do kuchyně. A mám tu samozřejmě taky spoustu koření.“

Přitom odklopil s bouchnutím víko a před Heather se objevila celá sbírka zmíněného zboží. Ruče jí pak předvedl, jak pevné jsou všechny ty hrnce a pánvičky i ostatní nádobí. Heather jevila o tyto všední předměty pramalý zájem, zato Hatti si všechno pečlivě zblízka prohlížela. Pak jí ukázal celý svůj železářský sortiment a předvedl jim voňavky, údajně až z Orientu, a voňavá mýdla, ze kterých si Hatti upejpavě pár vybrala, když se ovšem nejdříve zeptala své paní, jestli snad sama netouží po některé z těch báječných věciček. Heather důstojně odmítlá; styděla se prozradit, že nemá ani haléř. Pan Bates jim pak ukázal látky a Hatti si vybrala jednu pěknou na nedělní šaty. Heather ji s úsměvem pozorovala. Ale potom ten mužík odkudsi vytáhl temně zelený samet, a rázem vzbudil její zájem; Brandonovi by tahle barva báječně slušela, řekla si. Toužebně se na látku zadívala, a vtom ji něco napadlo. Požádala je o chvilku strpení a utíkala zpátky po schodech nahoru do svého pokoje. Přehrabovala se chvíli ve svém šatníku a hledala šaty, jež mu chtěla nabídnout výměnou. Nakonec je našla. Chvíli na ně upřeně hleděla; pamatovala se dobře na okolnosti, kdy je měla naposledy na sobě tehdy se seznámila se svým manželem. Pojilo se k nim příliš mnoho jiných vzpomínek, než aby se s nimi dokázala rozloučit úplně bez lítosti. Zahnala znepokojivé myšlenky, přitiskla si šaty na prsa a spěchala z pokoje zpátky na terasu.

„Provozujete také výměnný obchod, pane Batesi?“ zeptala se kramáře.

„Pokud ta věc stojí za to, madam, pak jistě.“

Rozprostřela před ním šaty a kramář vyvalil užasle oči. A hned mu také dychtivě zasvítily. Ukázala na zelený samet a zeptala se, zda má také nějaké nitě, krajky a vhodný satén na podšívku. Když se vyšplhal na vůz, aby vyhledal požadované zboží, Hatti se k ní naklonila a zašeptala:

„Slečno Heather, neprodávejte ty hezký šaty,“ radila jí. „Pán nechává pro takový příležitosti v domě peníze. Ukážu vám kde.“

„Díky, Hatti,“ usmála se Heather. „Ale já bych ho chtěla překvapit a nechci si brát jeho peníze, když mi sám neřekl.“

Černoška ustoupila s nesouhlasně zakaboněným čelem a už neprotestovala. Kramář ukázal Heather požadované zboží.

„Ten zelený samet je dosti drahá záležitost, madam,“ řekl mazaně. „Opatruji jej jako oko v hlavě a vidíte sama, že je to ta nejlepší kvalita.“

Milostivě přikývla a stejně tak začala vychvalovat svoje šaty. „Ty šaty mají mnohem větší cenu, pane, než všechny vaše látky.“ Vsunula ruce dovnitř a předvedla vypracování na živůtku, až se perličky na slunci zablýskaly. „Nestane se každý den, abyste měl takové štěstí a dostal se k tak nádhernému oděvu. Jsou ušity podle poslední módy, a každá žena by po nich zatoužila.“

Znovu začal vychvalovat svůj samet, ale Heather se nedala, a obchod byl brzy uzavřen k oboustranné spokojenosti. Kramář předal Heather samet a ostatní věci a opatrně si od ní vzal šaty, pečlivě je poskládal a zabalil. Pak je pozorně odložil stranou. Ještě jednou smekl a žalostně řekl:

„Kvůli své pošetilosti a vašemu mrštnému jazýčku, madam Birminghamová, jsem bezpochyby přišel o celodenní zisk.“

Heather zvedla obočí a soucitně se usmála, jako by cítila s jeho domnělým neštěstím. „Dobrý muži, vy určitě velmi dobře víte, kolik taková nádhera stojí, a rozhodně jste mě pěkně ošidil, když jste mě přemluvil, abych ji vyměnila za ty vaše hadry.“

Oba se tomu zasmáli a kramář se před ní uklonil.

„Madam, vaše krása mě tak uchvátila, že se nepochybně brzy vrátím a dovolím vám, abyste zase vyplenila mé zásoby.“

Hatti něco odmítavě zabručela a Heather jej roztomilé varovala:

„Měla bych vás upozornit, abyste si připravil všechen svůj důvtip, protože víckrát už nebudu tak shovívavá a nevzdám se tak snadno svých pokladů.“

Se smíchem se rozloučil a Heather jej milostivě propustila. Pak posbírala radostně svůj nákup, zatímco Hatti jen vrtěla hlavou a bručela:

„To teda nevim, co vás to jen popadlo, slečno Heather, prodat kramářovi ty krásný šaty. Pan Brandon má přeci peníze. Nejni to žádná bílá nuzota.“

„Hatti, neopovažuj se mu říct ani slovo o tom, co jsem udělala, až se vrátí domů,“ varovala ji mírně. „Chci mu ušít dárek k Vánocům a chtěla bych, aby to bylo překvapení.“

„No jo, madam,“ zabručela Hatti a rozmrzele se kolébala vedle ní do domu.

Brandon se vrátil z Charlestonu až druhý den skoro k půlnoci. Dům byl tichý a všichni spali kromě komorníka Josefa, který jej a George přivítal u dveří. Nejprve se vzbudil Jeff, a jak nosili po schodech kufry do jeho pokoje, probudila se i Heather. Když zaslechla z vedlejší místnosti hlasy, vstala z postele, oblékla se, nazula si pantofle a vešla k němu do ložnice. Tam našla oba bratry i se sluhy, jak tu v noci popíjejí. Rozespale se usmála. Brandon k ní přistoupil a vtiskl jí na čelo manželský polibek. Lehce se o něj opřela.

„Nechtěli jsme tě budit, miláčku,“ zašeptal a objal ji.

„Hm,“ vzdychla ospale. „Kdybych věděla, že přijedeš dnes večer, tak bych na tebe počkala. S lodí jsi už všechno zařídil?“

„Musím Fleetwood do Vánoc připravit, aby byla v co nejlepším stavu, až ji budu prodávat. Odvezu ji do New Yorku a tam ji prodám.“

Heather zvedla hlavu a zadívala se mu do očí. „Ty pojedeš do New Yorku?“ zeptala se tiše. „Budeš dlouho pryč?“

Shlédl na ni s úsměvem a odhrnul jí vlasy z tváře. „Moc dlouho ne, zlatíčko. Asi měsíc, možná déle, možná míň. To zatím nevím. Teď bude nejlepší, když půjdeš spát. Budeme brzy vstávat, ráno jdeme do kostela.“

Ještě jednou ji políbil na čelo a díval se za ní, jak odchází do svého pokoje. Na čele mu naskočila lehká vráska. Pak se obrátil k ostatním a zjistil, že ho jak George, tak Jeff upřeně pozorují. Sluha rychle odvrátil oči, avšak Jeff zvolna zavrtěl hlavou, jako by ho něco rozzlobilo. Brandon si toho nevšímal, nalil si další brandy a pomalu se napil.

Ráno, když Heather procitla, spatřila Mary, jak prohrabuje oheň v jejím pokoji. Vstala z postele a zimomřivě se schoulila před krbem. Vítr bičoval stromy za oknem a v pokoji bylo v tomto prosincovém jitru chladno.

Do kostela sé pečlivě ustrojila; šaty, které si oblékla, byly ze safírově modrého hedvábí, právě ty, které Brandon vybral, protože lichotily jejím očím. Když se pak postavila před Zrcadlo, služka zatajila dech.

„Ach, paní Birminghamová, eště sem neviděla nikoho tak krásnýho. To teda ne!“

Heather se na děvče usmála a pak se kriticky prohlédla v zrcadle. Velmi toužila po tom, aby toho rána vypadala co nejlépe, vždyť se měla setkat s mnoha Brandonovými přáteli, a tolik by na ně chtěla udělat dojem! Kousala se nervózně do rtů — co když to nedokáže? Ani se jí nechtělo opustit pokoj. Vzala si modrý kabátek, který se hodil k šatům, rukávník ze stříbrné lišky, a k tomu ještě čapku ze stejně kožešiny. Když ale běžela dolů ze schodů, ještě se rozmýšlela, zda by se neměla vrátit a vzít si raději čepec, ale nebyl už čas.

V salonu na ni oba bratři už čekali moc jim to v nedělních šatech slušelo. Jakmile vešla, přerušili rozhovor uprostřed věty. Obdivné na ni pohlédli a ocenili její půvab a eleganci, až před jejich zraky znejistěla. Vycítili její rozpaky a vrhli se jí v ústrety, div se nesrazili. Jeff ukročil s úsměvem stranou a nechal bratra projít.

„Oblékla jsem se vhodně?“ zeptala se ustaraně Brandona a doufala, že mu svým zevnějškem bude dělat před jeho přáteli čest a že bude pochválena.

Usmál se a pomohl jí do kabátku. „Ničeho se neboj, miláčku. Můžu tě ujistit, že budeš ze všech nejkrásnější. Pro náš kostel to bude velká pocta.“ Sklonil se zezadu k jejímu uchu a ruce mu lehce spočívaly na jejích ramenou. „Nepochybuji o tom, že vyvedeš z míry všechny mužské a ženské jazyky si na tobě pěkně smlsnou.“

Potěšené se usmála a přestala se bát okamžiku, kdy stane tváří v tvář jeho přátelům.

Když kočár zastavil před kostelem, lidé, kteří ještě stáli venku, se ohlédli a sledovali Birminghamovy, jak vystupují z vozu. Jeff seskočil první, po něm Brandon, a když se obrátil do vozu, aby pomohl dolů své mladé ženě, oči všech byly zvědavostí zrovna přilepené na dvířkách. Z kočáru se vyhoupla Heather a v davu to zašumělo. Z místa, kde stály neprovdané dívky se svými matkami, se ozvalo pár pošklebků a uštěpačných poznámek, zatímco muži zachovávali zdvořilé mlčení. Hlavy v čepcích se shlukly, jak si ženské mezi sebou špitaly, a tváře mužů roztály širokými úsměvy.

Jeff se pobaveně usmál. „Zdá se, že naše rozkošná paní vzbuzuje značnou pozornost,“ poznamenal k bratrovi.

Brandon se zběžně rozhlédl a všiml si, že se několik lidí rychle odvrátilo v rozpacích, že byli přistiženi, jak na ně zírají. Usmál se koutkem úst a nabídl Heather rámě. Když míjel lidi na cestě do kostela, kývl jim na pozdrav a ťukl ledabyle do klobouku.

Uvnitř kostela stála hned u vchodu jakási matrona a nerudně se zamračila, když se její dcera na příchozí zvědavě ohlédla přes rameno. Její pozornost upoutala hlavně Heather; prohlížela si ji od hlavy k patě se zájmem, který rozhodně nevypadal přátelsky. Matka měla široké, mohutné boky a úzká ramínka, a nebýt těch ženských šatů a dlouhých vlasů, nepřipomínala by ničím něžné pohlaví. Dcera byla o něco vyšší a postavu měla pěknou, ale celkový dojem kazil kostnatý obličej a vyčnělé zuby. Pleť měla bledou a skvrnitou a myší vlasy si schovala pod úplně nemožný čepec. Upřeně si Heather prohlížela vyjukanýma šedomodrýma očima, jež rámovaly brýle se silnými čočkami v kovových rámečcích. Pohledy obou žen se svezly na Heatheřino zaoblující se bříško a v dceřině tváři byl patrný závistivý záchvěv. Brandon lehce smekl klobouk a pozdravil nejprve starší a pak mladší ženu.

„Paní Scottová, slečno Sybilo, dneska je dosti chladno, že?“

Matka se škrobeně usmála a zrudlá dcera se rozhihňala a vykoktala:

„Ano. To tedy ano.“

Brandon doprovázen Heather prošel kolem nich uličkou dopředu k jejich rodinné kostelní lavici. Lidé, kteří tu již seděli, se ohlíželi a usmívali se na pozdrav. U jejich lavice se postavil vedle Heather a pustil sednout nejprve Jeffa. Pak svá místa zaujali i oni. Její útlá postava byla teď chráněna z obou stran dvěma vysokými ramenatými těly, a když jí Brandon pomáhal z kabátku, Jeff se k ní naklonil a zašeptal:

„Právě jste měla čest seznámit se s tou mořskou krávou paní Scottovou a jejím stydlivým teletem Sybilou.“ Usmál se. „Ta holka byla pěkně udělaná do vašeho manžela, a když matinka zjistila, jak bohatého by měla zetě, dělala všechno, co bylo v jejích silách, aby je dala dohromady. Teď má vztek, protože Bran na toho jejího miláčka vždycky kašlal. Vsadím se, že vám zrovna vyvrtávají pohledem díru do zad. Je tu ještě pár děvčat, která jsou na tom stejně, Měla byste si pořádně nabrousit drápky, protože po kostele vás čeká pěkná zkouška. Neměly holt štěstí. A je jich docela pěkná řádka.“

Vděčně se usmála za to, že ji takto upozornil, a obrátila se zase k Brandonovi. Sehnul hlavu,, když se k němu přiklonila.

„To jsi mi neřekl, že máš víc snoubenek”,šeptala mu a nesmírně ji trápilo pomyšlení, že kromě Louisy mohl mít ještě další ženy. „Kterým z těch krásných dam bych se tu měla vyhnout? Co když se Sybila přestane ovládat? Zdá se, že to děvče má hodně síly. Aby se tak na mě vrhla! Ona, nebo třeba jiné děvče.“

Brandon se podíval přísně na bratra, ale Jeff se jen usmál a pokrčil rameny.

„Můžu vás ujistit, madam,“ zašeptal podrážděně, „že jsem s žádnou z těchto dam nespal. Takové mě nikdy nezajímaly. A pokud jde o Sybilu, máš sotva důvod nazývat ji děvčetem, protože je aspoň o deset let starší než ty.“

Sybila s matkou seděly několik řad za nimi a rozmrzele sledovaly, jak se mladá žena na svého manžela usmála, zvedla jakési nepatrné smítko z jeho jinak skvěle vykartáčovaného kabátu a nenucené je odfoukla. Nikdo by nepochyboval, že to je velmi zamilovaný pár.

Po bohoslužbách vyšli Birminghamovi ven a pozdravili se s pastorem. Na chvilku se s ním zastavili. Brandon mu představil Heather a pak sešli po schodech dolů. Jeff se zdržel s hloučkem mladých lidí, patrně svými přáteli, a s omluvou se k nim pak připojil. Jen chvilku poté přistoupilo k Brandonovi několik mužů, právě když podával Heather rámě.

„Brandone, ty se vyznáš dobře v koních,“ oslovil jej s úsměvem jeden z nich. „Co kdybychom zašli tamhle kousek a trochu si promluvili?“

Dva muži jej hned chytli za ruce, a Brandon se jen usmál přes rameno:

„Za chvilku budu zpátky, zlato.“

Vzali si jej stranou, a jakmile byli z pastorova dohledu, zahlédla Heather, jak jeden z mužů vyčaroval odkudsi ze šosu nahnědlou lahvičku. Pousmála se, když ji podali Brandonovi a přátelsky jej poplácávali po zádech. Zdá se, že to nebude nic vážného.

Chvfli tu nerozhodně stála a sledovala skupinku žen, jež se shromáždila na hřbitově. Připadala si trochu jako ztracená, neboť tu neviděla žádnou známou tvář. Pak upoutala její pozornost pěkně oblečená starší dáma, která se snažila najít nějaké teplé chráněné místečko v závětří kostela. V ruce držela dlouhý slunečník, který ovšem užívala spíše jako hůl než na ochranu proti slunci. Lokaj jí donesl z kočáru křesílko a stará paní se v něm uvelebila. Spatřila Heather a velitelským gestem pokynula, aby se k ní připojila. Když Heather přistoupila blíž, dáma poklepala na zem před sebou špičkou slunečníku.

„Stoupněte si tady, děvenko, ať si vás můžu prohlédnout,“ přikázala jí.

Heather nervózně uposlechla a byla podrobena zevrubné prohlídce.

„Nu, jste opravdu hezoučká. Skoro bych žárlila,“ uchechtla se žena. „To mají naše dámy v kroužku šití určitě o čem klevetit. Asi mě ještě neznáte jsem Abegail Clarková. A jak se jmenujete vy, drahoušku?“

Sluha přinesl staré paní ještě pokrývku a zakryl jí kolena. Heather odpověděla:

^Heather, madam Clarková. Heather Birminghamová.“

Zena si hlasitě odfrkla. „Nu, kdysi jsem bývala madam, ale od té doby, co zemřel můj manžel, nechávám si radši říkat Abegail.“ Pokračovala, aniž dala Heather příležitost odpovědět. „Samozřejmě určitě víte, že jste zničila naděje všech mladých dam, které tu přicházely v úvahu. Brandon byl tím nejpronásledovanějším mladým mužem, kterého znám. Mám ale radost, že si uměl tak dcbře vybrat. Už jsem si o něj dělala starosti.“

Zatím se kolem nich shromáždil větší hlouček žen, které naslouchaly jejich rozhovoru. Jeff si mezi nimi klestil cestu, aby byl Heather po boku, uklidňujícím gestem jí položil ruku kolem pasu a vřele se na sedící dámu usmál. Jako by tu ani nebyl, stará paní pokračovala ve svých komentářích:

„A teď se nejspíš všechny tyhle potrhlé holky začnou zajímat o Jeffa.“

A vesele se usmála svému vtipu. I Jeff se šibalsky ušklíbl a mrkl na svoji švagrovou.

„Na tuhle vdovičku si budete muset dát pozor, Heather. Jazyk má ostrý jako břitvu a náturu starého aligátora. Víte, je proslulá tím, že se občas do někoho s chutí strefuje.“

„Vida ho, floutka! Jen kdybych byla o pár desítek let mladší, na kolenou bys škemral o jediné vlídné slovíčko,“ prohlásila paní Clarková.

Jeff se zasmál. „Ale milá Abegail, já bych si klidně klekl a žadonil i teď.“

Stará paní mávla nad jeho lichotkami rukou. „Nepotřebuju, aby mi tu nějaký hejsek poklonkoval.“

Rozesmál se. „Jak vidno, Abegail, to zářivé sluníčko ani nevznítilo vaši lásku ke mně, ani neotupilo váš ostrovtip.“

„Cha!“ zasmála se vítězoslavně. „Dneska mě vzpružila ta roztomilá osůbka, co stojí vedle tebe. Ten tvůj bratříček má ale štěstí! A vůbec si nevede špatně.“ Podívala se na Heather. „Kdypak čekáte s Brandonem děťátko, má drahá?“

Heather vytušila, že veškerý zájem té dámy se opět soustředí na ni, a rozvážně odvětila; „Někdy koncem března, paní Clarková.“

„Uf!“ zafuněla paní Scottová, která se rovněž připojila k hloučku. „To tedy neztrácel čas.“ Pohrdavě si Heather změřila. „O vašem muži je známo, že rád spává s mladými dámami, ale vy sotva vypadáte, že byste vůbec mohla něco porodit.“

Paní Clarková opět uhodila slunečníkem o zem. „Pozor na jazyk, Marando. A nerozčiluj se tak! Jenom proto, že jsi ho nedokázala polapit pro svoji Sybilu, nemusíš být zlá na tohle neviňátko.“

„To byla ovšem jen otázka času, než ho některá dostala,“ zasyčela paní Scottová a samolibě se rozhlédla po ostatních dámách. „Podle toho, jak to střídal, je vůbec div, že ho nějaká neuhnala dřív.“

Heather cítila, jak se červená, ale Jeff s bezstarostným úsměvem opáčil.

„To bylo ovšem ještě předtím, než potkal svoji ženu, paní Scottová.“

Žena se jízlivě ušklíbla a nahlas a zřetelně Heather oslovila: „A kdypak jste se vůbec brali, drahoušku?“

Slunečník paní Clarkové se prudce zapíchl do drnu u jejích nohou. „Do toho ti nic není, Marando,“ přerušila ji nedůtklivě. „A dost mě znechucuje, jak ji otravuješ.“

Paní Scottová si staré vůbec nevšímala a afektovaně dodala: „A jak se vám vůbec podařilo dostat ho do postele, drahá? To musel být nějaký hodně primitivní trik. V tomhle ohledu se rozhodně nikdy příliš nezdráhal.“

„Zbláznila ses, Marando?“ zavřískla Abegail a napřáhla slunečník jako nějaký kyj. „Kam se podělo tvé dobré vychování?“

Za rohem kostela vyšel Brandon právě včas, aby zaslechl poslední výměnu názorů. Nyní se rozhněvaně protlačil k Heather a vrhl mrazivý pohled na její trapičku. Paní Scottová trochu zkrotla a o krok ustoupila.

„Jsou některé mladé dámy, o které příliš velký zájem nemám, a vy to jistě dobře víte,“ řekl Brandon chladně.

Paní Scottová se prkenně napřímila a hloučkem žen proběhl smích, ale Brandon se k ní už otočil nevšímavě zády, usmál se na paní Clarkovou a vzal Heather za rámě.

„Vida, Abegail, opět ve středu pozornosti jako obvykle.“

Uchichtla se. „Celé město je vzhůru nohama kvůli tomu, že ses oženil s dívkou, která néní odtud, Brandone. Ale aspoň Se mi vrátila víra v tvůj zdravý rozum. Tvoji předchozí volbu jsem nikdy neschvalovala,“ Pohlédla na Heather. „Ale tahle nu, myslím, že tvá máti by na ni byla hrdá.“

Usmál se a zdvořile opáčil: „Díky, Abegail. Už jsem se bál, že budete žárlit.“

„Nechceš si na chvilku sednout a trošku si popovídat se starou bábou?“ zeptala se jej a škádlivě dodala: „Ráda bych od tebe slyšela, jak se ti podařilo to okouzlující stvoření ulovit.“

„Snad až někdy jindy, Abegail,“ namítl. „Cesta domů trvá dlouho a už musíme opravdu vyrazit.“

S úsměvem přikývla a mrkla směrem k paní Scottové. „Rozumím, Brandone. Dneska bylo nějak zima, že?“

„Už jste dlouho nepoctila Harthaven svou přítomností, Abegail,“ poznamenal Jeff.

„Cože?“ usmála se. „A přijdu o svou dobrou pověst, to tak! Nu, ale teď když je tam s vámi dvěma ženská, která na vás dohlídne,“ dodala pomaloučku, „mám skoro chuť se k vám podívat.“

Sehnul se a vtiskl jí polibek na hřbet ruky. „Přijďte nás brzy navštívit, Abegail. Od té doby, co si ji Brandon přivedl, se tam všechno změnilo. I Hatti si tu změnu pochvaluje.“

Tak se tedy Birminghamové rozloučili a protáhli davem, nejprve Brandon za ruku s Heather a za nimi Jeff. Když míjeli paní Scottovou, zvedla přezíravě nos.

„Mohl tu mít tolik krásných ženských, a musel si jet do Anglie a přivézt si nějakou zatracenou Angličanku,“ zasyčela.

Jeff se zasmál a ťukl do klobouku. „Nejroztomilejší irská Angličanka, jakou jsem měl čest poznat,“ poznamenal a jen se kolem ní mihl.

Když se všichni tři blížili k bryčce, zvedla Heather hlavu a spatřila Sybilu Scottovou usazenou v rodinném kočáru, jak pohrdlivě sleduje jejich přípravy k odjezdu. Vypadala tak sklesle, že se Heather neubránila pocitu lítosti dokonce i nad její matkou, jež tam stála a dlouze se za nimi dívala, poražená v předem ztracené hře. Nedosáhla skoro ničeho, a shodila se před tolika lidmi. Měla-li v úmyslu pomstít se tím, že jí poví o Brandonově minulosti, bylo jí to málo platné, protože Heather již o svém manželovi věděla mnohem víc, než by onu ženu vůbec napadlo. Pochopila už při prvním setkání, že to není žádný svatoušek, proto na ni její slova vůbec nezaúčinkovala.

Brandon jí podal ruku a pomohl jí do kočáru za podmračeného dohledu obou Scottových. Zabořila se do zadního sedadla a přes kolena si přehodila pléd. Když se Brandon vyšplhal nahoru a usadil se vedle ní, vybízivě nadzvedla polovinu plédu. Zkoumavě jí pohlédl do očí, jako by chtěl vypátrat, v jakém je rozpoložení, ale Heather se jen usmála a přitiskla se k němu, aby se zahřála. Zadumaně se zahleděl na malou ručku v rukavičce položenou na jeho paži a pak se zadíval okénkem do dálky.

Studený severní vítr zádumčivě koncertoval ve vršcích vysokých karolínských borovic a zaútočil na cestující chladným dechem. Kočár drkotal po suché, prašné cestě ven z předměstí. Heather se pod plédem přimkla k Brandonovi a Jeff naproti nim se všemožně, leč marně pokoušel nějak zahřát. S patrným veselím sledovala, jak se snaží zastrčit deku pod sebe, dílem kolem svých dlouhých nohou a dílem kolem chodidel, aby mu zůstala v teple. Vtiskl se do rohu kočáru a svrchndc si stáhl přes ramena, ovšem při každém drcnutí vozu se některý cíp uvolnil a bylo nutné jej znovu upravit. Heather se přisunula ještě těsněji k Brandonovi a uvolnila Jeffovi na sedadle kousek místa vedle sebe.

„Říká se, že tři už jsou dav, Jeffe,“ usmála se. „Nechtěl byste si sednout vedle mě a vytvořit s námi dav, aby nám nebylo tak zima?“

Bez váhání uposlechl a roztáhl celý pléd přes jejich kolena. Heather se vklínila mezi oba muže a Jeff se na ni vesele usmál.

„Že se nestydíte, madam.“ Zatvářil se ublíženě. „Vám vůbec nešlo o moje pohodlí. Chcete se prostě hřát z obou stran.“

Heather k němu vzhlédla a vesele se ušklíbla. Brandon je s úsměvem upozornil:

„Dej si pozor, Jeffrey, ať z tebe naše Angličanka neodčaruje teplo.“ Obrátil se a zadumaně si ji prohlížel. „Zaboha si neumím představit, na čí straně by bojovala napůl Irka, napůl Angličanka a provdaná za Američana.“

Jeff škádlivě dodal: „Myslím, že to dělá ten anglický přízvuk, co lidem vrtá hlavou. Inu, jestli bude takhle mluvit pořád, budeme mít proti sobě celý stát. Chudák táta by se musel v hrobě obrátit, kdyby věděl, že se mezi nás vetřela loajalistka.“ Zasmál se na ni a zadeklamoval: „Má drahá Angličanko, vy se prostě musíte naučit převalovat slova v ústech jako správná Američanka.“

Přikývla a vzala jeho připomínku na vědomí. Napodobila protahovanou mluvu Američanů, jak nejlépe dovedla. „Jásně pane, jó, pane Jéffe.“

Oba bratři vyprskli smíchy a popletená Heather koukala z jednoho na druhého udivená jejich reakcí. Pak si uvědomila, že napodobila intonaci služebnictva, značně odlišnou od těch pomalých, ospalých hlasů žen, které slyšela dnes ráno. Přidala se k jejich veselí a smála se s nimi sama sobě.

Služebnictvo dostalo dárky už předešlý večer, když se všichni ve sváteční náladě sešli k jídlu a pití, jehož jim jejich pán štědře dopřál, a oslavili tento svátek pěkně po svém. Heather schovávala dárek pro Brandona až do vánočního rána, aby mu jej mohla darovat o samotě. Probudila se velmi brzo a teď čekala, až uslyší z ložnice nějaký náznak, že již vstal. Konečně jej uslyšela přecházet po místnosti, pak zašplouchala voda, jak se myl, a bouchly dveře šatníku. V tom okamžiku vstala a s dárkem zabaleným do pestrého papíru v náruči lehce strčila do dveří spojujících obě místnosti. Nejprve si jí nevšiml. Právě se přehraboval v šatníku a hledal košili. Byl oblečen pouze v kalhotách a na nohou měl jen punčochy. Položila dárek na postel, odplížila se ke křeslu před krbem a usadila se v něm se zkříženýma nohama. Konečně

Brandon našel košili, a když se obrátil, aby si ji oblékl, zpozoroval otevřené dveře. Očima přelétl po pokoji, až objevil Heather v křesle, jak se na něj šelmovsky usmívá.

„Dobré ráno, Brandone,“ řekla rozjařeně. „Veselé Vánoce!“

Tvářila se tak šibalsky, že neodolal a usmál se. „Dobré ráno, miláčku, a ať jsou ty tvoje taky veselé.“

„Přinesla jsem ti dárek,“ řekla a ukázala na postel. „Nerozbalíš si ho?“

S úsměvem si zastrčil košili do kalhot a pak ji poslechl. Velmi udiveně vzal kabátec do rukou a obdivné si ho prohlížel. Zaujal jej především rodinný znak, který mu vyšila na levou stranu kabátce.

„Líbí se ti, Brandone?“ vyptávala se dychtivě. „Oblékni si ho, ať vidím, jak ti sluší.“

Vklouzl do kabátce padl mu dokonale. Radostně se nad dárkem usmál, zapnul si pásek a se zájmem si prohlížel ručně vyšitý znak.

„Je skutečně krásný, Heather. Ani ses nepochlubila, že jsi tak šikovná.“ Zvedl hlavu a v očích mu zajiskřilo. „Tak teď když to vím, budeš mi muset všechny košile šít ty. V tomhle se mi těžko někdo zavděčí. Dokonce i pro matku bylo velkým utrpením, když mi měla šít košile.“ Hlas mu zněžněl a jeho zvláštní pohled ji celou rozechvěl. „To mám ale štěstí, že mám tak šikovnou ženu.“

Radostně vyskočila ze židle a obhlížela jej ze všech stran. Obdivovala přitom muže i kabát. „Padne ti skvěle,“ usoudila hrdě a trochu mu uhladila látku na širokých ramenou. „A tolik ti sluší.“ Pak ustoupila o krok a blaženě se usmála. „Vlastně jsem si tím byla jistá.“

S potutelným úsměvem přistoupil ke svému lodnímu kufru, vyňal z něj černé pouzdro a podal je Heather. „Obávám se, že můj prostý dárek ve srovnání s krásou tvé tváře úplně zanikne.“

Stála vedle něj a rozbalovala dárek. Odklopila víčko a v ranním světle se v krabičce zatřpytil veliký smaragd v obrubě z diamantů. Heather nevěřícně zírala na brož a pak, všecka ohromená, pomalu zvedla hlavu.

„To je pro mě?“

Radostně se usmál a vyňal šperk z pouzdra, které odložil na postel. „A pro koho bych kupoval takový dar, když ne pro tebe? Věř tomu nebo ne, ale je opravdu tvůj.“

Rozhrnul šál, který měla na ramenou, a připnul drahocennou brož na temně rudý samet živůtku. Prsty se mu v žáru její hebké pokožky třásly a trvalo to déle, než se zdálo nutné.

„Půjde ti to připnout?“ zeptala se a sledovala jeho štíhlé snědé ruce, jak se moří se zapínátkem. Rozpustilý svit v jejích očích vystřídala něžná záře, a jemu se roztřásly ruce ještě víc. I jí se teď zmocnila známá rozechvělost.

„Ovšem,“ odpověděl a konečně zapnul háček.

Opřela se o něj. Nechtěla, aby se teď od ní vzdálil. Pohladila brož a tiše řekla: „Děkuji, Brandone. Ještě nikdy jsem neměla něco tak nádherného.“

Objal ji kolem pasu. Heather se rozbušilo srdce, když ji vzal za bradu. Vtom se však ozvalo zaklepání na dveře. Brandon od ní rozmrzele odstoupil a přistrčil jí židli, aby si mohla sednout. Dovnitř vešla Hatti a nesla podnos se snídaní. Heather se svezla na sedadlo a Brandon si ze staré černošky utahoval:

„Kde máš ten slunečník ode mě, Hatti? Čekal jsem, že tě uslyším, jak s ním klapeš po celém domě, aby si ho každý všiml. Paní Clarková určitě pukne závistí.“

„Jo, pane Brané,“ ušklíbla se. „To máte recht. Určitě takovej hezkej nikdá neměla. No vy máte ale hezkej kabátek, panečku.“ Zamrkala a zakoulela na Heather očima, když jim předkládala jídlo.

„Díky, Hatti,“ řekl a s úsměvem pohlédl na Heather. „Ušila mi ho moje žena.“

Stará černoška je teď obsluhovala s přísně sevřenými rty a pak pohnula svým mohutným tělem směrem ke dveřím, ale ještě než je opustila, obrátila se a znovu si ten kabát důkladně změřila.

„Jo, vopravdu moc hezkej kabátek.“ Chvilku zaváhala, a pak trochu nadurděně dodala: „Ale je moc špatný, dyž pani musela prodat svý šaty, aby vám ho mohla ušít.“

Brandon prudce odložil vidličku a zamračil se na ni, ale Hatti se otočila a s povzneseným úsměvem opustila místnost. Pomalu se obrátil ke své ženě, opřel si lokty o stůl a sepnul ruce. Heather odvrátila oči k oknu a melancholicky se zahleděla kamsi do dáli. Brandon si podepřel rukama bradu a zvolna pronesl:

„Prodáváš šaty kvůli dárkům, Heather? Co to má znamenat?“

S nevinným výrazem na něj pohlédla a pokrčila rameny. 230

„Neměla jsem peníze a chtěla jsem tě tím dárkem překvapit. Stejně byly staré.“

Zamračil se: „Vždyť jsi žádné staré šaty neměla.“

Zářivě se na něj usmála: „Ale ano, měla.“

Chvíli na ni nepřítomně hleděl a pátral ve své paměti, ale nějak se nemohl upamatovat, jaké že to měla staré šaty. Kromě svatebních šatů k němu přišla v podstatě nahá. Svraštil čelo:

„A které šaty jsi tedy považovala za staré, lásko?“

Podívala se mu do očí, pohodlně se opřela a pohladila si břicho. „Ty, ve kterých jsi mě poznal, pamatuješ?“

„Ach tak,“ zavrčel. Zvedl vidličku, nabral si z talíře a chvíli rozčileně žvýkal kousek šunky. Potom káravě poznamenal: „To jsi neměla dělat, Heather. Nechci, aby moje manželka prodávala své šaty kramářům.“ Polkl několik dalších soust a přísně ji napomenul: „Dole ve stole bývají peníze. Pak ti ukážu, kde přesně. Jsou tam právě kvůli tomu, kdybys něco potřebovala.“

Způsobně upila trochu čaje a malinko dotčeně zvedla nos. „Měla jsem za to, pane,“ podotkla jízlivě, „že vaše peníze nejsou určeny k tomu, abych je já utrácela.“

Odložil vidličku, sevřel rukama okraj stolu a zamračil se na ni. „Prodala jste věc, která byla moje, madam, moje!“ procedil sevřenými zuby. „Než jsme se vzali, vzala sis peníze a ty šaty jsi tam nechala na oplátku. Pro mě to byla válečná trofej, památka na půvabnou dívku, kterou jsem tehdy poznal, chtěl jsem si je ponechat jako upomínku na onu noc.“

Heather na něj zmateně hleděla se svraštěným čelem. Do očí jí vstoupily slzy. Už se na ni zase hněvá. „Nezlob se, Brandone,“ řekla mírně. „Já nevěděla, že pro tebe mají takovou cenu.“

Sklopila sklíčeně oči a její prsty se mimovolně dotkly brože. Při pohledu na ni si vzpomněl, že jsou Vánoce. Zjihl a připadal si náhle provinile. Zkazil jí radost z dárku. Honem se to snažil napravit; vstal a poklekl u její židle.

„Moje milá,“ zašeptal a vzal ji něžně za ruku. „Ten kabát se mi líbí a budu jej nosit, a budu také pyšný na to, jak jsi jej hezky ušila. Ale pochop, nejsem přece takový hamoun, aby moje žena musela smlouvat s kramáři a prodávat svoje oblečení jako nějaká chudá farmářka. Já peníze mám, a ty patří i tobě. A teď pojď.“ Zvedl se a pomohl jí vstát ze židle. Ještě ji letmo objaL „Teď oslavíme Vánoce, a proto už žádné slzy. Pokazíš si jen svou hezkou tvářičku.“

Celý den pršelo a dům byl tichý, jen tu a tam se mihl někdo ze služebnictva. Jeff odjel do Charlestonu, aby obešel známé a příbuzné s dárky. Vrátí se až večer, kdy s nimi zasedne k vánoční večeři. Brandon zažehl v salonu oheň a posadil se na zem vedle její židle, opřel se o ni, nohy natáhl před sebe a ruku si položil na její kolena. Četl jí Shakespearův Sen noci svatojánské. Pozorně mu naslouchala, přitom šila šatečky pro dítě a vesele se smála, jak přesvědčivě předváděl jednotlivé postavy. Před krbem leželo obrovské březové vánoční poleno, které sem Jeff a Ethan včera večer pracně dopravili. Bylo vyzdobeno veselými červenými mašličkami a na každém konci hořela veliká svíčka.

Když byl příběh u konce, přinesl Brandon šachy a učil ji této hře, třebaže se jí za chvíli pletly všechny figurky. Smála se té spoustě svých chyb a on se jen usmíval její dětinskosti. Blížil se večer. Heather se odešla převléci a sešla pak dolů ustrojena do tmavozeleného sametu, na kterém nádherně vynikla její nová brož. Ňadra se jí odvážně dmula ve výstřihu; Brandon jí políbil dvorně ruku a s obdivem se na ni zahleděl.

„Ta brož není ani z desetiny tak krásná jako její nositelka, madam,“ šeptal s úsměvem.

Nalil do sklenice madeiru. Vzala si ji od něj a také se usmála.

„Ty jsi na mě tak hodný určitě jen proto, že jsem prohrála.“

Něžně se usmál. „Nebuď tak podezíravá, drahá. Jak můžeš být tak nedůvěřivá, vždyť se jen pokouším vzdát hold tvé kráse.“

S úsměvem přešla k oknu a vyhlédla do bouřlivé noci. Vítr skučící kolem domu hnal zuřivě déšť mezi stromy proti zdi. V salonu však vesele plápolal oheň a jim bylo teplo u srdce. Pro Heather to byl velmi příjemný den, takový, na jaký bude vždy s láskou vzpomínat. Jak tam stála v tichém zasnění, Brandon se postavil vedle ní a pohlížel ven do tmy.

„Mám ráda déšť,“ řekla tiše, „když je takový bouřlivý a vevnitř je tak útulno. Při takovém větru byl otec vždycky se mnou. Nejspíš proto mám déšť tak ráda. Nikdy jsem se ho totiž nebála.“

„Musela jsi svého otce velmi milovat.“

Vážně přikývla, „Ano. Byl na mě hodný. Vždycky jsem se moc bála, když odešel a nechal mě samotnou.“ Trošku se usmála: „Nejsem žádná hrdinka. Taťka mi to vždycky říkal. Jako dítě jsem bývala hodně bojácná.“

Pousmál se a vzal ji něžně za ruku. „Malé holčičky nemusí být statečné, miláčku. O ty je třeba pečovat a ochraňovat je, aby byly v bezpečí a nemusely se bát.“

Jeho odpověď ji udivila. Upřeně na něj pohlédla, pak sklopila oči a rozpačitě se zasmála, pojednou celá zrůžovělá. „Promiň, asi tě zase nudím. Nechtěla jsem tě tím svým vyprávěním unavovat.“

„Neřekl jsem, že mě to nudí, zlatíčko,“ zašeptal.

Vedl ji k pohovce, když tu náhle na verandě zaduněly kroky a do dveří vtrhl Jeff s poryvem větru a sprškou deště v zádech. Ze zadní části domu přispěchal Josef, odebral mu promáčený klobouk a pláštěnku a odkudsi vyčaroval pár nízkých střevíců, zatímco si Jeff stoupl do zouváku a namáhavě si stahoval vysoké boty. Vklouzl do střevíců, otřel si z obličeje kapky deště a už byl u nich v salonu.

„Panebože, to je hrozný den,“ poznamenal a nalil si notnou dávku bourbonu. Postavil se zády ke krbu, aby se trochu nahřál. Z kabátu vyňal dlouhé úzké pouzdro a podal je Heather. „Má nejdražší roztomilá anglická švagrová, přinesl jsem vám dáreček, ačkoliv mohu prohlásit, že o jeho praktičnosti by se dnes dalo pochybovat.“

„Ale Jeffe, to jste neměl,“ šeptala, ale přesto se šťastně usmála. „Teď budu na rozpacích, protože já pro vás nic nemám.“

Usmál se: „Doufám, že vám to udělá radost, Heather. Já si svůj dárek vyberu později.“

Chvatně otevřela krabičku a vyňala krásný vějíř s nádherně vyřezávanou rukojetí ze slonoviny, potažený bohatou a jemnou bílou španělskou krajkou. Roztáhla vějíř a koketně za ním zamrkala dlouhými řasami.

„Poslyšte, pane Jeffe,“ pronesla protahované a napodobila tak s úspěchem zdejší důstojné paničky, „vy se ale vyznáte v ženské duši.“

Uchechtl se: „Přesně tak, Heather, ale obávám se, že v porovnání s dárkem mého bratra vypadá ten můj poněkud nuzně.“

„Je krásná, že?“ zašeptala a hrdě se dotkla brože. Usmála se na manžela, jenž ji sledoval vřelým pohledem.

Jeff zamrkal významně na Brandona: „Můj bratříček skutečně dovede vybírat. Znovu mě o tom přesvědčil.“

Dvojité dveře do jídelny se rozlétly dokořán a Hatti ohlásila večeři. „A poďte radši hned, dokavaď je to teplý.“

Heather se zvedla z pohovky a urovnávala si šaty. Ňadra se jí ve výstřihu odvážně dmula; Jeff si toho všiml a s otevřenými ústy vyvalil oči na tu podívanou. Brandon k němu přistoupil, přiložil mu ukazováček pod bradu a zavřel mu ústa. Pak ironicky poznamenal:

„Uklidni se, Jeffrey. Ta už je zadaná. Ale nezoufej, jednou gi třeba také najdeš děvče, před kterým budeš moci do libosti stát s otevřenou pusou.“

Obrátil se, vzal Heather kolem ramen a odvedl ji ke stolu. Tentokrát byly židle postaveny vedle sebe. Brandon chvíli počkal u své židle v čele stolu, až se k němu Jeff připojí. Když došel mladší bratr konečně ke svému místu, omluvně pokrčil rameny:

„To víš, Louisa tak nikdy nevypadala.“

Brandon povytáhl obočí a Heather je oba tázavě pozorovala. Čeho si nevšimla? Oba bratři se bez dalších poznámek posadili a už se nesl na stůl první chod vánoční hostiny.

Pokrm byl vskutku mistrovským dílem a dělal čest kulinářskému umění tety Ruth. Během jídla se rozhovor mezi jnuži stočil opět k obchodům. Brandonovi vyskočila na čele starostlivá vráska, když ukrojil kousek pečené husy a naložil jej Heather na talíř.

„Víš něco nového o pile nebo o Bartlettovi?“ vyptával se inladšího bratra.

„Celkem nic,“ odpověděl Jeff. „Jenom to, že na pile používá k práci otroky a za zboží požaduje vysoké ceny. poslední dobou jsou dost proděleční.“

„Takže by se dalo něco podniknout,“ poznamenal Brandon itapůl pro sebe. Pohlédl na bratra. „Když otroky propustíme a zaplatíme si dobré dělníky, pak by mohla pila vynášet. V Delaware by se dalo výborně obchodovat s dřívím na stavbu lodí, a teď, když se v Charlestonu tolik staví, neměly by být problémy s prodejem řeziva přímo tam. Zjistíme, co a jak a pak si o tom můžeme promluvit. Asi tak za dva nebo tři týdny budu odvážet Fleetwood do New Yorku. Budeme se tedy muset rozhodnout a všechno zařídit, ještě než odpluji.“

„A co s Louisou?“ zeptal se Jeff, aniž vzhlédl od talíře. ^Dneska byla ve městě a zahnala mě pěkně do úzkých. Chtěla po mně, abych jí řekl, jestli ses už postaral o její dluhy, nebo co s tím chceš vlastně dělat. Řekl jsem jí, že o ničem nevím.“

Heather naslouchala jejich rozhovoru jen na půl ucha, dokud nezaslechla zmínku o Louise. Brandon si všiml, jak zpozorněla, a nedbale poznamenal:

„Onehdy za mnou přišla na Fleetwood, aby mě seznámila se svou finanční situací. Nabídl jsem jí, že vyrovnám její dluhy a navíc že jí solidně zaplatím, když mi přenechá ten pozemek, ale jako obvykle si postavila hlavu, takže ze slušnosti zaplatím ty drobné dluhy, které nadělala, když si myslela, že bude mou nevěstou. Ty větší zatím nechám být, dokud nebudu mít jistotu, že pozemek dostanu. Chtěla by mě přinutit, abych ji zbavil závazků, pak by totiž mohla s tou půdou čachrovat, ale to se mi nechce. Řeknu jí, jak jsem se rozhodl, a vyrovnám ty dluhy, které nadělala mým jménem, ještě než odjedu. Ostatně, jak to vypadá, budu mít spoustu práce, zvláště když to s tou pilou vypadá tak nadějně. Mimochodem, pokud se ukáže, že to stojí za to, neměl bys zájem investovat nějaký menší obnos?“

Jeff se usmál: „Už jsem si myslel, že se na to nezeptáš.“

Rozhovor se dál točil kolem nesčetného množství témat, a když dojedli, Jeff rychle oběhl stůl, aby pomohl Heather ze židle ještě dříve, než mohl Brandon vstát. Aniž si všímal Brandonova zakaboněného pohledu, odvedl ji do salonu a pod lustrem se s ní zastavil. Vzhlédl a soucitně zabručel:

„Chudinka malá. Už tam visí celý den, a. jak to vypadá, ještě nikomu neposloužila.“

I Heather se podívala do míst, kam směřoval jeho pohled, a spatřila uprostřed lustru osaměle viset větvičku jmelí. Jeff si odkašlal a usmál se.

„A nyní, madam, dostanu dárek, o kterém jsem se už zmínil.“

Objal ji, a nedbaje jejího zděšení, sklonil se nad ní a dlouze ji políbil. A nebyl to zrovna bratrský polibek. Trpně se podvolila jeho vášnivému objetí, ovšem Brandon se zle zakabonil a jeho obličej nevěstil nic dobrého. Jeff se odtáhl, avšak svou ruku jí nechal položenou kolem pasu, a když viděl, jak se Brandon mračí, vesele se usmál.

„Uklidni se, Brandone. Vždyť jsem vlastně ještě nepolíbil nevěstu.“

„Mám důvodné pochyby, zda je bezpečné nechávat ji tu s tebou samotnou, až budu pryč,“ podotkl Brandon. „Kdyby nebyla v tak pokročilém stupni těhotenství, napadlo by mě ledacos.“

Jeff se zasmál a uštěpačně zvedl obočí. „ Ale Brandone, co ti to sedí na zádech za zelenou příšeru? Kdysi ses přece holedbal, že na tebe je démon žárlivosti krátký…“

Několik dalších týdnů rychle uteklo a do Brandonova odjezdu zbývalo už jen pár dnů. Poslední dobou měl spoustu práce, neboť se musel postarat o loď, vyřídit onu záležitost s Louisinými dluhy a kolem pily, kterou se nakonec rozhodl koupit, a doma trávil jen velmi málo času. Několikrát zůstal na Fleetwood a nevrátil se i tři nebo čtyři dny. Když pobýval doma, uchyloval se nejraději do pracovny a tam sedával nad svými knihami, papíry a účty. Spolu bývali pouze ve sváteční dny. Obvykle si vyjeli do kostela; lidé už Heather zdravili s přátelskou úctou.

Toho dne brzy po obědě osedlal Brandon Leopolda, aby se naposledy projel, ještě než odpluje. Bylo pozdě odpoledne, když se kůň vrátil a ke všeobecnému pozdvižení přiklusal bez svého pána. Heather si už málem zoufala, když tu na ni zavolal jeden ze sluhů a ukázal prstem přes pastvinu. Tam, od kraje lesa, přicházel Brandon. Jakmile přišel blíž, viděli, že je celý pokrytý prachem a po umouněném obličeji mu stékaly stružky potu. Trošku kulhal a zlostně švihl bičíkem, když spatřil čekající hlouček. Leopold po Brandonovi pokukoval a bujaře pohazoval hlavou. Pak si jakoby v opovržení nad jezdeckým uměním svého pána odfrkl. Brandon se zaklením mrskl bičíkem ke stáji a svezl se vyčerpaně na lavici.

Hatti se rozpustile zachechtala a hned vyzvídala: „Ten zpropadenej kůň vás zase dostal, co, pane Brané?“

Znovu zaláteřil a hodil po ní kloboukem, ale Hatti uhnula hlavou a dala se vesele na rychlý ústup.

Jeff se od srdce zasmál. „Jedna věc je jistá, Brandone, takhle si dřív ošoupeš látku na zádech než na zadku.“

George odvrátil obličej a hlučně se rozkašlal, jako by mu zaskočilo, a usilovně se snažil zachovat před rozhněvaným pohledem svého pána vážnou tvář.

Heatheřino čelo však dosud protínala starostlivá vráska. „Co se stalo, Brandone? yždyť ty kulháš!“

„To zatracený zvíře využilo mé nepozornosti a proběhlo pod nízkou větví,“ zavrčel. „A pokud jde o to kulhání, mám puchýř. V těch botách se prostě nedá chodit,“

A s tím jim ukázal zablácená záda a belhal se do domu. Teď když byl pryč, pohodil černý kůň znovu hlavou a s veselým řehtáním se kolem nich roztancoval. Brandon se obrátil, zahrozil mu pěstí a vykřikl:

„Stejně tě jednou zabiju, ty prašivěj, zlomyslnej mezku!“

Pak se znovu otočil a vstoupil rázně do domu. Rozesmátý George řekl:

„Radši půjdu a nachystám mu lázeň. Zdá se, že ji bude potřebovat.“

Toho dne večeřeli za ponurého ticha; díky Brandonovým úsečným odpovědím se rozhovor nějak nemohl rozběhnout. Nebylo těžké uhodnout, že jej pálila určitě víc uražená ješitnost než ty modřiny a puchýře. O moc lepší náladu neměl ani druhého dne, a když Heather zaťukala na dveře jeho pracovny, učinila tak velmi nesměle. Na jeho výzvu vstoupila dovnitř a našla jej za psacím stolem zabraného do lejster.

„Měl bys chvilku čas, Brandone?“ zeptala se váhavě. Nikdy jej nerušila, když pracoval, a ani teď se jí příliš nechtělo jej obtěžovat.

Přikývl. „Samozřejmě.“

Opřel se o opěradlo židle a sledoval, jak k němu jde přes pokoj. Ukázal jí na židli u stolu a vyčkával, dokud se nervózně neposadila na samý krajíček. Neklidně se ošívala a sbírala odvahu k rozhovoru. Škubla sebou, když se zeptal:

„Chtěla jste se mnou o něčem mluvit, madam?“

„Ano ehm jak dlouho chceš být pryč? Chci jen říci vrátíš se, ještě než se to dítě narodí?“

Svraštil čelo: „To jistě, mám v úmyslu zůstat pryč nanejvýš měsíc;“ ‘odpověděl trochu příkře, rozladěný tím, že ho ruší kvůli takové banalitě, „snad jsem ti to už říkal.“ A vrátil se opět ke své práci.

„Brandone,“ začala. „A tak mě napadlo, že až budeš pryč, mohla bych upravit ten dětský pokoj.“

„Samozřejmě,“ odpověděl zdvořile. „Ethan ti sežene lidi a všechno, co budeš potřebovat.“

V domnění, že je to už všechno, sklonil se znovu ke svým papírům. Ale Heather jej znovu vyrušila.

„Také by se mohlo něco udělat s tím parádním pokojem.“

Podíval se na ni. „Drahá ženo, jestli chceš, můžeš přestavět třeba celý dům,“ usykl ironicky.

Heather se podívala na své ruce položené na kolenou. Brandon si ji zachmuřeně změřil a opět se vrátil ke své práci. Nastalo opět ticho, avšak Heather se stále ještě neměla k odchodu. Po nějaké chvíli Brandon opět vzhlédl. Zapíchl brk do lahvičky s inkoustem a opřel se o lenoch židle.

„Přála jste si ještě něco, madam?“ zavrčel.

Průzračné modré oči se střetly s rozhněvanými zelenými. Zvedla bradu a řekla krátce:

„Ano, pane. Až se bude upravovat obývací pokoj, chtěla bych požádat o dovolení používat vaši ložnici, zatímco vy budete pryč.“

Uhodil dlaní do stolu, vstal a začal rozhněvaně pochodovat po místnosti, neboť mu připadlo absurdní, aby ho vlastní žena musela žádat o souhlas, zda může používat postel, jež byla určena pro ně oba.

„Hrome, ženská, to mě musíš otravovat a ptát se na všechno, co chceš v tomhle domě dělat, až tu nebudu? Už mám té pitomé hry dost! Všechno je ti tu k dispozici. Nemám čas ani náladu udělovat ti svolení kvůli každému tvému vřtochu. Snažně tě prosím, zkus taky někdy použít ten svůj popletený mozeček a začni se chovat jako opravdová paní domu. Nemusíme mít společnou postel, ale všechno ostatní ti rád dovolím. A teď mám práci, madam, jak račte vidět. Alespoň jednou za den potřebuji trochu klidu, tak buď tak laskavá a vypadni!“

Poslední slova skoro zařval. Heatheřina tvář byla bledá jako bez krve, když skončil svůj proslov. Vstala a téměř utíkala z pokoje, ale ve dveřích se zarazila, protože u vchodu uviděla Jeffa s Georgem a na schodech stála jako přimražená Hatti. Jejich vykulené oči svědčily o tom, že určitě slyšeli každé slovo. Tváře se jí zalily slzami a utekla s pláčem nahoru do svého pokoje. Tam se vrhla na postel a zoufale se rozeštkala.

Brandon vykročil ze dveří, aby ji uklidnil a trochu napravil svůj vzteklý výbuch. Místo toho se setkal s rozezleným Jeffovým pohledem a zastavil se, když vycítil jeho nesouhlas. Hatti si posupně odfrkla a pak řekla směrem k Jeffovi, jako by oslovovala jeho:

„Někerý mužský nemaj za mák rozumu.“ Načež se čile obrátila a odešla.

George předstoupil před svého kapitána a poprvé se na něj opravdu zlobil. Několikrát otevřel ústa a snažil se něco říci, pak si připlácí na hlavu čapku a odešel, jako by tu s ním nemohl déle vydržet.

Jeff chvíli upřeně hleděl na Brandonův rudnoucí obličej a jízlivě pronesl: „Jsou chvíle, bratře, kdy našim společným předkům děláš pěknou ostudu. Když už chceš dělat hlupáka ze sebe, pak alespoň svým idiotským chováním netrap ostatní.“

I on se obrátil a odešel.

Brandon teď osaměl a mohl si důkladně vychutnat důsledky své hrubosti. Bylo to opravdu zlé; jeho dva věrní služebníci, vlastně dva věrní přátelé, se od něj odvrátili. Měl by se stydět, jak zle spílal Heather. Ztichlým domem se teď ozýval její pláč. To, že je proti němu i jeho bratr, jej úplně zdrtilo.

Vrátil se do pracovny a v hlubokém zamyšlení usedl ke stolu. Celý dům na něj zrovna padal, jako by. i on byl roztrpčen jeho chováním. Připadal si ve vlastním domě jako psanec a nenapadalo ho nic, čím by si od této bolesti ulevil.

Večeře proběhla za rozpačitého mlčení. Heatheřina židle zela po celou dobu vyčítavě prázdnotou. Hatti obsloužila oba muže a zdálo se, že jí dělá obzvláštní radost, když klade jídlo co nejdál od Brandona. Když Jeff dojedl, praštil rozzlobeně nožem a vidličkou, vstal a odešel, aniž na bratra vůbec pohlédl. Na chodbě se zastavil. Hatti k němu přistoupila a řekla dostatečně nahlas, aby to slyšel i Brandon:

„Pane Jeffe, slečna Heather sedí tam nahoře u okna a nechce nic jíst! Co mám dělat, aby snědla aspoň trochu toho jídla, pane Jeffe? Takhle bude hladovat i to děťátko!“

Odpověděl dosti lhostejně: „To je v pořádku, Hatti. Nejlepší myslím bude, když ji necháme chvilku na pokoji. Dá se zase do pořádku, a on bude už zítra pryč.“

Hatti se vzdálila, ale potřásala hlavou a něco si pro sebe brumlala. Jeffovi se ještě nechtělo odejít a šel si sednout ven na schody. V hlubokém zamyšlení se díval na cestu a přemítal o tom, jaký je jeho bratr hlupák. Pak s těžkým povzdechem vstal a pomalu kráčel chladnou tichou nocí ke stájím. Opřel se tam o vrata a slyšel Leopolda, jak přešlápl a odfrkl si; vešel dovnitř a pohladil jej po hedvábných nozdrách, až zvíře spokojeně zařehtalo. Pak náhle upoutal jeho pozornost jakýsi šepot. Otočil se a uviděl mdlé světlo vycházející z přístávku, kde spával George. S kým si to tam může ten staroch povídat? Přistoupil blíž. Horní půlka dveří byla otevřena, a tak mohl vidět George, jak sedí v hlavách lůžka s toporně nataženýma nohama. V ruce držel poloprázdnou láhev. George vedl monolog, jenž byl určen patrně ospalé kočce předoucí v nohách postele.

„Ouvej, Webby, špatně sem udělal, že sem mu tu slečinku přived, ách jo. Vidíš, jak se k ní chová, a ona přitom nosí jeho děcko!“ Zvolna pokrčil rameny. „Ale jak sme mohli vědít, že to je jen vystrašená holka, Webby? Většina holek, co se v Londýně couraj po ulicích, sou jenom děvky a kapitán, ten byl pěkně nalíznutej tu první noc v přístavu. Chtěl ňákou ženskou do postele. Ale proč sme proboha museli sebrat zrovna ji chudák holka, ztratila se z domu a neměla potuchu, kde je. Musel bejt na ní vošklivej tenkrát v noci, a eště k tomu to byla panna. A to je nejhorší, Webby! Takový nevinný děvčátko, a tohle se jí stalo. Taková hamba. Ach jo, Webby, taková hamba -“

Přiložil láhev ke rtům a zhluboka se napil, pak se zasmál a utřel si ústa rukávem.

„Ale ten lord Hampton, ten na našeho kapitána vyzrál. Nakonec si musel tu holčičku vzít, dyž se přišlo na to, že je v jiným stavu.“ Rozřehtal se a upřel na kočku skelný pohled. „Kapitán se musel ale pěkně vztekat, Webby. Neni moc lidí, který tohodle chlápka dokážou přinutit udělat něco proti jeho vůli.“

Starý sluha ztichl, zvrátil se zpět na postel a zadumaně se zahleděl na láhev.

„Ale stejnak,“ zamumlal za chvilku, „kapitán do ní musel bejt pěkně zabouchnutej. Jak lítal po Londýně, aby ji našel, dyž mu tenkrát utekla. Nikdá předtím sem ho neviděl tak zuřit, jako dyž zjistil, že je pryč. Snad bysme ji tam hledali do dneška, kdyby mu jí starej pán nepřived.“

Vztyčil se, opět si přihnul z láhve a pak se bodl prstem do prsou. „Já sem to ale byl, kdo mu ji prvně přived, Webby. Já! To já sem udělal tu zatracenou věc. Přived sem mu jí přímo do náruče! Achich ouvej, co jen, chudinka, musela vytrpět. Ubohá paninka…“

Hlas mu zeslábl a hlava klesla zemdleně k rameni. A skoro v témže okamžiku se místností rozlehlo opilé chrápání. Jeff se vrátil v hlubokém zamyšlení ke stáji a znovu se opřel o vrata. Po tváři mu přelétl úsměv.

„Tak takhle k ní přišel,“ zamumlal. Najednou se usmál. „Chudák Bran, tentokrát na to doplatil. Sakra, co to říkám? Chudinka naše Angličanka!“

Vyšel ze stájí a začal si pohvizdovat. Už byl zase v dobré náladě a vykročil k domu. Dveře pracovny byly zavřeny, a když je míjel, ledabyle jim zasalutoval a ušklíbl se.

Příštího rána sešel dolů ve stejně žoviální náladě, a ačkoliv Heatheřino místo u snídaně zůstalo neobsazeno, svého bratra nijak nešetřil. Počkal, až měl Brandon plná ústa, a pak nenucené začal:

„Víš, Brandone, trvá to asi dvě stě sedmdesát dnů, než žena porodí. Bude docela zajímavé, jak dlouho to bude trvat v tomto případě. Vypadalo by to divně, kdyby ses musel oženit s tou svou Angličankou ještě na moři. Samozřejmě, pro kapitána by to byl asi problém, ne? Že bys byl tak žhavý do ženění? Ts, ts, ts!“

Pak se už soustředěně věnoval snídani a přemýšlel o těch zvláštních okolnostech. Brandon na něj tázavě pohlédl. Jeff dojedl a otřel si ústa ubrouskem. Pohodlně se opřel a řekl sám k sobě:

„Budu se na to muset přeptat.“

A než se Brandon zmohl na slovo, vstal, odešel a bratra tu nechal v nejistotě.

Zavazadla byla naložena na vůz. George se usadil vedle Jamese na sedátku a bolestně mhouřil v záři ranního slunce podlité oči. Oba bratři stáli u dvířek kočáru, když na terasu vyšla Heather. Stála tam a dlouze se za nimi dívala, přidržujíc si šál na ramenou.

„Doufám, že budeš mít dobrou cestu, Brandone,“ řekla mírně. „Snaž se vrátit co nejdříve.“

Vykročil k ní s vážnou tváří, pak se zastavil a jen se na ni díval. S tlumeným zaklením se otočil a nastoupil do kočáru.

Jeff sledoval kočár, jak kodrcá po cestě, a pak šel na terasu k Heather.

„Jen buď trpělivá, má malá Angličanko,“ řekl vlídně. „On není takový pitomec, třebaže to tak někdy vypadá.“

Krátce se na něj usmála, jako by mu děkovala za porozumění, s těžkým srdcem se obrátila a vešla do domu.

Během následujících dní si nedopřála čas k přemýšlení. Zabývala se drobnými i závažnějšími povinnostmi, objednávala opravy, které měly být provedeny jak v dětském, tak v obývacím pokoji, vybírala látky na nové závěsy a záclony a tapety, aby se hodily do pokojů, nakupovala oblečky a peřinky pro děťátko. Jen v noci, když ležela v Brandonově posteli a lehce přejížděla prsty po jejím vyřezávaném čele, myslela na to, jak opuštěný jí bez něho připadá Harthaven.

KAPITOLA OSMÁ

Brandon vešel do hostince, zimní plášť a klobouk si odložil přes židli a zasedl ke stolu. Ani si nevšiml, že u baru už sedí George a hledí si džbánku piva. Poručil si jídlo a víno a roztržitě, zahloubán do svých myšlenek, usrkával madeiru. Dveře hostince se otevřely a vpustily dovnitř početnou rodinu. Všichni byli zoufale vyhublí a do chladného počasí nedostatečně odění. Brandon sledoval, jak se celé procesí plavovlasých dětí spolu s matkou přesunulo ke krbu. Posedaly si na vyvýšeném okraji ohniště, aby se zahřály, a muž si šel promluvit s hostinským. Brandon usoudil, že žena může být o něco starší než Heather, ale její bezvýrazná tvář byla už zbrázděná vráskami a červené zhrublé ruce svědčily o nelehkém životě. Šaty, jež měla na sobě, byly plné záplat a celé roztřepané a na povadlých prsou držely na jediný knoflík; přesto však byla stejně jako její děti čistá a vymydlená. Na klíně chovala maličké dítě, nanejvýš osmiměsíční, a za cípy ošumělé sukně se jí pevně drželo vyjukané batole. Vedle matky stál strnule asi tak dvanáctiletý chlapec, ze všech deseti dětí zřejmě nejstarší, a za ruku držel mladší sestřičku. Ostatní děti seděly velmi tiše a modrýma očima kulatýma jako měsíc se dívaly, jak číšnice hbitě běhá mezi stoly s podnosem plným jídla.

Jejich otec přikročil ke Brandonovu stolu. V rukou třímal ošumělý klobouk. Brandon si ho ihned všiml.

„Prosím za prominutí, pane,“ řekl. „Nejste vy kapitán Birmingham? Hostinský mi řek, že jste ten, koho hledám.“

Brandon rozvážně přikývl. „Ano, jsem kapitán Birmingham. Přejete si?“

Neznámý sevřel ještě pevněji svůj klobouk. „Já jsem Jeremiáš Webster, pane. Slyšel jsem, že prej hledáte pomocníka na pilu. Rád bych tu práci dostal, pane.“

Brandon ukázal na židli: „Posaďte se, pane Webstere.“ Když se muž posadil, vyptával se ho dál: „Máte pro tu práci nějaké předpoklady, pane Webstere?“

„To je tak, pane,“ začal muž nervózně a mačkal stále ten svůj klobouk. „Pracoval jsem v lese už jako kluk, je to ňákejch pětadvacet let. Posledních vosům let sem dělal jako předák a poslední dva jako zástupce vedoucího. Znám tu práci dokonale, pane.“

Brandon chtěl právě něco říci, když jej vyrušila číšnice, která mu přinesla jídlo. „Nebude vám vadit, když se přitom navečeřím, pane Webstere?“ zeptal se. „Strašně nerad bych nechal to dobré jídlo vystydnout.“

„Ne, pane,“ odpověděl rychle. „Jen račte.“

Brandon poděkoval kývnutím hlavy, a zatímco jedl, yrátil se opět k jejich záležitosti: „Jak to, že teď nemáte práci, pane Webstere?“

Muž těžce polkl a odpověděl. „Pracoval sem až do minulýho léta, pane. Chytlo mě to mezi kládama a levý rameno sem měl rozdrcený. Ležel sem až do začátku zimy a pak sem moh dělat jen příležitostný práce jako obyčejnej dřevorubec. Přišel sem o to dobrý místo a z tý zimy a vlhka na severu mě bolí kosti. Jen z dělnickýho platu rodinu neuživím.“

Brandon přikývl a pokračoval v jídle. Pak se opřel, založil si ruce a zpříma se na muže podíval. „Zrovna včas, pane Webstere, právě hledám vedoucího pro pilu.“ Odmlčel se a ten ubožák málem nadskočil na židli. „Vaše jméno mi není neznámé,“ pokračoval. „Ve skutečnosti mně vás doporučil pan Brisban, který koupil moji loď. Říkal, že jste dobrý pracant a že máte zkušenosti jako málokdo tady v okolí. S pilou teprve začínám a zrovna potřebuji někoho, kdo se v tom vyzná. No, myslím, že vy jste ten pravý. Jestli o to místo stojíte, je vaše.“

Pan Webster chvilku seděl jako omráčený a pak se zeširoka usmál. „Díky, pane. Nebudete litovat, pane, to vám garantuju. Můžu tu skvělou novinu říct ženě?“

„Ovšem, pane Webstere, prosím. Ještě se potom domluvíme.“

Muž odkvačil, a zatímco hovořil se svou ženou, prohlížel si Brandon děti. Ty mnohem více zajímalo jídlo, které nosili kolem, než otcovy novinky. Uvědomil si, že se oči toho muže neustále vracely k jeho talíři, a když pak znovu přehlédl celou rodinu, pochopil, že jsou na tom asi opravdu zle. Otec se vrátil k jeho stolu a Brandon se lehce zachmuřil.

„Nezlobte se, že se ptám, pane Webstere, ale jedli jste už něco?“

Muž se neklidně usmál a honem jej ujistil: „Ne, pane, právě jsme přijeli, ale ve voze jsme si dali něco malýho a najíme se pozdějc.“

Brandonovy rty se lehce zvlnily úsměvem. „Tak tedy, pane Webstere, přijal jsem vás právě na velmi odpovědné místo a jsem přesvědčen, že bychom to měli trochu oslavit. Rád bych pozval vaši rodinu na večeři. Bude to pro mě čest.“

Dokonale šokovaný Webster trhl prudce hlavou. „Cože ano, pane, děkuju vám, pane.“

Odspěchal ke svému stádečku a Brandon přivolal číšnici a dal jí příslušné příkazy. Rychle odběhla pro další židle, přistavila je k velikému vedlejšímu stolu a Websterova rodina se spořádaně usadila kolem. Pan Webster přivedl svou ženu a Brandon povstal.

„Kapitáne Birminghame, to je moje stará, Leah.“

Brandon se mírně uklonil a řekl uctivě: „Těší mě, že vás poznávám, madam. Doufám, že se vám a vašim dětem v našem kraji zalíbí.“

Zena se nesměle usmála a sklopila oči na dítě v náručí, jež si schovávalo obličej na jejích prsou. Brandon si zase sedl a vyčkal, až přinesli jídlo, a pak pokračoval v rozhovoru.

„Ještě jsme neprojednali váš plat, pane Webstere,“ začal, „já bych navrhoval toto: váš plat bude činit dvacet liber měsíčně a bydlení dostanete někde poblíž pily. Když se vám bude dařit, můžete se podílet na podniku.“

Muž znovu oněměl a zmohl se jen na to, že kývl na souhlas.

Brandon pak vytáhl z kabátu listinu. „Tady je akreditiv pro moji banku v Charlestonu. Tím můžete zaplatit svoje výdaje, a jestli znáte pár dobrých chlapů, kteří by mohli pracovat na pile, můžete je na podkladě tohoto listu hned přivést. Máte nějaké dluhy, které je třeba vyrovnat, než odjedete?“

Pan Webster zavrtěl hlavou a rozveseleně se usmál. „Ne pane, copak si může chudák dovolit úvěr?“

„Tak dobrá.“ Brandon sáhl do kapsy u vesty pro peněženku a odpočítal deset mincí.

„Tady je sto liber na cestovní výdaje. Budu vás čekat za týden po mém příjezdu. Chcete se ještě na něco zeptat?“

Muž nejprve zaváhal, ale pak se osmělil: „Ještě něco, pane. Nerad pracuju s otroky nebo vězni.“

Brandon se usmál. „Jsem stejného přesvědčení, pane Webstere. Na dobrou práci jsou nejlepší placení dělníci.“

Číšnice odnesla nádobí a větší děti teď seděly a špitaly si mezi sebou, zatímco mladším už padaly ospalé hlavičky. Brandon tu tichou skupinku pozoroval a přemýšlel o vlastním dítěti.

„Máte krásnou rodinu, paní Websterová,“ poznamenal. „Cekáme se ženou naše první. Bude to někdy v březnu, tak už spěchám, abych byl doma.“

Žena se plaše usmála, příliš se ostýchala, než aby dokázala něco odpovědět.

Dohoda byla uzavřena; oba muži vstali a srdečně si potřásli rukama. Brandon se zamyšleně díval, jak rodina odchází, pak se znovu uvelebil na židli a nalil si další sklenici madeiry.

Brandona sledovala s nelíčeným zájmem velmi přitažlivá žena v neslušně vystřižených šatech, s vlasy jako oheň a se rty nalíčenými silnou vrstvou růže. Zvedla se a kráčela k němu, přičemž vyzývavě pohupovala boky. Velice ji lákal pohled na jeho naditou peněženku. Zastavila se před volnou židlí u jeho stolu a nechala jakoby náhodou sklouznout z ramene ramínko šatů.

„Nazdárek, šéfe,“ zavrněla. „Nekoupil bys osamělý dámě něco k pití?“

Brandon po ní přejel chladným pohledem: „Bohužel, mám dnes večer něco na práci, madam,“ odpověděl. „Omluvte mě, prosím.“

Mávnutím ruky ji odehnal, a ona nasupeně odkráčela. George, jenž již dříve zaznamenal její úsilí, se tomu usmál a ulehčené si oddechl. Od té chvíle, co se před měsícem vylodili, pozoroval, že jeho kapitán odmítá jednu děvku za druhou a zůstává o samotě ve svém pokoji. Zítra se vydají na cestu domů a on se vrátí k ženě, která je už v příliš pokročilém stupni těhotenství, než aby mohla ukonejšit jeho mužské trápení. A přesto se s žádnou nevyspal a celou tu dobu o žádnou ani nezavadil. George pocítil ke svému pánovi úctu. Pokýval hlavou a myslel si:

Jo, kapitána to pěkně vzalo. Ta jeho panička se mu zavrtala do srdce, ani se nenadál. Teď tady sedí a myslí jenom na ni, i když se tu před ním producírujou děvky. Ajajaj, chudák náš kapitán. Jo, to už nebude jako dřív.

George pozvedl džbánek směrem ke kapitánovi, přiložil k němu ret a zhluboka se napil. Brandon vstal od stolu, aniž si jej všiml, a sluha už jen viděl, jak jde po schodech do svého pokoje.

Brandon za sebou zavřel dveře a pomalu se svlékal. Chystal se ke spánku. Jeho myšlenky se ubíraly stále jen jedním směrem. Košili přehodil přes opěradlo židle a zahleděl se na svůj obraz ve vysokém zrcadle v rohu místnosti. Spatřil tam docela hezkého muže s pružnými a pevnými svaly. Zhluboka se nadechl a s patrným uspokojením se zahleděl na své urostlé tělo se širokými rameny a úzkým pasem, ale pak se rozmrzele odvrátil.

K sakru, pomyslel si. Přece nejsem tak ošklivý. Těžko by mi odolala i hezká holka. Co si mám počít, když se mě ta moje dračice tak štítí, že nesnese ani pomyšlení na to, abych ležel po jejím boku.

V zamyšlení přecházel po pokoji.

Poznal jsem spoustu holek tady i v cizích zemích. Jak to, že kvůli takovému obyčejnému děvčeti ztrácím rozum a koktám jako pitomec? I ty nejnamyšlenější jsem dokázal přesvědčit, aby rozhodily nohy a daly mi, jako by to pro ně byla čest. Ale když jsem s Heather, ztratím najednou veškerou výřečnost a plazím se před nijako nějaký hlupák.

Přistoupil k oknu a zadumaně hleděl ven. Věděl, že v protějším domě čeká zahřátá postel, a vzrůstala v něm touha. Nebylo to ale kvůli těm, které čekaly venku. Byla to trochu vzpomínka a trochu něžný sen, jejž v sobě nosil. V duchu celý zjihl, když si představil zlatavé světlo svíček na bílé hebké pleti, ještě vlhké po večerní koupeli, a tmavé kadeře spadající ve spánku přes polštář. V duchu snil o tom, jak jej její sladké paže objímají, jak se ho dotýká plnými rudými rty a drobnými zoubky jej lehce kouše do ucha, aby ho rozvášnila.

Odvrátil se od okna a v němé bolesti udeřil pěstí do dlaně druhé ruky.

Ach Bože! zvolal v duchu. Odmítne mě taková zakřiknutá panna a mně se z toho rozpadá srdce na kousky. Co je to za chorobu, že se kvůli ní vždycky tak rozklepu?

Nalil si trochu brandy. Pak klesl do křesla a dál hloubal nad svým soužením.

S žádnou ženskou jsem nespal od té noci, kdy ji přivlekli do mé kajuty. Tahle Heather, ten vřesový kvítek z plání, mi uloupila srdce, a to teď roste v jejím těle a já už žádné nemám, abych je mohl někomu nabídnout. Srdce moje, jak jsi mě zradilo! Všechny dveře, jež vedou k tobě, se zavřely a ty poslední jsem si sám vztekle zabouchl. Můj Bože, proč jen ji tak miluji! Myslel jsem si, že takový jednoduchý cit dokážu lehce zvládnout. Tvářil jsem se jako světák a chtěl jsem takovou ženu, která by uměla báječně milovat. A místo toho jsem se ocitl v tenatech nevinné panny a nedokážu se ani zbavit trýzně v nějaké cizí posteli.

Opřel se lokty o kolena a svěsil hlavu.

A přesto, dokonce i když jsem ji připravil o poctivost násilim, uspokojila mě lépe než kterákoli jiná žena. Vzala si moje sémě a nikdy mě nezradila s jiným mužem a od prvního okamžiku, kdy jsem si ji vzal, zmocnila se každé mé myšlenky a já teď ani ve spánku nesním o ničem jiném než o ní a o tom, že ke mně snad bude opět laskavá.

Zvedl hlavu a pohodlně se opřel. Upíjel zvolna ze sklenice a dospěl k novému závěru.

Její čas se už blíží, rozvažoval. A já si pěkně počkám na svou příležitost. Budu se o ni ucházet a něžně se jí dvořit. A tak si ji získám.

Dopil a uložil se ke spánku. V myšlenkách na svou lásku a s nadějí na vyřešení své trýzně poprvé po mnoha měsících rychle usnul.

Harthaven bičoval prudký déšť a mraky visely nízko nad stromy. Noc byla černá a tichá, jako by se ostatní svět skryl před bouří do bezpečného útočiště.

Heather se rozhlédla po pokoji. Všechny známky své přítomnosti pečlivě odstranila. V Brandonově velké komnatě strávila mnoho nocí a pomalu začínala mít pocit, že sem patří. Teď tu stála a hleděla na velikánskou postel, která jako by ji zvala k sobě. Zabolelo ji, že už musí odejít a vrátit se zpátky do své malé postýlky v parádním pokoji. Zarmouceně si vzdychla a vydala se do vedlejšího pokoje. Dveře dětského pokoje byly otevřeny a Heather jej šla se svíčkou v ruce ještě zkontrolovat. Prsty lehce pohladila houpacího koníka vedle kolébky a urovnala přikrývku.

Je to zvláštní, jak jsou všichni přesvědčeni, že to bude chlapec. Protřepla krajku na baldachýnu. Ovšem, prohlásil-li to můj muž, kdo by mu upíral právo přát si syna? Pousmála se, když si vzpomněla, jak zoufale zprvu chtěla holčičku. No, milá dceruško, která snad rosteš v mém bříšku; budeš si muset zvyknout, že barvou tvého dětství bude modrá.

Obrátila se, naposledy přehlédla místnost a pomalu prošla parádním pokojem. Ještě jednou se vrátila do ložnice pána domu, kde v krbu vesele plápolal oheň. Pohodlně se usadila do velkého křesla před ohništěm a zadumaně hleděla do plamenů. Vzdychla si: Brandon se za několik dní vrátí. Ve stručném a zdvořilém dopise, který jí poslal před několika týdny, se zmiňoval pouze o přibližném datu svého návratu.

Jaký k ní bude? Bude něžnější, nebo snad ještě odměřenější? Našel si tam na severu nějakou ženu, která jej učinila šťastným? Ona, jeho manželka, teď musí spát v jiné posteli a v jiném pokoji, do kterého ji vykázal…

Už předtím se na mě nemohl ani podívat, pomyslela si stnutně. A teď jsem už tak nakynula, mám hroznou postavu a jsem tak neohrabaná, že se kolébám jako kachna a není na mně nic, co by připomínalo ženu. Copak se na něj můžu zlobit za to, že se mi vyhýbá, když mě vidí tak opuchlou?

Opřela se hlavou o opěradlo a zavřela oči.

Ach Brandone, proč jsem k tobě nebyla milejší, když jsem měla tu možnost! Snad bychom mohli spávat spolu a mohla bych se teď těšit na teplo tvého těla. A měla bych jistotu, že nespáváš jinde.

Znovu se zahleděla do plamenů a začala se zlobit na sebe, jak byla hloupá.

S kteroupak asi courou teď tráví čas? Zatáhl snad do postele některou z těch marnivých holek, aby ho zahřála?

Pak její rozčilení trochu polevilo.

Nikdy bych nespatřila tuto zem, ten dům, nepoznala bych ty laskavé a mírné duše, kdyby tak nerozhodl sám osud a neurčil jako cenu za tohle všechno mé panenství. Musím toho využít co nejlépe, a až se dítě narodí a já budu zase jako dřív, uplatním své ženské kouzlo, abych si získala svého manžela.

Schoulila se tu zimomřivě, ale vzpomínky ji rozehřály. Tenkrát v hostinci, kdy se zdál být tak něžný, téměř zamilovaný, a na lodi, jak se tam o ni obětavě staral. A dokonce se tvářil jako milující choť, aby zmírnil její bolest, když ji Louisa tak krutě zraňovala.

Ukrývá se snad pod tím zachmuřeným čelem láskyplný cit? uvažovala. Kdybych se k němu chovala jako něžná a oddaná manželka, dokázal by mě mít rád? Ty moje lásko nejdražší, jak tě miluji! Snad bys mi mohl být manželem a milovat mě víc než kteroukoli jinou? Budeš mě brát do náruče a laskat se se mnou, jako to dělávají milenci? Kéž bych dokázala být taková, jakou sis mě vždycky přál mít!

Oheň už dohoříval. Vstala a v jeho vlídné záři ještě chvíli postála vedle velikánské postele, jež ji zvala k odpočinku.

A ty, rozkošné místečko, brzy znovu pocítíš tíhu mého těla, to ti přísahám. Neboj se, neopouštím tě nadlouho. Snad jej dostanu tam, kde jej chceme mít. Snad dokážu, aby si mě vzal, miloval a hýčkal mě, jako bych byla dosud panna. Určitě podlehne a čas bude mým laskavým přítelem. Budu-li mít dost trpělivosti, naše rány se zacelí a on mi pak poskytne útěchu a nalezne za to moji oddanou lásku.

Vzdychla si a vrátila se do svého pokoje. Nepřestala jej považovat za parádní pokoj, i když se stal její ložnicí dočasně, než zaujme své právoplatné místo. Pohlédla na svou postel a s dobrou nadějí se uložila ke spánku.

Už před několika dny odjel do města vůz s koňským spřežením i s Leopoldem, aby tu ještě s několika jeho přáteli počkali na Brandonův návrat. Byl zrovna jeden z těch dosud vzácně se vyskytujících slunečných dnů. Heather toho využila a zašla do kuchyně na kus řeči s tetou Ruth, aby se přiučila zase něčemu novému o zvláštní amerikánské stravě a o jídlech, která měl Brandon nejraději. Usadila se na stoličce a popíjela pomalu čaj, který*jí stará žena uvařila, a pozorně naslouchala všemu, co jí černoška vykládala o přípravě různých pokrmů. Přesvědčila se, že u tety Ruth to je spíš věc talentu a vrozených schopností než naučených vědomostí. Ruth jako by instinktivně poznala, jaké chuti docílí, přidá-li do jídla to či ono koření, a dokázala vytvořit i ze všedního jídla pokrm, jenž byl skutečným dobrodružstvím chutí a vůní.

Náhle je z příjemné chvilky vyrušily výkřiky zvenčí a krátce nato se do kuchyně Vřítila udýchaná Hatti:

„Pan Bran pan Bran! Už jede po zadní cestě! He-he,“ chechtala se. „Žene se, div toho černýho koně neuštve.“

Heather vytřeštila oči, vyjekla a sklouzla ze stoličky. Ruce jí vylétly k vlasům a pak si jimi zděšeně přejela po šatech.

„Ach, určitě vypadám hrozně!“ vykřikla. „Musím se…“

Obrátila se, ani nedokončila větu a vyběhla k domu. Když už zdolávala schody, přivolala Mary. Děvče přiběhlo, a nežli vrazila do dveří obývacího pokoje, byla Mary tady. Heather jí celá udýchaná nakázala, aby jí podala čisté šaty, a rychle si otřela obličej studenou mokrou žínkou a poštípala si tváře, aby jí zčervenaly. Hbitě se svlékla, a když jí Mary spěšně zapínala šaty ze žlutého mušelínu, netrpělivě ji pobízela:

„Honem, Mary, dělej! Brandon už jede! Za chvilku bude tady!“

Když byla ustrojená, ještě si uhladila vlasy a pospíchala dolů po schodech na dvůr. Tam se jakoby nic postavila na terasu a klidně se dívala, jak se dole po cestě pomalu blíží její muž na Leopoldovi. Že ten jeho klid je jen zdánlivý, prozrazovaly zprudka se zvedající boky koně a hustá pěna na jeho lesklé srsti, neboť Brandon předtím hnal silného hřebce jako šílený, jen aby už byl u své mladičké ženy. Teď přijížděl k terase a schválně slézal úplně pomalu. Podal otěže podkonímu a poručil mu, aby koně dobře prochodil a do sucha jej vytřel a aby dal pozor při napájení. Když s tím byl hotov, obrátil se ke své ženě a tvář mu pomalu roztála v úsměvu. Přejel po ní pohledem, a když vystupoval po schůdcích na terasu, pozorně si ji prohlížel. Objal ji paží kolem pasu a vtiskl jí na rty poněkud otcovský polibek. Mile se usmála, lehce se o něj opřela a vešli do domu.

„Měl jsi dobrou cestu?“ zeptala se, když podával Josefovi klobouk. „Tady bylo tak hrozné počasí, že jsem o tebe měla starost.“

Přivinul ji k sobě. „Nemusela ses bát, miláčku. Před tím nejhorším jsme ujeli do New Yorku a na zpáteční cestě už nebyly žádné potíže. A jak jste se tu všichni měli? Upravila jsi už ten dětský pokoj?“

Rychle přitakala a oči se jí rozzářily: „Nechceš se podívat?“

„Samozřejmě, drahá,“ odpověděl.

Celá zazářila radostí a usmála se na něj. Pak mu podala ruku a nechala se vést nahoru do schodů. Jak stoupali po schodech, pohlédl na její břicho.

„Měli jste se tu dobře?“ vyptával se.

„Ach, ano,“ ujistila jej rychle. „Těším se výbornému zdraví. Hatti říká, že ještě nikdy neviděla nastávající maminku, které by se dařilo tak dobře. Opravdu se cítím skvěle.“ Podívala se trochu smutně na své břicho a omluvně se usmála. „I když vím, že na mě není zrovna příjemný pohled a taky nohy mám trochu vratké.“

Pousmál se a znovu ji objal kolem ramen. Vzal ji za bradu, a obrátil k sobě její tvář. „Nemohu po tobě přece chtít, abys vypadala jako panenka, když nosíš pod srdcem mého syna, miláčku. Ale i v tomto stavu vypadáš tak, že by nad tvou zářivou krásou zezelenaly všechny štíhlé holky závistí.“

S úsměvem přitiskla svoji tvář k jeho, navýsost spokojená s jeho odpovědí. Pak si prohlížel dětský pokoj a Heather s rukama za zády nedočkavě čekala, co na to řekne. Brandon odhrnul novou síť proti moskytům a sehnul se, aby důkladně prozkoumal postýlku pod nabíraným baldachýnem. Rozhoupal kolébku, která stála vedle, a rty se mu zvlnily úsměvem. Pomalu se rozhlížel po bleděmodrých stěnách a sněhobílých záclonkách. Opatrně obešel pestrobarevné koberečky položené na nablýskané dubové podlaze a zvědavě otevřel zásuvku prádelníku, ve které objevil pečlivě poskládané dětské oblečky. Některé už viděl, když je Heather šila ještě před jeho odjezdem.

Postavila se vedle dřevěného koníka s červeným sedlem a rukou jej zlehounka rozhoupala.

„Tohle jsme našli v podkroví,“ vysvětlovala. „Hatti říkala, že prý patřil tobě, a já jsem řekla Ethanoví, aby ho snesl dolů. Až bude náš syn tak starý, aby mu dokázal vylézt na hřbet, budu mu vyprávět^ že na něm kdysi jezdíval jeho otec.“

S úsměvém přistoupil ke staré hračce, aby si ji prohlédl. „Jenom doufám, že s ním také neproběhne pod větví…“

Neubránila se smíchu a ukázala mu honem houpací židli, jež musela být velmi drahá. „Tu mi věnoval Jeff. Není rozkošná?“

Přitakal a zažertoval: „Nech ji tu pro něho. Vždycky v ní rád usínal.“

Heather mu začala ukazovat další zajímavosti, ale pak se zděšeně zastavila: „Ó, můj Bože, Brandone! Vždyť tys ještě nic nejedl! Musíš mít strašný hlad, a já tady tak tlachám.“

Honem zavolala Mary a přikázala jí, aby přinesla jídlo a dala ohřát vodu na koupání. Mezitím Brandon zmizel ve své ložnici, svlékl si sako a vázanku a právě si stahoval holínky, když se k němu opět připojila.

„Tak, teď už jsem kapitánem bez lodi,“ poznamenal a po očku se díval, jak vzala jeho kabát a odložila jej stranou. „Fleetwood jsem dobře prodal a dostal jsem za ni slušně zaplaceno. Můžeš teď očekávat, že mě tu uvidíš den co den.“

Heather tu novinku uvítala s radostným úsměvem.

Služebná přinesla jídlo a Heather se posadila proti Brandonovi a sledovala, jak mu chutná. Hřála ji důvěrnost tohoto okamžiku a těšila se z nově nalezené lásky. Zatím již naplnili vanu vodou a Heather zkusila, jak je teplá. Pak teprve přikývla souhlasně na služky a začala honem chystat čisté ručníky, zatímco se její muž svlékal.

Brandon se blaženě ponořil do horké vody a chvíli v ní bez hnutí ležel. Když se pak posadil a začal se důkladně mýt, Heather k němu přistoupila a chopila se houby. Namočila ji do vody a čekala, jestli dovolí, aby jej umyla. Zvedl k ní oči, dlouho se rozmýšlel, pak se předklonil a nastavil jí záda.

„Vydrhni mě pořádně, ano? Mám pocit, že jsem obalený pořádnou vrštvou špíny.“

Radostně se podjala svého úkolu a důkladně mu namydlila svalnatá ramena i celá záda. Laškovně nakreslila do bílé pěny na jeho zádech velké písmeno „B“ a před něj se smíchem připsala „H“. Otočil se na ni přes rameno s tázavě nakrčeným čelem a usmál se koutkem úst.

„Copak to děláš, holčičko?“ zeptal se.

Uchichtla se a vyždímala mu houbu na hlavu. „To si vás tak označuji, milostpane.“ ,

Prudce zatřepal hlavou a celou ji postříkal, až se Heather rozpustile rozesmála. Ustoupila do bezpečné vzdálenosti a hodila po něm houbou, ale pak vyjekla překvapením, když vstal a celý mokrý a namydlený po ní skočil z vany.

„Ale Brandone, co to vyvádíš?“ vykřikla pobaveně. „Honem zpátky do vany.“

Dala se na útěk, ale Brandon ji ještě stačil popadnout a držel ji nad vanou. Smáli se a dováděli a Brandon předstíral, že ji chce hodit do vany, až se jí trochu zmáčely šaty. Heather výskala vzrušením a pevně se jej držela kolem krku.

„Brandone, jen se opovaž. To bych ti nikdy neodpustila.“

Usmál se jí do očí. „Ale zlatíčko, pořád ses kolem mě motala, jako by tě to moje koupání velice zajímalo. Tak jsem si myslel, že se chceš taky vykoupat.“

„Hned mě dej dolů,“ našpulila roztomile rty. „Prosím.“

Oči mu zajiskřily. „Á, teď vyšla najevo pravda. Ty jsi prostě posedlá mánií drhnout mužským záda, že ano?“

Opatrně ji postavil na zem a s úsměvem se díval, jak zvedá ruku a otáčí se, aby se podívala na své mokré šaty.

„Ach Brandone, ty jsi nemožný! Podívej, cos mi to udělal!“

Vesele se zachechtal a přitáhl si ji zády k sobě do mokré náruče, rukama ji objímal nad kulatým břichem, až jí zmáčkl měkká ňadra. Pak položil dlaně na její břicho.

„To nemohu popřít, miláčku. Ale musíš se pro ten můj zločin ha mě pořád tak zlobit?“ utahoval si z ní. „Vždyť je to už osm měsíců.“

„Mluvila jsem teď o šatech!“ opravila jej rozhořčeně. „Celou jsi mě zmáčel a teď se musím převléknout. Buď tak dobrý a rozepni mě. Nechci volat Mary, aby mi zase pomáhala s oblékáním.“

„Zase?“ opakoval.

„Nech toho,“ řekla Heather rychle. „Prostě mě rychle rozepni, prosím.“

Vyhověl jí tedy a znovu se uvelebil ve vaně a Heather se k němu ještě obrátila s šaty přehozenýma přes ramena.

„Díky,“ usmála se a sklonila se, aby jej políbila na tvář, pak se obrátila a zmizela ve svém pokoji.

Cítil, jak to místo, kde se ho dotkla rty, přímo pálí. Opřel se, aby si dál vychutnával horkou koupel, ale nějak se už nedokázal uvolnit. Koutkem oka zahlédl jakýsi pohyb a pak uviděl její odraz ve vysokém zrcadle, právě když vystupovala ze šatů. Pocítil nutkání hned na místě ji požádat, aby s ním bydlela v tom velkém pokoji, aby vedle něj ležela ještě této noci v jeho posteli a dovolila mu, aby ji držel v náruči, nikoliv vášnivě, ale něžně a láskyplně jako milující manžel, když se ženě blíží její čas. Pak jej však napadlo ještě něco: je ke mně tolik milá a ochotná a přitom jí je úplně jedno, jestli spolu spíme. Vypadá tak spokojeně a šťastně při současném stavu věcí. Snad později, pomyslil si. Až se nebude moci vymlouvat na pokročilé těhotenství a přehánět opatrnost. Pak se s ní opět sblíží a tato postel přijme ochotně váhu jejich těl.

Zavřel oči a přemýšlel o svém návratu domů. Nikdy ji nebude rád opouštět, ale vracet se k ní domů to bylo něco úplně jiného. Znovu se uvolnil s hlavou opřenou o okraj vany a nechal teplou vodu, aby zkonej šila jeho unavené tělo. V tom se dveře s tupým úderem rozletěly a objevil se v nich rozzářený Jeffův obličej.

„Jestlipak tu jsi hodný, nejstarší synu?“ zeptal se s přehnanou starostlivostí.

„Určitě víc než ty,“ zavrčel Brandon, rozmrzelý, že jej vyrušil. „A teď zase zavři. Nejlíp z té druhé strany.“

Jeff se poklidně vsoukal dovnitř a patou za sebou přirazil dveře.

„Ale copak, milý Brandone,“ zašklebil se. „Chci tě jen trochu rozptýlit a -“ pronesl nadmíru hlasitě směrem k vedlejšímu pokoji, „ochránit svoji švagrovou před tvým nezvykle drsným zacházením.“

Z obývacího pokoje se ozval tichý smích a Jeff, usmívající se vlastní duchaplnosti, postavil na stolek k vaně sklenici plnou brandy a nenačatou krabici doutníků.

Brandon pochvalně kývl, usrkl brandy a promnul doutník mezi prsty. Se zvednutým obočím prohodil k bratrovi:

„Myslím, že si tě tu nechám k ruce. Snad přece jen budeš k něčemu dobrý.“

Heather vešla do pokoje, s rozzářeným úsměvem pozdravila Jeffa a jako vzorná manželka nachystala manželovi čisté prádlo. A když se pak Brandon zmínil o svém setkání s Websterovými, přistoupila ke stolku za ním a poslouchala jeho vyprávění. Brandon ji mimoděk uchopil za ruku, kterou se opírala o okraj vany, a během rozhovorů si o ni něžně třel tvář. Mladšímu bratrovi ten pohyb neušel, ale teprve později začal uvažovat o tom, že se ted k sobě chovají nějak zvláštně.

Když Brandon dovyprávěl, uvědomila si Heather, jak málo svého muže ve skutečnosti zná. Dojímaly ji neutěšené poměry Websterovy rodiny, a přitom cítila zvláštní hrdost nad tím, jak s nimi soucítil. Zjihla, a když zvedla zamžené oči, zjistila, že se Jeff na ni dívá. Usmála se a věnovala se opět Brandonovi, jenž zakončil své vyprávění slovy:

„Nu, každopádně by měli příští týden přijet.“

Jeff si s dovolením vzal jeden z doutníků, které přinesl, a když si zapaloval, podotkl: „Musíme jim najít nějaké bydlení.“

„U pily je spousta domů,“ odpověděl Brandon. „Můžou bydlet v tom velkém starém stavení, které Bartlett používal jako kanceláře.“

Jeff si posměšně odfrkl. „To jsem si mohl myslet, že tě to napadne. Až ho uvidí, utečou honem zpátky na sever. Bartlett je stará krysa a nikdy si zrovna nebral servítky. Je to tam horší než v prasečinci. Válel se tam s otrokyněmi a ty ubožačky byly ještě ke všemu plné vší. Nehodí se to tam ani pro prasata, a ty tam chceš dát Websterovy? Až uvidíš to svinstvo uvnitř, zvedne se ti žaludek.“

„Už jsem to viděl,“ nedal se Brandon a s úsměvem dodal, „a proto se tam zítra rozjedeme s posilou a dohlédneme na úklid.“

„Že jsem radši nedržel hubu,“ zavrčel Jeff dobromyslně.

Brandon se zachechtal. „Až se to jednou stane, tak pošlu hned pro reverenda.“

Heather nedbala na jejich žerty a rozhodně prohlásila: „Já pojedu taky. Nemůžu se spolehnout, že právě vy dva dáte dům do pořádku.“ Podívala se na ně, a když viděla jejich rozpaky, dodala trochu smířlivěji: „Budu se snažit, abych nikomu nepřekážela a nebyla tam moc na obtíž.“

Pohledy obou mužů se svezly na její břicho, a přes zjevné pochyby, jež se zračily v jejich očích, oba souhlasně přikývli.

Skupina, která dorazila k zarostlému a neudržovanému domu, sesedla z vozu a teď tu stála a zírala na stavení s určitými obavami.

Hatti ohrnula opovržlivě nos. „Uf! To se tedy nedivím, že to ten chlap prodal. Co sem živa, eště sem neviděla, aby někdo nechal barák takhle zchátrat. Nejspíš si tu prasata řádila, jak chtěla.“

Jeff se zachechtal, sundal si kabát a položil jej do vozu. „Vypadá to, že jsme si uchystali pěknou prácičku, co, Hatti?“

Také Brandon odložil kabát. Otráveně se ušklíbl a zabručel: „Nu co, dáme se do díla. Netřeba ztrácet čas.“

Poslal dva chlapce, aby uklidili dvůr, a vešel dovnitř obhlédnout, co všechno je třeba vykonat. Hatti a Heather šly za ním a odhadly situaci ze svého ženského stanoviska. Heather nakrčila znechuceně nos nad pohledem, který se jí tady naskýtal. Na podlaze a nábytku se povalovaly plesnivé zbytky jídla, na zemi byla tlustá vrstva špíny a smetí a celé to tu odporně zapáchalo.

„Mělas pravdu, Hatti. Tady byla určitě prasata.“

Služebnictvo už vynášelo veškeré předměty, které se daly odnést, před dům, kde byly podrobeny důkladné očistě. Jeff se vydal na průzkum dalších místností, není-li v nich nějaký kus použitelného nábytku. Hatti rozdělila ženským úkoly a všechny se hned pustily do práce a smýčily celý dům shora dolů. Ethan a Luke, Hattiin manžel a vnuk, měli opatřit dům novým nátěrem. Brandon nechal ženy pracovat uvnitř domu a zašel s Georgem zkontrolovat, jak to vypadá venku. Tady bylo všechno v žalostném stavu. Všichni měli plné ruce práce.

V tom činorodém ruchu si Heather nikdo moc nevšímal, a tak si mohla počínat dle vlastních úvah. Kolem hlavy si uvázala velký šátek, vykasala si rukávy a dlouhým smetákem začala vymetat krb v salonu. Klečela v ohništi a byla právě v nejlepším, když ji náhle vylekal hlas, který se ozval za jejími zády:

„Slečno Heather! Božíčku, dítě moje! Dyť si ublížíte a tomu děcku taky!“ Hatti rozčileně přikročila ke své paní, popadla ji za ruku a pomohla jí na nohy. „Slečno Heather, vy přece nemůžete takhle pracovat. Vy nám jen budete řikat, co a jak. Esli vás zmerčí pan Bran, tak se bude hněvat. Jen ať dělaj ty mladý holky, co nemaj v břiše žádný mimino. Hezky si hačněte a vodpočiňte si!“

Heather se rozhlédla po prázdné místnosti a rozesmála se. „A kampak si mám sednout, Hatti? Vždyť přece všechny židle odnesli.“

„Nó, tak vám ňákou najdeme a budete mít hnedle pohodlíčko.“

Heather byla brzy usazena do odřené houpací židle a seděla teď před zašlými okny s knihou v klíně. Hatti odspěchala ven a Heather znovu osaměla. Chvilku se pokoušela číst ve sporém světle, které se sem dralo ušmudlanými zašlými závěsy. Po chvilce vstala, zvědavě závěs odhrnula a nasliněným prstem přejela po skle, až zůstala na tabulce světlá cestička. Sklapla knihu, energicky vstala a za chvíli už strhávala neuvěřitelně špinavé závěsy. Pak si sehnala kbelík a hadr a pustila se do mytí oken. Přinesla si pevnou židli, vylezla na ni a právě umývala horní tabulky, když vešel dovnitř Brandon. Vrhl jediný pohled na ni a na židli a neztrácel čas zbytečným řečněním. Rázně k ní přiskočil a snesl ji v náruči ze židle dolů, až s leknutím vykřikla.

„Prosím tebe! Co tu zas hodláš vyvádět?“ zlobil se.

„Brandone, tys mě ale vyděsil!“

Postavil ji na zem. „Jestli tě ještě jednou uvidím na židli, slečinko, tak pak budeš mít důvod se lekat. Nejsi tu, abys pracovala,“ napomenul ji. „Tvým úkolem je dělat nám společnost.“

Dotčeně zavrtěla hlavou. „Ale Brandone, já…“

„Žádné námitky, Heather. Jen si pěkně sedni a dávej pozor na mého syna.“

S poraženeckým povzdechem klesla zase do houpací židle a rezignovaně svěsila ruce přes opěradla.

„Dělat vám společnost, to zrovna! Vy tu všichni pracujete, zatímco já tu musím sama sedět.“

Smetl jí stéblo slámy z vlasů a lehce ji políbil na čelo. „Pro mě jsi důležitější ty, když tu tak pokojně sedíš než celý tenhle zatracený dům.“

Našpulila spodní ret a rozmrzele zvedla knihu. „Jednáš se mnou jako se starou bábou,“ zhoupla se na židli.

Brandon se mírně usmál. „Kdepak, má lásko. Možná jednou, až budu velmi, velmi starý.“

Nechal ji tu, aby si četla, ale netrvalo dlouho a znovu začala bloumat po domě. Prošla pokojíkem nahoře, kde se děvčata horlivě oháněla košťaty a kartáči, a v další místnosti našla dva mladíky, jak lepí nové tapety. Sešla znovu dolů do kuchyně. Tady se zatím ještě nic nedělo, a Heather se při pohledu na tu špínu otřásla. Našla si slaměné koště a začala aspoň zametat smetí a poházené kosti. Kýchala a dusila se prachem, který kolem ní vířil, a občas kradmo pohlédla ke dveřím a poslouchala, zda neuslyší něčí kroky. Ale nedohlídala se. Hatti vešla úplně neslyšně.

„Slečno Heather!“ zavřeštěla.

Heather nadskočila, koště jí vypadlo z ruky a teď tu zahanbeně stála s rukama za zády. Hatti zatarasila dveře a rozkročila se s rukama v bok. Pobouřeně svraštila čelo.

„To nejni pro vás dobrý, dejchat všechen ten prach! Esli si nedáte pokoj, tak porodíte to děcko rovnou tady v tom binci!“ vyčinila jí. „A teďka dojdu pro pana Brandona. Šak on už si s váma poradí.“

S těmi slovy se obrátila a odešla. Heather sevřela rty a myslela si vzdorně, že mnohem škodlivější je vylekat někoho až k smrti, a upřeně pozorovala drobnou šlápotu v prachu na podlaze. Pak se ti dva vrátili a stáli tu mlčky se zachmuřenými čely.

„Madam,“ vzdychl si Brandon, „ještě jsem neviděl tak umíněnou ženskou. Vidím, že mi nezbývá nic jiného, než ti najít nějakou lehčí práci, abys dala pokoj a nějak se zaměstnala.“

Zatím netušil jakou, dokud na něj Jeff nezamával ze zadního dvora. Všichni tři vyšli ven. Nějací chlapci tam snášeli z vozu dolů veliké sudy. Jeff odtrhl víka a ukázalo se, že jsou plné rozmanitého nádobí, hrnců a kotlíků i dalších užitečných předmětů do domácnosti.

„Myslím, že to paní Bartlettová posílala otrokům,“ vysvětloval Jeff. „Bylo to uloženo nahoře na pile, takže pochybuji, že to Bartlett těm chudákům vůbec ukázal.“

„Pan Bartlett má ženu?“ zeptala se Heather, když si vybavila Jeffova slova z předešlého dne.

Brandon kývl. „A moc hezkou, jak jsem slyšel. Ačkoliv musí být určitě slepá. Snad každý v Charlestonu ví, co je to za chlapa.“

„Takovej bílej póvl, nic jinýho!“ zavrčela Hatti. Sevřela rty a vrátila se do domu se slovy: „Toho chlapa už měli dávno pověsit.“

Brandon si prohlédl pár předmětů v sudech a pak zamrkal významně na Heather. Konečně má pro ni vhodnou práci!

„Tak, ty moje pilná myško, tohle pro tebe nebude nic těžkého. Jestli chceš, tak můžeš vytřídit ty nejlepší kusy a odložit je pro Websterovy. Nemá smysl vracet je paní Bartlettové. Nemusí, chudák, vědět, co je ten její muž zač.“

Pomohl jí sestoupit po rozviklaných schůdcích a Heather se na něj zářivě usmála. Brandonovo srdce pod jejím laškovným úsměvem roztálo a krev se mu rozproudila v žilách jako víno, až se mu zatočila hlava. Při pohledu na ni se jen obtížně soustředil na to, co mu říká Jeff. Díval se, jak se přehrabuje v těch sudech, a nakonec se k ní obrátil zády, aby se mohl plně věnovat bratrovi. Po chvilce upřel Jeff náhle zrak někam za něj a pobaveně se zarazil uprostřed věty. Brandon se otočil a spatřil Heather s hlavou hluboko ve velikém sudu, jak se snaží vytáhnout ze dna velký kotlík.

„Hrome!“ zahalekal.

Kotlík zaduněl o dno a Heather se vzpřímila a odhrnula si vlasy z očí. Z vlasů se jí svezl šátek a přes celou bradu měla velkou mastnou šmouhu. Jeff se dal do smíchu a Brandon potřásl rozčileně hlavou.

„Jeffe, pošli kluky, ať vybalí všechny ty věci a složí je na terasu,“ řekl. Pak vytáhl ze sudu bílou porcelánovou misku, ukázal ji zblízka Heather, až se jí zablýskla před očima. „A ty, slečno Umouněná, nebudeš zvedat nic těžšího, než je tohle. Rozumíš?“

Horlivě přikývla a snaživě si utírala obličej do zástěry.

Brandon vzdychl. „Počkej, takhle to je ještě horší. Dovol!“ Vzal cíp zástěry a opatrně jí setřel mastnou šmouhu z brady. „A teď už buď hodná,“ domlouval jí. „Nebo tě pošlu domů, abys nám tu nedělala potíže.“

„Ano, pane,“ šeptla pokorně a Brandon ji pohladil očima.

Teď, když se mohla něčím zaměstnávat, nebyla už Heather všem tolik na očích. Brandon a George strávili zbytek dopoledne čištěním a opravou studny. Jeff prohledával systematicky pokojíky a našel docela pěkné kousky nábytku. Ovoce jeho píle se teď hromadilo na předním dvoře. Těsně před polednem Hatti prohlásila, že v horním patře je už čisto, a mohou tedy začít se zařizováním. I čelní zeď domu už svítila čerstvým vápnem. Přerušili na chvíli práci a vynesli z vozu velikánské koše s jídlem. Za všeobecného veselí si všichni pochutnali na lehkém obědě. Po jídle si odpočinuli; natáhli se na sluníčko nebo do stínu, jak se komu zlíbilo. Pro Heather přinesli matraci a položili ji pod rozložitou borovici. Brandon si lehl k ní, zatímco Jeff se uvelebil vedle, opřel se zády o prastarý kmen a nespustil z nich usmívající se oči.

„Už jsem si začínal myslet, že vy dva nemáte zrovna chuť pobývat společně na podobných zařízení,“ zasmál se. „Ačkoliv dokážu těžko pochopit, jak to, že Heather vůbec přišla do jiného stavu. K tomu by ovšem stačila jediná noc, ne? A už to bylo…“

V nastalém tichu se Heather a Brandon na sebe podívali. Na její tázavý výraz jen pokrčil rameny a zahleděl se zkoumavě na Jeffa, ale bratr se zase opřel s úsměvem o strom a zavřel oči.

Odpoledne je všechny zastihlo opět v pilné práci. Schody vypadaly úplně jako nové, ačkoli se to zpočátku zdálo zhola nemožné. V místnostech nyní převládala vůně mýdla a všechno zářilo a svítilo dokonalou čistotou.

Heather byla ráda, že všechnu tu práci stačili ještě ten den dodělat do konce. Byla už k smrti unavená, celá umouněná a upocená a vůbec nevyhlížela jako vznešená paní domu. Zpod šátku se jí po zádech kroutily dlouhé lokny černých vlasů, a když si uvolnila živůtek, aby ji vánek trochu ochladil, zaleskly se jí mezi prsy drobné krůpěje potu.

Jakmile nanosili do domu nábytek, nikdo z mužů kromě Brandona už dovnitř nevkročil, neboť veškeré zbývající práce čekaly pouze na ženské ruce. Na nových péřových matracích už byla natažena vyžehlená prostěradla, všechno nádobí bylo umyto a rozmístěno v policích. Heather stála s Hatti před vyčištěným krbem a domlouvaly se o tom, co je třeba ještě udělat, aby se tu Websterovým líbilo. Hatti referovala o spoustě starých předmětů, které už na Harthavenu nepotřebovali a tady se daly ještě použít. Heather si nevšimla, jsou-li tu nějací muži. Stála zády ke dveřím do haly a také Hatti byla napůl odvrácena, jak pozorně naslouchala každému jejímu slovu. V ušmudlaných šatech a v zástěře uvázané pod prsy se Heather příliš nelišila od ostatního služebnictva. Kdyby sem teď přišel někdo cizí, mohl ji docela dobře považovat za malé a šikovné černošské děvče.

Byla to také pěkná pitomost od pana Bartletta, když ji uviděl stát vedle Hatti a vešel neslyšně do místnosti. Heather si jeho přítomnost uvědomila až tehdy, když ucítila, jak ji něčí ruka hrubě sevřela za hýždě a do ucha jí zahřímalo:

„Ha! Copak sem to tu našel za kočičku! Stará, běž říct svýmu pánovi, že je tu pan Bartlett a chce s nim mluvit, a nemusíš spěchat, ať můžu ochutnat tohle lákavé soustíčko.“

Heather, která se rozhořčením takřka dusila, se prudce obrátila. Také Hatti se otočila, překvapením zaječela a vyděšeně zírala na vetřelce. Bartletta barva pleti a očí té menší ženy moc nepřekvapila. Rozhodně ji považoval za otrokyni; ve snu by jej nenapadlo, že právě urazil rodinu Birminghamů. Olízl si rty při pohledu na žlábek mezi ňadry a jeho úsměv se změnil v nepříjemný úšklebek, když jí sevřel paži.

„Ale kočičko, vypadá to, že si s tebou už někdo skočil. Nejspíš asi tvůj pán, co? Teda vkus má dobrej, to se musí nechat.“ Ukázal palcem Hatti, aby vypadla. „Padej, stará. Tohle je věc bílejch. Tvůj pán se do toho nemá co míchat.“ Změřil si černošku zpod přivřených víček. „A ne, abys něco vyžvanila, nebo ti vyříznu jazyk z tý tvý černý huby.“

Hatti a Heather obě naráz konečně nalezly řeč. Heather vykřikla a s odporem se mu snažila vytrhnout:

„Jak se opovažujete! Jak se opovažujete!“

Hatti popadla mokrý utěrák, který zrovna měla po ruce, hrozivě jím zamávala nad hlavou a zaječela: „Necháš ji bejt! Vypadni vocaď, ty bílej šmejde. Pan Bran z tebe nadělá sekanou!“

Bartlett udělal krok dopředu a napřáhl ruku k úderu, ale narazil na odpor, neboť Heather jej uhodila do obličeje.

„Nechte ji!“ vykřikla.

Ruka mu vystřelila k tváři a ohromeně se k ní obrátil.

„Cože, ty dračice mrňavá?“

Zlostně se na něj mračila a ňadra se jí prudce zvedala, jak oddychovala. Ukázala ke dveřím. „Vypadněte odtud,“ zasyčela. „A už se sem nikdy nevracejte.“

Přitáhl šiji k sobě. „Na služku si moc dovoluješ, kočičko.“

Zuřivě jéj tloukla pěstičkami do hrudníku i do tváře ve snaze vytrhnout se mu. Posupně se zachechtal, sevřel ji pevně kolem ramen a zdusil její zlostné výkřiky ve své upocené náruči.

„Co se o tu bábu tak bojíš, holka?“ zachechtal se. „Ale jdeš na to špatně. Jediný, co můžeš udělat, je bejt ke mně milá. Copak to ten tvůj pán dostal, a já nemůžu?“

Vtom se Hatti rozpřáhla utěrákem a ve stejném okamžiku se mu do nohy bolestivě zabořil Heatheřin špičatý podpatek. Jeho zoufalé zavytí rázem umlčel mokrý utěrák, který s mlasknutím dopadl na jeho tvář. Náraz ho zbavil rovnováhy a Bartlett zavrávoral. Musel teď čelit obrovité černošce s očima podlitýma krví, jež se oháněla utěrákem, a zuřivé šelmičce třímající kus mýdla jako dýku. Nezbylo mu, než se obrátit a dát se na ústup před pomstychtivou dvojicí. Jakmile však vkročil na horní schod terasy, zasáhl jej zezadu do hlavy ten obrovský kus mýdla, až to mlasklo. Odlétl pak doprostřed dvora následován v závěsu Bartlettem, jenž předvedl ve vzduchu nádherné salto a přistál jak široký, tak dlouhý na záda do prachu. Vstal a zalapal po dechu, nesmírně rozlícený potupou, jíž se mu dostalo od dvou obyčejných služek. Ta menší si jej měřila z terasy zdrcujícím pohledem.

„A teď se seber, ty hnusný ohavo, a táhni odtud, a hezky rychle,“ zasyčela. Pak zvedla opovržlivě obočí. „Nebo ti můj pán naloží, co si zasloužíš.“

„Cože, ty mrcho!“ dusil se. „Já tě naučím!“

Hrozivě k ní vykročil. Hi mu však před obličejem zasvištěl obrovský mokrý utěrák a zanechal na jeho tváři stružky špinavé vody. Hatti odstrčila Heather za sebe a hlasem třesoucím se zuřivostí pomalu, ale velice zřetelně pronesla:

„Tak, pane Bartlette, esli eště vztáhnete ruku na pani Birminghamovou, omotám vám ten hadr kolem kebule tak pevně, že vás budou muset voholit jako vovci.“

Před dalším výpadem jej zastavil rychlý dupot, a když se obrátil, spatřil, jak se blíží pán Harthavenu s tváří zrudlou hněvem. V tom kratičkém okamžiku Bartlett poznal, jaké to je stát tváří v tvář smrti. Urazil manželku Birminghama, a ne jenom nějakého Birminghama, ale Brandona Birminghama, tak proslulého prchlivou povahou.

Pod snědou pokožkou dočista zbledl a zůstal stát jako přimražený, neschopen jakéhokoliv pohybu, a všemi póry vnímal jen hrůzu. Brandon toho slyšel až dost a vzplál hněvem; neviděl nic než onoho muže před sebou, vše ostatní se utápělo v rudé mlze. Toužil jen rozdrtit mu všechny kosti v těle, a jak se k němu blížil, krvežíznivě ho udeřil pěstí. Kotníky zasáhl muže do tváře a pravého obočí, až mu rozsekl kůži, a Bartlett se zatočil dokola. Brandon ustoupil s pěstí napřaženou k další ráně, ale Bartlett prchl ke svému vozu s mrštností, která při jeho věku a váze udivovala. Brandon jej v žádném případě nehodlal jen tak pustit a právě se po něm znovu napřahoval, když zasáhl do bitky Jeff. Vědom si Brandonova neovladatelného vzteku, pověsil se na něj plnou vahou a oba se skáceli do prachu. Vší silou jej tiskl k zemi. Brandon ho však odmrštil a pak už Jeff viděl jen stát svého bratra rozkročeného v oblaku prachu, jak posílá kletby za rychle se vzdalujícím vozem. Bartlett se ještě zvedl ze sedátka, zahrozil na ně pěstí a ujížděl nejvyšší možnou rychlostí.

Brandon se konečně uklidnil, když před sebou viděl už jen prázdnou cestu. Oklepal se, prohrábl si vlasy a přistoupil k Jeffovi, aby mu pomohl vstát. Pohlédl k domu a jeho zuřivý vztek náhle vystřídaly obavy o Heather. Na čele mu naskočila starostlivá vráska. Vydal se k terase, a když stanul před svou ženou, radostně se mu vrhla do náruče. Úlevou, že to dobře dopadlo, propukla v téměř hysterický smích. Pokryla jeho krk a hruď uslzenými polibky a cípem zástěry mu utírala špínu i své vlastní slzy. Usoudil, že musí být na pokraji zhroucení; jinak si její chování nedokázal vysvětlit. Dovedl ji tedy něžně k židli a snažil se ji ukonejšit.

Pak se Brandon na všechno vyptal Hatti, a když mu celou tu historii vypověděla, zdálo se, že jej Jeff bude muset zase držet, aby se nedopustil násilí. Brandon tu stál a přísahal, že Bartletta zabije, a Heather měla pojednou srdce až v krku.

„Brandone, prosím,“ zajíkla se a chytla jej za ruku. Stáhla jej zase dolů k sobě a přitiskla si jeho dlaň na břicho. Ucítil, jak se dítě prudce pohnulo. Zahleděl se jí do očí a něžně se usmál. Heather jej pohladila po tváři. „Už toho na mě bylo dost. Necháme toho a pojedeme domů.“

Když Jeremiáš Webster uviděl ten dům poprvé, měl za to, že je to sídlo Birminghamů, a poznamenal, že je to velmi hezké místo. Všichni tři Birminghamové se po něm překvapeně podívali a Brandon jej honem opravil. Úžasem mu poklesla čelist a trvalo chvilku, než se vzpamatoval a obrátil se ke své ženě.

„Slyšelas to, Leah? Slyšelas? Tohle má bejt náš dům.“

Poprvé od chvíle, co se s ní Brandon setkal, ta žena ještě se slzami v očích promluvila a na chvíli zapomněla na svou plachost.

„Je to příliš krásné, než aby to byla pravda.“ Obrátila se k Heather, jako by se chtěla ujistit o tom, co řekl její muž. „Tady máme bydlet? V opravdovým domě?“ zeptala se zmateně.

Heather přitakala a znovu ji o tom ujistila. Pak vyslala hřejivý úsměv k svému manželovi za to, že byl k těmto lidem tak laskavý. Vzala ženu za rámě.

„Pojďte,“ řekla mírně. „Ukážu vám, jak to vypadá vevnitř.“

Když obě ženy vešly do domu a za nimi pan Webster, šťouchl Jeff mírně do Brandona:

„Ještě pár takových dobrých skutků, Brandone, a staneš se pro ni rytířem na bílém koni.“

Měsíc březen pokročil již skoro do své poloviny a dny byly stále teplejší a plné slunce. Příprava pily pro provoz si vyžadovala většinu Brandonova času, takže vídal svou ženu i domov jen málo. Spolu s Websterem podnikli mnoho výprav mezi pilou a dřevorubeckými tábory u řeky. Dolů po řece připlouvaly klády svázané do velikých vorů a pak čekaly ve slepých ramenech řeky, až se do nich zakousnou hladové zuby řinčících pil. Dřevo, které zbylo ve skladech, použili většinou na opravy a přestavbu rozpadajících se kůlen, v nichž předtím bydleli otroci. Webster pozval z New Yorku ještě další dvě rodiny a asi půl tuctu svobodných mužů, aby přispěli svými zkušenostmi.

Horké prašné dny a chladné vlhké noci nebyly pro Heather nijak příjemné, když teď Brandon ani Jeff nebývali doma. Bránila se každodenní jednotvárnosti a uchylovala se před nudou k drobným radostem, které jí skýtaly aspoň krátké chvilky štěstí. Sucho, které trvalo již měsíc, konečně přerušila jarní sprška, předzvěst nočního lijáku. V dalších dnech se celá země příjemně proměnila a Heather byla překvapena tou nenadálou změnou, kterou způsobil déšť. Skoro přes noc vystřídala hnědou zimní barvu vyschlé půdy svěží a zářivá jarní zeleň. Po celém kraji se šířila pronikavá vůně magnolií a ze stromů splývaly nachové vodopády wistárií. V lesní zeleni hýřily svou barevnou nádherou azalky, oleandry a lilie a údolíčka rozkvetla sladce vonící svídou. Na obloze často vídávala letící hejna kachen a husí, i les náhle ožil a překypoval spoustou zvěře.

Uprostřed té nádhery Heather poznala, že se blíží její čas. Břímě v jejím lůně kleslo. Přestože v kraji bylo teď tak krásně, odvažovala se vycházet jen zřídka. Připadala si neohrabaná a pomalá, ale kamkoliv se hnula, vždycky byl nablízku někdo připravený jí pomoci. Když byl Brandon pryč, ať již na pile nebo v dřevorubeckých táborech na řece, byli tu Jeff nebo Hatti nebo Mary, ale vždy byl někdo z nich poblíž.

Harthaven poctila svóu návštěvou hrstka rodinných přátel, aby jí složili poklonu a přivítali Brandona opět doma. Byl pátek odpoledne, když se vypravili ven. Již od samého rána byly nachystány jámy pro ohniště a chlapci už otáčeli rožni s hovězí a vepřovou pečínkou. Ve studené vodě v potoce se chladily soudky piva a byla připravena spousta jídla.

Mezi prvními příchozími se objevili reverend Fairchild se svou ženou a hejnem sedmi dětí a brzy po nich přihrčel ohromný černý kočár Abegail Clarkové a zastavil před domem. S ubíhajícím dnem se zábava rozproudila a reverend Fairchild měl co dělat, chtěl-li zabránit mužům v nemírném pití a dohlédnout na to, co tropí mladé párečky, které polehávaly za keříky a vedly šeptem poetické dialogy. Brandon nakázal, aby postavili pod stromy několik soudků piva, a Jeff zase přinesl velký sud svého letitého bourbonu. Veselí se stupňovalo a hosté brzy nechali donést a narazit vlastní soudky, což zdůvodnili tím, že je přece nutno porovnat kvalitu nápojů. Po rozlehlých trávnících pobíhaly a hrály si děti a spořádaly přitom spoustu džbánků limonády. Dámy se shlukly do skupinek a sdělovaly si klípky, zatímco muži obdivovali koně a ženy a stále se nemohli rozhodnout, v kterých soudcích se skrývá nejsladší mok.

Někdy odpoledne upoutala pozornost všech hostů Sybila Scottová v odvážně vystřižené róbě, která musela stát určitě spoustu peněz. Neustále ji obletoval jakýsi břichatý postarší obchodník, jehož úmysly byly zřejmé každému, jenom jí ne. S ječivým smíchem uhýbala před jeho všetečnýma rukama, bez matčiny ochranné ruky poněkud vyvedena z míry nebývalou pozorností muže.

Heather jenom kulila oči, když viděla, jak kdysi tak rezervovaná dívka flirtuje se svým nápadníkem a s předstíraným odporem jej vždycky pleskne po dychtivých rukou. Paní Clarková, která seděla vedle ní, si pohoršené odfrkla a uhodila slunečníkem o zem, dávajíc tak najevo svou nevoli.

„Maranda Scottová bude litovat dne, kdy dala své dceři volnost. Ta chudinka skončí se zlomeným srdcem. Tenhle jí pořídí drahé šaty a dárky, ale nic víc jí neslíbí. Tuze dlouho ji opečovávali, než aby se teď dokázala vypořádat s mužským, a zvláště s takovýmhle. Chudák holka, měl by na ni někdo dohlédnout.“

„Měla jsem dojem, že je to takové plaché děvče,“ řekla Heather tlumeně ve velkých rozpacích nad tou změnou.

„Má milá, Sybila už není nejmladší,“ poznamenala paní Fairchildová. „A jak se zdá, tu svoji plachost již ztratila.“

Paní Clarková potřásla smutně hlavou. „Vypadá to, že Maranda nad ní zlomila hůl od chvíle, kdy jí to nevyšlo s Birminghamem.“

Přelétla pohledem Heather, která byla i přes svoji zaoblenost překvapivě krásná onou tajemnou krásou požehnaných žen. Měla na sobě šaty z bleděmodrého organtýnu s nadýchanými volánky u krku a na zápěstí a vlasy si stáhla úzkou modrou stužkou, jež se proplétala záplavou jemných prstýnků splývajících po šíji. Mnohé jí mohly závidět i v tak pokročilém těhotenství.

Stará dáma pokračovala ve svém řečnění a obrátila se teď přímo k Heather: „Měla byste vědět, že Sybila měla oči jen pro vašeho muže, ačkoliv nedokážu pochopit, jak to ubohé dítě přišlo na to, že by u něj mělo nějakou šanci. Vždyť i na nejhezčí děvčata se podíval sotva tak jednou a kromě toho tu byla samozřejmě Louisa, což je, jak musíme všichni uznat, opravdu krasavice. Ale i tehdy v sobě Sybila živila jistou naději, ovšem toho dne, kdy spatřila vás, musela určitě už poznat, že jejím snům je konec. Bylo to až nechutné, jak ji Maranda podporovala ve víře, že by si jí mohl Brandon všimnout. Vždyť sotva věděl, že to ubohé děvče vůbec existuje.“ Kývla směrem k Sybile a kategoricky prohlásila: „To je Marandina chyba, že teď Sybila tak vyvádí, ale Maranda si sedí doma, proklíná Brandona a na svou dceru si ani nevzpomene.“

Hlas se jí třásl rozhořčením, a aby zdůraznila svá slova, udeřila opět slunečníkem o zem. Po cestě se k nim teď blížili Brandon s Jeffem. Právě v tom okamžiku vyrazila Sybila ve snaze vyhnout se těžkopádným rukám svého ctitele zpoza stromu na cestu a málem se s nimi srazila. Brandon o krok ustoupil a kývl jí na pozdrav. Potom, aniž na ni ještě pohlédl, pokračoval v chůzi. Ubohá dívka vytřeštila oči, když jej poznala, a krev jí zmizela z tváře. Stála tu a sklíčeně zírala na jeho záda a všechno její veselí se vytratilo, když viděla, jak usedá na židli vedle své ženy.

Pak Sybile zakryla výhled bryčka, jež právě přijížděla po cestě a zastavila přímo před sedící skupinkou. Z vozu sestoupila vyšňořená Louisa. Svého dotčeného ctitele nechala v kočáře a Heather vyčkávavě složila vyšívání do klína. Louisa kráčela se zářivým úsměvem a přívětivě zdravila na všechny strany. Její nový nápadník teď slezl také z kočáru a následoval ji, přestože si jej Louisa nevšímala a věnovala veškerou pozornost svému bývalému snoubenci. Zamračila se, když Brandon povstal a postavil se za židli své ženy. Obrátila se zkoumavě k Heather.

„Panebože, holčičko,“ usmála se sladce a sjela pohledem na její vyduté břicho. „To vám úplně zničí postavu na celý život.“

„Copak ty o tom něco víš, Louiso?“ zeptal se Jeff sarkasticky.

Nevěnovala mu pozornost a zatočila se, aby předvedla svoji róbu i lepou postavu. „Jak se vám líbí mé nové šaty? Objevila jsem strašně šikovného krejčího. Ten se štůčkem látky a cívkou niti dokáže hotové zázraky.“ Nakrčila znechuceně nos. „Je to sice takový podivný chlapík, ale rozhodně se s ním musíte seznámit. Určitě by vás pobavil.“ Pichlavě pohlédla na Heather. „Mimochodem, je to váš krajan, drahoušku.“

Pak odvlála kus dál a dala se do řeči s opodál stojící mládeží Její ctitel se přitočil k Brandonovi:

„Tak prej ses nám oženil, Brande,“ řekl lenivě Matthew Bishop.

Brandon položil Heather ruce na ramena a představil je.

„Matt a Jeff spolu chodili do školy,“ vysvětloval jí.

„Těší mne, že vás poznávám, pane Bishope,“ řekla s úsměvem.

Muž se podíval nejprve na její břicho a usmál se, pak jí pohlédl do obličeje, a zjevně překvapen tím, co vidí, řekl skoro nevěřícně:

„Tohle je tvoje žena? Jak to, vždyť Louisa říkala…“

Zarazil se, když si uvědomil, co málem vybreptl. Zdálo se mu to divné už tehdy, když Louisa barvitě líčila jakousi ubohou chudinku, která jí Brandona odloudila patrně nějakými čárami. Zdálo se mu nepravděpodobné, že by nějaká nehezká holka dokázala dostat Brandona do postele a přimět jej, aby se s ní oženil. Mohl přece tušit, že když už si nějakou najde, aby mu zahřívala postel, bude to bezpochyby skutečná kráska.

„Určitě si ze mě udělali legraci,“ usmál se. „Máš velmi krásnou ženu, Brande.“

Louisa se přihnala právě včas, aby zaslechla jeho poslední poznámku, a zakabonila se, když ji vzal za rámě. Přesto se přitočila k Brandonovi:

„Drahoušku, tvoje večírky jsou vždycky báječné,“ usmála se afektovaně. „Ostatně tady nebyla o zábavu nouze, ani když jsme tu byli jen sami dva.“

Brandon ji zjevně nebral na vědomí a sklonil se k Heather s dotazem, zda se cítí pohodlně, avšak Abegail se na to ozvala:

„Jak se zdá, Louiso, ty zábavu přímo zbožňuješ. A pokud jde o muže nestává se často, že bys projevila chuť Věnovat svou náklonnost jen jednomu.“

Jeff se srdečně rozesmál a zamrkal na starou dámu. Louisa si je nasupeně změřila. Obrátila se k Heather právě včas, aby spatřila, jak si zamilovaně tře tvář o ruku svého muže a šéptem mu odpovídá. Zachvátila ji žárlivost. Pak zahlédla kapesníčk, na který Heather vyšívala manželův monogram, a přivřela jedovatě víčka:

„Copak to tady máte, drahoušku? Proč marníte čas tím otravným vyšíváním? Myslela jsem, že budete mít na práci důležitější věci, když jste teď provdána za Brandona.“ Blýskla po něm očima. „I když si dovedu představit, že vám nezbývá příliš mnoho skutečných radostí, které byste si v tak pokročilém stavu mohla dovolit. Pokud jde ó mě, já…“

„Vyšívání je ušlechtilé umění, Louiso,“ přerušila ji paní Fairchildová, jež se právě rovněž věnovala výšivce. „Zrovna tomu by ses mohla přiučit. Zaměstnává ruce a odvádí myšlenky od nepravostí.“

Louisa usoudila, že se jí asi nepodaří zkazit Heather večer, když se někdo neustále obtěžuje, aby tu ubohou myšku ochraňoval, a vznešeně odplula, protentokrát zahnána do úzkých, ale rozhodně ne poražena natrvalo. Však ještě bude mít příležitost, aby té namyšlené holce dala pořádně co proto. Jen trpělivost! Usmála se vzhůru na svého nohsleda a nestoudně se mu otřela prsy o paži. Není sice tak hezký jako Brandon a ani z poloviny tak bohatý, ale musí se s ním spokojit, dokud se jí intrikami nepodaří dostat toho arogantního a zkušeného hřebce zpátky do své postele.

Matt, odjakživa zapřísáhlý starý mládenec, vtáhl Louisu do hustého křoví a sevřel ji ve vášnivém objetí. Přitiskl se k ní a rozevřenými rty hledal její ústa. Rukou jí zajel pod živůtek a hladil teplé bujné tělo.

„Tady ne,“ zašeptala a trochu se odtáhla. „Vím o jednom místě ve stáji.“

Z domu vyšla Hatti a nesla podnos s citronovou šťávou pro dámy. Paní Clarková ji vřele pozdravila, zatímco je obsluhovala.

„Nechtěla bys už konečně opustit tohle hnízdo a jít bydlet ke mně, Hatti?“ zeptala se. „My staří musíme držet při sobě, to přece víš.“

„Depak, madam,“ odmítla Hatti se smíchem. „Dyť se budu brzo muset postarat o riovýho Birmiňghámka. To by mě pán musel spíš vykopnout, než abych vocad uteklá a opustila tady slečnu Heather. Ani stádo mezků pana Brandona by mě vocaď nevodtáhlo.“

Rozesmála tím všechny přítomné. Pak se obrátila tázavě k Heather a starala se, zda má její paní dostatek pohodlí.

„Japak se cítíte, zlatíčko? Ať se tim dlouhým sezenim neunavíte. To děcko přijde akorát tak včas, neni třeba na něj spěchat. Pane Brané, nenechte ji tolik dělat, slyšíte?“

„Já tě slyším, Hatti,“ usmál se.

Bylo již dlouho po setmění, když konečně shledali, že je maso na rožních měkké. Donesli pochodně, které dávaly dostatek světla, a pak všechny rodiny vybalily chutné zásoby, které s sebou donesly, a položily je na dlouhý stůl. Hosté se hned pustili dychtivě do jídlla. Hovězí i vepřové se krájelo přímo nad ohněm a nakládalo na nedočkavě nastavené talíře čekajících hladovců. Také Heather s Brandonem obcházeli se svými talíři stůl a vybírali si ta nejlákavější sousta. Ukazoval jí neznámé pokrmy, které by jí podle jeho soudu mohly zachutnat. Když kráčeli od stolu směrem k ohňům, zaraženě se podívala na svůj talířek.

„Jsem tak tlustá, že si už nevidím na nohy, a teď si toho tolik naložím.“ Vzala si kukuřičný vdoleček a blaženě se do něj zakousla. „Budeš mi s tím muset pomoct. Nedá se nic dělat.“

Jak se na něj rozzářeně podívala, usmál se a vtiskl jí na rty vřelý polibek. „Cokoliv si přeješ, zlato. Cokoliv.“

Pak se vrátili ke svým židlím a Heather se dívala, jak si položil talíř na kolena a s naprostou samozřejmostí si ukrojil šťavnatý plátek krvavého hovězího. Ona tu bezradně seděla, protože nevěděla, kam si položit talířek. Pozorovala jeho dlouhé nohy a dumala nad tím, že vlastně teď nemá klín. Brandon si všiml, jak si rozpačitě prohlíží své břicho, a měl z toho legraci. Dal jí podržet svůj talíř, zvedl se a donesl jí malý stoleček.

„Takhle vám to půjde určitě lip, madam,“ usmál se a postavil stolek před ní.

Když tu tak spolu seděli, uviděl Brandon George, jak dřepí až na opačném konci terasy a rozmrzele švihá prutem do země. Jeho chování jej překvapilo a zavolal na staříka přes stůl:

„Copak tě rmoutí?“ otázal se, když se sluha objevil po jeho boku.

George pohlédl váhavě na Heather a zdráhavě odpověděl: „Ve stájích máme ňákou škodnou, kapitáne.“

Brandon zvedl obočí: „Škodnou?“

Sluha přešlápl z nohy na nohu a znovu juknul po Heather. „Jo, kapitáne. Škodnou.“

Brandon se chvilku zamyslel a pak chápavě přikývl. „Dobrá, Georgi. Vezmi si talíř a srovnej si myšlenky nad pořádným kusem hovězího. A zapomeň na to, co jsi slyšel nebo viděl.“

„Jo, kapitáne,“ odpověděl George.

Když se vzdálil, Heather se na Brandona udiveně podívala: „George objevil ve stájích krysy?“

Brandon se srdečně rozesmál. „Dalo by se to tak říci, miláčku.“

Večírek se protáhl dlouho do noci. Brandon se s Heather procházel mezi hosty a pak ji opět usadil mezi dámy. Později se ho zmocnila skupinka mužů a bylo již dosti pozdě, když se od nich konečně odtrhl a vrátil se zase k ní. Seděla tiše a poslouchala, jak si několik žen středního věku vykládá o svých nemocech a ženských problémech. Paní Clarková už tu nebyla, neboť se před nějakou chvílí odebrala do jedné z ložnic nahoře v patře. Rovněž paní Fairchildová odjela domů i s manželem a stádečkem svých dětí. Brandon vzal Heather za ruku a zvedl ji ze židle.

„Dámy, musím vás požádat, abyste laskavě omluvily mou ženu. Má za sebou dlouhý a únavný den a potřebuje si odpočinout. Doufám, že vám to nebude vadit.“

Horlivě jej ujistily, že jim to opravdu nevadí, a když viděly, jak pozorně pomáhá své ženě po schůdcích do domu, usmály se na sebe chápavě. Vevnitř si Heather unaveně vydechla.

„Díky žes mě zachránil,“ zašeptala. „Musela jsem před nimi vypadat jako úplná ňouma. Nenapadlo mě vůbec nic rozumného, abych na ně aspoň trochu zapůsobila, a kromě toho ta židle byla strašně nepohodlná.“

„To mě moc mrzí, miláčku. Vrátil bych se pro tebe dřív, kdybych to byl věděl.“

Opřela si hlavu o jeho paži a šibalsky se usmála. „Bojím se,

že mě budeš muset do schodů vynést. Jsem tak unavená, že si je netroufám zdolat sama.“

Zastavil se a přes její protesty ji zvedl do náruče.

„Pusť mě, Brandone,“ žadonila. „Jsem moc těžká. Vždyť si • ublížíš.“

Usmál se. „To sotva, madam. Jste přece jako peříčko.“

„Ale ale, kohopak to tu máme?“ ozval se za nimi ženský hlas. Podle toho nasládlého zavrnění to musela být Louisa.

Brandon se pomalu obrátil s ženou v náručí a střetl se s jejím výsměšným pohledem. Pomalu se k ním blížila.

„Tohle děláš každý večer, Brandone?“ vyptávala se uštěpačně se zdviženým obočím. „To tě ale musejí bolet záda, drahoušku. Víš, že bys měl na sebe víc dbát. Copak by sis počal, kdyby sis polámal hřbet? To už bys jí pak nebyl k ničemu.“

S kamennou tváří jí odpověděl. „Už jsem zvedal v životě těžší ženy, Louiso, včetně tebe. Myslím, že by moje manželka musela ještě přibrat, aby vážila tolik co ty.“

Uštěpačný úšklebek zmizel. Louisa se na něj zamračila a stiskla zlostně rty. Brandon se odvrátil, a aniž se ohlédl, poznamenal:

„Mimochodem, Louiso, měla by ses učesat. Máš ve vlasech slámu.“

Heather se na Louisu přes jeho rameno triumfálně usmála a chytla se jej pevněji kolem krku.

Protože na ně Louisa neustále upřeně hleděla, nezamířil Brandon přímo do jejího pokoje, ale odnesl Heather nejprve k sobě a ze svého pokoje s ní pak prošel do parádního pokoje, ve kterém bydlela. Tam se uvelebil v křesle a Mary jí pomohla za paravánem s převlékáním. Teď, když byla její postava tak neforemná, Heather před ním svou nahotu raději skrývala. Počká, až bude zase štíhlá a bude jej moci svádět svým útlým pasem. Pak teprv s radostí vystaví své tělo jeho pohledu a všemu, co může následovat.

Příštího rána, když rozvlnil jemný vánek nebesa nad její postelí, Heather se ve spánku zavrtěla. Stále tu byla ta tupá bolest v zádech a cítila podivnou únavu, ačkoliv odpočívala nejméně osm hodin. Když vstala, ucítila, jak ji dítě tlačí až dole v břiše.

Den ubíhal jen pomalu. Dívala se za posledními nočními hosty, kteří odjížděli teprve pozdě odpoledne, ovšem až na paní Clarkovou, která zde měla několik dní zůstat. Nadešel večer

a podávala se večeře. Rodina i host si pochutnávali na vynikající rybí polévce, výplodu kulinářského umění tety Ruth, a když bylo sklizeno ze stolu, odebrala se celá skupinka do salonu. Heather brzy poznala, že ani křeslo zde v salonu jí neskýtá větší pohodlí než židle v jídelně. Odebrala se tedy brzy do postele a Brandon ji doprovodil nahoru po schodech. Zanechal ji v jejím pokoji a Heather propustila Mary a sama se svlékla.

Ležela ve tmě a zapomněla na čas. Slyšela Brandona jít do schodů a chodit ve vedlejším pokoji, pak znovu zavládlo ticho, to když se uložil ke spánku. Konečně se spánek dostavil i k ní, neměl však dlouhé trvání. Pomalu procitala, neboť tupý tlak v lůně již nebyl zdáním, ale stával se naléhavou skutečností. Zůstala ležet s očima široce rozevřenýma, dokud to nepřešlo, a pak si sáhla na břicho. Věděla, že přišel její čas.

Sevřela ji křeč a všechny svaly v těle se stáhly bolestí. S námahou se vyhrabala z postele, že zavolá Mary, ať doběhne pro Hatti. Zapálila svíčku na nočním stolku a opatrně se vydala k sekretáři, aby vyhledala další. Byla právě v půli cesty, když vytřeštila oči a udiveně zalapala po dechu. Košili měla najednou úplně mokrou a mezi nohama se jí řinula plodová voda. Zůstala bezmocně stát a zmateně se rozhlédla. Vtom se otevřely dveře Brandonova pokoje. Brandon vešel a na nahé tělo si právě navlékal župan.

„Heather, jsi v pořádku?“ zeptal se. „Zdálo se mi, že slyším…“

Zarazil se a jeho pohled se svezl na mokrou a zplihlou košili. Okamžitě se k ní vrhl.

„Proboha, holčičko!“

„Brandone,“ hlesla užasle. „Já jsem úplně mokrá. Stalo se to tak náhle. Nevěděla jsem, že už je to tady.“

Upírala na něj oči, jako by ji zajímalo jen to, že je mokrá, a začala si rozepínat košili.

„Prosím tě, podej mi nějakou jinou. Nemůžu jít do postele v promočené košili.“

Přiskočil k prádelníku. Začal rychle vytahovat zásuvky, přehraboval se v nich jako šílenec a nechával je vytažené s prádlem nedbale visícím přes jejich okraje. Konečně objevil v dolní zásuvce pečlivě poskládané noční košile. Vzal hned první svrchu a utíkal s ní za Heather. Ale odmítla ji:

„Ale Brandone, ta je růžová. Já budu mít určitě chlapce, a chlapci přece nenosí růžovou. Prosím tě, běž, a přines mi modrou.“

Chvíli na ni ohromeně zíral, až se konečně vzpamatoval.

„Proboha, Heather, já kašlu na to, jestli je to holka nebo kluk,“ zvolal. „Prostě si to oblíkni a dovol, ať tě můžu odnést do postele.“

„Ne,“ řekla umíněně, „já budu mít kluka, a tuhle nechci.“

„Ale madam, on na sobě nebude mít nic, až přijde na svět, takže je to úplně jedno,“ vykřikl. „Tak oblíkneš si to?“

Pohlédla mu do očí a pevně stiskla rty. Zvolna zavrtěla odmítavě hlavou.

Brandon rozčileně rozhodil ruce a noční košile se snesla na podlahu. Odběhl zpátky k prádelníku a začal horečně vyhazovat košile. Konečně našel modrou a hnal se s ní za Heather. Vyčkávavě na něj pohlédla, když si ji brala, ale byl tak popletený, že na ni zůstal jen užasle zírat.

„Otočil by ses, prosím tě?“ požádala jej, když viděla jeho zmatek.

„Co?“ zeptal se nejapné.

„Otoč se, prosím tě,“ opakovala.

„Ale madam, vás už jsem viděl bez šatů…“

Zmlkl a obrátil se, protože poznal, že nemá cenu se s ní přít; byla tak zatraceně odhodlaná udělat všechno podle svého, že by to vysvětlováním jen zdržoval.

Heather mu přehodila modrou košili přes ramena, neboť nevěděla, kam ji na tu chvíli položit, a zůstala stát uprostřed pokoje.

„Prosím tě, dělej,“ naléhal. „Nebo porodíš tady na tom místě, když si nepospíšíš, a naše dítě bude první, které vypadne na svět rovnou po hlavě.“

Heather se zvonečkovitě zasmála, spustila mokrou košili na podlahu a sáhla po čisté. „O tom pochybuji, můj nejdražší.“

„Heather, proboha,“ prosil ji. „Přestaň už laskavě plácat a oblíkni si tu košili!“

„Ale Brandone, já neplácám. Jen jsem ti odpověděla.“ Stáhla si košili až ke kotníkům a začala si zavazovat pásek. „Už se můžeš otočit.“

Rychle se otočil a chtěl ji zvednout.

„Počkej, Brandone,“ protestovala. „Musím utřít tu podlahu.“

„K čertu s podlahou!“ zvolal a zvedl ji do náruče. Chvíli tu nerozhodně stál a držel ji na rukou, pohlédl nejprve na její postel a pak ke dveřím do svého pokoje. Vmžiku se rozhodl a vykročil ke svému pokoji.

„Kam mě to neseš?“ ptala se. „Vždyť mě Hatti nenajde. Bude mě hledat po celém domě.“

Opatrně ji položil doprostřed své rozlehlé postele, „Tak. Už víš proč, ty treperendo? Chci, aby se právě tady narodil můj syn nebo možná dcera.“

„Já nebudu mít holku. Budu mít.,,“

Schoulila se při dalším stahu a bolestí si skousla ret.

„Půjdu vzbudit Hatti,“ rozhodl se a rychle vyběhl z pokoje.

Avšak stará černoška zahlédla již ze svého pokojíku světlo v Heatheřině pokoji a vytušila, co se děje. Když vyběhl z pokoje, byla již na chodbě.

„Už bude rodit!“ zvolal, když ji spatřil. „Honem!“

Potřásla hlavou a hnala se do pánovy ložnice. „To eště chvíli potrvá, než děcko přídě na svět, pane Brané. Je to její první a ty si dávaj dycky načas. To bude trvat eště pár hodin.“

„Ale ona má bolesti. Udělej s ní něco.“

„Pane Brané, je mně líto, ale s tou bolestí já nic nenadělám,“ opáčila. Svraštila černé čelo a ustaraně se sehnula nad zmítající se Heather. Odhrnula jí vlasy z obličeje. „Nebraňte se tomu, děvenko. Jenom se hodně prodejchejte, dyž to na vás přídě, a pak povolte. Musíte si nechat sílu napozdějc.“

Heather tedy dýchala tak, jak jí Hatti přikázala. Bolest brzy pominula a mohla se usmát na Brandona, jenž tu stál vedle ní. Posadil se na pelest a vzal ji za ruku, a Heather viděla, jak je jeho tvář zachmuřená a jak ji protínají ustarané vrásky.

„To si musí prodělat každá máma,“ utěšovala jej. „Patří to prostě k ženskému údělu.“

Hatti vyburcovala všechny členy domácnosti. Ohně se opět rozhořely a ve velkých hrncích se hřála voda. Přinesli čistá prostěradla a s Brandonovou pomocí jich pod Heather pár natáhli. Modrou košili jí stáhli přes hlavu a nahé tělo přikryli čistým prostěradlem. Někomu teď ubíhal čas zvolna, jinému rychle. Hatti se houpala v křesle vedle postele, když právě nepečovala o svou paní, a Brandon byl s každým stahem čím dál rozčilenější.

„Hatti, jak dlouho myslíš, že to bude ještě trvat,“ ptal se netrpělivě a otíral si čelo.

„To žádnej nemůže vědít, pane Brané,“ opáčila. „Ale jak to tak vypadá, slečna Heather se drží vo moc lip než vy. Pročpak si nedáte pořádnej hlt toho, co tak rád pijete? To vám nemůže uškodit, šak uvidíte, jak vám to udělá dobře.“

Brandon opravdu pocítil náramnou potřebu dát si skleničku brandy, ale odolával, neboť chtěl zůstat tady, aby mohl utěšovat svoji ženu, jak nejlépe uměl. Svírala pevně jeho ruku, jako by chtěla, aby byl s ní, a on ji nedokázal opustit, když tolik zkoušela při porodu jejich dítěte.

Bolest se vrátila a zase pominula. Brandon jí otíral obličej studenou žínkou a odhrnoval vlasy z krku. Byl ještě bledší než předtím. Hatti přistoupila k pelesti a vzala jej za ruku s naléhavou prosbou, aby toho nechal.

„Pane Brané, nejlíp bude, dyž vám pan Jeff namíchá něco silnýho. Nevypadáte dobře.“ Odvedla jej ke dveřím, otevřela a jemně jej vystrčila ven. „Děte se napít, pane Bran. Běžte a pořádně se napité a nevracejte se, dokáď vás nezavolám. Nechci, abyste se mi tu taky složil, stačí, že se musim starat o slečnu.“

Dveře se zavřely a Brandon na ně zůstal civět jako tumpachový. Byl úplně bez sebe. Konečně se rozhlédl a sešel dolů do pracovny, kde ho již očekávali George a bratr. Jeff se na něj jen podíval a vtiskl mu dó dlaně sklenici s pořádným drinkem.

„Na, vypadáš, že to potřebuješ.“

Brandon vypil naráz obsah celé sklenice a nedbal, že’ se na něj znepokojeně dívají. Jeff pak pokynul Georgeovi a sluha vzal rychle sklenici svého kapitána, nalil do ní kapku brandy a doplnil spoustou vody. Brandon, jenž rázoval po pokoji, nic nepoznal.

Jeffovi i Georgeovi se podařilo docílit toho, že nápoje v Brandonově sklenici byly vždycky dostatečně zředěné. Jeff jenom zíral, jak si bratr zapaluje jeden drahý doutník za druhým a pak jej po několika šlucích drtí v popelníku. Motal se po místnosti jako v snách a nevnímal, co se děje kolem něho, nebral je vůbec na vědomí a naprosto si neuvědomoval, co dělá. Nesčetněkrát vkročil do chodby a zahleděl se upřeně vzhůru do poschodí, vrátil se a natáhl ruku pro další drink. Služka běhala po schodech nahoru a dolů a stále jej marně odháněla od dveří. Když si nalil bourbon a polkl dobrou třetinu obsahu, aniž si povšiml, že to není brandy, poznal Jeff, že už je úplně mimo.

„Brandone, buď jsi na tyhle věci už příliš starý, anebo ta holčička nahoře pro tebe znamená víc, než si připouštíš. Už jsem tě viděl chladnokrevně honit raněného kance a stále jsi věděl, co děláš. Teď jsi ale tak zpitomělý, že piješ můj bourbon, třebaže ho jindy nesnášíš.“

Brandon po něm hodil sklenicí. „Tak proč mi to sakra dáváš, když víš, že to nemám rád?“

Jeff se s trudnomyslným výrazem obrátil k Georgeovi. Ten se jen usmál a pokrčil rameny. Mladší bratr pokýval hlavou a pak přistoupil k psacímu stolu a uvelebil se na židli. Vzal pero a papír a začal si čmárat nějaké číslice. Za chvilku se obrátil na Brandona a v jeho tváři tkvěl úsměv od ucha k uchu. Zcela nepochybně měl přichystaný nějaký trumf.

„Představ si, Brandone, podle mých výpočtů by sis musel vzít tu svou Angličanku hned ten den, kdy jsi připlul do Londýna.“

George překvapeně vyprskl s plnou pusou piva a začal se dusit, neboť mu malý doušek zaskočil do koláčové dírky. Brandon vtáhl hlavu mezi ramena a podmračeně si bratra změřil.

Zatím se v ložnici pána domu zmítala Heather v bolesti a těžce se dopracovávala k porodu. Zhluboka se nadechla, když bolest pominula, ale úleva trvala vždycky jen kratičkou chvíli. Pak prožívala znovu muka. Držela se Hatti za ruku a zatínala zuby, zatímco ji služebná povzbuzovala.

„Hlavička je už skoro venku, slečno Heather. Už to nebude dlouho trvat. Tlačte. To je vono. A křičte, esli chcete. Sak ste byla už dlouho zticha, holčičko.“

Heather se vydral z prsou nářek a tělo opět zachvátila bolest. Bránila se nutkání křičet, ale když se objevila hlavička dítěte, přece jen zakřičela. Dole v pracovně to zaslechl Brandon a zhroutil se bezmocně do křesla. Díval se před sebe nevidomýma očima a George musel honem chytit sklenici, kterou pán upustil. Sluha a mladší bratr se po sobě nervózně podívali. Heatheřin výkřik otřásl i jimi.

Za nějakou chvíli otevřela Hatti dveře pracovny a se širokým úsměvem v černém obličeji vešla dovnitř. V náruči nesla maličkého Birminghámka. Kráčela k Brandonovi, sledována pohledy ostatních mužů, jež se upíraly na drobný uzlíček v její náruči, a odhrnula přikrývku, aby mu děťátko ukázala.

„Je to kluk, pane. Silnej, pěknej a zdravej klučina. Hulákal eště před tím, než opustil to svoje hnízdečko.“

„Můj bože,“ zamumlal Brandon, když se probral z omámení a uviděl před sebou svraštělý rudý obličejíček svého syna. Popadl sklenici, naráz ji vyprázdnil a zoufale se ohlížel po další.

Jeff s Georgem přistoupili blíž, aby se podívali na dítě, a hrdě se zapýřili, jako by to byla jejich zásluha. Na Brandona dočista zapomněli. Jeff se dotkl něžného prstíčku na malé ručce.

„Brandonovi se moc nepodobá,“ poznamenal.

George si honem prohlédl otce i syna, ale Hatti protestovala:

„Dyš se narodil pan Brandon, vypadal ouplně stejně. A byl taky skoro tak dlouhej. Tohle děcko bude stejně vysoký jako jeho táta, to je jistý. Je to chlapík hned od začátku.“

Brandon povstal a přes Georgeovo rameno okukoval ještě chvilku svého synka. Pak skupinku, jež se obdivné skláněla nad maličkým, opustil, vyběhl ven z pokoje a chvátal nahoru po schodech do své ložnice. Heather se na něj ospale usmála, když vešel. Postavil se vedle postele a vzal ji za ruku.

„Viděl jsi ho?“ zeptala se, když usedl vedle ní. „Viď, že je krásný?“

Kývl na první otázku a trochu rezervovaně i na tu druhou. „Jak je ti?“ zeptal se něžně.

„Ospale,“ vzdychla. „Ale nádherně.“

Přitiskl jí rty na čelo. „Děkuji ti za syna,“ zašeptal.

S úsměvem zavřela oči a pevně svírala jeho ruku na prsou.

„Příště to bude dcera,“ zašeptal.

Ale Heather se již ponořila do hlubokého spánku.

Brandon jemně vymanil ruku z jejího sevření, po špičkách vyšel z ložnice do vedlejšího pokoje a nechal u Heather sedět Mary. U okna se zastavil. Zanedlouho bude svítat. Usmál se a pocítil v sobě takový příval energie, že by přepral i medvěda, přestože byl celou noc vzhůru. Donesl si židli k oknu, otevřel je a posadil se s nohama nataženýma na parapetu. O chvíli později, když Hatti procházela pokojem, našla jej tu s bradou opřenou o prsa a se zavřenýma očima. Spal.

Pomalu zavrtěla hlavou a usmála se. „Chudáček náš pán, měl to ale pernou noc.“

Harthaven se už koupal v slunečních paprscích, když Brandona probudil zlostný křik. Jeho syn se hlásil o své. Brandon vstal a vypláchl si ústa, aby se zbavil nepříjemné pachuti po tom pití z minulé noci, a pak otevřel dveře do dětského pokojíku, kde se nad maličkým skláněla Hatti. Rozplývala se nad ním šišlavě a mazlivě jej utěšovala, ale malý se vztekal dál.

„Za chvilinku ti dáme napapat, náš majinkej Birminghámku. Dyť nejni konec světa.“

Brandon s rodičovským zájmem a s pocitem hrdosti nad synkem přistoupil blíž a postavil se s rukama za zády vedle staré černošky, potýkající se s mokrými plínkami. Dítě vystrčilo kolínka a zrudlé rozčilením zakvílelo ještě hlasitěji.

„Húú, ten klučina se ale umí vztekat. Chce papat a dává to každýmu pěkně znát.“

Jakmile byl opět v suchých plenách, maličký Birminghámek se trošku uklidnil. Pomlaskával a otvíral pusinku jako ptáček, kdykoliv si pěstičkou zavadil o tvář, a mezi vrněním a kňouráním vyrážel nespokojené výkřiky.

Hatti nad ním zrovn^i vrkala: „Jen se na něj koukněte, pane, jak se na mě durdí, abych mu dala něco papat.“

Brandon se usmál a miminko zavrnělo.

„Ty seš ale netrpělivej chlapík,“ cukrovala Hatti, zvedla jej a přivinula na mohutné poprsí. „Ale tvoje maminka už je vzhůru, a my teď pěkně pudeme za ní.“

Brandon si prohrábl rozcuchané vlasy a kráčel za Hatti do ložnice. Heather seděla v posteli, vlasy vykartáčované a stažené stužkou, ustrojená do čisté košile, a připadala mu nevýslovně krásná. Jakmile jej spatřila, rychle pokynula Mary, že může odejít, a vrátila jí zrcátko. Pak se obrátila k Brandonovi, zářivě se naň usmála a dychtivě vztáhla ruce po svém synovi. Brandon následoval Hatti až k posteli a posadil se na pelest vedle Heather, jež vzala dítě něžně do náruče. Po tváři jí přeběhl lehký ruměnec, když si rozepnula a rozhrnula košili, a Brandon vycítil, že je v nové roli matky ještě trochu nejistá. Mazlivě na dítě mluvila a snažila se mu pomoci, když kolem sebe hladově hledalo. Konečně zavadilo tváří o bradavku, dychtivě otočilo hlavičku a lačně se přisálo jako hladové selátko, až sebou Heather překvapeně trhla. Brandon se usmál, i Hatti se uchichtla, a oba se dívali, jak dítě pije z matčina prsu.

„Pane jo. Mladej pán je pořádně hladověj. Nejspíš mu budeme muset dát cumel, než se mamce udělá mlíčko.“

Droboučká usilovně sající pusinka vyvolala v Heather zvláštní pocit blaženosti. Láskyplně se na svého synka dívala. Už teď se velmi podobá svému otci, napadlo ji. Drobnou hlavičku pokrývaly hebké černé vlásky a tvar obočí již připomínal obočí jeho otce: nebylo tak šikmé jako matčino. Je to opravdu hezké dítě, pomyslela si s mateřskou pýchou.

„Je krásný, viď, Brandone,“ zašeptala a zvedla k němu rozzářené oči. Hatti vystrčila Mary za dveře a zavřela za sebou. Brandon odpověděl.

„Ano, Heather, je krásný.“ Natáhl ruku a opatrně vložil prst do droboučké dlaně zaťaté u prsu. Dítě jej ihned uchopilo a pevně se drželo. Brandon se radostně usmál.

Znovu se zahleděl do tváře své ženy, do něžných zvlhlých očí, jež se na něj upíraly. Ani si neuvědomil, co dělá, a předklonil se, jakoby váben hlubokými tůněmi těch modrých zraků. Druhou rukou jí zajel do vlasů na šíji a jeho rty našly její. Přivřel víčka a ucítil, jak jí rty povolily, začaly se chvět a pak se rozevřely. Její odezva byla něžná, vřelá a oddaná; uvědomoval si prudké bušení jejího srdce pod prsty spočívajícími na ňadru.

Heather zápasila s dechem pod jeho plamenným polibkem a až příliš si uvědomovala jeho ruce, jeho hledající ústa, která si brala její. Pocítila slabost. Odtrhla se od něj a rozechvěle se zasmála.

„Málem bych kvůli tobě zapomněla na děťátko,“ vydechla, když sklouzl rty na její hrdlo, a snažila se potlačit závrať. „Jaké mu dáme jméno?“

Odtáhl se a zahleděl se na ni. Za chvilku tiše řekl: „Jestli proti tomu nic nemáš, rád bych jej pojmenoval po svém příteli, který už zemřel. Zahynul před několika lety, při hašení požáru v kostele. Velmi jsem toho muže obdivoval, ale měla bys vědět, že to byl Francouz a hugenot. Jestli ti to vzhledem k tvému původu vadí a nebudeš s tím souhlasit, pochopím to.“

„Nech toho, miláčku,“ usmála se, „ve skutečnosti jsi víc Angličan než já. Jak se ten tvůj přítel jmenoval?“

„Beauregard Beauregard Grant,“ odpověděl krátce.

Zkusila několikrát to jméno vyslovit a pak přikývla. „To je hezké jméno. Líbí se mi. Beauregard Grant Birmingham tak se bude jmenovat.“

Brandon vymanil prst ze synova sevření, ze zásuvky komody u postele vyňal podlouhlé pouzdro a podal je Heather.

„Jako dík za to, madam, že jste mi dala syna.“

Otevřel víčko a Heather spatřila náhrdelník ze dvou dlouhých šňůr velikých, pečlivě vybraných perel, jež spojovala nádherná zlatá filigránská spona, posázená rubíny.

„Ach, Brandone, ten je nádherný,“ vydechla.

Pohledem sjel po jejím hrdle a ňadrech a hlas mu zdrsněl: „Říkal jsem si, že perly se budou hodit k tvé nádherné pleti ještě lépe než diamanty.“

Přímo cítila, jak ji laská pohledem. Znovu ji zahltil spalující žár a srdce jí bušilo až v hrdle. Odvrátila oči.

„Půjdu se obléknout,“ řekl chraptivě a vstal z pelesti. „Dovedu si představit, jak už se Abegail na to dítě třese.“

Vybral si v šatníku oblečení. Pak se k ní ještě jednou obrátil a dlouho na ni obdivné hleděl. A teprve potom odešel do jejího pokoje, aby se oblékl.

O něco později přišla Abegail s Jeffem, aby se podívali na děťátko, které teď spalo na posteli vedle matky. Zvedla lorňon a chvíli novorozeně okukovala, pak zvedla též obočí a usmála se na Brandona:

„No,’ jak vidím, bude mít i další generace děvčat starosti s Birminghamem. Ale doufám, že hodláte udělat všechno pro to, aby těch šťastných bylo víc. Nelíbilo by se jim, kdyby byl jen ten jeden.“

Jeff se rozvážně usmál. „Nejspíš jich budou mít aspoň tucet, ale pochybuji, že všechny ty děti budou chlapci.“

Stará paní pohlédla s neskrývaným veselím na Brandona. „Nu, to by bylo jen spravedlivé, alespoň jeden z vás by pak musel bránit dívčí čest.“ Rozjařeně se svému nápadu zasmála. „Jistě bys byl nadšený, kdybys musel donutit nějakého veselého starého mládence, aby si vzal tvou dceru.“

Heather rychle pohlédla na Brandona a s úžasem uviděla na jeho tváři poprvé temný ruměnec. Jeff se nad rozpaky svého bratra pousmál, ale paní Clarková si znovu hleděla miminka a jejich pohledy nepostřehla. Vůbec netušila, jak blízko byla k pravdě.

„Přivedla jste na svět rozkošné děťátko, má drahá,“ pochválila Heather. „Musíte být na ně hodně pyšná.“

Heather se na Abegail usmála a láskyplně pohlédla na svého muže. „Díky, paní Clarková. To víte, že jsem.“

Teď, když se mu narodil syn, věnoval Brandon ještě více času a úsilí přípravě pily pro provoz. Heather zůstávala ve velké ložnici a v duchu se obírala myšlenkou, že zde již zůstane. Odtud by ji někdo dokázal vystrnadit už jen fyzickým násilím; každým dnem si upevňovala své postavení. Nejprve si Brandon všiml jejího kartáče a hřebenu na toaletním stolku. Později se tu objevil i její pudr a parfémy. V šatníku stále častěji nacházel její šaty, jež visely vedle jeho oblečení, a stejně tak si našlo cestu do prádelníku i její prádlo. Stávalo se, že se musel prohrabávat krajkovými spodničkami a košilkami, když hledal své punčochy a náprsenky, a kolikrát vytáhl jeden z jejích něžných kapesníčků v domnění, že si bere svůj.

S ohledem na její šestinedělí se Brandon usídlil v parádním pokoji, i když doufal, že pouze dočasně. Často se ale toužebně zahleděl ke své prostorné posteli, neboť malá postel v tom parádním pokoji se vůbec nehodila pro jeho velkou postavu. Vždycky se bud praštil do hlavy, nebo mu trčely nohy ven, a Brandon ten zatracený kus nábytku nejednou upřímně proklínal. Přesto zatím nedokázal vystihnout správnou chvíli a přihlásit se s taktem o svá práva, aby mohl zaujmout místo po boku své vlastní ženy, a když se na ni díval, jak se pomalu pohybuje po domě, tušil, že bude ještě nějaký čas trvat, než u ní najde útěchu a uleví své touze. Její tělo, jemuž se navrátila bývalá štíhlost, ho již dohánělo k šílenství. Ani náznakem však nedala najevo, že by se z jeho postele chtěla vystěhovat či že snad touží po tom, aby se k ní připojil. To pak vždycky zoufale zavzdychal, skrčil kolena a uvelebil se, jak nejlépe dovedl.

I když většinu času teď trávil na pile, všechny volné chvilky věnoval ženě a synkovi. Vstával hodně brzy, ale Heather už bývala vzhůru a věnovala se dítěti; buď je koupala, anebo kojila. Stalo se zvykem, že s nimi trávil první chvilky dne, ještě než začala jeho každodenní práce. V těch pokojných ranních okamžicích, které trávili společně se synem, mezi nimi pomalu vznikalo pouto, o němž spolu zatím nemluvili.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Měsíc květen přinesl předzvěst léta, a jakmile ustaly deště, dny se začaly rychle oteplovat. Bavlna už byla vyseta a jarní práce dokončeny. Pila pracovala téměř na plné obrátky a sklad se začal pomalu plnit zpracovaným dřívím. Za několik týdnů, jakmile čerstvě nařezaná prkna a stavební dříví vyzrály na slunci, mohli začít nakládat. Objednávky měli na několik měsíců dopředu. Schopnosti pana Webstera se plně uplatnily a díky jemu to na pile stále hučelo a v nádrži bylo plno dřeva. Vše nasvědčovalo tomu, že jim hned první sezona vynese slušný zisk, a Brandon byl s tímto vývojem navýsost spokojen.

Teď když začaly dlouhé a horké dny, nastala pro plantážniky doba slavností. Již příští víkend se měl konat v Harthavenu první letní večírek. Heather věnovala skoro všechen čas přípravám na tuto slavnostní událost; rozesílala pozvánky, objednávala šampaňské a plánovala jídelníček. S Hatti se radila o nových stejnokrojích pro služebnictvo a o výzdobě celého sídla, a zahradníci se snažili ze všech sil, aby si zasloužili její pochvalu, a piplali záhonky k vrcholné dokonalosti.

Zatímco Heatheřin čas byl pohlcen plánováním večírku a péčí o malého Beaua, Brandon si stále častěji ověřoval, že je na pile jaksi přebytečný. Měl teď dost času, který mohl trávit se svou ženou a synkem, a mohl tedy začít rozvíjet i svou strategii, jak opět zaujmout místo ve své posteli po jejím boku. Po pečlivé úvaze si docela obmyslně vybral právě tento den a chtěl se pokusit získat si ji dárkem. Již na začátku týdne koupil hezkou kaštanovou klisničku se zářivě bílými ponožkami na předních nohou a roztomilou lysinkou na hlavě. Bylo to temperamentní a ušlechtilé zvíře a Brandon usoudil, že by ji Heather mohla celkem bez problémů zvládnout. Pousmál se, když ji sedlal, a pohladil kůži dámského sedla, na kterém bude sedět jeho žena. Přemýšlel o tom, co z tohoto daru vzejde. Musí k ní být velmi milý, až ji bude učit jak zvíře ovládat, a třeba si už dnes vyslouží něžný polibek.

V duchu se usmíval, když přivedl Leopolda i klisnu před dům a uvázal je, a pak vyběhl po schůdcích na terasu. Heather byla v salonu a soustředěně stehovala košili. Byla tak zabraná do své práce, že ani nezaznamenala jeho příchod. Opřel se o veřeje a dlouho se na ni díval, jak tam sedí a neví o jeho přítomnosti. Syn, právě před chvilkou nakrmený, si dopřával odpolední spánek v proutěné postýlce vedle ní, což byla také příznivá okolnost pro Brandona. Usmíval se tomu, jak vraštila obočí nad tím složitým stehováním.

„Nemrač se tak, lásko,“ poškádlil ji. „Nebo budeš vypadat jako ta scvrklá paní Scottová.“

Hned při jeho prvním slově Heather nadskočila. „Brandone, to jsem se lekla!“

Usmál se trochu uličnicky: „Opravdu?“ zeptal se mírně. „To se ti omlouvám, miláčku. Já nerad.“

Heather odložila s radostí šití. Šel k ní, hezčí než kdokoliv z mužů, které kdy viděla. Kůži měl osmahlou sluncem a v tmavé tváři zářily jeho zelené oči ještě jasněji. Připadal jí v oblíbeném jezdeckém obleku velice mužný. Srdce se jí v jeho přítomnosti rozbušilo. Zastavil se před ní, vzal ji za ruku a přitáhl si ji k sobě. Ucítil jemnou, příjemnou vůni jejího parfému. Když ji vedl do haly, řekl Josefovi, aby doběhl pro Mary, ať pohlídá dítě, a opět se obrátil ke své trochu nejisté se tvářící ženě.

„Kam to vlastně jdeme?“ ptala se.

Usmál se, položil jí ruku na záda a postrčil ji kupředu.

„Jenom tak ven,“ řekl neutrálním tónem.

Heather vyšla ven na terasu, a když se rozhlédla, spatřila u zábradlí uvázané koně, čekající na své jezdce. Ten menší měl na hřbetě dámské sedlo. Tázavě pohlédla na svého muže a Brandon se rozjařeně usmál:

„No, nelíbí se ti? Vlastně jsem se tě nikdy nezeptal, jestli máš koně ráda nebo jestli umíš jezdit, ale to tě snadno naučím až ti to dovolí zdraví.“

S radostným smíchem se rozběhla ze schůdků ke koni. „Jsem přece úplně zdravá,“ prohodila přes rameno.

Brandonův úsměv se ještě prohloubil, když za ní pospíchal.

Heather, úplně bez sebe nadšením nad půvabnou a hezky stavěnou klisnou, pohladila její hedvábné nozdry a přejela jí dlaní po hnědé hřívě. Vzrušeně vyhrkla:

„Ach, Brandone, ta je krásná. Jakpak se jmenuje?“

„Kráska.“

„Ó, to se k ní hodí. Je to opravdu krasavice.“ Obrátila se k němu a usmála se. „Vysadíš mě?“

Zvedl obočí a významně se podíval na její lehké, hluboko vystřižené letní šaty.

„Neměla by ses raději převléknout, drahá? Ty šaty jsou dost.,,“

„Ne,“ nenechala jej domluvit a trucovitě našpulila spodní ret. „Chci se projet hned teď a převlékání by mi trvalo moc dlouho.“ Líbezně se usmála a prstíkem přejela po knoflících na jeho vestě. „Prosím tě, Brandone. Prosím.“

Usmál se její koketní prosbě a nezbývalo mu než ustoupit. Předklonil se a spojil dlaně, aby do nich mohla vložit půvabné chodidlo, a vyzvedl ji nahoru. Usadila se s jednou nohou opřenou o hrušku sedla, a když se sehnula, aby nasunula nohu do třmenu, hluboko vystřižené šaty se jí na prsou rozevřely a Brandonovým očím se naskytl pohled na její rozkošná kulatá ňadra. Stál tu jako přimražený, ruce na otěžích, oči upoutané tou podívanou. Těžce polkl a z hrdla se mu vydralo cosi jako zasténání. Heather zvedla zrak k jeho tváři a koutky úst se jí trošku zvedly vzhůru, když spatřila v jeho očích žár. Srdce se mu rozbušilo v hrudi a zůstal stát ve značí ných rozpacích s rukou napůl napřaženou, když se opět napřímila. Ale nehodilo se, aby projevoval své ženě něžnosti tady na schodech před domem. S lítostí jí podal otěže.

K jeho překvapení je Heather obratně uchopila, obrátila klisnu, rázně ji pobídla patami a přiměla ji k trysku dolů po cestě do polí. Brandon se vyhoupl na Leopolda a s myšlenkou na jedno jediné rovněž pobídl svého silného vraníka a vyřítil se za ní. Pustili se kupředu o závod a Heather rozpustile zabočila mimo cestu a rozjela se mezi stromy. Pod Leopoldovými ohromnými kopyty se zdvihala oblaka prachu, jak se snažil sledovat její klikatou stopu, ale k Brandonovu úžasu musel zvolnit krok. Tak si klisna udržela vedení, až dojeli na otevřené pole, kde mohl vraník napnout své mocné svaly. Dohonil náskok a rychle Krásku dostihl. Heather pak přitáhla otěže a nakonec koně kráčeli zvolna bok po boku. Zasmála se jeho ustaranému výrazu.

„Oklamala jste mě, madam,“ vyprskl nakonec, když si uvědomil, že je to všechno vlastně k smíchu. „Ale za své neobyčejné jezdecké umění můžete poděkovat jen vlastnímu nerozumu.“

„Cha!“ opáčila troufale. „Jezdívala jsem přece na hony, a kdyby byl ten lesík delší, ještě teď bys popadal dech daleko za námi!“

Se smíchem znovu pobídla svou klisničku a velkým obloukem se rozjela po poli. Leopold rozehřátý tryskem ucítil pach klisny a držel se teď po jejím boku, zvedal vysoko nohy a prudce pohazoval hlavou, jak zápolil s uzdou. Pokračovali ve vyjížďce a vyjeli na travnatý, větrem ošlehaný pahorek. Tady se Heather zastavila a nechala Krásku vydýchat a osvěžit se v mírném větříku.

Brandon uvázal Leopolda u keře a vrhl po něm zdrcující pohled. Pak obešel klisnu, aby pomohl Heather sesednout. Vztáhl k ní ruce, jemně ji sevřel pod ňadry a Heather mu rozjařeně položila ruce na široká ramena. Měla takovou radost z jeho dárku a vyjížďky! Postavil se těsně vedle Krásky, a když se Heather svezla na zem, opřela se slabinami o jeho stehno. Nečekaný dotyk je oba doslova zaskočil. Rychle se odtáhla a noha ji přímo pálila. Brandon se opřel o klisnu a zavřel oči, celý rozechvělý trýznivou touhou. Ten prchavý dotek mu naléhavě připomněl život v celibátu, jaký vedl od chvíle, kdy před mnoha měsíci svíral v náruči to sladké mladé stvoření. Jeho tělo jej zradilo a proti jeho vůli se vzrušilo. Pocítil nesmírnou touhu a jen stěží se ovládl, aby ji nepopadl do náruče a nepoložil do hebké svěží trávy. Proklínal nedostatek soukromí, které tu měli; dobře si vzpomnínal na chvíle, jak byli vyrušeni, právě když začal získávat převahu. On však nebažil po chvilkovém milkování v trávě. Toužil po lásce na celý život. Zatím se jí bude něžně dvořit a nesmí myslet jen na to, jak by ukojil své okamžité touhy.

Zoufale se snažil ovládnout a nakonec se mu to podařilo. Stál teď za ní a dívali se spolu na zalesněné kopce v mlhavých dálkách. Objal ji zezadu pažemi a sepjal vpředu ruce, a když se o něj opřela zády, vdechoval sladkou vůni, jež k ní neoddělitelně patřila. Tak tam stáli, poddávali se pocitu nově nalezené svornosti a vzájemné blízkosti, a Heather k němu obrátila něžné modré oči. Zvolna se usmála a zvlhlé rty se jí pootevřely. Brandon už nepotřeboval další pobídku, aby ochutnal jejich medovou chuť. Sklonil hlavu a jeho ústa se lačně přiblížila k jejím. Heather se v jeho náruči obrátila, lehce se k němu přitiskla a její ruce mu vklouzly za záda. Sevřel ji paží kolem pasu a druhou kolem ramen a přitiskl ji k sobě. Přivinula se k němu ještě těsněji a toužebně si přála, aby ta chvíle trvala navěky. Jeho polibek ji naplnil touhou, až zmalátněla a všechny svaly v jejím těle ochably. Ucítila jeho stehna pevně přitisknutá ke svým a uvědomila si, že on po ní touží právě tak. Rty se jí rozevřely, když pocítila jeho rostoucí žár, a stoupla si na špičky, aby se mohla přinikout k jeho tělu ještě důvěrněji.

Náhle ucítili prudký poryv větru, až se zazmítala tráva pod jejich nohama, a na hlavu jim dopadly první kapky letní bouřky. Odtrhli se od sebe a podívali se vzhůru. Bouřka byla přímo nad nimi. Brandon pocítil takové roztrpčení, že málem zahrozil rukou proti zčernalé obloze, ale Heather již utíkala ke koním. Následoval ji, zvedl do sedla a pak se sám rychle vyhoupl na svého vraníka. Vichřice udeřila plnou silou a dávno předtím, než dorazili do bezpečí Harthavenu, byli promočeni na kůži, vlasy zplihlé a šaty přilepené k tělu. Vyjeli z borového lesíku a po trávě se hnali s Leopoldem o několik koňských délek vpředu, až dorazili před terasu. V prudkém lijáku zvedl Brandon Heather ze sedla, odnesl ji na terasu a běžel zpátky uvázat koně. Heather se podívala na své šaty, jež se jí přilepily k tělu. Obepínaly těsně její oblé tvary. Látka ji studila a hroty ňader teď výrazně vystupovaly pod tenkým živůtkem. Vzala látku do prstů a odtáhla si šaty od těla, protože nechtěla, aby ji Jeff nebo Josef takto viděli. Brandon rychle utekl před deštěm na terasu a přiběhl k ní. Pochopil její nesnáze, rychle si svlékl vestu a přehodil ji přes Heather. Pevně ji objal a zašeptal jí do ucha:

„Nechtěl bych se dneska o tebe s někým poprat.“

Usmála se a pak se celí rozesmátí vpotáceli dovnitř. Veselí je přešlo, když stanuli tváří v tvář Hatti, která si je rozzlobeně měřila. Stála tu s rukama v bok, potřásala nad nimi hlavou a špulila rty:

„Pane Brané, někdy bych přísahala, že nemáte ani za mák rozumu. Co vás to napadá, brát to dítě ven v takovým dešti, dyž sotva porodila pána Beaua. Panebože, dyť bude mít z tý zimnice smrt.“ Nesouhlasně zamručela. „Slečno Heather, vy děte rovnou nahoru a dejte si honem dolu ty mokrý šaty.“

Popadla Heather za loket, takže neměla jinou volbu, a Brandon s úsměvem sledoval, jak černoška starostlivě vleče jeho ženu do schodů jako malé dítě. Na podestě se Hatti obrátila a zahrozila na něj prstem.

„Jen se chechtejte, vy jeden, jednou vám stejně zůstane pan Beau bez mámy.“

Otočila se a rozhorleně rázovala k ložnici, vlekouc za sebou svou rozpačitou paní. Heather se na svého muže přes rameno usmála a poslala mu vzdušný polibek, než mu zmizela z očí. Brandon se ještě chvilku upřeně díval nahoru a v duchu stále viděl gesto, kterým se s ním rozloučila. Usmál se: koneckonců, s dnešním dnem může být spokojen. Stáhl si vysoké boty a jen tak v punčochách vyběhl po schodech do parádního pokoje, kde našel nachystané suché šaty a ručník přehozený přes postel. Svlékl se a utíral se ručníkem, když zaslechl, jak ve vedlejším pokoji zašplouchala voda, pak zvuk zavíraných dveří a Hattiiny kroky, jak scházela dolů po schodech. Tiše přikročil ke dveřím spojujícím obě místnosti, pomaloučku je otevřel a spatřil Heather ve vaně zády k němu. Opírala se o stěnu vany, nad sebou držela houbu a nechávala stékat proud vody po pažích a plných, zralých ňadrech. Pak si začala pobrukovat melodii, která mu připadala známá, a nakonec jí ze rtů splynula i slova známé písně.

Stál tam a díval se, jak si mydlí hedvábnou pleť, zvedá útlou nohu, aby na ni dosáhla houbou, pak druhou, a naslouchal lahodnému melodickému hlasu. Začala se v něm opět probouzet touha a raději dveře nehlučně zavřel. Opřel se zády o veřeje a v duchu si mnul ruce radostí nad nečekaným úspěchem svého plánu.

Zřetelně si vybavoval její roztoužený úsměv, nečekaný pohled na její ňadra, ohnivý polibek a okamžik těsně před tím, než se rozpoutala bouře, když její tělo začalo sálat žárem.

Nepochyboval o tom, že to, co dnes odpoledne spatřil v jejích očích, byla láska a povolnost. A bude stačit jen trochu něhy, aby se mu dnes v noci oddala.

Tiše se zasmál. „Dnes se bude pod námi stará postel houpat jako nikdy předtím. Ach dnes dnes si ji opět vezmu, a pak sbohem, můj mnišský živote, neboť dnes opět poznám sladkou rozkoš jejího lůna.“

S novým elánem se oblékl a přistihl se, jak si pobrukuje melodii písničky, kterou si předtím zpívala. S lehkým srdcem vyšel z pokoje a celé odpoledne se něčím zaměstnával, dokud se nepřiblížila hodina slavnostní večeře.

Heather se probrala z dřímoty a cítila se velmi osvěžena. Chvíli ležela bez hnutí a v rychle se blížícím soumraku naslouchala zvukům v domě. Když si vybavila ono odpoledne, ještě stále cítila objetí Brandonových paží, dotek jeho horkých rtů a okamžiky, kdy se k němu tiskla celým tělem. Pulz se jí zrychlil a věděla, že už brzy budou v této velké posteli ležet spolu.

Protáhla se a málem vykřikla bolestí; protože všechny svaly v těle měla zdřevěnělé a nesnesitelně ji bolely. Netušila, že ten nezvyklý pohyb při jízdě na koni bude mít pro ni takové následky. Sotva se teď mohla pohnout. Opatrně se přesunula na kraj postele, postavila se a třela si rozbolavělé hýždě. Mary poznala, že je Heather už vzhůru a přinesla malého Beaua. Když děťátko zase usnulo ve své postýlce, děvče svou paní ošetřilo a vetřelo jí do bolavých svalů a pohmožděných hýždí hojivý balzám. Pak jí Mary pomohla s oblékáním k večeři; Heather se rozhodla pro chladivý bílý šat a perlový náhrdelník, který nyní nosila dosti často. Záplavu jemných prstýnků jí přidržovala červená stužka, a přestože se Heather cítila dost uboze, vypadala s těmi perlami na bujně se dmoucích ňadrech úchvatně a svůdně.

Pomaloučku a opatrně sešla po schodech do salonu. Jeff se zarazil uprostřed věty, když spatřil, jak se k nim blíží s bolestným výrazem ve tváři. Brandon se rychle otočil, aby ji přivítal s úsměvem, avšak radost ho záhy přešla, když se u něj rozpačitě zastavila a na jeho pozdrav omluvně zašeptala:

„Asi jsem to odpoledne přehnala, Brandone.“

Úsměvně jí vyjádřil soustrast, protože si dosud neuvědomil plný dosah jejího sdělení. Během večera se však jeho zklamání vystupňovalo na nejvyšší míru. Díval se ohromeně, jak se pohybuje s bolestnou námahou, a všiml si, že sebou občas škubne. Sklesla na svou židli ke stolu s tváří zkřivenou utrpením a neustále se všelijak kroutila, dokud jí Hatti nepřinesla malý polštářek. Při tom sezení během jídla celá ztuhla a pomalu se pak ani nedokázala postavit. Brandon ji vzal za paži a pomohl jí vstát ze židle. Matně lesklé perly jí přitom sklouzly mezi dmoucí se ňadra. Pohled na ně jen znásobil jeho trýzeň.

Když se pak opět marně pokoušela vstát z pohovky, obrátila se skoro plačky ke švagrovi.

„Jeffe, musíte mi odpustit,“ řekla lítostivě. „Je mi líto, ale dnes večer bych asi nebyla dobrou společnicí, musím se vám teď omluvit.“

Zdvořile se uklonil, dokonce srazil podpatky. „Vaše krása je vždycky osvěžující,madam, a já lituji, že mě nyní musíte opustit, ale zcela vás chápu. Tak zase zítra, sestřičko.“

Kývla na Brandona a natáhla k němu ruku s němou žádostí o pomoc. Pomohl jí vstát, pevně ji uchopil za paži a podpíral ji při chůzi do schodů. Ušla pár schodů a její nemotorné pohyby prozrazovaly tolik bolesti, že se Brandon raději sehnul a vzal ji do náruče. Objala jej pažemi kolem krku, a když ji nesl nahoru, s povzdechem si opřela hlavu o jeho rameno.

Mary je chtěla následovat, aby byla své paní k ruce, ale babička jí sevřela paži.

„Nechej je o samotě, holka,“ nařídila jí Hatti rozšafně. „Dneska slečna nebude potřebovat tvou pomoc.“

Brandon strčil do dveří a vešel se ženou v náruči do ložnice. Něžně ji posadil na pelest a poklekl, aby jí vyzul střevíčky a stáhl punčochy. Nad krajkovými podvazky krátce zaváhal. Těžce polkl, než se dotkl teplé pokožky na jejím stehně a stáhl dolů podvazek. Stál tu nerozhodně s punčochami v ruce, když se pomalu svezla z postele a postavila se. Obrátila se k němu zády.

„Rozepneš mě, prosím?“ požádala jej. „Vypadá to, že Mary asi nepřijde.“

Uposlechl, a když šaty sklouzly na podlahu, sehnul se a zvedl je, zatímco si třela bolavé hýždě.

„Je mi líto, ale hrozně jsem se namohla na citlivém místě. Měla jsem mít víc rozumu a nepřehánět to tak. Teď toho lituji.“

Brandon pokýval hlavou a šel pro noční košili. Pamatoval si, že je viděl, když hledal svoje oblečení. Jednu košilku vybral a vracel se s ní k Heather, ale zůstal stát, když ji spatřil nahou ve světle svíček, se spodničkou u nohou. Spanilé tělo zářilo v bledém světle. Pohladil ji roztouženým pohledem. Její postava porodem nijak neutrpěla a hedvábná pleť zůstala nedotčena. Teď z ní navíc vyzařovalo mateřské ženství, jež mu v tuto chvíli připadalo nesmírně vzrušující. V ústech měl vyschlo, ruce se mu roztřásly a všechny jeho smysly se soustředily jenom na ni. S těžkým povzdechem jí podal košili a jako přikovaný ji sledoval, když šiji oblékala. Jak se trochu předklonila a přetahovala si košili přes hlavu, spatřil tmavé modřiny a ošklivé podlitiny na jindy hebkých hýždích. Potichu vzdychl a pomyslel si, že je odsouzen k několika dalším nocím osamělého askety.

Heather ten vzdech slyšela. Dovázala si tkaničku pod prsy a obrátila se k němu. Položila mu ruku kolem krku.

„Prosím za odpuštění, Brandone,“ řekla tiše. „Zdá se, že zdravý rozum zrovna nepatří k mým ctnostem.“

Přitáhla si jeho hlavu a letmo jej políbila na ústa. Pak se obrátila a sykajíc bolestí se uvelebila v obrovské posteli.

Brandon tu stál, skřípal zuby a přesvědčoval sám sebe, že by bylo nešlechetné zmocnit se ženy v takovém stavu, zejména když to je vlastní manželka. Nakonec zvítězilo jeho lepší já k značnému zklamání jeho záporného protějšku. Sfoukl svíčky a odešel do salonku. Svlékl si kabát a vestu, chvíli nerudně zíral na tu krátkou postel a myslel si o ní něco velmi nepěkného. Dělalo se mu zle při pomyšlení, že má do ní vlézt, a v duchu ji proklínal. Popadl rozmrzele ručník a vypadl z pokoje. Zrovna, když se řítil dolů po schodech, vyšel Jeff z pracovny. Zarazil se a ukázal na ručník:

„Sakra, kam se tak ženeš?“

„Vykoupat se do potoka,“ odsekl Brandon.

,Je úplně ledový.“

„To vím taky!“ zavrčel Brandon. Pak šel dál a v uších mu zněl bratrův smích.

Příštího dne zavládla v domě horečná činnost; přípravy na ples byly v plném proudu. Několik rodinných přátel přijelo už v pozdním odpoledni, mezi nimi i Abegail Clarková. Ačkoliv Hattiin balzám dělal divy, vypadala Heather ve své roli hostitelky poněkud prkenně, a nebyla to jen póza nebo naučená manýra. Než šla spát, protrpěla ještě další masáž, a do rána byla již svěží a veselá jako obvykle. Strávila den v činorodém ruchu a dohlížela, jsou-li hotovy všechny nezbytné přípravy.

Brzy ráno odjel Brandon do Charlestonu za svými obchody. Už odeslali první zásilku dříví a také platba již došla, a nyní bylo třeba zařídit finanční záležitosti, protože peníze se přece musejí točit. Celé dopoledne měl spoustu vyřizování a běhal z jednoho konce města na druhý. V poledne si však musel udělat v nabitém programu přestávku. Právě když se zase vracel ke svým povinnostem a míjel malé krejčovství, srazila jej málem k zemi slečna Scottová, ověšená balíčky s nákupy.

Jako obvykle při pohledu na Brandona zazmatkovala a upadla do rozpaků. Mermomocí se snažila ovládnout své vzrušení, když jí pomáhal sebrat rozházené balíčky. Nastrojená do svých nejlepších a nejdražších šatů připadala si naprosto neodolatelná. Od té doby, kdy se vyklubala z kukly své plachosti a dvorní ctitelé přešlapovali na jejím prahu v touze po jejích půvabech, stouplo jí patřičně sebevědomí. Byla jako omámená jejich lichotivými komplimenty a vůbec jí nedocházelo, že jim jde jen o jediné.

„To je náhodička, že jsem do vás vrazila, zrovna když potřebuji hezkého a silného mužského, který by šel se mnou a pomohl mi, pane Birminghame,“ zvolala koketně a zamžikala štědře nalíčenými víčky. Její tvář byla fádní dokonce i pod mnoha vrstvami pečlivě naneseného líčidla. Narovnala si brýle, když se zdvořile dotkl klobouku, a naskládala mu balíčky do náruče, jako by neviděla jeho udiveně zvednuté obočí.

„Ty věci jsou pro takovou chudinku, jako jsem já, moc těžké. Račte za mnou, dovedu vás ke kočáru.“

Brandon se podřídil a zdvořile naslouchal jejímu neúnavnému žvanění.

„Jsem tak rozčilená kvůli tomu dnešnímu plesu. Nechala jsem si ušít rozkošné šaty, ale strašně se v nich stydím. Víte, ještě nikdy jsem neměla něco tak odvážného. Můj krejčí říká, že na mně vypadají úplně fantasticky. Ten se báječně vyzná v ženském oblečení, to si můžete představit. Přijel sem až z Anglie. Říkal, že jeho šaty nosí nejkrásnější ženy světa. Ale to byste neuhádl, jak vypadá on sám. Je hrozně, strašlivě ošklivý! Je mi ho skoro až líto, kdyby ovšem po mně tak divně nekoukal. Dneska ráno jsem ho už musela plesknout přes ruce, no, a vypadal potom tak vyjukaně, že jsem se musela smát. Představte si, takový ohava, a myslí si, že bych se o něj mohla zajímat!“

Zastavila se na kraji ulice, než přejel kolem jakýsi vůz, a upejpavě k němu vzhlédla.

„Není to typ muže, jaký by se mi líbil.“

Brandon si rozpačitě odkašlal a rozhlížel se, zda někde nezahlédne její kočár.

„Víte, pane Birming… Brandone,“ odvážila se, a její hlas zněl trošku nervózně, „já mám teď tolik ctitelů, že prostě ztrácím přehled, když chci na všechny myslet.“ Zvedla k němu oči. „Proto pro mě žádný z nich není ta pravá láska. Je jenom jeden muž, kterého za takovou lásku považuji, a ten za mnou nechodí.“ „Váš kočár je někde tady blízko?“ zeptal se rozpačitě Brandon.

„Připadám vám přitažlivá, Brandone?“ zeptala se náhle.

„Proč nu, ano, slečno Sybilo,“ zalhal soucitně.

Uchichtla se a zatajila dech. Pak k němu znovu vzhlédla: „Tak přitažlivá jako vaše žena?“

Opět se rozhlédl po tom kočáru a vzpomněl si na Heather, tak jemnou a půvabnou, a v duchu si řekl, jak se Sybila vůbec na něco takového může ptát.

„Ó, to asi ode mě není zrovna zdvořilé, že?“ zašveholila. „Přirozeně, když jste s ní ženatý, musíte přeci říci, že je hezčí, jinak byste vypadal jako hrubián, viďte?“

„Myslím, že moje žena je velmi krásná, slečno Sybilo,“ řekl a snažil se nedat najevo rozmrzelost.

„Ach ano, ona také,“ přitakala rychle Sybila. Znovu se uchichtla. „O mně se taky říká, že jsem krásná. Onehdy mi to řekl pan Bartlett.“

Brandon se na ni vyděšeně podíval. Vzadu na šíji se mu zježily chlupy už při pouhém zvuku toho jména. „Pan Bartlett patří rovněž k vašim ctitelům?“

„Nu ano,“ usmála se. „Vy ho znáte?“

„Ano,“ utrousil Brandon. „Znám.“ Těžce vzdychl a změřil šiji. „Řekněte mi, slečno Sybilo, co těm pánům, kteří se s vámi přátelí, říká vaše paní matka?“

Rozpačitě svraštila obočí. „Nechce se se mnou o nich bavit. Já nevím proč. Vždycky toužila po tom, aby mě všichni obletovali, a teď, když mám tolik ctitelů, ani nevkročí do salonu, je-li tam některý z nich.“

„Možná si myslí, že to není vhodná společnost pro vás, slečno Sybilo.“

Šťastně se zachichotala a zamrkala řídkými brvami. „Ale ne, Brandone. Vy snad žárlíte!“

Podrážděně vzdychl a značně se mu ulevilo, když konečně stanuli před jejím kočárem. Poskládal balíčky na sedadlo, a když se otočil, aby smekl na rozloučenou, Sybila se k němu s úsměvem naklonila a sebrala z jeho kabátu neviditelné smítko, právě tak, jak to viděla dělat Heather v kostele.

„Těším se, že si s vámi večer zatančím, Brandone,“ zašeptala. „Doufám, že mě nezklamete.“

„Nu, slečno Sybilo, patrně budete stále obklopena svými ctiteli, takže se k vám snad ani nedostanu,“ odtušil a dal se rychle na ústup. Ještě se obrátil a spatřil hlouček dam, jak na něj udiveně zírají. Dotkl se letmo klobouku a šel si po svých.

Brandon hledal ve skříních a prádelnících ve své ložnici oblečení a občas vrhl postranní pohled na Heather. Seděla před zrcadlem v lehounké košilce a Mary právě pracovala na elegantním účesu, k němuž jí propletla mezi zářivými prameny vlasů úzké tyrkysové stužky. Vyňal skříňku, kterou měl schovanou ve spodní zásuvce, a položil ji před svou ženu.

„Má matka měla nesmírně ráda šperky,“ řekl trochu ochraptěle, vyveden z míry jejím sotva zakrytým poprsím. „Část zanechala mně a část Jeffovi pro naše ženy, až se oženíme. Tohle je můj podíl. Můžeš si z toho vybrat, co bys chtěla nosit.“

Odklopil víčko a Heather zatajila dech, když spatřila obsah skříňky. Byla zde celá kolekce rozličných klenotů, bohatě vykládaných drahými kameny.

„Ach Brandone, nikdy mě ani ve snu nenapadlo, že bych mohla vlastnit byť jediný takový klenot, a ty mé teď chceš obdarovat tolika najednou. Co ti na to mám říct? Ty mě prostě rozmazluješ.“

Usmál se a vášnivě ji políbil na hladké rameno. Jeho zarostlá brada ji zašimrala na nahé kůži a jejich pohledy se střetly v zrcadle.

„Tak co, miláčku, ještě jsem ti protivný?“ zašeptal jí do ucha.

Zavrtěla hlavou, oči jí potemněly a tělem projel hřejivý pocit. „Vůbec ne, má lásko.“

Spokojený Brandon ji nechal, jen ať se dál parádí. Vykoupal se a začal se strojit. Neustále myslel na to, jak jí potemněly modré oči, když ji políbil. Narovnal si krajkou lemovanou vázanku a na bílou vestu si navlékl smaragdově zelený kabátec. Až na tento hedvábný oděv a černé, zlatem kované střevíce byl jeho oděv zářivě bílý a proti světlé košili vypadala jeho pleť ještě tmavší. Nakonec se ještě kriticky zhodnotil v zrcadle a hloubal nad tím, jestli se jí bude líbit.

Heather už scházela dolů ze schodů. Dlouhé záhyby tyrkysových šatů jí šustily kolem nohou a při každém kroku se bohatě vlnily. Róba jí těsně přiléhala k štíhlému tělu a dlouhým údům a hluboce vystřižený živůtek jí pozvedal odvážně ňadra. Všichni muži zatajili při prvním pohledu na ni dech v očekávání, že její poprsí brzy opustí svůj úkryt. První, kdo na její vzezření takto zareagoval, byl Brandon. Právě postávala dole u oken a dívala se ven, když scházel dolů po schodech a v dobré náladě si vesele pohvizdoval. Otočila po něm hlavu a s obdivem pohlédla na jeho mužně ztepilé tělo. Jakmile ji spatřil, vřele se na ni usmál a pokročil k ní. Vztáhl řúku a chtěl se škádlivě dotknout jedné z diamantových náušnic, jež se jí tak ladně pohupovaly v uších. Byl to jediný šperk, který si vzala.

„Jsi nervózní, miláčku?“

„Jen trošku.“

Obrátila se k němu celou tváří a uviděla úžas v jeho očích, když zavadil pohledem o její poprsí. Dech mu uvízl v hrdle. Věděla, že má přijít i Louisa a vzala si ty šaty právě proto, aby na sebe upoutala jeho pozornost a aby se nedíval po jiných ženách. Brandon si odkašlal a konečně našel řeč:

„Možná sis měla vzít něco méně odvážného.“

Vtom se za nimi odkudsi vynořil Jeff a stál teď vedle Brandona. Heather si byla velmi dobře vědoma jejich pohledů.

„Jen ať si je nechá, Brandone. TV nám nechceš nikdy dovolit, abychom také něco pěkného viděli,“ prohodil s úsměvem. „Chápu ovšem, jak ti asi je. Být tebou, držel bych ji pod zámkem.“ Přitočil se k bratrovi a zašeptal mu tak, aby to bylo slyšet: „Sakra, vypadá mnohem lip než Louisa.“

Heather založila ruce v bok a hněvivě dupla. Brandon zbledl v očekávání, že jí ta ňadra opravdu vyklouznou.

„Tedy Jeffe, jestli mi chceš zkazit dnešní večer, můžeš se o té ženské zmínit ještě jednou!“ prohlásila.

Jeff se zachechtal a plácl bratra po rameni. „Ale Brané! Nehřej si na puritána. Jen ať si ty šaty nechá. Je v nich zatraceně krásná. Jen ať se nepřevléká; slibuji, že se vynasnažím, abych na ni celý večer nezíral.“

Brandon se na bratra rozezleně ušklíbl a už se mu chystal něco odpovědět, ale pak si to rozmyslel. Místo toho se obrátil k Heather.

„Tak si tedy choďte v čem chcete, madam,“ řekl nepříliš radostně.

Jeff si se smíchem zamnul ruce. „Tak si myslím, že tohle bude náramný večírek.“ Vzal Heather za ruku a položil si ji na rámě. „Pojďte, má rozmilá sestřičko, musím vás předvést našim přátelům.“

Heather se usmála přes rameno na Brandona a nechala se švagrem odvést, ale Brandon se zamračil a rozhlížel se kolem, jako by nevěděl co počít. Když vcházela do salonu, ještě se po něm ohlédla a viděla, že vešel do pracovny. Za nějakou chvíli se k nim připojil, v ruce vrchovatou sklenku brandy.

Brandon se postavil ke dveřím, aby uvítal hosty a ujistil se, že všichni svobodní mládenci budou hned nasměrováni k Jeffovi, aby měli co nejméně příležitostí okukovat jeho ženu. Dovnitř vplula se zářivým úsměvem Louisa, zavěšená do nového ctitele. Pohledem krátce utkvěla na Heatheřině dekoltu, než odpověděla na pozdrav, a její úsměv trochu zvadl. Louisiny šaty ze žlutého hedvábí byly zrovna tak hluboko vystřižené a dokonce trochu průsvitné, ale její sebejistota byla poněkud otřesena, když viděla, že Heather nepotřebuje do svých šatů žádné vycpávky.

„Ale má drahá Heather, dnes vypadáte opravdu kouzelně,“ prohlásila, když se trochu vzpamatovala z té rány. „Mateřství vám, zdá se, svědčí.“

„To je od vás laskavé, Louiso,“ opáčila Heather zdvořile. „Ale vedle vás musím vypadat všedně. Máte tak nádherné šaty.“

Louisa se lenivě usmála a schovala hnědé oči za sklopenými víčky. Rukou si přejela zlehka po poprsí, jako by chtěla upozornit na průhlednou látku své róby.

„Viďte? Thomas je navrhl přímo pro mě. S jehlou to opravdu umí, co myslíte?“

Heather se jen stačila usmát a Louisa hned pokračovala:

„Ty šaty jste si nechala šít tady, drahoušku? V Charlestonu jsem vás nikdy v žádném obchodě neviděla. Neříkejte, že je Brandon takový držgrešle od té doby, co se s vámi oženil. Předtím byl velice velkorysý.“

„Ty šaty mi nechal ušít v Londýně,“ odvětila Heather dosti chladně.

„Ach ano, ovšem,“ usmála se Louisa. „Určitě to byl stejný obchod, kde kupoval šaty i pro mě.“

Heather byla rozhodnuta nebrat její urážlivé poznámky na vědomí. Ať si Brandon sám vychutná její vztek nad tím, že se Louisa nedokáže smířit s jeho sňatkem a že nemá ani špetku úcty k jeho ženě.

„iy náušnice máte také z Londýna?“ vyptávala se Louisa. „Připadají mi nějak povědomé.“

„Patřily Brandonově matce,“ odpověděla Heather.

Louisa ztuhla. „Ano, teď je poznávám,“ řekla a bez dalších slov vznešeně odplula.

Jeff se s úsměvem sklonil k Heather. „Teď jste ťala do živého, má malá Angličanko. Ona si totiž už dělala nárok na všechno, co Brandonovi patřilo.“

O něco později přijel sám Matthew Bishop, náhodou zase nezadaný, aby se mohl věnovat každé mladé ženě, která upoutá jeho pozornost. Oblečený byl do nejjemnějšího hedvábí narůžověle šedého odstínu; sako mělo světle švestkovou barvu, jež tento odstín ještě zdůrazňovala. Naškrobená vázanka mu trčela tak vysoko, že mu v ní téměř zmizela brada. Po prsou mu splývaly kaskády krajek, které mu vykukovaly i z manžet, takže se mu v nich dlaně skoro ztrácely. Smekl klobouk s pérem, a aniž si vůbec povšiml hostitele, přikročil k Heather a uchopil ji za ruku. Brandon cosi rychle zamumlal, aby je představil, a snažil se ho přimět, aby šel dál k ostatním, jenže Matt tu vytrvale trčel a obrátil se k němu:

„Brandone, vždycky jsem obdivoval tvůj vkus, pokud jde o koně, ale ve snu mě nenapadlo, že bys mohl dosáhnout tak ohromného úspěchu i v oboru ženské krásy.“ Se spikleneckým úsměvem se obrátil k Heather. „Madam, jste naprosto okouzlující.“ Sklouzl očima na její poprsí a pokračoval: „Nad vaší krásou se mi rozbušilo srdce a z vašeho půvabu asi začnu koktat.“

Políbil jí pak ruku a zůstal nad ní skloněný mnohem déle, než se jejímu manželovi zdálo nutné. Brandon mírně zrudl a sevřel pěst. Když se Matt opět narovnal, vzal jej Jeff za paži a rychle ho před sebou strkal do bezpečí směrem k sálu.

Hudba opět zahrála k tanci. Brandon vzal svou ženu za ruku a uvedl ji do sálu. Rozjařené páry utvořily dvě řady; tanečnice stály naproti svým partnerům a zanedlouho vtáhl jejich rozdováděný hlouček Heather mezi sebe. Pak byl na řadě menuet. Brandon se před ní uklonil a ona se na oplátku usmála a půvabně poklesla v kolenou. Tančili složité figury, stoupali na špičky, míjeli se v pomalém rytmu hudby a Brandonův pohled často zalétl na její hruď. Když dotančili, odtáhl ji stranou a prohlásil:

„Madam, ty šaty mě úplně ničí. Prosím o trochu ohledu.“

Zvedla k němu bezelstné oči. „Ale Brandone, Louisiny šaty jsou stejně odvážné a jsou tady i jiné takové róby.“

„Kašlu na to, co má kdo na sobě,“ zavrčel. „Zajímá mě, jak jsi ustrojená ty. Čekám, že ti každou chvíli vypadnou a rozčiluje mě to.“

„Neboj se Brandone, nic takového se nemůže stát,“ namítla roztomile. „Rozhodně si nemusíš dělat starosti…“

„Brandone, starý kamaráde,“ přerušil je mužský hlas a Matt se k nim znovu připojil. „Dovolíš, abych si zatančil s tvou okouzlující ženuškou? Nezdržím ti ji dlouho.“

Brandon neviděl jiné východisko, než mu ji přenechat a nadmíru rozladěně se díval, jak si ji vede na parket.

Při tanci Heather cítila Mattův zbožňující pohled. Využíval momentů, jež se nabízely při určitých figurách menuetu; když se před ním ukláněla, jeho pohled byl jako přilepený na jejím poprsí, a při změně místa ji vždycky majetnicky stiskl. Celou dobu, co tančili, cítila, jak na ni neomaleně zírá.

Teď, jak si Matt předtím vyžádal, spustila hudba v novém rytmu, kterému se říkalo valčík, a Matt si k sobě dychtivě přitáhl zdráhající se Heather, že ji naučí kroky.

„Je to opravdu docela jednoduché, Heather. Jen se uvolněte a nechte se vést.“

Nebylo možné uvolnit se v jeho náruči, když se na ni přímo lepil. Heather se snažila udržet jeho ruce tam, kde měly správně být. Zdálo se, že Matt chce Brandona tím tancem rozčilit, a Heather měla užuž na jazyku, aby ji pustil, když se ohlédla po Brandonovi a spatřila jej v Louisiných spárech. Plavovláska se právě něčemu smála a opírala se o něj tak, aby měl dostatečnou příležitost nahlédnout jí do hlubokého výstřihu, skrz který bylo jistě vidět až na podlahu, jak si byla Heather jista. Neučinil nic, aby se od ní odtáhl, a Heather ztuhla záda a popadla ji nezvládnutelná žárlivost. Pletla kroky, které se ji Matt snažil naučit, a dokonce mu šlápla na nohu. Tvář jí zrudla do šarlatova.

„Ach, to mě opravdu mrzí, pane Bishope. Zdá se mi, že jsem pro tento tanec příliš nešikovná.“

Matt se zasmál. „Naopak, Heather, jde vám to krásně. Jen se musíte ještě víc uvolnit.“ Rukou ji sevřel kolem pasu. „No tak, nebuďte tak nervózní. Já vás přece neukousnu.“

Znovu se pokusila držet s ním krok, ale nedokázala odtrhnout oči od svého manžela, a výsledkem bylo, že Mattova noha utrpěla opět újmu.

Rozesmál se. „Co kdybychom si dali trochu vína,“ navrhl, když se znovu zatvářila velice omluvně.

„Ano, třeba,“ šeptla k smrti pokořena a nechala se odvést ke stolům s občerstvením.

Puzena žárlivostí smála se rozjařeně, když pak vířili sálem při dalším valčíku. Šampaňské za to však skoro nemohlo. Tanec se rychle naučila, a když poněkolikáté obtančili parket, připadal jí dokonce velmi zábavný.

Ačkoliv nepatřil k nejlepším tanečníkům, byl Matt velice vytrvalý, a když za ní přišel Jeff a rovněž se hlásil o tanec, vzdal se jí skoro stejně zdráhavě jako předtím Brandon.

„Zdá se, že jste obloudila další mužské srdce, naše drahá Angličanko,“ usmál sé Jeff, když se dali do tance.

Pokrčila rameny, protože ho poslouchala jen na půl ucha, a zapátrala po sále pohledem po Brandonovi. Objevila jej, jak stojí v hloučku mužů; Louisu nebylo nikde vidět. Ale kde byl, když jej před chvilkou hledala? Neviděla ani jeho, ani Louisu a jejich nepřítomnost ji znepokojila. Co když zjistil, že nedokáže odolat pohledu na Louisino kypré poprsí, a vzal ji ven, aby se s ní chvatně pomuchlal? Při představě, jak se Brandon mazlí s Louisou, si skousla ret a do srdce se jí vkradla tupá bolest.

„Copak vás trápí, Heather?“ vyzvídal opatrně Jeff. „Nezdá se, že byste se bavila.“

Dokázala se na něj usmát. „Bohužel, trápí mě váš věrný druh, ten netvor v zeleném. Musím přiznat, že nedokážu nebrat na vědomí Louisu, i když jsem byla přesvědčena, že to dokážu.“

Laskavě se na ni usmál a oči mu zazářily. „Tak vy ho milujete?“

„Samozřejmě že ho miluju,“ odpověděla. „Pochybuje snad někdo o tom?“

„No, možná,“ usmál se, „skoro bych hádal, že jste jej kdysi nenáviděla.“

Překvapeně trhla hlavou. „A jak jste na to přišel?“

Ústa mu zvlnil pobavený úsměv. „Ale už ani nevím. Nejspíš mě to jen tak napadlo.“

Když v sále doznívaly poslední tóny valčíku, odvedl ji Jeff zpátky k rozladěnému Brandonovi a pak se vydal hledat partnerku k dalšímu tanci. Brandon se na ni zachmuřil, sevřel čelisti a na tváři mu opět přeskočil sval.

„Potěšil vás ten valčík, madam?“ utrousil sarkasticky. „Úrčitě jste měla velmi schopného učitele. Já bych vás to nenaučil ani z poloviny tak dobře.“

Zvedla nos. „Netušila jsem, že umíš tančit valčík, Brandone,“ opáčila troufale, i když se necítila příliš sebejistá.

„Ó! A dovolila bys mi, abych tě to naučil, kdybys to věděla?“ Ostře se zasmál. „Ovšem v manželově náruči to asi není tak vzrušující, jako když tě osahává cizí chlap.“

Heather spolkla peprnou poznámku o Louise a vzdorovitě se odmlčela.

„Třeba bys mi chtěla předvést, co ses naučila.“ Mávl na hudebníky, aby zahráli další valčík. „Pojď, přesvědčíme se o tom.“

Nepříliš šetrně ji vzal za rámě a za úvodních tónů valčíku ji vedl na parket. Dali se do tance. Tančili nejprve pomalu, skoro na místě, dokud v nich hudba nerozpustila zlobu i napětí, a pak se začali poddávat hudbě. Ta neodolatelná melodie je prostoupila a nakonec vnímali jen vzájemnou přítomnost a zapomněli na vše ostatní. Nechali se unášet hudbou, vznášeli se a kroužili sálem a jejich duše splynuly s čarovným refrénem. Heather nevnímala nic než jeho paže kolem svého těla a snědý hezký obličej, jenž se nad ní skláněl. Brandon si uvědomoval jen její měkkou náruč a hluboké modré oči a v pohádkovém rytmu valčíku si připadali jako pouhé loutky zavěšené na nitkách osudu.

Postupně si oba uvědomili, že celý sál ztichl, jen hudba hraje dál a oni teď tančí na parketě sami. Zastavili se a užasle se rozhlédli kolem, jako by se právě probudili. Přivítal je dlouhý potlesk hostů, kteří ustoupili až na kraj parketu a v tichém obdivu sledovali jejich blažený let.

Brandon se s úsměvem uklonil a Heather provedla roztomilé pukrle. Poděkovali hostům za jejich uznání. Pak Brandon kývl na hudebníky a vzal ji znovu do náruče. Ještě jednou se s Heather objali a dali se do tance a ostatní páry se k nim teď přidaly. Za svou sklenicí šampaňského si je úkosem měřila Louisa.

Když se zábava opět rozproudila, opustili Brandon a Heather taneční plochu a odebrali se ke stolům s občerstvením. Heather přijala sklenici šampaňského, kterou jí zdvořile nabídl, a povšimla si, že si sám vybral něco podstatně silnějšího. Společně pak obešli hosty a nenucené s nimi pohovořili. Pak ale začali hrát rigaudon a Heather se zmocnil jakýsi starší pán, a pak už si pro ni chodili jeden za druhým, mezi nimi i ten čipera Matthew, který ji vyhledal, aby si na parketu znovu vyzkoušel své taneční umění. Brandon naopak příliš mnoho žen vyzváním k tanci nepoctil a většinu času trávil popíjením.

Heather nakonec poprosila své horlivé tanečníky o chvilku oddechu a objevila pak Brandona, jak rozjímá nad jantarovým obsahem své sklenice a jak se mu věší na krk Louisa a šeptem jej utěšuje, když je tak přehlížen svou ženou, která tráví celý večer tancem s jinými muži. Když si ji Louisa s triumfálně zvednutým obočím výsměšně změřila, Heather se dopálila. Brandon zvedl hlavou, pohlédl své ženě do tváře a úspěšně dokázal skrýt své roztrpčení. Matt náhle využil příležitosti, přistoupil zezadu k Heather a vtiskl jí v opilosti na rameno polibek. Brandonovy oči vzplály hněvem. Omluvil se, vzal Heather za ruku a vyvedl ji ven ze sálu přes halu do pracovny. Tam za sebou zavřel dveře a s pohrdavým výrazem ve tváři se na ni upřeně zahleděl.

„Zdá se, že se velmi dobře bavíte, madam. Nepochybně se vám velmi líbí, když vás někdo osahává.“

Heather ztuhla a oči jí sršely vztekem: „Jak se opovažuješ!“ vydechla. „Jak se opovažuješ říci mi něco takového!“

Brandon odložil sklenici a vykročil proti ní. Heather se nedala a nasupeně se na něj zamračila:

„Zasloužíte si to, neboť máte prohnilou duši, pane,“ usykla. „Nedělala jsem nic jiného než zdvořilou hostitelku a bavila jsem tvoje hosty, zatímco ty ses třásl jako jelen v říji, když před tebou ta světlovlasá kráva kroutila zadkem a nastavovala ty svoje cecky a sentimentálně ti bučela do ucha.“

„K čertu!“ vykřikl a rozhodil ruce. „Proč ti to vadí, když musím celou noc stát a dívat se, jak se taháš a šmajchluješ s tím nafoukaným hejskem, který si dokazuje, že je chlap, tím, že leze za kdekterou pitomou husou, která mu přijde do cesty!“

„Pitomou och!“ Na to nenašla odpověď a rozezleně se k němu otočila zády.

Pod vlivem whisky ztratil Brandon všechnu soudnost a v návalu samolibosti zařval: „Víš dobře, že je to pravda. Teď se mi ani nedokážeš podívat do očí.“

Přistoupil až k ní a mámivá vůně jejího těla nadobro zmátla jeho otupělou mysl, úplně ho popletla a jeho útočná nálada se změnila v sebelítost.

„Proč mi to děláš? Proč se ode mě odvracíš a hledáš útěchu v cizí náruči? Proč musím stále žít v tichém vyhnanství, beznadějně po tobě toužit a nesmět se tě dotknout, zatímco se necháš obletovat tím ješitným pitomečkem?“

V záchvatu zoufalé touhy jej opustil zdravý rozum. Hrubě ji strhl zády k sobě, jednou rukou jí neurvale sevřel svůdná ňadra, druhou prudce sáhl mezi stehna a ústy se lačně přisál k nahému bílému rameni. Zalapala po dechu zlostí i ohromením nad tím nečekaným projevem vášně, obrátila se a vší silou jej odstrčila, až ztratila rovnováhu a bez dechu upadla na psací stůl. Tvář jí hořela odporem nad jeho surovostí. Jak dovede být ubožácký!

Brandon zůstal stát s rozhozenýma rukama, ohromen její reakcí. A téměř prosebně pokračoval:

„Co proti mně máš? Bože můj, řekni mi, proč musím žít stále jako mnich a dívat se na to, jak vzbuzuješ touhu i v ostatních?“

„Ty blázne!“ dusila se vzteky. „Ty ses úplně pominul!“ Ukázala třesoucím se prstem ke dveřím. „Copak si myslíš, že chci ach!“

Nedokázala větu doříci a znechuceně proklouzla kolem něj, ale ještě než otevřela dveře, obrátila se a vmetla mu do tváře s krutým pohrdáním:

„Jen se čiň! Běž si za tou svou ukňouranou dorotou a poděl se s ní o ty své ožralé duchaplnosti. Vy dva jste se zřejmě hledali.“

Pak odešla a nechala tu Brandona v trýznivém zmatku. Spěchala ke dveřím do tanečního sálu. Náhle si uvědomila, jak je rozčilená, a přede dveřmi se zastavila, aby se trochu vzpamatovala. Vedle stál Jeff a rozmlouval se dvěma mladými dámami. Když vzhlédl a spatřil její výraz a zaváhání, pochopil, že se něco děje. Ihned se omluvil a přistoupil k ní.

„Co se děje, má milá Angličanko? Vypadáte, jako byste právě potkala čerta.“

„Pro mě má čert podobu jisté blonďaté děvky,“ naježila se. „Jak může být někdo tak slepý?“

Podíval se na dveře pracovny za jejími zády a trochu se usmál. „Hádám, že se můj bratr začal chovat svým obvyklým kouzelně idiotským způsobem. Ale no tak, princezničko, snad byste nebyla dnes večer smutná.“ Vzal ji za ruku. „Nechcete něco na povzbuzení?“

Přitakala a záhy se jí v ruce ocitla sklenka šampaňského. Třesoucí se rukou ji zvedla ke rtům a zhluboka se napila.

„Zdá se, že jste nablízku pokaždé, kdykoliv potřebuji útěchu, Jeffe,“ hlesla, po pořádném doušku už trochu klidnější.

Zasmál se. „Ano, tady v okolí mi všichni říkají svatý Jeffrey.“

Usmála se a cítila, že začíná mít trochu lepší náladu, a Jeff ji potom vzal za ruku a odvedl ji do klidnějšího zákoutí.

„Měl bych vám o Brandonovi povědět něco na vysvětlenou,“ řekl, „snad mu pak lépe porozumíte. Víte, náš otec nikdy nesnesl, aby se matky dotkl jiný muž, byť byly jeho úmysly sebepočestnější, a Brandon teď zjišťuje, že má stejný problém, pokud jde o vás. Dříve, než vás poznal, byl přesvědčen, že dokáže ovládat své city, a byl velmi sebejistý. Protože nikdy předtím nepoznal opravdovou lásku, není schopen se vypořádat s pocity, jež v něm probouzíte, a nedokáže si vysvětlit, co se to s ním děje. Věřte nebo ne, Heather, je to muž pevných zásad a kvůli vám musí ke svému úžasu některé z těchto zásad porušovat. Umožnila jste mu nahlédnout do jeho vlastní duše, a on zjistil, že je úplně jiný, než si kdy myslel. Pro muže jeho věku je děsivé poznání, že obyčejná dívka je schopna tak dokonale rozložit jeho schopnost logického uvažování.“

„A já to snad dělám, Jeffe?“ zeptala se tiše.

Usmál se. „Drahá, můžete se třeba vsadit, ale opravdu ho nikdy nezajímalo, jestli Louisa tančí s jinými muži.“

Než ji o tom mohl říci něco bližšího, připojil se k nim Matt, po vytrvalé konzumaci ostrého pití už v notně povznesené náladě.

„Co vy dva? Co se tváříte tak truchlivě, když je tu dneska večer tak veselo,“ pokáral je. „Heather, drahoušku, jak vidím, potřebujete povzbudit.“

Udělal si z ukazováčku a palce kukátko a podíval se jím na ni. Jeho pátravý pohled pomalu klouzal z její tváře až k maličkým hedvábným střevíčkům a zase zpátky, a se zalíbením utkvěl krátce na jejích ňadrech.

„A proto vám teď doktor Bishop nařizuje další cvičení. Za tím účelem je nyní na řadě krátká procházka po tanečním parketu.“ Nabídl jí s přehnanou dvorností rámě a rozverně se usmál: „Doprovodíte mě, má krásná paní Birminghamová?“

Heather koutkem oka spatřila, že k nim kráčí Louisa, a protože nehodlala snášet další útok její žárlivosti, přijala jeho rámě.

Jeff Louisu rovněž zahlédl a pochopil, proč se Heather rozhodla jít tančit. Louisa se zastavila a dívala.se, jak se párek vzdaluje ve víru tance, a Jeff ji zamyšleně pozoroval, když sledovala jejich tanec s přimhouřenýma očima a sevřenými rty. Očividně byla rozladěna tím, že již není středem pozornosti a že si jí teď skoro nikdo nevšímá, zatímco o Heather se nadšení tanečníci očarovaní její krásou div neprali.

Jeffův zrak se přenesl z Louisy na švagrovou. Matt seji neustále snažil osahávat, až jej Heather musela odstrkovat a bránit se jeho všetečným rukám. Chvíli ty dva pozoroval a uvažoval, jestli by se do toho neměl vložit. Podíval se ke dveřím; Brandon tam stál a s kamennou tváří sledoval svou ženu v Mattově náruči. Jeff poznal, s jakým úsilím bratr předstírá klid jak nebezpečně balancuje na pokraji výbuchu slepého vzteku.

Teď už neváhal a okamžitě si začal razit cestu k Heather. S úlevou k němu vzhlédla, když se k ní přiblížil, ale Matt mu za to vyrušení nebyl příliš vděčný.

„Ale Jeffrey, kamaráde, to už přestává všechno! To mě dokáže znechutit, když s ní nemůžu ten kousek dotančit. Vždycky nás někdo od sebe odtrhne/’

Starý mládenec s rukama v bok rozmrzele sledoval, jak mu Jeff partnerku odvádí po parketu někam pryč, Když se dostali k otevřeným dveřím do zahrady, Heather vzhlédla prosebně ke švagrovi

„Ten čerstvý vzduch mě láká, Jeffe. Myslíte, že by bylo vhodné, kdybych vás poprosila, abyste mě doprovodil kousek po zahradě? Už jsem z toho všeho tancování úplně zničená.“

Zasmál se. „Vaše přání je mi rozkazem, princezničko.“

Vyklouzli tedy ven do růžové zahrady a kráčeli po cestičce dál od domu až za vysoký živý plot k místu, kde vzduch sladce voněl růžovými keři a noční oblohu zakrýval rozložitými větvemi velký dub. Byli teď z dohledu a k uším jim zaléhaly jen vzdálené zvuky valčíku. Posadila se pod strom na kovovou lavičku a shrnula sukni, aby si mohl sednout vedle ní.

„Dneska bych mohla zůstat venku celou noc,“ tvrdila. „Tady je rozhodně větší klid než uvnitř.“

Pousmál se. „Co teď potřebujete, má milá Angličanko, je další drink a já sám bych si dal každopádně taky. Najdu vás tu v pořádku, než se vrátím se šampaňským?“

„Ovšem,“ řekla se smíchem. „Už jsem přece dospělá. A tmy se nebojím.“

„Nu, měla byste vědět, drahoušků,“ usmál se, „že velká děvčata mají podstatně více důvodů, aby na sebe dávala potmě pozor.“

„Ach Jeffe, a já jsem vám zrovna začínala tolik věřit,“ škádlila jej.

„Holčičko, kdybys nepatřila Brandonovi,“ opáčil a oči se mu zaleskly, „měla bys se mnou víc práce než s Mattem.“

Jeho smích k ní zaléhal ještě, když se jeho vysoká tmavá postava ztrácela do noci. Usmála se a s povzdechem se opřela hlavou o strom. Lenivě si pohrávala s vějířem, jenž se jí houpal na zápěstí. Pak přestala a zaposlouchala se do tmy, neboť nedaleko zaslechla jakýsi praskot. Jak to, že se vrací tak brzo? Zvedla hlavu a spatřila stín, jenž se vynořil zpoza živého plotu, a uvědomila si, že to vůbec není Jeff, ale nějaký menší muž v pestrobarevném oděvu. Přišel blíž, a vtom poznala, že je to Matt. Okamžitě vstala a postavila se za lavičku.

„Jeff právě odešel, pane Bishope, jestli jste s ním chtěl mluvit,“ oslovila ho nervózně.

Ušklíbl se a došel za ní až k lavičce. „Ale pročpak bych s ním chtěl mluvit, když tu jste vy, a já jen při pouhém pohledu na vás jsem celý pryč. Není tu nikdo, kdo by nás rušil v tanci. Nechtěla byste dokončit náš valčík? Namoutě věru, je to jediná možnost.“

„Děkuji, nechci, pane Bishope. Je mi líto, ale jsem už dost unavená.“

Stála zády ke stromu a Matt si stoupl až k ní a opřel se oběma rukama o strom.

„No, tak bychom si třeba,“ zafuněl jí do ucha, „mohli sednout.”

Přitiskl jí rty na hrdlo a nalehl na ni plnou vahou svého těla. Heather se mu snažila vší silou vykroutit.

„Pane Bishope, prosím vás!“ protestovala rozhořčeně. „Brandon…“

„Nemusí se»nic dozvědět,“ zašeptal a políbil ji na rameno. „Ty mu to neřekneš, že ne? Má totiž příšernou povahu.“

Zápasila s ním a snažila se jej odstrčit, ale nedal se odradit.

„Nebraň se mi, Heather,“ mumlal. „Musíš být moje. Nemůžu si pomoct, přivádíš mne k šílenství.“

„Nechte mě být!“ prosila. „Nechte mě, nebo začnu křičet a můj muž vás zabije.“

„Pšššt,“ zasyčel. „Nebraň se.“

Zavřel jí ústa nenasytným polibkem, rukama zajel od pasu až ke svěžím prsům a sevřel je do dlaní. Vysmekla se a zaúpěla pod jeho rty, odstrkovala se od jeho hrudi, ale docílila jen toho, že se na ni přitiskl ještě silněji. Náhle jej zezadu uchopily dvě silné ruce a odtrhly jej od ní, až sebou polekaně zazmítal. S tváří zkřivenou vztekem jím Brandon mrštil do křoví, a když se vyděšený Matt namáhavě pokoušel postavit, uštědřil mu kopanec do zadku a poslal jej jak širokého tak dlouhého znovu mezi keře. Matt se namáhavě postavil a s vlajícími šosy opustil scénu. Heather se opřela zády o strom, aby neupadla, a s uspokojením se dívala za utíkajícím mužem. Když ji Brandon k sobě přivinul, zmohla se jen na rozechvělý vděčný úsměv, brzy se jí však rozplynul na rtech, když jí sevřel a znovu ji přirazil ke stromu.

„Ten nanicovatej frajírek má možná problémy, jak si pomoci z kalhot, ale jak si možná vzpomínáte, já takové problémy nemám, madam.“

Neurvale se na ni vrhl a ústy ji přinutil, aby rozevřela rty, a pronikl mezi ně jazykem. Vášnivě a bezohledně drtil její ústa a Heather mu nekladla odpor. Přestože ji zřejmě zachránil před znásilněním, bála se teď, že ji čeká stejný osud. Neměla vůli, aby zabránila Brandonovi vzít si, co chce a na co měl vždy právo, a zatímco ji Mattův náhlý projev vášně nechal naprosto chladnou, tentokrát se jí zatočila hlava a v objetí svého muže pocítila náhlou ochablost. Rukama jí sjel po ňadrech až do úžlabí mezi nimi, kde jeho prsty chvíli zálibně spočinuly, než zajely pod látku šatů. Heather zasténala a roztřásla se jakoby pod náporem prudkého, rvavého větru. Nikdy předtím netušila, jak hluboce ji může vzrušit touha, žár a laskání milence, a ten neobyčejný pocit v ní stále vzrůstal a nebude naplněn, dokud se nestane něco zvláštního, sama nevěděla co. Brandon mumlal cosi nesrozumitelného, posunul rty do koutku jejích úst a čím dál vášnivěji ji líbal níž a níž na hrdlo, stále vzrušenější její opojnou vůní, jež rozdmýchávala žár planoucí v jeho nitru. Jeho ruce vysvobodily ze šatů ňadra rozněcující jeho smysly a bílé obliny zazářily do noci. Zahrnul je dychtivými polibky a jeho dech byl horký a těžký a Heather v opojení zavřela oči, opřela hlavu o strom a celá se poddala fomu nově poznanému pocitu. Jeho ruka se sunula po stehně a našla si pod šaty cestu až na nahé hýždě. Kolenem se vklínil mezi její stehna a prudce si ji přitáhl k sobě. Znovu se nad ní vynořila Brandonova tvář a uslyšela jeho hlas, jenž ochraptěle šeptal do horkých vzdechů jejích rtů:

„Jsi moje, Heather. Nebudeš patřit nikomu jinému, jenom mně. Jenom já vychutnám rozkoš tvého těla. A ty ke mně přijdeš, stačí jen lusknout prsty.“

Odtáhl od ní ruce a Heather hleděla nevěřícně, jak se má k odchodu. Nechal ji tam stát s třesoucíma se nohama a s tělem hladově toužícím po jeho polibcích a dotecích. Celá rozechvělá bolestným zklamáním toužila jen po tom, aby se vrátil, a už na něj málem zavolala, když vtom zaslechla Jeffa, jak ji starostlivě volá jménem, a rychle se obrátila, aby si upravila šaty a zahalila prsa.

Jeff se vynořil z keříků a v rukou politých šampaňským držel poloprázdné sklenice.

„Co se to tady dělo? Viděl jsem odtud uhánět Matta a teď mě málem porazil Brandon.“ Rychle se rozhlédl kolem, všiml si, jak je neupravená, a vytřeštil oči: „Jste v pořádku? Můj Bože, jestli Matt…, jestli vám někdo z nich něco udělal…“

Zavrtěla hlavou, vzala si od něj sklenku se šampaňským a sevřela ji třesoucíma se rukama, aby ji nevylila. Pak ji pozvedla k ústům a jedním douškem vypila až do dna.

„Měl jste pravdu, Jeffe,“ řekla rozpačitě. „Dospělá děvčata se potmě mají čeho bát.“

„Snad vás tu Matt neobtěžoval? Bůh mu pomoz, já tomu mizerovi zakroutím krk!“

„Byl tady,“ vydechla. „Ale Brandon ho zkrotil.“

Uchechtl se* „No to bych byl rád viděl. Bran byl vzteklý jako starý kozel, když vás viděl spolu tancovat. Nejradši bych Louisu uškrtil za to, že mě zdržovala v sále, a já kvůli tomu zmeškal to představení. Ale jak ji znám, nejspíš tušila, co se děje, a nechtěla, abych vás rušil, aby vám to pak Bran mohl vyčítat.“ Pohlédl na ni a zvážněl: „Ale to neudělal, že ne?“

Heather se trochu hystericky zasmála a pokrčila rameny. „Nemám ponětí, co si o tom myslil.“

Chvíli si ji zkoumavě prohlížel. „Heather, jste doopravdy v pořádku? Vypadáte trochu nesvá.“

„Ach Jeffe,“ hlas jí přeskočil. „Nejsem si teď ničím jistá, a už vůbec ne sebou. Měla bych se dát trochu dohromady. Copak se takhle můžu někomu ukázat? Asi bude nejlepší ztratit se na chvilku do pokoje.“

Vložil si její ruku na předloktí. „Tak pojďte, drahoušku. Odvedu vás zpátky.“

„Ale ne přes sál,“ poprosila. „Nerada bych budila příliš velkou pozornost.“

Usmál se. „Tak dobře. Obejdeme to předem.“

Pustila ho napřed a kráčela za ním až ke dveřím. Vevnitř od něj odběhla. Rychle se kmitla kolem otevřených dveří pracovny a doufala, že si nikdo nevšimne, jak je neupravená. V místnosti se shromáždilo několik mužů, kteří se smáli, nenucené rozprávěli a ochutnávali přitom likér svého hostitele. Rozpoznala mezi nimi hlas svého muže a poprvé toho večera slyšela jeho hluboký smích a veselou odpověď na jakýsi žert. Srdce se jí rychleji rozbušilo a pospíšila nahoru.

Brandon zahlédl z místa, kde právě stál, svou ženu, když přeběhla halou. S úsměvem se omluvil hostům a vyšel před dveře pracovny. Nedbale potáhl z doutníku a přimhouřenýma očima sledoval, jak stoupá do schodů a přitom půvabně pohupuje útlými boky, až se jí rozvlnily šaty.

Heather ucítila jeho pohled, nerozhodně se zastavila nahoře na schodech a ohlédla se. Díval se za ní s nevyzpytatelným výrazem v hezkém zarostlém obličeji. Polilo ji horko, když si vzpomněla, co se mezi nimi událo, a už se obracela, aby utekla do své ložnice, když tu vyšla z dětského pokoje Mary a marně se snažila utišit Beaua. Heather po něm vztáhla ruce a Brandon viděl, jak bere jejich syna do náruče a tiskne jej k sobě. Vrhla na něj ještě jeden pohled a pospíšila do svého pokoje. Brandon vytáhl hodinky a podíval se, kolik ukazují.

Když uplynulo třicet minut, sešla Mary, když předtím uložila Beaua do postýlky, po schodech dolů. Brandon zatím čekal u dveří a nenucené rozprávěl s hosty. Celou tu dobu však visel očima na schodech, a jakmile spatřil Mary, vykročil z pracovny, zastavil služku a oznámil jí, že této noci nebude již potřebovat její služby. Dívka zmateně svraštila obočí, ale poslušně kývla a zmizela v zadní části domu.

Brandon stoupal do schodů pomalými a pravidelnými kroky. Krátce se ohlédl přes rameno a zjistil, že hala je prázdná a hosté se baví v tanečním sále i v pracovně. Bez zaklepání otevřel dveře do své ložnice a zavřel je za sebou, opřel se o stěnu a zadíval se na Heather. Seděla před toaletkou a věnovala se účesu. Aniž ustala v česání, obezřetně jej sledovala koutkem oka. Na sobě měla jen tenký živůtek a spodničku, kterou už na ní viděl, a její plná zralá ňadra by sotva mohla vypadat vábněji, kdyby byla nahá. Její tělo se matně lesklo v zlatavém světle svíček, hebce se třpytily i její tmavé vlasy. Pomalu klouzal očima po jejím těle, spočinul jimi krátce na hebkých bílých ramenou a růžově zbarvených bradavkách, jež napínaly průsvitnou látku, a nakonec se vrátil k její tváři. Teď už vypadal zcela vyrovnaně, opět to byl onen energický, sebevědomý Brandon. Bezstarostně se usmál, přistoupil k toaletce a odložil doutník do popelníku.

„Došel jsem dnes večer k určitému závěru, Heather, a chtěl bych ti o tom něco říci.“

Přešel za jejími zády k posteli a opřel se ramenem o masivní sloupek v nohách postele. Jejich pohledy se setkaly v zrcadle.

„Nejdřív ze všeho bych si rád něco vyjasnil. Znáš mě už dobře, takže bys mohla uhádnout, co by se stalo, kdybych tenkrát odmítl se s tebou oženit. Jestli si opravdu myslíš, že by mě někdo na světě mohl přinutit udělat něco zcela proti mé vůli, pak tě ujišťuji, madam, že se pleteš. To bych radši shnil ve vězení, kdybys to ovšem nebyla ty.“

Heather seděla tiše s rozšířenýma očima a poslouchala, ale byla ve střehu.

„Kdysi dávno,“ pokračoval, „jsem s tebou mluvil ve vzteku a odepřel jsem si to, po čem jsem nejvíc toužil. Říkej si třeba, že to byla ta moje zatracená hrdost, protože ve skutečnosti jsem jen díky ní toužil ti ublížit a ukojit svou pomstychtivost za to všechno, co bylo záhadou i pro mě. Ale byl jsem to já, kdo trpěl a kdo se ve své trýzni bil do prsou, zatímco ty sis jen pohrávala s mým srdcem a zcela otevřeně jsi mi přísahala nenávist. Nakonec jsem to nebyl já, kdo se pomstil, ale bylas to ty. A já už mám dost té hry, ve které neustále prohrávám. Už mě unavuje být psancem ve vlastním domě, ve vlastní posteli. Došel jsem k momentu, kdy se musím rozhodnout. Teď se s tebou můžu buď vyspat, nebo odejít a najít útěchu u jiné ženy. Ale já jinou ženu nechci, Heather, netoužím po jiné. Chci tebe.“

Začal si rozvazovat vázanku a na rtech se mu objevil úsměv.

„Hra skončila. Je konec toho divadýlka. Jsem muž a vezmu si, co mi patří. Skoro rok jsem neměl ženu, která by ukojila mou touhu. Nebyl jsem se žádnou od té chvíle, kdy jsem se dotkl tvého panenského těla. Popravdě řečeno, nebylo snadné držet si tě od těla. Ale dál už si na mnicha hrát nebudu. Jsem rozhodnut vzít si tě znovu třeba i násilím. Já jsem se pro tento vztah nerozhodl. Ale když budu muset, udělám to, protože nemohu dál žít pod jednou střechou s tebou a nemít útěchu v tvém těle. Takže jsem se rozhodl. Vezmu si tě, a nejenom dnes. Můžeš si být jistá tím, že odteďka budeme spávat spolu v jedné posteli a náš vztah bude velmi… důvěrný.“

Svlékl si kabát a přehodil si jej přes rameno.

„Nechám tě tu na phvíli samotnou. Až se vrátím, budeš v posteli, ať už dobrovolně, nebo proti své vůli. A pamatuj, má nejdražší, tady nejsi v domě lorda Hamptona, ale v mém domě, protože jsi moje, a nikdo se neodváží těmito dveřmi vejít, aby tě chránil.“

Heather seděla jako přimražená, a když se za ním zavřely dveře, projela jí vlna vzteku. Prudkým máchnutím ruky strčila do popelníku, až sletěl na zem.

Co si vůbec myslí? Přijde si sem, zatímco má dům plný přátel i s tou blonďatou potvorou, a rozkazuje mi, abych před ním roztáhla nohy? Copak si myslí, že k lásce není zapotřebí slov, neví, že by mě měl polaskat, aby potěšil mé tělo? Jsem pro něj opravdu jen majetek, a nikoliv žena, jsem snad nějaká děvka, která mu vyhoví, jen aby se ukojil? Ano, kdysi se pobavil s vyděšenou dívkou. Nu, teď již nejsem ani vyděšená, aňi dívka. Jsem žena, a on teď na vlastní kůži zakusí mou pomstu, protože se budu bránit a škrábat a svírat stehna, dokud mi nedojdou síly. Teprve pak se poddám a zůstanu bez odporu ležet. Nemá právo…

Chvíli seděla tiše v hlubokém zadumání.

Ale má, namítalo její smírnější já. Je to můj muž a otec mého dítěte. Patřím mu a nemám právo se od něj odvracet.

Pomalu zvedla oči. V zrcadle spatřila odraz své tváře a tělo se jí zachvělo, když si připomněla jeho rty na svých ňadrech, dotek jeho dlaně na nahém těle.

„Proč ještě váhám?“ oslovila pojednou sama sebe. „To je přece to, co jsem chtěla a po čem jsem toužila. Vždyť jsem se sama snažila, abych toho dosáhla. Máme si být stále tak cizí jen pro mou hrdost?“

Musela si odpovědět záporně. Vstala a začala překotně prohlížet zásuvky šatníku, dokud nenašla, co hledala: své modré roucho ze svatební noci. Láskyplně je vytáhla ze zásuvky, něžně je rozprostřela přes postel a usedla k toaletce, aby se připravila na příchod svého manžela.

Brandon za sebou zavřel dveře a zůstal stát za nimi. V hlavě mu vířily myšlenky o tom, co se právě stalo, i o tom, co jej nyní čeká. Uslyšel tupý úder, jak upadl popelník na podlahu, a velmi se ho to dotklo. Opřel se vyčerpaně o zeď.

„Takové to tedy bude. Tentokrát je pořádně navztekaná.“

Roztrpčeně hodil kabátec na nenáviděnou nepohodlnou postel a soukal se z vesty.

Zase ji znásilnit! K čertu! Vždyť jsem měl tolik příležitostí, jen kdybych držel jazyk za zuby nebo si počínal jako milenec. Dokonce i dneska v zahradě jsem si ji mohl vzít hned na místě. Sakra, teď nemá cenu se k tomu vracet. Musím stát na svém, a je mi jedno, co se stane dnes v noci, hlavně že už je konec tomu zatracenému čekání. Určitě se bude zase bránit, to je mi jasné, a já se jí musím zmocnit proti její vůli, nebo něžně a pomalu, pokud mi to mé tělo dovolí, a jednat s ní laskavě, ačkoliv při prvním doteku té hebké kůže budu nejspíš ztracen. Těžce si povzdechl. Jak často jsem snil o tom, že k sobě budeme něžní. A dnes si musím lehnout do své postele jako do trní. Nebudu z toho mít vůbec radost, a to mě děsí víc než zápas, který nás čeká. Snad tato chvíle bude novým počátkem našeho vztahu a možná i dokážeme cítit něhu, jež se bude lásce alespoň podobat.

Stál teď nahý před zrcadlem a dál se potýkal se svými myšlenkami.

No, měla na to dost času. Však uvidíme.

Pohlédl krátce ke dveřím a v náhlém popudu uchopil župan a oblékl se, aby ji pohled na jeho nahotu ještě víc nerozrušil.

K čertu, řekl si, už tu okouním dost dlouho. Dal jsem jí úkol, který musí být proveden.

Vykročil ke dveřím a ještě zaváhal. Přestože se vší mocí ovládal, jeho dech se zrychlil a srdce mu bušilo až v krku. Polkl a napřímil ramena, zhluboka se nadechl a otevřel dveře. Přes postel visely zpola zatažené závěsy a Heather nebylo nikde vidět.

Ach Bože, šel jsem na to moc zhurta, pomyslel si zděšeně. Je pryč. Utekla ode mě.

Dvěma velkými kroky přešel do středu pokoje a náhle jeho pozornost upoutal sotva znatelný pohyb na posteli. S úlevou se pomalu obrátil a zavřel dveře, přehodil župan přes židli a obešel postel, až se dostal k místu, kde se závěsy rozdělovaly.

Dech mu uvízl v hrdle, když ji uviděl. Krev se mu divoce nahrnula do žil a všechny jeho smysly byly zahlceny její přítomností. Jediným pohledem přejel vášnivě po jejím těle. V poduškách tu spočívala na boku, vlasy rozhozené po ramenou, pokrývku shrnutou v nohách. Její roucho vábilo jako průzračný modrý oblak, v útlém pase se rozvíralo a nechávalo jeden z těch krásných boků a jednu nohu odhaleny. Ňadra se drala ven z průsvitné látky tak dychtivě, až se mu zrychlil a ztěžkl dech. Mile se na něj usmála a s příslibem v očích k němu vztáhla ruku. V obavách, že se mu to snad jen zdá, se sehnul k pelesti. Rukou mu zajela kolem krku a přitáhla si jeho hlavu k sobě. Pocítil teplo její kůže, hebké a svěží, a stejně jako její paže jej teď objala i omamná vůně jejího těla. Ruce se mu svezly ke stužce na košilce a Heather mu vydechla do ucha:

„Dal sis hodně na čas, miláčku.“

S Brandonem se zatočil svět a sevřel ji pevně do náruče. Šeptal něžná slůvka, zatímco jeho rty putovaly po jejím svůdném hrdle.

„Heather… Ach, Heather,“ zašeptal chraptivě. „Chci tě už tak dlouho, tolik po tobě toužím. Už bych to déle nevydržel.“

Lačně se přisál k jejím rtům a jejich těla se hladově vzepjala proti sobě. Brandonovo žíznilo po plném doušku lásky, Heatheřino dosud lásku neznalo. Tiše sténala pod doteky jeho zkušeně bloudících rukou, pod jeho horečnými polibky, přimkla se k němu a zcela se poddávala jeho touze, jejíž intenzita ji zahltila natolik, že ji opětovala divoce a bez zábran se samozřejmostí, jež je oba překvapovala. Ucítila pátravé doteky jeho údu, opatrné, aby jí ve svém zápalu neublížil, a natáhla po něm ruku, aby mu pomohla. Když se jej poprvé dotkla, málem ucukla v úžasu nad tím, jak byl horký a dychtivý, ale pak, když ji Brandon ochraptěle povzbudil, jej vedla na místo, po kterém tak toužil, až ucítila, jak se prudce dere hluboko do jejího lůna. Široce rozevřela oči v ohromení nad novým pocitem a v měkkém světle nad sebou spatřila tvář svého muže s rysy zostřenými a zvýrazněnými vzrušením. S požitkem se oddal tomu nejdůvěrnějšímu okamžiku. V tu chvíli jí připadal jako nádherný bůh. Šeptala slova lásky a položila mu paže kolem krku, nahými prsy se přitiskla k porostu na jeho hrudi a přitáhla si jeho hlavu dolů k sobě. Vášnivě a zcela bez zábran jej políbila a prudce pronikla jazykem do jeho úst. Celý rozechvělý se k ní přimkl ještě těsněji a začal se pohybovat, nejprve jemně a pozorně, ale pak, překonáni prudkostí své vášně, na všechno zapomněli. V horkém přívalu rozkoše jí ze rtů unikl tichý výkřik překvapení, když konečně poznala, k čemu se blíží.

„Brandone!“

A Brandon zajásal ve svém triumfu a jejich těla se spojila ve vzájemném žáru, jenž pak pomalu utichal a zanechal v jejich srdcích žhavý popel lásky.

Plamínek svíčky se zatřepetal v lehkém vánku, jenž rozvlnil záclony v okně a rozkmital na stropě tajuplné stíny. Pak vrhl svoji zář na obě těla v posteli. Heather ležela zády na polštáři v objetí Brandonových paží, nohy zaklíněné mezi jeho. Měla zvláštní pocit beztíže, jako by se vznášela v oblacích kdesi mimo tento svět. Oči měla zavřené a na rtech jí hrál zasněný úsměv, když jí Brandon lehce přejel prstem po tváři, laskal její ústa, oči a zkosené obočí.

„Vždycky jsem si myslel, že člověk musí mít mnoho zkušeností, aby se dokázal dokonale těšit z rozkoše, a teď vidím, jak jsem se mýlil. Nikdy předtím jsem nezažil něco tak nádherného.“

„O, miláčku, to nejsi sám,“ otevřela s úsměvem oči a pohlédla na něj s láskou. „Kdybych předtím věděla, jaké to je, přihlásila bych se o svá práva dřív.“ Radostně jej objala kolem krku. „Je to hanba, že jsme promarnili tolik času, abychom poznali jeden druhého.“

Jeho prsty teď vystřídaly rty a s ústy něžně přitisknutými na jejích zašeptal:

„Nenávidělas mě, vzpomínáš?“

„Hm, úplně na začátku ano,“ vrátila mu polibek. „Pak už myslím ne. Vím jen, že jsi mě děsil víc, než jsem mohla snést.“

Se smíchem si ji převrátil na sebe a s rozkoší se přisál k teplému hrdlu.

„I já se bál sám sebe. Měl jsem strach, že tě nadobro ztratím.“

Vztyčila se na jeho hrudi a našpulila spodní ret. „Jsi velký ničema, Brandone Birminghame, jsi horší než kanec, a ty to moc dobře víš.“

Usmál se koutkem úst a rozmarně sjel prstem z jejího ramena dolů přes ňadro, kolem růžového výbojně vztyčeného hrotu.

„To, že jsem byl ke sňatku donucen, mi bylo proti srsti,“ zašeptal, „a mému rozpoložení neprospělo ani to, že se mnou tvá teta jednala jako s neotesaným křupaném. A to, že jsem musel strávit svatební noc pod dohledem lorda Hamptona, byla další zkouška pro moje nervy. Ale když jsi prohlásila, že mě nenávidíš, propadl jsem vzteku nadobro, a protože jsi byla jediná, na kom jsem si mohl ten svůj hněv vybít, obrátil se proti tobě. Pomsta není dvojsečný meč. Jeho ostří jsem pocítil jen já sám a zasáhl mě při každém mávnutí.“

Nevinně vykulila oči. „Ale co jsem udělala? Čím jsem tě tak ranila?“

Klesl hlavou zpět na polštář a položil si ruku na čelo, zavřel oči a s úsměvem si povzdechl. „Spíš se ptej, co jsi neudělala, má lásko. To by opravdu bylo jednodušší. Hrála jsi svou ženskou roli, jako bys tu úlohu sama vymyslela, a já musel čekat a bezmocně se dívat, jak si zahráváš s mým srdcem. Odhalovala jsi před mýma očima svá ňadra a pohupovala tím svým kulatým zadečkem, div mi nevypadly oči z důlků a byla jsi tak zatraceně svůdná, že jsem se tě alespoň tisíckrát už málem zmocnil.“

Zasmála se krátce, opřela si tvář o jeho rameno a prsty se bezstarostně probírala porostem na jeho hrudi. Pak se vážně zamyslela. „Víš, Brandone, že mi bylo tety Fanny skoro líto? Nikdy nepoznala, co to je být milována nebo alespoň mít přítele.“

Usmál se a otevřel oči. „Vůbec ji nemusíš litovat, kočičko. Možná že si žije docela spokojeně z mých peněz.“

Heather se překvapeně nadzvedla a pátravě mu pohlédla do tváře. „Tý jsi dal tetě Fanny peníze?“

Přikývl. „A byla to celkem slušná částka. Tvrdila, že musím za tebe zaplatit dluh, když se o tebe ty dva roky starala.“

„A ty jsi jí zaplatil!“ zvolala rozhořčeně. „Ach Brandone, vždyť už dostala dobře zaplaceno, když prodala všechno, co mi patřilo. A kromě toho, na svoje živobytí jsem celé ty dva roky pracovala. Neměla právo dělat si nějaké nároky. Je mi to hanba. Musel sis o nás myslet, že jsme pěkní krkouni.“

Pobaveně se zasmál a přitáhl si ji blíž. „Měl jsem své důvody, abych jí ty peníze dal. Mohla by si dělat nároky nejen na tebe, ale i na dítě. Tušila, že mám dost prostředků, abych se o ni mohl výborně postarat, a já si rozhodně nepřál, abych ji tu měl stále za zadkem ani aby se motala kolem tebe. Jedna věc je mít ženu, která mě nechce, ale něco jiného jsou takové protivně komplikované právní záležitosti. Kdyby na tebe vztáhla ještě jednou ruku, asi bych tu babiznu zabil. Protože jsem se vůči té krávě nechtěl dopustit zločinu, dal jsem jí peníze bez jakýchkoli námitek. A opravdu jsem jí je dal tak rychle, že z toho musela mít šok!“

„Ach Brandone,“ smála se vesele. „Ty jsi tak nádherně nemožný.“

Zachechtal se a rukou jí přejel po těle. „No, hlavně že jsme se jí zbavili, viď?“

Avšak Heatheřin úsměv rychle povadl, neboť se jí před očima vybavilo tělo Williama Courta, ležící bezvládně na podlaze. Prudce Brandona objala a pevně se k němu přivinula.

„Doufám, že jsme se jí zbavili, Brandone, opravdu v to doufám.“

Brandon jí odhrnul vlasy z tváře, a když promluvil, jeho hlas zněl velmi něžně. „Nechceš mi říct, čeho se tak bojíš, má lásko? Dovolíš mi, abych ti pomohl?“

Trochu se od něj odtáhla a zavřela oči zděšena tím, co by se mohlo stát, kdyby zjistil, že zabila člověka. Zavrtěla hlavou a dokázala se usmát.

„Nic to není, miláčku. Opravdu, nic.“

Otevřela oči a spatřila, jak se nad ní sklání s vyčkávavým výrazem ve tváři, pátravě si ji prohlíží a zkouší uhodnout, co se děje v její mysli. Pak se pomaloučku sklonil k její ústům a přitiskl ji zpět na polštář.

„Miluji tě, Heather. Miluji tě víc než celý svůj život, tak nesmírná je má láska. Důvěřuj mi, miláčku.“

Přitiskl své rty k jejím a Heather opět roztála v jeho náruči. A za hodně dlouho mu horce vydechla do ucha:

„A já miluju tebe, Brandone, můj nejdražší muži.“

Brandona vytrhl ze spánku Hattiin hlas v hale, a když se její kroky už blížily, uvědomil si náhle, kde vlastně je, a posadil se. Tím pohybem vzbudil Heather. Přitulila se blíž k němu s očima dosud zavřenýma a ústa se jí zvlnila ospalým úsměvem. Natáhla ruku a pohladila jej po štíhlém, svalnatém trupu. Proto si zase lehl a zdráhavě přetáhl přes oba pokrývku. Dveře se rozletěly a dovnitř vpadla Hatti. Stará černoška se ohromeně zastavila, když je uviděla spolu v té velikánské posteli. Pak se zeširoka usmála a kolem očí se jí objevila spousta drobných vrásek. Vhrnula se do pokoje, jako by se to stávalo každý den. Nedbala na Brandonův zamračený pohled a přešla k oknům, rázně rozhrnula těžké závěsy a vpustila dovnitř zářivé sluneční světlo, jež zaplnilo celý pokoj. Pak si opřela ruce v bok a uchichtla se.

„Jo pane, že máme ale pěknej den. Teda, myslím, že sem eště neviděla tolik slunka v jednom dni za posledních dvacet let, vod tý Joby, co v tomhle domě byla vaše máti, pane Brané.“

Heather si natřásla polštáře a opřela se tak, že napůl seděla, a přitáhla si přikrývku přes prsa. Brandon se k ní přitiskl s rukou položenou na jejím stehně a vrhl na černošku podmračený pohled. Heather zajiskřily oči potlačovaným veselím, když sledovala Hatti, jak se tu motá po místnosti, přehazuje si přes ruku oblečení a sem tam urovnává věci.

„Tak si myslim, že asi budete chtít snídani,“ zahartusila stará. „Nikdá sem vás neviděla tak pozdě vstávat, pane Brané. Pán Jeff už je nejspíš celej usouženej starostí, kde pořád ste.“

Zachechtala se a nedokázala se zdržet veselí; pak ale zvážněla, když sbírala Heatheřino modré roucho z podlahy vedle postele. Pečlivě je rozprostřela přes křeslo. V šatníku pak vyhledala své paní čisté šaty a položila je vedle košile.

„Tušim, že tu bude co nevidět. Snídal už před hodnou chvíli a řek mi, že vás chce vidět.“ Tvář jí opět roztála úsměvem, když se znovu podívala na ty dva v posteli. „A mladej pán Beau vás bude chtít taky. Ani jeho sem neviděla tak dlouho spát. Vy ste si ho musela nějak vycvičit, slečno Heather.“

„On má jenom lepší způsoby než někdo,“ zavrčel Brandon, až se Hatti rozesmála.

Odšustila ke dveřím, ještě jednou se obrátila k Brandonovi a potutelně na něj zamrkala: „Jo, pane, dneska je krásnej den.“

Dříve než mohla odejít, zazněl z vedlejšího pokoje Jeffův hlas: „Kde je ten línej hňup? Vytratí se z večírku, vykašle se na hosty a pak se válí v posteli až do oběda.“

Vstrčil hlavu do dveří. Heather vyjekla, zakutala se do postele a přitáhla si přikrývku až pod bradu. Chvíli bylo ticho. Jeff pozoroval, co se děje.

„No, asi to nebude ode mne moc taktní, ale stejně půjdu dál,“ usmál se.

Proklouzl kolem Hatti, jež už opouštěla ložnici, a vešel k nim. Přistoupil ke sloupku v nohách postele a oba si je změřil. Usmál se koutkem úst a důkladně si prohlížel svého bratra, jenž pod jeho pátravým pohledem zrozpačitěl. Jeff přešel k oknu, a když míjel židli, povšiml si Heatheřiny modré noční košilky. Opřel se rukou o parapet, druhou si rozhrnul kabát a spokojeně se zahleděl na sluncem zalitou zemi.

„Ano, pane,“ zašeptal v hlubokém zamyšlení. „Dělá še tam opravdu krásný den.“

Pohodil hlavou a srdečně se zasmál, jako by jej právě napadlo něco veselého. Brandon se zaúpěním obrátil oči v sloup a zaskřípal zubama.

„Ale je to taky zatraceně mizerný den, když má člověk ve vlastní ložnici lidí jako v krámě při výprodeji. Budu muset říci Ethanoví, aby se podíval po nějakých pořádných zámcích na dveře.“

Jeff se obrátil a bujaře se uklonil: „Račte odpustit, pane. Kdybych si byl vědom změny vašeho bydliště, rozhodně bych byl diskrétnější. Nicméně bych chtěl připomenout, drahý bratře, že máme hosty, a vzhledem k vaší nepřítomnosti o vás projevují značné obavy. Mám jim snad oznámit, že jste nemocný?“ Usmál se, když mu Brandon odpověděl pouze nasupeným pohledem, a pokračoval: „No tak dobře, prostě jim řeknu, že jsi lenoch a že za chvilku budeš dole.“

Obrátil se k odchodu, ale ještě ši neodpustil poznámku: „Nesmím zapomenout poblahopřát Georgeovi. Bude mít radost, až se doví, že nebyl tak neúspěšný dohazovač.“

Jéště chvíli pobaveně čekal, dokud jim jeho slova úplně nedošla, a pak na něj oba pohlédli skoro současně a stejně užaslí!

„Všechno je v pořádku. Už nějakou dobu znám podrobnosti, ale George za to moc nemůže. Měl trochu vypito a myslel si, že je tam úplně sám.“ Znovu se zasmál a vykročil ke dveřím. Ještě jednou pohlédl na Heatheřino roucho a ušklíbl se. „Ty máš ale zatraceně silnou vůli, bratříčku, já bych asi takovou neměl.“

Mrkl na Heather a zachechtal se. Pak je konečně už doopravdy opustil a zavřel za sebou dveře.

Brandon zavrčel cosi nesouhlasného v tom smyslu, že člověk prostě nic neutají, spustil dlouhé nohy z postele a posadil se. Heather vesele vyskočila a prudce jej zezadu objala.

„Cožpak to není krásný den, Brandone?“

Usmál se na ni, zavřel oči a otřel se zády rozkošnicky o její hruď.

„Opravdu, zlato,“ vydechl. „Opravdu je krásně.“

Rychle vstal, se smíchem ji snesl z postele a s chutí ji pleskl po nahém zadečku.

„Raději se postarej o našeho drahého syna, madam, nebo bude muset čekat ještě hodně dlouho na snídani.“

Dovolila mu, aby ji objal, vytáhla se na špičky a políbila jej na rty. Pak ho vzala kolem krku.

„Nechoď pryč. Chci tě mít celý den na očích.“

Dlouze ji políbil a pevně ji k sobě přitiskl. Pak jí odpověděl s ústy na jejím oušku:

„Budete mít co dělat, abyste se mě zbavila, milostivá.“

Beau jako by vycítil dobrou pohodu svých rodičů; když si dostatečně zaplnil žaludek, měl hravou a veselou náladu. Kopal štěstím nožkama ve vaničce, až postříkal svou matku, a když jej otec huboval, jen se radostně smál. Pak ho Heather odnesla do salonu a Beau byl nadmíru spokojen pozorností, jíž se mu dostalo od hostů, kteří se nad ním přímo rozplývali.

Paní Clarková postřehla, jak jeho otci září oči; opřela se zády o opěradlo židle, podepřela si ruku hůlkou a pomalu pokývala hlavou. „Ale, ale, Brandone, zdá se, že máš dnes mnohem lepší náladu než včera večer. Noční odpočinek ti přímo zázračně prospěl.“

Jeff vyprskl, rozchechtal se a vyslal k ní varovný pohled za Brandonovými zády. Brandon se k ní přitočil a rozmarně odpověděl:

„Díky, Abegail. Opravdu, dnes ráno se cítím podstatně lépe.“

Nad hlavičkou jejich syna se setkal Heatheřin úsměv s jeho vřelým a rozzářeným pohledem.

Denní světlo se již vytrácelo a poslední hosté nastupovali do kočárů. Předtím ještě něco málo pojedli a pak už jim nezbývalo, než se srdečně rozloučit, Skoro všichni muži ještě naposledy vyzkoušeli Jeffovu whisky, aby si zahřáli žaludky, a dámy se napilý studené vody nebo usrkly chlazeného vína, aby jim cesta lépe ubíhala.

Teď, když měli Birminghamovi dům zase jenom pro sebe, shromáždili se v salonu, aby strávili večer v klidu a pohodě. Heather usadila Beaua na dece, kterou roztáhla na koberci, a Beau vrněl, radostně mával ručkama a zaujatě pozoroval zrnka prachu Vířící v pruhu světla, až se tomu oba bratři museli usmívat. Brandon seděl na pohovce a objímal svou ženu a Jeff se pohodlně usadil naproti nim do křesla. Všichni uvolněně vychutnávali večerní poklid.

Pokojnou chvíli přerušil rachot kočáru po cestě a dusot kopyt. Před verandou zastavil Louisin kočár. Sestoupila dolů tak dychtivě á spěšně, že bylo hned znát, že klid v její tváři je jen zdánlivý. Vyběhla po schůdcích na terasu, proplula kolem Josefa a bez otálení stanula před celou rodinkou. Než vůbec promluvila, vzala Brandonovi z ruky sklenici, vypila ji jedním rázem téměř do dna a znechuceně nakrčila nos. Postavil sklenku na stůl, když mu ji podala zpátky, a Jeff se ušklíbl nad jejím značně nevhodným chováním.

„Takže, Brandone,“ vyrazila ze sebe, „díky tobě se opět šíří po celém Charlestonu klepy.“

Tázavě zvedl obočí a Louisa pokračovala, sotva popadajíc dech:

„Dneska ráno našli Sybilu zavražděnou.“ Koutkem úst se ušklíbla, když Heather vydechla překvapením. „A tebe s ní viděli včera večer na Meeting Street. Podle všeho jsi byl poslední, kdo s ní mluvil.“

Heather polila studená hrůza. Položila ruku Brandonovi na stehno a on ji konejšivě stiskl. V místnosti zavládlo mrtvé ticho, všichni jako by na chvíli přestali dýchat. Louisa se upjatě napřímila a podmračeně si změřila jejich spojené ruce. Pak navázala na své předchozí prohlášení:

„Našli ji v lesíku za městem se zlomeným vazem. Byla v hrozném stavu. Chudinka, včera na plese ani nikomu nechyběla, že? Strhal z ní šaty a doktor říká, že byla znásilněna.“ Významně zvedla obočí na Heather a pak se usmála na Brandona. „Já samozřejmě vím, že ty bys se ženou nikdy takhle nezacházel, drahoušku, ale šerif má jisté pochybnosti. A proto tady za chvíli bude. Vypadá to, že paní Scottová zřejmě tuší, kdo by to asi tak mohl být.“

Jeff se chladně zasmál do nastalého ticha. „Výřečnost Marandy Scottové obvykle daleko předčí schopnosti jejího mozečku.“

Louisa se ušklíbla a s úsměvem podotkla: „Jsou tady ještě další podivné shody okolností, které je třeba vysvětlit a na které se bude šerif jistě ptát. Ale samozřejmě,“ zaculila se na Heather, „Brandon jistě vše vysvětlí.“ Obrátila se k němu a zeptala se: „Kampak jsi to včera zmizel, drahoušku?“

Heather už to nevydržela a rychle přispěchala svému muži na pomoc. „Byl celou noc se mnou, Louiso, a také celý dnešní den, to mohu odpřisáhnout.“

„Ó!“ Louisiny oči se rozšířily a opět Ztížily a její pohled utkvěl na Beauovi. „Nejspíš si jako důkaz pořídíte dalšího fakana. Ale pak…“ Obrátila se k Brandonovi. „Samozřejmě když bude pořád těhotná, je to nejlepší způsob, jak si ji pojistit, vid,drahoušku?“ V

Tou sprostou narážkou se Heather málem zalkla a Jeff i Brandon se vymrštili ze svých míst. Brandonovy oči potemněly hněvem a ve tváři mu zacukalo. Vykročil s napřaženýma rukama, jako by ji chtěl uškrtit, a v Louisiných očích se usadil strach. Pak se Brandon ovládl a ona še blazeované usmála.

„Ts, ts! Musíš se trochu ovládat, když máš tak divokou povahu, drahoušku. Co by tomu řekl šerif?“

Odvrátila se, až jí sukně za vířila kolem nohou. „No, stejně už musím jít. Určitě by neocenil, že jsem tě varovala.“ Na odchodu ještě prohodila potutelně přes rameno: „Pojedu zadní cestou, aby nepoznal, že jsem tu byla. Pa, pa, drahoušku.“

Za chvilku objel její kočár dům a rozjel sé dolů po zadní cestě. Heather svírala v náruči zneklidněného syna a všichni tři dospělí teď zděšeně zírali jeden na druhého.

„Jenom blázen by věřil, že máš něco společného se Sybilinou smrtí, Brané,“ vyrazil ze sebe náhle Jeff a hlučně postavil sklenici na stůl. Tlumeně zaklel a začal přecházet po pokoji. „Holka pitomá všichni děvkaři si u ní podávali dveře. Klidně to mohl být jeden z nich. Ale z jakého důvodu by obviňovali tebe? Kristepane, vždyť ses na ni sotva podíval. A kdyby snad ano, jsem si jist, že by ona znásilnila tebe.“

Heather vzhlédla s obavami k manželovi a snažila se uklidnit Beaua, jenž se jí dral k prsům, a když nemohl přes šaty najít to, co hledal, netrpělivě sebou zazmítal a chvílemi vztekle zakvičel.

Brandon rozvážně promluvil:

„Paní Scottovou to přirozeně zdrtilo a Townsend musí jako šerif prošetřit každou možnost, dokonce i když jde o výlevy nějaké hysterické ženské. Pomáhal jsem včera Sybile uložit nákup do kočáru a určitě nás spolu vidělo hodně lidí. To ale ještě nedokazuje, že jsem vrah. Townsend není přece žádný trouba. Jistě si to nechá vysvětlit.“

Heather vstala, aby se postarala o syna, a Brandon se k ní naklonil a pomohl jí. Upřeně se jí zadíval do očí, a jestliže snad Heather měla nějaké pochybnosti, rychle je zaplašila. Copak by se na ni dokázal dívat s takovou něhou a láskou, kdyby měl na svědomí tak strašný čin? Zvedla k němu tvář a v očích se jí zrcadlilo něžné pohnutí. Jejich rty se spojily ve smířlivém, neuspěchaném polibku.

„Nebude mi to trvat dlouho,“ vydechla, když se od sebe odtrhli. Obrátila se a se synem v náruči chvatně opustila místnost a stoupala po schodech nahoru.

Poté co Beaua nakojila a uložila do postýlky a šla pak ze schodů dolů, zaslechla dole nějaký neznámý hlas. Slyšela zlostnou odpověď svého manžela a zastavila se.

„K sakru, Townsende, co se tak hloupě ptáte! Ne, nikdy jsem s ní nic neměl. Nikdy mě nepřitahovala a nijak mě nevábila a bylo by prostě fyzicky nemožné, abych se vůbec dokázal vzrušit.“

„Paní Scottová říká něco jiného, Brané. Tvrdí, že jste měl se Sybilou celá léta tajný poměr a když se po vašem sňatku začala zajímat o jiné pány, začal jste prý žárlit. A pak jste ztratil nervy, znásilnil ji a potom zabil.“

„To je nestoudná lež!“ prohlásil Brandon rozhodně. „Maranda si nepochybně myslí, že se jí dostane nějakého zadostiučinění. Celé roky se mi snažila svou dceru vnutit, ale přísahám, Townsende, při hrobě své matky, nikdy jsem se té dívky nedotkl.“

„Prý jste minulý večer pořádali ples,“ utrousil šerif. „A taky jsem slyšel od některých vašich hostů, že jste měl moc špatnou náladu.“

„To určitě naše snaživá Louisa,“ zamumlal opovržlivě Jeff.

„Ujišťuji vás, Townsende,“ odsekl mu Brandon, „že moje včerejší chování nemělo se Sybilou nic společného. Ani jsem si nevšiml, že nepřišla, to mi Louisa řekla teprve před chvilkou.“

„Jaký byl tedy důvod vašeho chování?“

Jeff se uchechtl.

„Snažil se zabránit všem dotěrným chlapům, aby mu lezli za ženou.“

„Potom tedy máte opravdu sklon k žárlivosti?“ dotazoval se šerif.

„Pokud jde o mou ženu, tak ano,“ přiznal Brandon.

„Proč pouze o ni? Mohl jste pocítit totéž, když šlo o Sybilu, máte-li takovou povahu.“

Teď už se Brandon zasmál. „Townsende, vy jste určitě ještě neviděl mou ženu, jinak byste pochopil, oč tu jde. Vedle paní Birminghamové by se Sybila musela jen stydět.“

Townsend si odkašlal a pak jaksi zdráhavě pokračoval. „Mezi vašimi známými se povídá, že se svou ženou nespíte, Brané. Je to pravda?“

V Heather se začala vařit krev. Vrazila do salonu, kde našla všechny tři muže pohromadě, a stanula čelem k neznámému, jenž na ni chvíli překvapeně zíral a pak se hluboce zarděl a svěsil hlavu. Townsend byl stejně vysoký jako Birminghamové, ale mnohem silnější. Zatímco Brandon byl dvakrát těžší než ona, tento muž musel vážit nejméně třikrát tolik, a bylo zvláštní vidět tak statného muže v trapných rozpacích. Přistoupila ke svému manželovi, rukou jej objala kolem pasu a odměřeně pravila:

„To jste slyšel špatně, pane. Je pravda, že když jsem byla těhotná, měli jsme oddělené pokoje, ale já na tom nevidím nic divného, má-li žena tak ohleduplného muže jako já. Bál se, aby ve spánku neporanil mě nebo dítě.“ Tázavě povytáhla obočí. „Také tolik myslíte na svou ženu, pane?“

Townsend celý nesvůj zamumlal, že ne, a pak si odkašlal a opravil se, ve tváři už celý červený. „Nejsem ženatý, madam.“

Jeff vyprskl a Heather pozvedla hlavu ještě o kousek výš.

„Ach tak,“ vydechla. „Pak toho tedy o ženách, které mají děti, asi moc nevíte. Ale pokud jde o vaši otázku, jestli spolu spíme: Ano, pane, spíme spolu.“ V očích jí vzplanul hněv. „A já jsem velmi náročná manželka, pane, a opravdu se mi nezdá možné, že by můj muž zatoužil po jiné ženě, tím spíš, že by ji napadl.“

Konec věty už dopověděla hezky vztekle; Jeff se lehce zasmál a plácl Townsenda po zádech.

„Měl bych vás varovat, Townsende. Tahle paní má v sobě špetku irské krve, a když k tomu má pádné důvody, dokáže pěkně vystrčit drápky.“

Šerif Se neklidně ošíval a znovu si odkašlal, přičemž stále třímal v ruce klobouk. „Tak tedy dobře, vidím, že co jste mi řekl, je pravda, Brandone, ale chápete přece, že musím prověřit všechny okolnosti, když jde o takovou vážnou věc.“

Rozpačitě se měl k odchodu a s mnoha omluvami vyšel ven. Zaslechli dusot jeho koně, ujíždějícího pryč, jako by jej hnali čerti. Všichni tři Birminghamové si vydechli úlevou.

Jeff se zachechtal. „Nikdy jsem neviděl Townsenda, aby se tak styděl. Pokud jde o něj, určitě jsi jej přesvědčil, Brandone, že jsi nevinný jako novorozeně.“

Brandonova ústa zvlnil pobavený úsměv. „Za což vděčím své náročné manželce.“

Heather se mu vysmekla a obrátila sek němu se zdviženou bradou.

„Byl příliš zaujatý,“ řekla. „Potřeboval už, aby ho někdo konečně usadil.“

Její švagr se usmál. „Zlatíčko, to se stalo přesně ve chvíli, kdy jste vešla do dveří.“

Krátce nato zavřel Brandon dveře ložnice, postavil se za svoji ženu, jež seděla u toaletky, a začal jí rozepínat vzadu šaty. Usmála se na něj do zrcadla a otřela si tvář o jeho dlaň. Pohladil ji po rameni.

„Ach, Brandone, tolik tě miluji. Zemřela bych, kdyby ses mě někdy nabažil a našel si jinou.“

Poklekl a zezadu ji objal, přitáhl si ji zády k sobě a zabořil ústa do jejích vlasů.

„Nikdy jsem nedělal nic napůl, a má láska není výjimkou, Heather. Když řeknu, že je někdo mým přítelem, cele se mu oddám, a když říkám, že tě miluji, jsem tvůj tělem i duší.“

S úsměvem si vzdychla. „Ty určitě víš, jak se obávám Louisy, a tuším, že jsem se bála i Sybily. Ta chudinka tě tolik chtěla, že by dala nevím co, kdyby mohla být aspoň chvilku s tebou. Já jsem sobečtější. Musím tě mít stále a nechci se o tebe s nikým dělit.“

„A ty myslíš, že já k tobě cítím něco jiného?“ vydechl. „Zabil bych každého, kdo by se pokusil mi tě vzít. A pokud jde o Sybilu byla to jednoduchá, povrchní dívka, která nebyla připravena čelit nástrahám, a proto takhle skončila.“

„Netušíš, kdo ji mohl zavraždit, Brandone?“

S povzdechem ustoupil stranou a začal se svlékat. „Nevím, dvořilo se jí mnoho mužů dokonce i ženatí.“

„Ženatí!“ opakovala Heather překvapeně. Vstala a vyklouzla ze šatů, jež se s tichým šustotem svezly na podlahu. „Její matka jistě…“

Zavrčel. „Ta pitomá husa! Když Sybila nedokázala ulovit bohatého manžílka, přestala se Scottová o to, co ta její dcerunka vyvádí, zajímat. Víš, že jeden ze Sybiliných ctitelů byl Sam Bartlett?“

„Bartlett?“ vyjekla Heather. Měla ještě v živé paměti nepříjemný zážitek.

„Právě ten,“ opáčil nevrle.

Heather se zmocnil hněv. „A šerif Townsend přišel sem, aby tě vyslýchal, zatímco toho chlapa nechali jen tak volně běhat? Ach, jen si to představ!“

Brandon k ní s úsměvem přistoupil. „Klid, miláčku, možná je to starý chlípník, ale nic nedokazuje, že je to vrah.“

„Každý muž, který se chová hrubě ke svým otrokyním…“

„Ššš,“ řekl Brandon a políbil ji na rameno. Pak jí položil ruce na prsy ukryté pod košilkou. „Nemluvme už o něm. Je přece tolik zajímavých věcí, o kterých bych hovořil raději třeba jak jsi krásná bez šatů.“

Jeho ruce se vnořily pod jemnou látku a jedním trhnutím ji vpředu roztrhl.

„To už je lepší,“ usmál se. Zvedl ji do náruče. „Musíte se naučit svlékat rychleji, chcete-li přede mnou uchránit svoje prádlo, madam.“

Ještě než přitiskl své rty na její, uslyšel, jak zašeptala: „Kdo by se teď staral o pitomou košili.“

KAPITOLA DESÁTÁ

Horké letní dny přešly plynule V týdny a měsíc červenec byl v plném rozpuku, když oslavili Heatheřiny devatenácté narozeniny. Sybilina vražda zůstala jen námětem ke konverzaci a pátrání po násilníkovi nepřineslo žádné výsledky. Všichni její ctitelé měli, jak se zdálo, dostatečné alibi a událost zapadla do pozadí, ačkoliv mnoho žen zachovávalo až přemrštěnou opatrnost v alejích, tmavých průchodech a lesnatých houštinách.

Postupem času Heather pozorovala, jak se její život mění, když teď bezpečně zaujala místo Brandonovy manželky; s radostí a bez zábran plnila své intimní povinnosti a celá rozkvetla. Radovala se z toho, že s ním může spávat v té ohromné posteli a mít jej stále vedle sebe. S rozkoší vychutnávala doteky jeho rukou. Znal její tělo lépe než ona sama a využíval svých znalostí, aby ještě znásobil její rozkoš. Pro něj bylo milování uměním; v tom byl hotový mistr, stejně nepředvítatelný jako zkušený. Byly chvíle, kdy se jí dvořil, lichotil a sváděl ji, jako kdyby mezi nimi nebyla žádná manželská pouta, jako by stále byla svobodnou dívkou; pokoušel ji a dráždil vemlouvavými slovy, až se celé její tělo rozechvívalo touhou. A jindy zas, když nevědomky udělala něco, co jej vzrušilo, strhal z ní s bujarým smíchem šaty, hodil ji na postel a vzal si ji s dravostí, jež ji málem připravila o rozum a nechala je oba těžce oddechující a vyčerpané, avšak dokonale uspokojené. Laškoval s ní, hýčkal ji, dobíral si ji a zneklidňoval, a ona jej milovala každou vteřinu. Učil ji, aby nebyla pouhou manželkou, ale i milenkou, která se mu náruživě oddává a vzbuzuje v něm touhu, aby ji vzápětí uspokojila, a jí to rozhodně nečinilo problémy.

„Jsou ostatní muži také tak romantičtí?“ vyzvídala jedné noci, když ji tiskl na polštář. „Mají všechny ženy takové štěstí, aby je muž tolik miloval?“

Usmál se a odhrnul jí vlasy z obličeje.

„Copak mají všichni manželé takové štěstí, aby měli za ženy takové svůdnice?“ obrátil její otázku po svém. „Jsou snad ostatní ženy tak krásné a přitom tak ochotné obšťastnit své muže?“

Nadešel srpen a žhavě zářivé slunce vyhnalo většinu rodin do města, kde se mohly ochladit v mořském vánku. Birminghamovi strávili několik dnů jako hosté v sídle paní Clarkové nedaleko pláže a stará paní pak s velkým potěšením rozhlašovala mezi známými, že Brandon a jeho mladá žena opravdu spávají v jedné posteli a tvoří doopravdy zamilovaný párek.

Krátce nato musel Brandon odejet na pilu, aby doplnil záznamy v účetních knihách, a pozvání rodiny Websterů tentokrát platilo i pro Heather, jež přijela s manželem a přivezla i synka, aby s nimi poobědvala. Když Heather spatřila Leah, značně ji překvapila její proměna, neboť z Leah Websterové se nyní stala velmi krásná žena. Mírně přibrala a její bronzová pleť teď přímo zářila pod vlasy, jež získaly na horkém slunci světlou barvu lnu. Z modrých očí se vytratil onen ustaraný výraz a vypadala teď o hodně mladší než dříve.

„Jak je teď krásná, Brandone,“ poznamenala Heather, když jí pomáhal z vozu. „Jako by to byla úplně jiná žena.“

Přitakal, a to už Jeremiáš spěchal ze schodů před velkým bílým domem, aby je přivítal. Leah přidržovala nejmladší dítě, jež se batolilo za tatínkem. Přátelsky se pozdravila s Brandonem; byla již zvyklá, že často pobývá na pile. Plaše se usmála na Heather, která se nemohla zdržet hlasité poznámky k vzhledu své hostitelky:

„Bezpochyby vám život v Karolíně svědčí, Leah,“ řekla vesele. „Tolik jste zkrásněla.“

Žena se začervenala radostí. Jeremiáš ji vzal kolem ramen a něžně do ní strčil.

„Pořád říkám tady ženě, jak jí to sluší, ale ona si myslí, že se jen rád poslouchám.“

„Nikdy jsem se necítila tak nádherně,“ přiznala Leah plaše. „A to je na cestě další děcko; těhotenství mi nedělá žádné potíže, skoro o něm nevím.“

Heather a Brandon se té novince usmáli a poblahopřáli jí.

„Mé ženě to ještě bude pár let trvat, než vás dohoní, Leah,“ usmál se Brandon. „Ale mám důvod věřit tomu, že se jí to podaří. Stačí se na ni podívat, a už je v tom.“

Beau si ty cizí lidi nedůvěřivě prohlížel z bezpečí otcovy náruče a ani v nejmenším ho nezajímalo, o čem se baví. Heather se zapýřila do růžová, až se Brandon rozesmál.

„No, nikdo nemůže popřít, po kom to dítě je, pane Birminghame,“ usmála se Leah. „Jako by vám z oka vypadl a ty zelené oči nenechávají nikoho na pochybách.“

Brandon se hrdě usmál a něco synkovi něžně zašeptal do ouška, až se maličký rozesmál. Při pohledu na jejich obličeje skutečně nebylo pochyb, že je to otec a syn. Smaragdově zelené oči dítěte rámované tmavými řasami byly věrnou kopií Brandonových. Heather věděla, že i kdyby Brandona už nikdy po svém útěku z Fleetwood nespatřila, jeho syn by jí jej stále připomínal.

„Jestlipak ke mně půjde?“ vztáhla k němu Leah ruce.

Beau rozhodně odmítl a s hlasitým projevem nesouhlasu se odvrátil a položil si hlavičku na otcovo rameno.

„Nemějte mu to za zlé, Leah,“ omlouvala ho Heather. „Když je u táty, nechce jít k nikomu. Úplně na něm visí.“ Dala maličko hlavu stranou, zkoumavě si prohlédla svého muže a pobaveně dodala: „Musí mít u sebe někoho, kdo má vousy.“

Její poznámce se všichni rozesmáli a děti se seběhly, aby se podívaly na Birminghamovic potomka zblízka. Nejstaršímu děvčeti se brzy podařilo přesvědčit Beaua, aby se pustil svého otce, a teď si hrdě vykračovala s malým v náruči. Jeremiáš se za chvíli omluvil, že musí na pilu, a Brandon šel s ním. Ženy zůstaly samy a odpočívaly na zastíněné verandě v houpacích židlích, jen paní Websterová se občas zvedla, aby dohlédla na jídlo.

„Tolik se těším na to dítě, co se má narodit. Takhle jsem se ještě na žádné netěšila,“ vyznala se plaše Leah. „Předtím mě pokaždé trápily starosti, protože jsme neměli ani pětník. Někdy jsme měli štěstí, ale většinou jsme na tom byli špatně. Teď si připadám jako v ráji, a když se modlíme, vzdáváme díky vašemu muži. Vytáhl nás z bídy a tohle všechno nám dal.“

Heather mlčky upíjela čaj a oči se jí zamžily. „Je to zvláštní, Leah, ale přesně tak to bylo i se mnou. Zbavil mě noční můry a dal mi štěstí. Můj život nebyl ničím, dokud do něj nevstoupil on.“

Leah ji chvíli pozorovala. „Vy ho moc milujete, viďte?“ řekla tiše.

„Ano,“ přiznala Heather bez rozpaků a vzdychla: „Miluji jej tolik, až se toho někdy bojím. Náš život se zdá být tak dokonalý, že se děsím toho, aby se něco nestalo. Umřela bych, kdybych o něj přišla nebo kdybych ztratila jeho lásku.“

Leah se usmála. „Když jsem vašeho muže uviděla poprvně, tam na severu, pani Birminghamová, seděl osamocený v hostinci. Producírovaly se tam před ním takový ty zmalovany ženský, ale on se na žádnou ani nepodíval. Jenom tak zamyšleně koukal do sklenice s vínem a bylo vidět, jak mu asi je, protože vypadal moc smutně. Pak trochu vyprávěl o vás, že spolu čekáte dítě, a přitom se zatvářil úplně jinak, a já jsem si tenkrát pomyslela, že vás musí hodně milovat. Od tý doby sem ho poznala lip a vím, že můj první dojem byl správnej. Nikdy jsem neviděla, aby muž tak miloval svoji ženu, jako on miluje vás.“

Heather si setřela slzu z tváře a omluvně se usmála. „Jsem dneska nějak naměkko, rozbrečím se pro nic za nic. Nesmíte si ale myslet, Leah, že to mám ve zvyku.“

Leah se shovívavě usmála. „Naopak, paní Birminghamová, já si o vás myslím jenom to nejlepší. Zena, která sem tam uroní slzu proto, že ji muž miluje, musí být hodně citlivá.“

Leah pak připravila pro hosty, děti a dělníky na pile citrónovou šťávu a požádala Heather, zda by mužským nemohla donést po sklenici, aby se osvěžili. Heather opatrně kráčela s podnosem dolů k pile a vlastně to bylo poprvé, kdy ji spatřila v provozu. Nad budovami se tyčily vysoké borovice a z velké kádě na dvoře se táhl vzduchem těžký pach smůly.

V nádrži plavaly silné klády a vzadu za nimi se s klapotem otáčelo ohromné, vodní kolo. Pily pilně bzučely a vřeštěly do změti zvuků a pár mezků namáhavě vláčelo klády až do jejich hladových čelistí. Kolem dýmající kádě stálo několik mužů a sbírali z povrchu pěnu.

Pana Webstera objevila za pilou, kde o něčem rozmlouval s několika dělníky. Jakmile ji spatřil, přátelsky se usmál a nabídl se, že jí pomůže s podnosem, ale odmítla to a sama muže obsloužila, zatímco jí všem představil jako ženu pana Birminghama. Kývli a v jejich uctivé odpovědi na pozdrav byla notná dávka obdivu ic její kráse, a ještě dlouho se pak po ní ohlíželi, když se vydala k jedné z menších budov, kde měla podle Jeremiáše nejspíš najít svého muže. Předák jim pak musel energicky nařídit, aby sklapli pusy. Pokračovali v přerušeném hovoru a vysílali za Heather přes rameno poslední kradmé pohledy.

Heather stanula v otevřených dveřích nevábné kanceláře.

V místnosti bylo jen nejnutnější zařízení a stěny z hrubých prken zřejmě nikdy neviděly tapetu či aspoň trochu vápna. Její manžel seděl zády k ní na vysoké stoličce za psacím stolem. Den byl horký, takže si svlékl košili, aby se osvěžil závany větříku, jenž pofukoval otevřenými okny. S potěšením sledovala hru svalů na jeho zádech a usmála se, když si je představila, tvrdé jako kámen, pod svýma rukama. Přešlápla a pod její nohou zapraskalo prkno. Brandon se obrátil, a když ji spatřil ve dveřích, vstal s patrnou úlevou, že ho vytrhla z otravného sezení nad knihami, a vykročil jí v ústrety. S úsměvem ji vtáhl dovnitř a zavřel dveře. Vzal si od ní tác, položil jej na hrubý stůl, zvedl k ústům sklenici a vypil až do dna.

„Ááá,“ vydechl. „Přesně tohle jsem potřeboval, zahnat v té hrozné nudě žízeň.“ Přitáhl si ji do náruče. „A pěknou kočičku, na kterou bych se mohl pořádně vynadívat.“

Zasmála se a zabořila tvář do porostu na jeho hrudi. „Vzpomínám si, jak jsi se mnou tenkrát vyběhl, že tě vyrušuji z práce. Copak tvá práce už není tak důležitá? Anebo jsem teď důležitější já?“ škádlila jej.

Políbil ji na temeno a zvážněl. „Odpusť mi, co se tenkrát stalo, lásko. Byl jsem strašně navztekaný, když jsi mě nechtěla. Nevěděl jsem nic lepšího, než ti předvést, jaký jsem osel.“

„Já že jsem tě nechtěla?“ zaprotestovala. „Ale Brandone, nikdy jsem ti přece neodepřela tvé právo. Tys to byl, kdo odmítl spát se mnou na Fleetwood, když jsem tenkrát onemocněla, a nechtěl jsi mě ani první noc na Harthavenu. Pokaždé bych ti s radostí vyhověla, ale ty ses ode mě odvrátil a šel jsi spát do té své samotářské postele.“

„Vidím, že náš sňatek byl plný nedorozumění,“ řekl tiše. „Nemělas pravdu, pokud sis myslela, že kvůli sňatku jsem po tobě toužil méně než oné letní noci, kdy jsem se tě zmocnil poprvé. A já byl přitom přesvědčen, že nesneseš, abych se tě jen dotkl, že se budeš bránit, kdybych si tě chtěl vzít. Zvláštní, jak nás naše duše klamaly. Měli jsme víc věřit svému instinktu.“ Sehnul se a přitiskl rty na její bělostné hrdlo. „Našli bychom lásku mnohem dřív.“

Heather se zatetelila blahem a věděla, že jeho dotyky ji budou už navždycky rozechvívat. Teď když ji hladil, už necítila žádný odpor. Jako by mu patřila celičkou svou duší. I její tělo se podřizovalo spíše jeho vůli než její. Dokázal jí proměnit život v krásný sen, stejně jako tenkrát peklo změnit v ráj na zemi. Patřila teď celá jemu.

Jeho rty putovaly dolů po bílé šíji a zastavily se nad žlábkem mezi prsy, kde jim překážela záplava nadýchaných krajek. Ruka se mu svezla k drobným knoflíčkům a nedbale si

s nimi pohrávala. Zašeptal jí cosi do ucha a postupně rozepínal druhý, pak třetí, sedmý a poslední knoflíček. Na rtech se mu kmitl úsměv a beze spěchu jí jediným pohybem stáhl z ramen šaty i se živůtkem, až tu zůstala bez dechu s obnaženými prsy. Políbil hebké tělo, jež se právě odhalilo jeho pohledu, a Heather se pod planoucím žárem jeho polibků celá rozechvěla.

„Někdo by mohl přijít, Brandone,“ šeptala se zatajeným dečhem.

„Zabiju hned prvního, kdo se opováží sáhnout na dveře,“ poznamenal jen tak mimochodem a nepřestával ji laskat.

„Ale co když sem teď prostě někdo vrazí?“ zaprotestovala chabě, protože věděla, jak je těžké mu odolat.

Zajel jí rukama na záda a přitáhl si ji k sobě, až se hroty ňader dotýkala jeho hrudi.

„Na ty dveře se musí dát zámek,“ zašeptal chraptivě a políbil ji na čelo. „A také by se mi sem hodila postel. Ty židle nejsou moc pohodlné.“ Vzdychl a rozmrzele se odtáhl. „No tak dobře, madam. Jak si račte přát.“

Vzrušená Heather si oblékla živůtek. Pokoušela se zapnout knoflíčky, ale obě ruce měla najednou levé a k její mrzutosti se jí to moc nedařilo. Brandon se vrátil ke stolu a upřeně se na ni díval. Jeho pohled byl něžný a plný lásky. Zvedla hlavu a viděla, jak na ni visí svýma zelenýma očima. Zarděla se a stále ještě zápolila se spoustou háčků a knoflíčků. Brandon k ní s úsměvem přistoupil a odtáhl jí ruce.

„Lásko moje, ty bys dokázala svést i svatého. Takže, než si tě vezmu právě tady a teď, nech ty šaty aspoň chvíli na pokoji.“

Když vyšla z budovy, měla na tváři ještě hluboký ruměnec a ani si neuvědomovala, co dělá, dokud málem nezakopla o Alici, jednu z Websterových mladších dcer, jež dřepěla na bobku a nadšeně obdivovala muchomůrku.

„Jé, paní Birminghamová, podívejté, co jsem našla.“

Heather se sehnula k děvčátku. „Co když patří nějakému skřítku, co tu v lese bydlí?“ zeptala se vesele.

Holčička na ni vykulila dychtivě oči. „Myslíte? Možná to tu zapomněl.“

„To je docela možné,“ usmála se Heather jejímu zaujetí.

„Co kdybysme ho šli do lesa hledat?“

„Tak jo. Třeba tam najdeme čarovný kruh.“

I 329

„Ach ano, pojďme,“ vykřikla Alice a vlekla ji za ruku.

Heather se nechala se smíchem vést do lesa. Byl tak hustý, že bohatým zeleným listovím pronikl jen zřídka sluneční paprsek. Brzy se ocitly na malé mýtince. Nahoře ve větvích volal nějaký pták na svou družku, na stromech posedávaly veverky a pokukovaly po nich. Nad paloučkem se majestátně vypínaly mohutné duby a z trávy, kde nebyl stín tak tmavý, vykukovaly hlavičky lesního kvítí. Stejně jako ty pestrobarevné květiny vydávaly svoji omamnou vůni i borovice.

„Kdybych byla skřítek, tak bych bydlela tady,“ prohlásila Alice, rozhodila ručkama a zatočila se dokola.

Heather se usmála. „Ty už jsi tu někdy byla, Alice?“

„Ano. Mockrát.“

„To je ale kouzelné místečko. Líbí se mi tu.“

„Ó, paní Birminghamová, já jsem to věděla,“ zvolala Alice radostně.

Heather se rozesmála a odhrnula jí světlounké vlásky, jež padaly holčičce do očí, a rozhlédla se kolem.

„Ale po skřítcích tu nevidím ani stopu, ty jo?“

Děvčátko zesmutnělo. „To ne,“ řeklo, ale pak se usmálo. „Ale já myslím, že se na mě jeden dívá. Cítím to.“

Heather měla radost jako malé dítě. „To je dokonce ještě lepší, než objevit, kde žijí, viď? Málokdo má takové štěstí, aby jej pozorovali skřítci. Možná bychom měly dělat, že jsme si ničeho nevšimly.“

Holčička se mile usmála a oči se jí rozzářily: „A co teda budeme dělat?“

„Natrháme si kytky a budeme dělat, že o něm vůbec nevíme. Třeba se nám pak ukáže.“

„Dobře, tak pojďme.“

Heather se dívala za Alicí, jak jde kousek stranou a usilovně se snaží chovat se nenucené, jako by ji nezajímalo nic než to kvítí, neboť pevně věřila, že se na ni právě teď dívá nějaký skřítek. Heather, která měla zájem spíše o tó, co opravdu viděla, začala trhat kvítí do kytice, kterou chtěla dát na stůl paní Websterové. Alice brzy zapomněla na skřítky i na květiny, začala pronásledovat motýla a nakonec se zatoulala zpátky až k pile. Heather ale zůstala v lese a trhala sedmikrásky a lilie, co jich jen mohla pobrat.

Ponořena do své činnosti začala mít po chvíli rovněž divný pocit, že ji někdo pozoruje. Chloupky na šíji se jí zježily a po zádech jí přejel mráz. Pomalu se otočila, aby se přesvědčila, je-li její dojem správný. Skoro by věřila, že skutečně spatří Alicina vybájeného skřítka, a byla si nyní téměř jistá, že děvče se nemýlilo, když tvrdilo, že je někdo sleduje. Očima bloudila ve stínech mezi stromy a pak ho uviděla. Skřítek to ale nebyl. Spatřila muže sedícího na koni, nanejvýš sedmdesát pět yardů od ní. Jeho postava byla chmurně temná, neboť přestože byl teplý den, halil se do černého pláště. Tvář mu téměř zakrýval vysoký tuhý límec a černý třírohý klobouk, posazený tak nízko, že mu sotva zbývala mezera pro oči. S hrozivou pomalostí se k ní rozjel, tvář utopenou ve vysokém límci, a Heather na chvíli ztuhla, neschopná dát se na útěk, a poté pomalu pozpátku ustupovala. Pobídl koně a zrychlil krok. Heather zděšeně vykřikla, prudce se otočila a rozběhla se přes mýtinu na klikatou cestu zpátky k pile. Kůň s jezdcem jí byli téměř v patách; dusot kopyt jí zněl v uších, jako by někdo bušil do železa. Zavřískla, upustila kdytici a vběhla mezi stromy. Zděšeně se ohlédla přes rameno, ale viděla jen ohromné, černé a hrozivé tělo koně a jezdce, jako by srostli v jedinou bytost. Náhle se z mužova temného pláště vynořila ruka a natáhla se po ní. Pak zaslechla někde vpředu Brandona, jak ji volá. Jezdec se zastavil a naslouchal. Před ní se ozval praskot větví a Heather se vrhla tím směrem. Plakala a volala Brandonovo jméno. Když se ohlédla, spatřila vzpínající se zadek koně, to jak muž přitáhl otěže a obrátil zvíře zpět do lesa. Pak ještě krátce zahlédla jeho záda, než se jí docela ztratil v temném stínu. S podivným pocitem si uvědomovala, že jí někoho připomínal, ale nedokázala si vybavit koho.

Mezi stromy se k ní přihnal Brandon a Heather se mu vrhla s pláčem do náruče.

„Ach Brandone, byl tak strašný!“ volala. „Strašný!“

„Proboha, co se stalo! Šel jsem pro tebe, že půjdeme k večeři, a slyšel jsem tě, jak křičíš.“ Pevně ji sevřel pažemi. „Třeseš se jako osika.“

„Byl tam chlap na koni,“ dusila se slzami. „Jel za mnou. Málem mě dohonil.“

Brandon ji od sebe odtáhl a zahleděl se jí do tváře. „A víš snad, kdo to byl? Už jsi ho předtím někdy viděla?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Měl velikánský klobouk a plášť a nebylo mu vidět do obličeje. Když jsem trhala květiny, měla jsem pocit, že se na mě někdo dívá. A když jsem ho pak uviděla, rozjel se přímo ke mně a jel pořád za mnou, i když jsem už začala utíkat.“ Tělem jí projel záchvěv hrůzy. „Vypadal tak hrozivě, Brandone.“

Přivinul ji do náruče a pevně sevřel, aby ji ukonejšil. „Už je to pryč, miláčku,“ zašeptal. „Teď jsi v bezpečí v mé náruči a já nikomu nedovolím, aby ti ublížil.“

„Ale kdo to mohl být, Brandone? Co tu chtěl?“

„Nemám ponětí, má lásko, ale ještě nedopadli Sybilina vraha. Radši se už nikde sama netoulej. Musíme také varovat Websterovy. Nechci, aby mu přišly do cesty některá z žen nebo dětí, kdyby se vrátil. Nechám tu postavit několik hlídek. To by ho mělo odradit.“

„Kvůli němu jsem zahodila ty kytky,“ popotáhla plačtivě, jako by si to právě teď uvědomila, „Natrhala jsem jich celou náruč pro Leah, aby si je dala na stůl, a tolik jsem se lekla, že jsem je upustila.“ :

Brandon se usmál. „Tak dobře, miláčku. Vrátíme se pro ně.“ Cípem šatů jí osušil slzy. „Teď přestaň brečet, nebo budeš mít červený nos,“ a dal jí pusu. „Už se nebojíš, viď?“

Opřela se o něj. „Když jsi tady se mnou, tak ne.“

Josef oznámil, že přijela na návštěvu slečna Wellsová a čeká na ně v salonu, a Heather znovu přepadl strach. Pohlédla na manžela a spatřila, jak se jeho čelo zachmuřilo a ve tváři se mu zachvěl sval. Se spícím synkem v náruči jej následovala do salonu.

Louisa v překrásných mušelínových šatech se malebně usadila v Brandonově oblíbeném křesle a pomalu popíjela drink, který si namíchala z Jeffova bourbonu a snítky máty. Lenivě se přes sklenku na Brandona usmála a pohodlně se opřela.

„Vypadáš dobře,“ poznamenala. „Ale ty vlastně tak vypadáš pořád, drahoušku.“ Vrhla na něj žhavý pohled a obrátila se k Heather. „Ubožátko, to karolínské vedro pro vás musí být úmorné po té vaší Anglii, že? Ta kytička vypadá trochu povadle.“

Heather se zaraženě svezla do křesla a rychlým, nervózním pohybem si uhladila vlasy. Brandon s kamennou tváří přistoupil k baru a namíchal si pití.

„Tak čemupak vděčíme za toto neočekávané… potěšení, Louiso?“ optal se trochu sarkasticky. Se.sklenicí v ruce se postavil za křeslo, ve kterém seděla Heather. „Neviděli jsme tě od té doby, co jsi nám přijela oznámit novinku o Sybilině vraždě, a trochu mě děsí, co nám chceš říct teď. Doufám, že to nebude další vražda.“

Nenucené se zasmála. „Ovšemže ne, drahoušku. Byla jsem teď za tetou ve Wilmingtonu, zrovna jsem se vrátila. Prostě jsem vás všechny chtěla poctít návštěvou. To mě mrzí, že jsi mě nepostrádal.“ Vzdychla si a vstala ze židle. „Ale tuším, že sis asi nedopřál moc času pro sebe.“ Pak si krátce změřila zpod přivřených víček Heather a podala jí úhledně zabalený balíček. „To je pro Beaua, drahá, přivezla jsem mu takovou maličkost z Wilmingtonu.“ Sladce se usmála: „Ještě jsem mu nic nedala.“

Heather sklopila oči a tiše zakoktala slova díků. A stále více ztrácela svou sebejistotu. To odpolední leknutí jí pořádně pocuchalo nervy. Louisina přítomnost ji zneklidnila, že se cítila nejisté. Rozbalila balíček a našla v něm malý stříbrný šálek. V kovu bylo vyryto jméno Beau a letopočet 1800.

„Děkuji, Louiso,“ řekla vlídně. „Je velmi krásný.“

Louisa vycítila svoji převahu a nenechala si ujít příležitost.

„Měla bych výčitky, kdybych Brandonova syna něčím neobdarovala.“ Pohlédla na Beaua, který se zrovna zavrtěl v matčině náruči a pak otevřel oči. „Koneckonců, jsme si tak byli jsme si tak blízcí,“ usmála se. „To by ode mě nebylo hezké, kdybych se nehlásila k jeho synáčkovi. Nejste ráda, Heather, že je chlapec celý po tátovi? Myslím tím byla by to škoda, kdyby byl po vás, i když by se to dalo celkem čekat. Byla jsem si jista, že ten drobeček bude věrný obraz své matky. Možná proto, že sama vypadá jako mimino.“

To už bylo na Heather moc. Bylo opravdu těžké, aby zůstala klidně sedět, zatímco ji ta ženská záměrně napadala. Brandon už tak shovívavý nebyl.

„Co vlastně sakra chceš, Louiso?“

Louisa neodpověděla a sehnula se nad Beauem, přičemž vystavila své bujné poprsí Heather i Brandonovi na odiv. Vzala dítě pod bradičkou, ale Beau neměl rád, když se jej dotýkali cizí, pokud se zrovna probudil. Nejprve se mu začal chvět spodní rtík a pak se rozvřískal, odvrátil se a chytil se Heather kolem krku.

Louisa ztuhla a očima plnýma jedu zírala na Heather, jež se snažila syna ukonejšit. Po Brandonově tváři přelétl nepatrný úsměv. Beau se však nechtěl utišit a Heather se na Louisu zpod řas zamračila, rozepnula si šaty a přiložila Beaua k prsu. Dítě se okamžitě uklidnilo a jen loupalo očkama po Louise. Brandon se zachechtal, poplácal synka po zadečku a přesedl si na židli vedle své ženy.

Heather zvedla hlavu a spatřila v Louisině tváři záchvěv nejistoty. Trvalo to však jen krátce a Heather si říkala, jestli se jí něco nezdálo. Pochopila snad nakonec ta žena, co znamená být matkou Brandonova dítěte? Bylo tu přece pouto, jež se už nedalo tak lehce zlomit. Brandon svého syna miloval, to bylo naprosto zřejmé. Těžko by někdo uvěřil, že by dokázal zapomenout na matku svého dítěte kvůli jiné ženě.

Louisa cítila, že ztrácí půdu pod nohama, a pokusila se znovu ovládnout pole. Počínala si však příliš neobratně.

„Podle mě je vskutku obdivuhodné, že kojíte sama, Heather, místo abyste si najala kojnou. Víte, že většina žen by to udělala? Ale vy jste zřejmě domácký typ a děláte to určitě s radostí. To si ovšem vyžaduje opravdovou ženu. Obávám se, že já bych se takhle obětovat nedokázala.“

„Ne, to bys určitě nedokázala,“ vrátil jí Brandon špičku. „Proto jsme se nikdy nemohli dát dohromady, Louiso.“

Louisa o krok ustoupila, jako by dostala políček, a honem obrátila:

„Já jsem to myslela jinak prostě bych nedokázala věnovat veškerou pozornost dítěti a zanedbávat manžela.“

Brandon se ostře zasmál. „A ty si myslíš,, že jsem zanedbáván, Louiso? V tom případě dovol, abych tě ujistil, že tomu tak není. Heather má obdivuhodnou schopnost zařídit to tak, aby se jak její syn, tak manžel cítili být milováni.“

Louisa se prudce obrátila a vrátila se zpět ke svému křeslu. Nevypadalo to však, že si chce sednout. Prohodila k Brandonovi přes rameno:

„Přišla jsem s tebou jednat o obchodních věcech. Možná by tě mohlo zajímat, že jsem se rozhodla prodat svůj pozemek. Napadlo mě, abych zašla nejdřív k tobě a zjistila, kolik budeš ochoten zaplatit,“

„Ach tak.“

„Nebylo by přece hezké, kdybych to prodala někomu jinému, když vím, že chceš ten pozemek ty. Přece jsi mi kolikrát navrhoval, abych ti jej prodala.“

„Ano,“ odpověděl Brandon, navenek stále ještě klidný.

„No dobrá, hrome, když tě to tedy nezajímá, prodám to někomu, koho to zajímat bude,“ vybuchla a obrátila se zase k němu.

Brandon na ni hleděl s posměšně povytaženým obočím.

„Komupak?“

„Ale, je spousta lidí, kteří se na to jen třesou. Mohla bych to prodat okamžitě.“

Neznělo to příliš jistě.

„Louiso,“ vzdychl. „Nehraj to na mě. Jediný, kdo má o ten tvůj pozemek zájem, jsem já. Snad by ho mohl chtít nějaký zbědovaný farmář, ale nemyslím, že by si mohl dovolit zaplatit tolik peněz.“

„To není pravda! Můžu ho prodat komukoliv!“ prohlásila, fg i, Ale uklidni se, Louiso. Já vím moc dobře, co na mě zkoušíš, ale nemá to cenu. Teď ti uvedu pár dobrých důvodů, proč jsem jediný, kdo na tom může mít nějaký zájem. Nikdo, kdo na to vůbec má, by neměl pro to tvoje mrňavé políčko využití. Naše plantáže jsou dosti odlehlé a nikdo nebude jezdit takovou dálku, aby se piplal s tak malým kouskem zémě, zvláště když nemíníš prodat Oakley. Já jsem jediný, kdo si může dovolit být trochu velkorysý. Ale nechoď na mě s takovými nápady a nečekej, že propadnu panice a dám ti dvakrát tolik, než jsem ti nabízel. Takový hlupák totiž nejsem. Takže za chvilku si o tom promluvíme podrobně, ale teď si chci dopít v klidu tu brandy.“

„Ty mě ale trápíš, Brandone. Proč mi tak rád přiděláváš starosti? Vždyť jsi přece chtěl tu půdu koupit, když jsem řekla, že ji prodám.“

„Já jen sjednávám obchody, Louiso, a nikdy nikoho netrápím,“ poznamenal suše.

Když Louisa odplula do pracovny a zůstal po ní jen těžký pach jejího parfémů, sehnul se Brandon nad Heather a vdechl její jemnou, delikátní vůni.

„Vynasnažím se, aby to netrvalo dlouho, lásko. Až nakrmíš Beaua a budeš chtít jít do postele, na něco se Louise vymluvím. Jakmile to projednáme, pošlu ji rovnou domů.“

„Prosím, buď tak hodný,“ zašeptala Heather. „Myslím, že toho mám za celé odpoledne dost. Radši ji dneska už vůbec nechci vidět.“ Skousla si spodní ret. „Ach, Brandone, ona je rozhodnuta nás rozeštvat. Já ji nenávidím.“ Pohlédla dolů na Beaua, jenž svíral ručkou její prs, a trochu nervózně se zasmála. „Potřebuju se naložit do vany, abych ji mohla pustit z hlavy.“

Usmál se. „Řeknu chlapcům, aby ti ohřáli vodu. Ještě něco, zlato?“

„Ano,“ odpověděla něžně. „Polib mě tak, abych věděla, že ta ženská u tebe nemá šanci.“

S úsměvem jí vyhověl a veškeré její pochyby se rozplynuly.

Teď, když byl už pozemek jeho, stoupal Brandon zamyšleně do schodů a byl nakonec rád, že ušetřil Heather toho dlouhého handrkování, než dospěli k dohodě.

Těžce si povzdechl.

Jediná věc, kterou bylo možno Louise připsat k dobru, byla její smělost a notná dávka odvahy. Nejprve přišla s bezostyšným návrhem, že by mohli obnovit staré přátelství, a podnikla nechutný a vulgární pokus o sblížení, který v něm vyvolal leda znechucení. Nakonec mu nabídla pozemek za přemrštěnou cenu a přimět ji k rozumné dohodě vyžadovalo značnou dávku únavného přesvědčování. Beze studu na něj naléhala, vyhrožovala, že stejně nic neprodá, podbízela se mu jako nějaká lehká ženská. Setkání v něm zanechalo pocit znechucení, jak hluboko může Louisa klesnout ve své touze po majetku. Bylo obecně známo, že na tom byla finančně velmi špatně a že potřebovala peníze, ale Heather byla kdysi v ještě větší nouzi a nikdy jí nenapadlo, aby se prodávala nebo se doškemrávala pomoci.

Heather jeho milovaná. Samotná myšlenka na ni odplavila pachuť nečistoty, kterou v něm zanechala Louisa. Ještě si pamatoval na ty okamžiky dnes odpoledne na pile, jak tam proti němu stála polosvlečená, a zrychlil se mu tep. Bude se muset poohlédnout po nějakých zástrčkách na dveře, aby nemusel být příště tak nervózní. Sám se tomu musel usmát. V její společnosti byl na tom hůř než roztoužený jelen v říji. Neustále musel myslet na její paže, na hebké teplé tělo vinoucí se k němu, na její půvabné nohy proplétající se s jeho nohama. V žilách mu začala prudce bušit krev a v myšlenkách se rychle vrátil o několik dní zpátky, kdy ji po projížďce zlákal, aby si s ním zaplavala v potoce. Zdráhala se a nechtěla se svlékat za plného denního světla, bála se, že někdo přijde, až teprve když ji ujistil, že je to velmi odlehlé místo, a poukázal na husté stromoví a keře, byla ochotna připustit, že to může být dokonce i zábavné. Když se díval, jak se svléká, a ona pak před ním stála, jak ji Pánbůh Stvořil, byla jeho rostoucí touha zcela zřejmá. Když si toho Heather všimla, uhodla, jak to jejich plavání dopadne. Rozpustile jej vlákala do potoka, kde jektala zuby, jak byla ta voda studená, a pak se rychlými tempy snažila uniknout z jeho dosahu. Zasmál se její marné snaze a lehce ji předstihl, potopil se, chytil ji za kotník a přitáhl si ji do náruče. Teď se při té vzpomínce usmál. Bylo to tak příjemné odpoledne.

Otevřel dveře do ložnice a při pohledu na scénu uvnitř zaváhal. Heather seděla ve vaně a vypadala stejně jako kdysi v Londýně, svěží, žádoucí, neodolatelně krásná s mokrou kůží lesknoucí se ve světle svíček. Vlasy měla vyčesané vzhůru, jen několik uvolněných pramenů se houpalo podél spánků. Usmála se a Brandon zavřel dveře, přistoupil blíž, opřel se rukama o vanu a nahnul se nad ni.

„Dobrý večer, miláčku,“ zašeptal.

Přejela mu mokrým prstem přes rty. „Dobrý večer, můj pane,“ odpověděla mu něžně a objala ho kolem krku, když si ji přitáhl blíž k sobě.

Srpnové žně již začaly, a když byla úroda svezena, ulice Charlestonu se zaplnily davy lidí. Bylo zde spousta kupujících i prodávajících, a spousta jiných, kteří se snažili urvat alespoň malou část z té spousty peněz, jež během dne přešly do jiné kapsy. Našli byste zde boháče i chudáka, žebráka i zloděje, námořního kapitána i otroka. Spousta lidí přišla prostě jenom tak, projížděli se v kočárech po ulicích nebo se usadili v kavárnách a hostincích, pozorovali dav a vyměňovali si poznámky o nekonečných proudech lidí, jež defilovaly před jejich očima. Přes den se z města stávalo rušné obchodní středisko, a v noci se měnilo v kypící kotel, v němž se nabízela zábava každému podle jeho zálib.

Když Brandon ukázal Heather lístky na novou divadelní hru v divadle v Dock Street, byla tak nadšená, že jej málem udusila bouřlivými polibky. Pak její radost trochu opadla. Fasadila se mu na klín, aby si ty lístky podrobně prohlédla, a svěřila se mu, že na takovém sedadle ještě nikdy nebyla.

Kdykoliv se spolu objevili na veřejnosti, pokaždé na sebe upoutávali pozornost celého okolí. Brandonova mužná krása a Heatheřin křehký půvab z nich činily jedinečný pár, a zejména toho večera, kdy vstoupili do foyeru divadla v Dock Street, přitahovali k sobě zraky všech přítomných. Brandon měl na sobě bílé kalhoty a vestu; košili lemovala bělostná krajka spadající mu až na snědé ruce. Navrch měl šarlatový kabát, na klopách vyšívaný zlatou nití, se širokým tuhým límcem. Heather oslňovala v šatech z černé francouzské krajky hojně pošité droboučkými perličkami, jež se mihotaly ve světle svíček. Do účesu si umně vpletla pštrosí pero a v uších se jí houpaly diamantové náušnice po paní Kateřině Birminghamové.

Přivítaly je jako obvykle závistivé pohledy i přátelské pozdravy známých. Brandon se na svou ženu díval s pocity vlastníka, když se muži skláněli nad její ručkou. Mnoho mladých floutků si sem razilo cestu davem v naději, že ta úchvatná kráska je snad nějaká nezadaná Birminghamova příbuzná. Postávali před Heather a shledávali, že zblízka je dokonce ještě rozkošnější než z dálky. Pak jim Brandon s poněkud zlomyslným výrazem svoji ženu představil, a oni s posmutnělou tváří zklamaně odcházeli.

Matthewa Bishopa zahlédli jen z dálky a nejspíš mu to tak vyhovovalo. Neodvažoval se zírat na Heather příliš dlouho, a rozmlouval proto nadmíru horlivě s jakousi dámou.

Paní Clarková je přivítala vlídně kritickým pohledem. „Heather, holčičko, vypadáš dnes večer opravdu rozkošně. Všechna děvčata v těch svých panenských růžových a bílých šatičkách se před tebou musí schovat.“ Obrátila se k Brandonovi a uvážlivě se opřela o svou hůlku. „A jak vidím, dáváte na ni bedlivý pozor, ostatně jako vždycky, pane.“

Usmál se. „Vždyť jste přece znala mého otce, Abegail, copak byste mohla uvěřit, že jsem jiný než on?“

Paní Clarková se hlučně zasmála a láskyplně jej klepla vějířem. „Ale že to trvalo, než jsi na to díky té holčičce přišel. Vedl sis příliš lehkovážně v tom svém mládeneckém životě. Vzpomínám si, že ti nic nebylo lhostejnější, než když jsi ztratil lásku nějaké dámy.“ A znovu se zasmála. „Ale co jich bylo, po kterých ses tenkrát ohlížel, a dokážu si představit, že sis jich také pár vyzkoušel. Připomínáš mi jelena v říji, když tě tak vidím posedlého tímhle zajíčkem.“ Přitočila se k Heather a s úsměvem dodala: „Jsem ráda, že se ti daří, holčičko. Birminghamové patří mezi mé oblíbence a mám radost, když se mají báječně.“

Heather se dotkla rty její tváře. „Díky, Abegail. Od vás je to opravdu poklona.“

„Kdybys neplácala hlouposti!“ protestovala Abegail. „To je přece samozřejmé! A nech si laskavě ty svoje irské rozumy, nejsem na ně zvědavá!“ Usmála se a přívětivě popleskala mladou ženu po ruce: „Zbytečně na mě plýtváš těmi hezkými řečičkami. Tvůj manžel je jistě ocení lépe.“

Když pak seděli ve své lóži, Brandonův pohled zalétal mnohem častěji k Heather než na jeviště. Blaženě se díval, s jak očividným zaujetím sledovala hru. Seděla tiše jako myška a dávala pozor na každé slovo vyřčené na jevišti. Byla více než okouzlující a Brandon z ní prostě nedokázal spustit oči. Když pak zase stáli ve vestibulu a popíjeli víno, zálibně naslouchal jejímu veselému žvatlání o tom, jaký dojem na ni udělalo divadlo.

„Nikdy na to nezapomenu, Brandone. Tatínek mě s sebou nikdy nebral. Je to tak strašně krásné, jako pohádka, která se stává skutečností.“

Naklonil se k ní a rozverně jí zašeptal do ucha: „Co když mám na tebe špatný vliv, miláčku?“

Podívali se na sebe a Heather se rozzářily oči. „V tom případě je už stejně pozdě, protože pro mne není jiná cesta. Propadla jsem zkáze, protože teď už se nedokážu spokojit s pouhým bytím. Musím milovat a být milována. Musím vlastnit a být vlastněna. A musím patřit tobě, můj drahý, a ty musíš patřit mně. Vidíš, jak dobře jsi mě učil. Dosáhl jsi všeho, o co jsi od samého počátku usiloval, a nejen to. Teď musím s tebou žít a být částí tebe. A i kdybychom nebyli spojeni poutem manželství a ty ses stále plavil po moři, následovala bych tě kamkoliv na světě jako tvá milenka a naše láska by pro mě byla něčím posvátným. A jestliže po tomto vyznání vypadám jako nestoudnice, pak jsem ale opravdu šťastná nestoudnice.“

Aniž z ní spustil oči, uchopil ji za ruku a přitiskl si ji ke rtům. „Kdybys byla mou milenkou, držel bych tě pěkně pod zámkem, aby mi tě nemohl nikdo odloudit. Také ty jsi dobrá učitelka. Veselý starý mládenec teď dává přednost bezpečnému přístavu manželství. Raduji se z každého okamžiku, co jsem s tebou ženat, zvláště v těch chvílích, kdy mohu říci, že jsi pouze moje.“

Něžně se usmála a oči jí přetékaly láskou.

„Nesmíš se na mě tak dívat,“ zašeptal a opětoval její pohled.

„Jak se dívám?“ vydechla a nespouštěla z něho oči.

„Tak se díváš vždycky po milování, zapomínáš na celý svět a je ti všechno jedno.“

„To snad ne,“ vrátila mu stejně něžným tónem.

Usmál se. „Jestli budeš takhle pokračovat, budu tu moci jen těžko zůstat a sledovat hru až do konce. Uvádíš do pokušení i takového starého ženáče, a já se přestávám ovládat.“

S lehkým srdcem se tomu zasmála, ale veselost ji přešla, když se náhle zarazil a užasle se podíval kamsi za ni. Když chtěla zjistit, co jej tak ohromilo, spatřila, že k nim kráěí Louisa. Nechápala Brandonův úžas, dokud její zrak nepadl na béžové šaty, jež měla ta žena na sobě. Vždyť jsou to ony šaty, které kdysi prodala podomnímu kramáři a které měla na sobě při prvním setkání s Brandonem. Louisa, aby ji snad některá nepředčila, se rozhodla pro změnu v pařížském stylu. Průsvitná látka by cudnější ženu uvedla v pohoršení, ale Louisa, která se nikdy o takové formality, jako je stud, nestarala, si ještě navíc velmi výrazně nalíčila prsní bradavky.

„Buď zdráv, Brandone,“ zavrněla sametovým hlasem, když stanula před nimi a usmála se jejich ohromeným pohledům. „Jak vidím, už jste si všimli mých nových šatů. Jsou nádherné, viďte? Nechala jsem si je ušít podle jedněch, které jsem viděla u Thomase v krámě. Ušil je přímo na mě a ty druhé schoval, takže žádná nemůže mít podobné.“

Brandon si odkašlal a se zájmem se zeptal: „A ty původní šaty měly nějakou vadu, že ti musel ušít jiné?“

Louisu Brandonův zájem o šaty nesmírně potěšil. „Nic jim nebylo, drahoušku, ale byly příšerně malé, ty by nikdo neoblékl. Kdepak, ani Heather by do nich nenasoukala to svý vychrtlý tělíčko. I jí by byly těsné.“

Brandon a Heather si vyměnili pohled. „To tedy asi musí být hodně malé.“

„Ale jak jsem je uviděla, věděla jsem, že je prostě musím mít,“ pokračovala Louisa nadšeně. „A jsem tak ráda, že jsem Thomase přesvědčila, aby mi tyhle ušil. Chtěla jsem ti s nimi udělat radost, drahý, a vidím, že se mi to povedlo.“ A s předstíranými rozpaky dodala: „Ovšem, díváš se na mě tak upřeně, že nevím, jestli je to vůbec kvůli těm šatům a ještě k tomu před vlastní ženou, drahoušku.“

Brandon na ni lhostejně pohlédl. „Připomínají mi šaty, co měla Heather na sobě, když jsme se poprvé setkali, Louiso,“ vysvětlil suše. „Měly pro mě velkou cenu kvůli vzpomínkám, které se s nimi pojí.“

Louisina tvář zkameněla. Hrozivě pohlédla na Heather a pak se blazeované usmála. „Jak jste si obstarala peníze, abyste si mohla takové šaty koupit? To jste se ale musela přičinit, když jste si je pořizovala. Ale jestli váš muž tolik touží po tom, abyste se mohla pochlubit taky takovými, mohla byste se stavit u mého krejčího. Dnes večer je tu také. Ten dokáže zázraky, i když vy jste kost a kůže. Určitě se vám zalíbí, ťo jsem si jista.“

Heather vycítila, jak Brandon vedle ní ztuhl.

„Obávám se, že se nezalíbí mně, Louiso,“ odvětil. „Chci, aby pro Heather šily pouze Ženy.“

Louisa se kysele zasmála. „Ale Brandone, nejsi už v té své senilitě trochu pruderní?“

Brandon položil dlaň na obnažené rameno své ženy a nenucené ji pohladil. „Pokud jde o Heather, Louiso, byl jsem vždycky trochu pruderní.“

Louisu bodla žárlivost při pohledu na jeho prsty laskající něžně hebkou pokožku a vzpomněla si, jak se kdysi dotýkaly i jejího těla a vzbuzovaly v ní pocity nesrovnatelné s doteky jiných mužů.

„Ale vy se s Thomasem musíte určitě seznámit, má drahá. Možná by vám mohl poradit, co byste si měla oblékat, aby to vypadalo, že máte na těch svých kostech aspoň trochu masa. Vím, že dokáže zázraky i s takovouhle nevyvinutou postavičkou. Počkejte tady, drahá, já vám ho přivedu.“

Když Louisa odkráčela, Heather rozpačitě vzhlédla ke svému muži. Rozpoznala v Louisiných očích výraz touhy a znala už ten trýznivý pocit dobře z vlastní zkušenosti. Na jeho tváři spatřila zamyšlený úsměv.

„Kdyby věděla, jak to s těmi šaty doopravdy je, zakroutila by tomu chudákovi krk,“ rozesmál se. „Zaručeně jsou to ty tvoje.“

„Ale velmi jí sluší, viď?“ řekla tiše Heather.

Brandon se na ni usmál a zlomyslně ji štípl v pase. „Není v nich ani zpoloviny tak krásná, jak si v nich představuji tebe a jaká jsi ty každý den od rána do večera.“

Po jeho slovech se Heather usmála a zapátrala očima po Louise, jež zmizela v davu návštěvníků. Na chvilku pak na ni i zapomněla a díky Brandonovi se věnovala příjemnějším věcem. Později se jí však začal zmocňovat pocit neklidu stejně zvláštní a děsivý pocit, jaký zažila přednedávnem na pile. Opět na ni někdo upřeně hleděl s naléhavostí, jež určitě nebyla normální. Velmi pomalu se obrátila a pak jej spatřila. Barva jí zmizela z obličeje. Ten muž stál vedle Louisy, ale oči upíral na ni. Nezdálo se, že by byl příliš překvapen tím, že ji zde potkává. Dokonce mírně kývl hlavou na pozdrav, jako by se znali, a usmál se. Byl to on. Jeho úsměv byl strašlivý. Byla si naprosto jista, že na celém světě nebyl nikdo, kdo by se dokázal Usmívat tak příšerně jako Thomas Hint.

Pootočila se k Brandonovi a pocítila slabost v kolenou. ] Ruka, kterou si přikryla tvář, se jí neovladatelně třásla. Zatahala manžela za kabát, aby ji následoval, neboť pochybo| vala, že by ze sebe vypravila jediné slovo.

Brandon se starostlivě zachmuřil. „Co se stalo?“

Louisa s Hintem teď kráčeli k nim. Nemůže tu zůstat. Snažila se promluvit. Musí přece něco říci.

„Brandone,“ vysoukala ze sebe, „není mi dobře. Je tady I moc lidí. Prosím tě, odveď mě zpátky do lóže.“

Pak zaslechla Louisin hlas. „Tady je, Heather. Ráda bych 1 tě seznámila se svým krejčím, panem Thomasem Hintem.“

Příliš pozdě! Zmocnila se jí panika a pocítila nesmírnou touhu utéci, ale nedokázala se pohnout a stála tu jako přimražená, ochromená strachem.

Brandon nemarnil čas zbytečnými slovy: „Prosím tě, omluv nás, Louiso. Je mi líto, ale Heather se najednou udělalo špatně z toho vzduchu. Těšilo mě, pane Hinte. Dobrou noc.“

Za okamžik ji usadil na židli v lóži. Vzal do dlaní její třesoucí se ruce.

„Nechceš jet domů? Celá se klepeš. Vypadáš, jako bys právě viděla strašidlo.“

Málem vybuchla v hysterický smích. Má pravdu. Skutečně viděla strašidlo, či něco z minulosti, co bylo stejně děsivé jako strašidlo. Popadla ji hrůza, že se s ním znovu setká, nebo že o něm bude muset říci Brandonovi. Je to tak strašný člověk a je to vůbec lidský tvor?

Pevně se přivinula k manželovi, jenž seděl těsně u ní a snažil se ji uklidnit. Opona šla opět nahoru, ale nikdo z nich se už na jeviště nepodíval. Po chvilce se k ní naklonil:

„Pojď, půjdeme, ať mi tu neomdlíš.“

Vyvedl ji z lóže na chodbu a vyšli před .divadlo, kde pokynul Jamesovi, aby došel pro kočár, a pak, když kočár předjel, vynesl ji nahoru a celou cestu ji držel v náruči.

Heather se teď bála víc než kdy jindy. Teď má něco, co miluje příliš vroucně, než aby se s tím dokázala rozloučit svého manžela, své dítě. Kdyby byla obviněna z vraždy, nemilosrdně by jí je vyrvali z náruče a ona pak bude až do smrti hnít někde ve vězení. To, že byla napadena, nebude nikoho zajímat. Neuvěří jí, až jim Hint řekne, že šla s Williamem Courtem dobrovolně. A Brandona to tolik raní. Ach, dobrý Bože, buď ke mně milosrdný, modlila se.

Když dorazili domů, Brandon ji odvedl do ložnice a uložil na postel. Rozepnul jí šaty a svlékl jí i ostatní prádlo. Když pak už převlečená ležela pod přikrývkou, nalil do sklenice trochu brandy a přisedl si k ní na postel.

„Vypij si to, miláčku. Vžene ti to trochu barvy do tváří.“

Sedla si, vzala od něj sklenici a poslušně se zhluboka napila, ale okamžitě toho litovala. Žhavá tekutina ji málem zadusila, až se rozkašlala a zalapala po dechu.

S úsměvem vzal od ní sklenku a postavil ji na komodu u postele. „Asi jsem tě měl na to upozornit. Myslel jsem, že si pamatuješ, jak to chutná, ještě od posledně.“

Pak jí začal vytahovat z vlasů sponky a zanedlouho jí hedvábné lokny splývaly volně přes ramena. Pohladil je.

„Tenkrát, když jsme ještě byli v Londýně a na Fleetwood, jsem se na tebe často díval, jak si češeš vlasy. Někdy jsem se skoro neubránil, abych se jich nedotkl. Vzpomínáš, jak jsi byla nemocná, Heather?“

Přikývla a dívala se, jak si pohrává s pramenem jejích vlasů.

„Byla jsi velmi nemocná, miláčku, a já jsem se o tebe staral. Nikdo jiný se tě nedotkl, a když tě soužila horečka, byl jsem jediný, kdo byl u tebe. Ani na okamžik jsem neopustil kajutu. Byla jsi moje a já tě potřeboval. Nedovolil bych, aby ti cokoliv ublížilo.“

Svraštila obočí. Proč to říká tak rozvážně a s takovým důrazem?

„Takže teď víš, že pro mě jsi celý můj život, a nedovolil bych, aby se ti cokoliv stalo. Postavil bych se kvůli tobě třeba celému světu. Měla bys mít tedy ke mně důvěru, abych ti mohl pomoci, jak nejlíp dovedu. Já vím, že se něčeho bojíš. Ale pomoci ti můžu jen tehdy, když mi budeš důvěřovat.“ Sklonil se nad ni: „Jsem silný, ma petite.””

Heather široce rozevřela oči. On něco ví! Na něco přišel! Ale co vlastně ví a kdo mu to řekl?

Strachem se jí roztřásly ruce a pevně je přitiskla k sobě v obavách, že se jí ta ochablost rozšíří do celého těla. Stáhla se ještě hlouběji do postele a pod vlivem brandy zcela ztratila i poslední zbytek odvahy. Co má říci? Jak mu to vysvětlí?

Kdyby mu ublížila, nikdy by si to neodpustila. Zemřela by, kdyby se od ní odvrátil otřesen jejím činem, a nikdy se už nevrátil do její náruče.

Brandon se něžně usmál a přikryl ji až po bradu. „Až mi to budeš chtít říct, miláčku, budu ti nablízku.“ Svlékl se a vklouzl do postele vedle ní. Přitáhl si ji k sobě a políbil na ztrápené čelo. „Spi, má lásko.“

V bezpečí jeho náruče nalezla nakonec útěchu a dokázala usnout, ale pokoj neměla ani ve svých snech. Viděla nad sebou stát Hinta, jeho znetvořené tělo, jak v rukou podobných spárům drží malého Beaua. Pak někam běžela utíkala za Hintem za Beauem. Musí Beaua zachránit! Rozkřičela se a zmítala se v Brandonově náruči. Snažil se ji probudit, až se nakonec probrala.

„On má našeho Beaua! Něco mu udělá!“ vzlykala.

„Vzbuď se, Heather. To se ti jenom něco zdá, miláčku. Beau je v bezpečí.“

Z očí se jí pomalu vytrácelo zděšení, jakmile nad sebou rozeznala snědou a krásnou Brandonovu tvář, jež se nad ní tyčila jako skála v moři vířícího písku. S výkřikem úlevy jej prudce objala.

„Ach Brandone, bylo to strašné! Vzal si Beaua a já jej nemohla dohonit a pořád jsem jen běžela a běžela. Bylo to tak strašné!“

Celá se zachvívala pláčem v jeho objetí. Líbal ji na vlasy, na mokré tváře a na dlouhé řasy slané od slz. V jeho náruči se trochu uklidnila a teď, když věděla, že je Brandon u ní, cítila se opět v bezpečí. Za několik okamžiků, když ji líbal na hrdlo a pomalu postupoval dolů k ňadrům, zmocnilo se Heather zvláštní pohnutí. Zasténala rozkoší pod dotyky rukou putujících jí po těle a snášejících se na její údy jako doteky motýla. Laskal se s ní zvolna a s rozkoší, až nakonec už nemyslela na nic jiného než na ně dva, a zazmítala se v jeho objetí, toužíc už jen po tom, aby si ji vzal. Nepřestával ji hladit, pomalu a cílevědomě, až se celá rozhořela a rozechvěla. Téměř zdivočelá vášní se vzpínala, kousala a škrábala a Brandonův smích se mísil s jejími vzdechy a vířil nad jejich hlavami, když zuby hryzl kůži na jejím krku, hedvábnou pleť pod ňadry, plochém břichu a oblých stehnech. Zachvěla se touhou, kterou v ní vyvolal, a ruce se jí svezly podél jeho těla a pevně je objaly. Celý se roztřásl a bez slitování se jí pak zmocnil. Jako by ji odnášel do závratných výšin, a pak už kolem ní všechno zavířilo a oba spočinuli v horké úlevě.

Druhého dne odpoledne pomáhala Heather Hatti leštit nábytek v pracovně. Měla na sobě šátek a zástěru, takže vypadala úplně jako nějaká služtička. George si sedl na podlahu a zabavoval Beaua, který mu šplhal po klíně a nadšeně se chechtal staříkovu úsilí. Brandon a Jeff něco vyřizovali v Charlestonu a zbytek služebnictva se pilně zabýval svými povinnostmi.

Celý den nemyslela Heather na nic jiného než na Thomase Hinta. Co s ní bude, jestli něco prozradí o zločinu, který spáchala? Když pak zaslechla na cestě dusot koně, věděla najisto, že je to on, a její strach se zmnohonásobil.

„Uveď ho dovnitř, Josefe,“ řekla nervózně sluhovi, když jí přišel oznámit, že si nějaký člověk přeje mluvit š paní domu.

Vstala z podlahy od své práce, ale zástěru i šátek si nechala. V očích pana Hinta zablesklo překvapení, když ji spatřil takto vystrojenou.

„Georgi, Hatti, můžete jít,“ nakázala jim.

Oba si návštěvníka nerudně změřili a zdálo se, že se zdráhají nechat ji tu samotnou s tak hrůzně vypadajícím člověkem, ale nakonec udělali, jak jim poručila, a opustili místnost.

„Co si přejete?“ zeptala se Heather, když si byla jistá, že není nikdo v doslechu.

„Ze ste si ale polepšila vod tý doby, co sme se viděli naposled. I když tý zástěry sem se skoro lek myslel jsem, že bohatý paničky si nerady špiní ty svý bílý ručičky.“

Heather se narovnala. „Já tu pomáhám často s úklidem, pane. Je to dům mého manžela a dělá mi radost, když se můžu postarat o to, aby bylo všechno v nejlepším pořádku.“

„No jó, vidím, že ste do toho chlápka pěkně uděl To mimino máte s nim, nebo s mým drahým zesnulým zaměstnavatelem?“

Heather rychle popadla Beaua a přitiskla si ho k sobě. „Je to dítě mého manžela,“ vyrazila ze sebe. „William se mě nikdy ani nedotkl.“

„Jo, tomu bych docela věřil. Eště než vám Willi moh něco udělat, tak ste ho zamordovala. Ale to děcko mi připadá trochu starý. To ste dlouho neotálela, než ste si ho upekla.“ Jeho pohled se svezl k Beauovi. „No, ale teď vidim, že ten mužskej, co ste s nim byla včera večer, je opravdu jeho táta. Je takovej celej ušlechtilej a hezkej, stejně jak váš pan choť. 1\išim, že ste ho potkala v Londýně brzo po tom, co ste voddělala chudáka Williho.“

„Jistě tu nejste jen proto, abyste se mnou diskutoval o mém dítěti nebo o mém manželovi, pane Hinte, takže mi laskavě řekněte, proč jste sem přišel. Mému manželovi velmi vadí, když se bavím za jeho nepřítomnosti s cizími muži.“

Hint vykouzlil na tváři groteskní nápodobu úsměvu. „Ale pani Birminghamová, to si myslíte, že by váš muž na mě žárlil? To určitě ne, viďte, ale moh by mít podezření, proč se vůbec bavíte s takovou šerednou ropuchou, jako sem já.“ Úkosem na ni pohlédl. „Já vim, že jste to byla vy, kdo zabil chudáka Williho, ale neřek sem nikomu ani ň. Ale je vám jasný, že vás to bude stát pár šilinků, abych držel jazyk za zuby?“

Heather se pod jeho chladně vypočítavým pohledem zachvěla. „Co ode mě chcete?“

„Jenom sem tam pár liber, abych si můh žít pěkně v pohodlíčku. Mám pěknej krám v Charlestonu, ale to mi nestačí, já si chci užívat, jako si užívaj pracháči. Snad by mi stačilo pár vašich šperků nebo nějaká pěkná sumička. Váš muž je prej dost bohatej, jak sem slyšel. Může si to dovolit.“

„Můj muž nic neví,“ vydechla. „A já jsem Williama nezabila. Upadl na nůž.“

Pan Hint potřásl s předstíraným soucitem žalostně hlavou. „To je mi líto, pani Birminghamová, ale takhle náhodou, viděl to eště někdo krom vás?“

„Ne, nikdo tam kromě mě nebyl. Nemám žádný důkaz.“

Přistoupil k ní blíže a Heather ucítila silný pach kolínské, jež jí byla nějak povědomá. Nedokázala si vybavit, odkud ji zná, ale zanechala v ní dojem spojený s ochromujícím strachem. Ustoupila o krok zpátky a pevně k sobě přitiskla Beaua. Dítě vyrazilo nespokojený výkřik, sevřela je příliš silně. Thomas Hint se zasmál a přejel si rukou podobnou spáru přes ústa a Heather se vyděsila, neboť jeho ruce teď vypadaly stejně jako v jejím snu.

„Já žádné peníze nemám!“ šeptala ochraptěle. „Nikdy jsem je nepotřebovala. Můj muž se vždycky postaral o všechno, co jsem potřebovala.“

„Tak váš mužíček se o vás tak hezky stará? To jistě rád zaplatí, aby vás nepověsili za vraždu, co?“ ucedil.

Heather sebou trhla. Nemohla dopustit, aby řekl Brandonovi, čeho se dopustila.

„Mám nějaké šperky. iy si můžete vzít.“

Pan Hint si potěšené vydechl. „No, to je jiná. Tak co máte? Včera večer ste měla docela hezký náušnice. Doneste je a eště všechno, co máte, já vám pak řeknu, jestli to bude stačit, nebo ne.“

„Vy je chcete hned teď?“ zeptala se nejistě.

„Jo, bez nich neodejdu.“

Prosmýkla se opatrně kolem něho a rychle vyběhla z místnosti a pak nahoru do schodů. Zklamaného a plačícího Beaua nechala v Maryině péči v dětském pokojíku a utíkala do pánovy ložnice. Chvatně otevřela skříňku s klenoty a popadla smaragdovou brož a perlový náhrdelník, jež jí Brandon tehdy daroval, a k tomu diamantové náušnice po zesnulé paní na Harthavenu. Hromádku jejích ostatních klenotů nechala nedotčenou, už tak se cítila zahanbena, že si bere její náušnice. Neodvažovala se vzít ještě nějaké další šperky, jež patřívaly Brandonově matce, věděla, jak je měl rád. I tak pociťovala nesmírnou bolest nad tím, že se musí rozloučit s jeho dárky. Jak dobře si pamatovala na okamžiky, kdy jí Brandon ty klenoty věnoval! Nikdy, nikdy na to nezapomene, i když je už nebude mít při sobě jako připomínku. Brandon si určitě všimne, že už nenosí perly. Měla je v oblibě a nosívala je poměrně často. Utřela si tváře od slz, spustila klenoty do kapsičky u zástěry a s hlubokým vzdechem otevřela dveře.

Pan Hint tu na ni trpělivě čekal, zjevně spokojený se svým vyděračským plánem, a když mu šperky podávala, radostně se zašklebil a dychtivě po nich hrábl.

„Jo, to bude docela stačit zatím. Určitě je to všechno, co máte?“

Přikývla.

„Neni toho tolik, jak bych si představoval u bohatejch lidí.“

„To je opravdu všechno, co mám,“ vzlykla a z očí jí vytryskly slzy.

„No tak, paninko, jen si to tak neberte. A nemusíte se strachovat, že bych o vás něco vykec. Budu potřebovat ještě další maličkosti.“

„Ale já už víc nemám!“

„To byste si rozhodně měla nějaký vopatřit, já budu totiž vopravdu potřebovat další,“ pohrozil jí.

„Odejděte, prosím,“ žádala jej s očima plnýma slz, „než se vrátí můj muž. Nedokážu před ním něco tajit, a když vás tu uvidí, bude se vyptávat, co tu chcete.“!

„No, nevypadám zrovna jako milenec,“ usmál se hořce.

Pitvorně se před ní uklonil a bez ohlédnutí odešel. Heather se vyčerpaně svezla do židle a rozvzlykala se do dlaní zoufalstvím i úlevou.

Vezme si všechen její majetek kromě toho, co je jí nadevše drahé kromě Brandona a Beaua. Co ale bude dělat, až už nebude moci uspokojit jeho požadavky? Má snad jít za Brandonem a něco mu napovídat? Znovu se otřásla a popadla ji hrůza. Ne, to se nesmí stát. Brandon musí zůstat šťastný, ať se děje co se děje, aby mohla dál žít a milovat jej.

Hint seskočil z koně a odkulhal k zábradlí před svým krámkem, aby jej uvázal. Plácl se po kapse plné skvostů, náramně spokojený sám se sebou. Toho dne se mu podařilo získat značné bohatství, aniž hnul prstem.

Rukávem kabátu si utřel uslintaná ústa, otevřel dveře do svého obchůdku, a právě se otočil, aby je zavřel, když pojednou Strnul leknutím. Na prahu přede dveřmi se vynořil Brandon Birmingham a pozdravil jej smeknutím klobouku.

„Pane Hinte, včera večer jsme se krátce setkali v divadle na Dock Street, jestli si pamatujete.“

„Jo,“ rozkašlal se Thomas Hint a nervózně svíral kapsu svého kabátu.

„Mohu jít dál?“ optal se Brandon. „Chtěl bych si s vámi o něčem promluvit.“

„Promluvit se mnou, pane?“

Brandon, který převyšoval mužíka dobře o hlavu, vešel za ním do obchodu. Hint těžce polkl a zavřel za sebou dveře.

„Doslechl jsem se, že vlastníte šaty, které jste použil jako předlohu pro ty, jež měla slečna Wellsová včera večer na sobě. Chtěl bych se na ně podívat, pane.“

Hint vydechl málem nahlas úlevou. „Jo, pane. Chviličku,“ a odšmajdal dozadu do krámu. Ve chvilce byl zpátky a položil šaty Brandonovi do rukou.

„Je to pár měsíců, co jsem je koupil od kramáře, pane,“ vysvětloval opatrně.

„Já vím,“ řekl Brandon. „Kolik?“

„Kolik čeho, pane?“ lekl se pan Hint.

„Kolik chcete za ty šaty? Chci je koupit.“ „Ale vzácný pane…“

„Řekněte si cenu,“ poručil Brandon.

Pan Hint se již neodvažoval odporovat a vyslovil první cifru, která ho napadla. „Tři libry ech, šest pencí, pane.“

Brandon zvedl tázavě obočí a hrábl do kapsy pro potřebné mince. „Těžko bych uvěřil, že jste je dostal od toho kramáře tak lacino, pane Hinte.“

Mrzák si uvědomil, že udělal chybu, a zakoktal odpověď: „To kvůli vaší madam, vzácnej pane. Ta jediná si takový šaty zaslouží. Přijměte to jako dar vod prostýho člověka, pane.“

Brandon na muže zkoumavě pohlédl. „Vy tu nejste o moc déle než moje žena, co, pane Hinte? Asi o měsíc, možná o dva? Ona…“

„Skoro o čtyři, pane,“ vyhrkl mrzák, ale hned se kousl do rtu.

Brandon si teď podrobně prohlížel korálky, jimiž byl pošitý živůtek. „Pak tedy také víte, kdy přijela má žena.“

Pan Hint si otřel zpocené čelo. „Louisa, teda slečna Wellsová, se o tom zmínila minulej večer, pane.“

„MuSel jste tedy odjet z Londýna někdy v době, kdy jsem se potkal se svou ženou,“ přemítal Brandon.

„To by mohlo bejt, pane,“ přitakal Hint stísněně.

„A proč jste opustil Londýn, pane Hinte?“

Muž zbledl. „Můj zaměstnavatel umřel, pane, a já sem přišel vo práci, a tak sem vzal těch pár šilinků, co sem si ušetřil, a teď sem tady.“

„Zdá se, že jste velmi talentovaný ve svém oboru, pane Hinte. Slečna Louisa nám vyprávěla, jak jste šikovný.“

„Snažim se, pane.“

„O tom nepochybuji,“ odvětil Brandon a podal muži šaty. „Můžete mi je zabalit?“

Pan Hint se malounko usmál. „S radostí, pane.“

Brandon vešel na Harthavenu do své pracovny a našel zde Heather na kolenou, jak leští nohy od stolu. Vedle ní si hrál na podlaze Beau s pestrobarevným míčkem a žvatlal přitom slůvka, jejichž význam znal snad jedině on. Brandon si odkašlal. Heather se obrátila a s radostným výkřikem se mu vrhla do náruče. Zvedl ji a blaženě se rozesmál, když jej prudce objala a bezstarostně se mu pověsila kolem krku. Pak teprve ji postavil. Usmála se rozzářenýma očima a narovnala si šátek a zástěru.

„Panebože,“ zaklel a dal si ruce v bok. „Nevypadáš ani dost stará na to, abys se mnou mohla spát. Hádal bych ti tak čtrnáct. Je tohle vůbec to děvče, které včera v noci málem vzburcovalo celý dům, když sďoddávalo rozkoši? Je to možné, že je to ta čarodějka, jež se vkradla do mé postele a vrhla se na mě zuby nehty?

Zarděla se a rozpačitě na něj pohlédla. „Myslíš, že to Jeff slyšel? To snad ne! To bych se mu už nemohla podívat do očí.“

Brandon se ušklíbl jako dábel. „Jestli to slyšel, pak mu jistě ty zvuky nebyly cizí, takže o tom nebude mluvit. Je to džentlmen. Ale nemusíš se strachovat, má milá, to, co ti uniklo zpod mých polibků, bylo sotva víc než spokojené předení.“

S úlevou se usmála a znovu se vrátila do jeho náruče. „To je tvoje vina, že jsem se tak zapomněla, Brandone. Po včerejší noci se mi jen těžko vracelo zpátky na zem.“

S úsměvem ji políbil na čelo. „Žádné stížnosti, miláčku?“

„Žádné,“ vzdychla. Za chvilku zvedla hlavu položenou na jeho hrudi a pohladila jej po zarostlé bradě. „Jít s tebou do postele je vždycky dobrodružství.“

Pousmál se tomu a na chvilku zmizel v hale. Vrátil se s balíčkem a vložil jí ho do rukou.

„Tohle je tvoje, a kdyby ses toho chtěla ještě někdy zbavit, Spal to nebo roztrhej na cucky, ale už to nikdy neprodávej, nebo by se někdo jako Louisa, která mě dokáže rozčilit k nepříčetnosti, mohl zase opičit. Velmi dobře si pamatuji ten okamžik, kdy jsi je měla na sobě, a nechci, aby moji nejsladší a nejkrásnější vzpomínku špinila nějaká taková dčvka.“

Heather pobledla: „Tys koupil ty šaty od pana Hinta?“

„Jo,“ řekl Brandon. „Nesnesl jsem pomyšlení, že se do nich nasouká nějaká další ženská.“

S úlevou se usmála. Setkal se s Hintem, a ten muž dodržel slovo. Stoupla si na špičky a něžně jej políbila.

„Děkuji, miláčku. Jsou mi stejně drahé jako svatební roucho a někdy večer si je vezmu jenom kvůli tobě.“

Uplynul skoro týden, když jednoho večera přijela neočekávaně Louisa. Jeff byl kdesi na návštěvě u přátel a dosud se nevrátil a zbytek rodiny trávil večer společně v salonu. Heather seděla na podlaze u Brandonových nohou. Právě nakojila Beaua, jenž si teď hrál otci na klíně a těšil se z pozornosti rodičů. Heather, s rukou důvěrně položenou mezi Brandonovými stehny, škádlila syna a ani se nenamáhala zapnout si v bezpečném prostředí za zavřenými dveřmi šaty. Ty dveře ovšem nijak nezabránily Louise, aby sem vpadla, když předtím vstoupila předním vchodem a proklouzla kolem Josefa.

Heather se polekaně obrátila. Brandon vzhlédl ke dveřím, a když uviděl Louisu, vztekle se zamračil a s chutí by Louise zakroutil krk. A musel by být úplný hňup, kdyby jí projevil obvyklou zdvořilost a povstal, když vešla.

„Louiso, ty asi takhle ráda vpadneš mezi lidi, co?“ zavrčel.

Louisa vstoupila na scénu s uštěpačným úsměvem a významně pohlédla na Heatheřinu ruku a její rozepnuté šaty. Když Brandon postřehl, s jakým výrazem si tak důkladně prohlíží jeho ženu, vzpomněl si, jak ji naposledy viděl chodit nahou po pokoji. Její tělo tehdy už začínalo ztrácet pevnost a jako u každé ženy věkem pomalu vadlo a zrálo. Na Louise byly již patrné rozkynuté boky a ochabující ňadra. Kdyby měla špetku rozumu, musela by se červenat rozpaky, a ne si tak uštěpačně měřit jeho ženu.

Když Heather viděla její povýšený úsměv, neměla se schválně vůbec k tomu, aby odsunula ruku z Brandonova stehna nebo aby si zapnula šaty. Louisin potměšilý výraz ji přiváděl k zuřivosti a nadto měla dnes ta plavovláska výjimečně krásné šaty ze žlutého mušelínu, nepochybně výtvor pana Hinta. Ten muž musí být skutečně zručný řemeslník. Ale přesto bylo velmi těžké si představit, že někdo tak ohyzdný může vytvořit takovou krásu. Zajímalo by ji, zda tento muž navrhoval i ostatní šaty, jež William Court prohlašoval za vlastní výtvor. To by jistě stálo za úvahu.

Louisa chvíli zaváhala a stála nad nimi rozkročená a s rukama v bok. Pak se usmála. !

„Jaký to rozkošný domácký rodinný kruh. Čím častěji tě vidím, Brandone, tím více jsem přesvědčena, že ti sňatek svědčí. Zdá se, že je z tebe dokonalý otec a manžel.“

Brandon zvedl obočí, ale Louisa se odvrátila a stáhla si rukavičky* ležérně sňala klobouk z hlavy, obojí celé zaprášené odhodila na naleštěný stolek a sedla si proti nim. Pak s obvyklou pánovitostí oslovila Heather:

„Nabídla byste mi něco k pití, holčičko? Trochu madeiry, jestli je dost vychlazená.?“

Heather zrudla hněvem. Vstala a přikročila k baru. Zároveň si energicky stáhla živůtek a zapnula se.

To už se Louisa obrátila k Brandonovi: „Po té prašné cest tě z Charlestonu jsem dostala pořádnou žízeň! A ty máš tak dobré víno, drahoušku. Dneska se ve městě moc těžko shání, a já už skoro vyčerpala zásoby, co jsem měla od tebe.“

Brandon seděl a hrál si s Beauem, jenž zjevně ztratil svou dobrou náladu v okamžiku, kdy sem Louisa vstoupila. Občas po ní ustrašeně zamžikal; byl zvědavý, co mu tentokrát přinesla. Heather se vrátila a podala jí sklenici s nápojem. Louisa opět promluvila tím pánovitým, neosobním tónem:

„Děkuji. A nechte nás chvilku o samotě. Chci něco projednat s vaším manželem.“

Poslední slovo vyznělo dosti nucené a Heather rychle přistoupila k Brandonovi. Skousla chvějící m ret a vzala si Beaua z jeho klína. Brandonova tvář vzplála hněvem. Uchopil ji za paži a pohlédl přes ni na tu druhou ženu. Vysunul čelist a otevřel ústa k pádné odpovědi, avšak Heather kanuly slzy z očí a zuřivě zavrtěla hlavou, pak zvedla Beaua, odvrátila se a vyběhla z místnosti. Utekla do pracovny a konejšila synka, jenž začal fňukat, protože ho vzali z tátovy náruče. Heather si otřela slzy.

Brandon si chladně změřil Louisu, jsa si vědom, jak hluboce ranila jeho ženu ta neomalenost. „No tak, Louiso, o co jde?“ zavrčel.

Ústa se jí zkřivila do sebejistého úsměvu. „Potkala jsem v Charlestonu jednoho tvého starého přítele, Brandone.“

Povytáhl nezúčastněně obočí. „Koho?“

„Nu,“ zasmála se, „vlastně to není tvůj starý přítel jenom jeden starý námořník. Poznala jsem v něm někoho z posádky na Fleetwoodu, když jsem jela kolem kočárem. Ten ubožák byl opilý takřka do němoty, ale taky mě poznal jako tvoji blízkou přítelkyni. A byl velmi vstřícný.“

„Vstřícný? Jak to, vstřícný?“

Vesele pohodila hlavou. „Opravdu, Brandone, nikdy by mě ani ve snu nenapadlo, že právě ty by ses nechal takhle napálit a zrovna od tak prohnané prostitutky. Přísahám, že bych to byla zkusila už dávno, kdybych věděla, že to bude mít takový úspěch.“

„O čem to sakra mluvíš, Louiso?“ chtěl vědět Brandon.

„Ale vždyť přece víš, drahý. Heather, to tvoje zlatíčko, nevinná maličká Heather, ta prostitutka. Dickie mi řekl všechno jak ji s Georgem našli na ulici, kde prodávala to svoje nádobíčko, jak tě donutili ke sňatku, a vůbec všechno.“

„Zřejmě ne všechno,“ zavrčel Brandon. Vstal a nalil si pořádný drink.

Louisa pobaveně pokračovala. „Já přece vím, že o Heather moc nedbáš, drahoušku; Dost se toho napovídalo o vašich oddělených ložnicích. Nikdo mi nemusí říkat, co k ní cítíš. Jen jsem pořád nechápala, proč sis ji vzal. Ale dnes odpoledne dnes odpoledne, když mi to Dickie řekl, jsem pochopila, že ten tvůj sňatek byl jen zástěrka. Teď už přece můžeš Heather poslat pryč, třeba zpátky do Anglie. Já tito malé londýnské dobrodružství odpustím a přijmu tě zpátky. Můžeme být zase šťastni, vím, že to dokážeme. O tvého syna se postarám, protože není pochyb, že je tvůj naštěstí. Budu jej milovat a budu na něj hodná. Každý to jistě pochopí, když řekneme, ják jsi byl přinucen k tomu, aby ses s ní oženil.“

Brandon na ni chvíli ohromeně zíral a pak pomalu a velmi důrazně pronesl:

„Louiso, poslouchej dobře, co ti teď řeknu, protože jestli neuvěříš, tak jsi úplný blázen. Pokud si myslíš, že by mě kdokoliv mohl proti mé vůli přinutit ke sňatku nebo jakémukoliv jiněmu závazku, tak mě asi neznáš. A teď mě dobře poslouchej,“ dodal a pečlivě vyslovoval každé slovo, „protože na tom závisí tvůj život. Moje žena nebyla ani prostitutka, ani pouliční holka. Tu noc, kdy jsem se jí zmocnil, byla panna a George to může odpřisáhnout. To dítě je moje. Je to moje žena, a já jsem šiji vzal dobrovolně. A nikdy nestrpím, abys ji v mém domě urážela. Od tohoto okamžiku Se k ní budeš chovat se vší úctou jako k paní na Harthavenu. Nemáš na mě žádný nárok, ani na můj dům nebo na můj majetek.“

Louisa vstala ze židle a nalila si další sklenici vína. Postavila se před něj v trochu upila a upřeně se na něj zadívala přes okraj sklenice.

„Takže ty ses rozhodl pro tu holku,“ zasyčela.

Brandon se shovívavě usmál: „K tomu jsem se rozhodl již dávno, Louiso. Teď to mohu jen potvrdit.“

Oči se jí zúžily, odvrátila se a na chvíli se zadívala z okna. Pak se zase náhle otočila k němu.

„Zvláštní, Brandone, že právě ty mluvíš jedním dechem o úctě i majetku.“ Usrkla vína a začala přecházet po místnosti. Potom se opřela rukou o opěradlo pohovky, jež stála mezi nimi, a pozvedla skleničku jakoby k přípitku. „To je právě to, o čem jsem s tebou původně chtěla mluvit. Zvážila jsem to a myslím, že můj pozemek má dvakrát větší cenu, než kolik jsi mi zaplatil.“

Odmlčela se, upřeně jej pozorovala a čekala na jeho odezvu. Oči mu potemněly a pokrčil rameny.

„Už jsme se dohodli, Louiso. Je po všem podepsáno, zpečetěno a vykonáno. Nemáš jiný majetek kromě Oakley a pár akrů, na kterých stojí. Já jsem s tebou už skončil!“

„Skončil, to ano!“ vyrazila pohrdavě. „Pojďme si tedy povídat o úctě. Co myslíš, jaké asi úctě se budeš ty a tvá nedorostlá nevěsta těšit, když všude rozhlásím, že tě zatáhli do pasti, aby sis vzal obyčejnou děvku z ulice?“

Brandonův hlas se teď rozléhal po celém domě. „Drž hubu, ty čubko! Nebudeš urážet mou ženu v jejím vlastním domě!“ Hlas se mu ztišil do zuřivého chrapotu. „Je mi jedno, co budeš dělat mimo tento dům. Můžeš si říkat, co se ti zlíbí. Nikdo se neodváží opakovat mi do očí to svinstvo, které bys o nás šířila. Jsi čubka, Louiso, čubka tělem i duší.“

i,Tak teď jsem pro tebe čubka?“ zavřískla. Prudkým pohybem ruky mu vchrstla víno do obličeje a třískla sklenicí o podlahu. „Tedy čubka! Já jsem byla panna, když jsi mě dostal! Žadonil jsi, abych si tě vzala, a slibovals mi všechny krásy světa, jen když ti dám svůj nejcennější poklad. Pak jsi odplul a vzal sis první nestydatou děvku, kterou se ti podařilo sebrat na ulici, a přitáhl sis ji s sebou domů jako svoji ženu. Sliboval jsi mi, že si mě vezmeš, připravil jsi mě o panenství, a teď jsi mě okradl i o moje pozemky, za které jsi mi dal pár šupů. Dobrá, ale já chci víc.“ Afektovaně se zasmála. Kroužila teď kolem něho a úlisně žadonila: „Musíš mi dát víc, Brandone. Musím zaplatit dluhy. Zůstal mi jen můj dům, a ten prodat nemůžu. Tech pár centů, co dokážu vydělat, mi nebude stačit. Od té doby, cos mne zavrhl, mi nikdo nechce dát na úvěr.“

Rozzuřený Brandon se musel držet, aby ji neuhodil. Přejel si dlaněmi po obličeji.

„Panna! Bože všemohoucí! Bylas tenkrát asi taková panna jako ta stará kráva tamhle na louce. Děláš si ze mě blázny? Copak si myslíš, že jsem idiot, abych uvěřil té tvé slabomyslné hře tenkrát v noci? Sotva bych dokázal vyjmenovat všechny mužský, se kterými jsi spala před těmi takzvanými posvěcenými zásnubami, nebo i po nich!“ Zdi se otřásaly, jak na ni řval. „Jak si může vůbec ten tvůj idiotský mozeček myslet, že budu snášet, jak urážíš ženu, kterou miluji?“

„Tenkrát jsi ale miloval mě!“ zaječela. „A nespíš s ní. Šušká se o tom v každé ulici. Všichni to vědí! Proč ona a proč ne já? Mohla bych s tebou spát v tvé posteli a dokázala bych, abys zapomněl, že kdy existovala. Zkus to se mnou. Vem si mě. Můj Bože, kdysi jsi mě miloval!“

„Miloval a tebe!“ Hlasitě se rozesmál. „Ne! Jen jsem tě snášel a jako dokonalý hlupák jsem byl přesvědčen, že znám svoji duši, dokud jsem nestanul tváří v tvář pravdě a nespatřil krásu, jakou jsem dosud nikdy předtím nezhlédl, a tehdy jsem poznal, po čem jsem ve skutečnosti toužil. Byla to krása? Ano. Vášeň? Ano.“ Sklonil se až k jejímu obličeji s důrazem na každé slovo. „Ale rovněž milující něžná a laskavá oddanost, bezpodmínečné věrnost a prostá a čestná vážnost, hodná mého jména, všechno to, co jsi mi ani zdaleka nebyla schopna poskytnout.“ Opět zesílil hlas. „Miluji ji celou svou bytostí. Poskytl jsem jí ochranu před pouliční verbeží, která by se na ni vrhla a strhla ji s sebou do bahna. S božím požehnáním zplodíme mnoho synů a dcer, takže si nedělej naděje ohledně těch lží, co se o nás povídají, a už mi tady nevykládej, co bys udělala, jen abys ji ponížila.“ Vzal ze stolu její klobouk a rukavice a mrštil je Louise do tváře. „Teď se seber a vypadni z tohoto domu a už nás tu neotravuj. Jestli ještě jednou uslyším nějaké lži, o kterých bych se mohl domnívat, že je vypustila tvoje huba, s největším potěšením ti zakroutím ten tvůj poďobaný krk, na který jsi tak namyšlená. A teď táhni, ty bestie. Jenom zneužíváš našeho pohostinství. V tomto domě už nejsi vítaná.“

Z Brandonových očí sršely blesky, až se Louisa zachvěla. Nenapadala ji žádná odpověď. Popadla klobouk a rukavice a vyrazila k východu, celá bez sebe vzteky, s bílými rty a sklopenýma očima. Rychle se prosmýkla kolem Jeffa, který tu již chvilku stál a zbožně sledoval Brandonův nebývalý projev zuřivosti namířený vůči této ženě.

Vyběhla na terasu, pak dolů po schůdcích, a s vysoko vykasanými sukněmi vyšplhala zcela neobřadně do kočáru. Ani neviděla George opírajícího se o sloupek terasy, jak si za ní klidně odplivl do prachu.

Když Louisin kočár odhrkotal, objevila se ve dveřích pracovny Heather a pohlédla přes halu na svého manžela. Tiše tu stál se zaťatými pěstmi, ve tváři mu cukalo, ale když vycítil, že se na něj dívá, jeho pohled zjihl, obrátil se k ní a vztáhl žádostivě paže. S Beauem v náruči k němu přispěchala, aby spočinula v jeho milujícím objetí.

Heather si utřela ruce do zástěry a vyšla z kuchyňského přístavku, když předtím strávila příjemnou hodinku s Corou a pomáhala jí s pečením chleba. Vzhlédla, zrovna když bránou proběhl kůň, a usmála se na Jeffa, jenž rychle sesedl ze zpěněného, těžce oddechujícího zvířete a běžel k ní. Výraz jeho tváře jí však vzal z úst slova, jimiž ho chtěla přivítat, a do srdce se jí vkradla zlá předtucha.

„Kde je Brandon?“ zeptal se stručně.

„Cože, myslela jsem, že je s tebou na polích.“

Jeff ukázal prstem ke stájím, kde nějaký chlapec hřebelcoval Leopolda. Hřebec na tom nebyl lépe než Jeffův plavák; oba koně byli notně uštvaní.

„Já jsem ho ale vůbec neslyšela přijít domů,“ vysvětlovala mu celá popletená, ale Jeff už běžel dovnitř. Zvedla si sukni a rozběhla se za ním. „Jeffe, co se děje? Co je?“

Obrátil se a ve tváři měl tak zděšený výraz, že ji to vyvedlo nadobro z míry. Ani nemusel nic říkat. Sevřela jeho paže a zvolala:

„Jeffe, prosím tě, řekni mi, co se stalo?“ Celá bez áebe mu zarývala nehty do kůže, ale Jeff to snad ani nevnímal a nedbal na bolest. Heather s ním zatřásla tak silně, jak jen dokázala zatřást mužem, jenž ji převyšoval o půldruhé hlavy. „Tak mluv, Jeffe!“ vyjekla.

Chvíli nebyl schopen slova: „Louisa je mrtvá, Heather. Někdo ji zavraždil.“

Couvla a hřebetem ruky si zakryla ústa. Nevěřícně zavrtěla hlavou.

„Je to pravda. Někdo ji uškrtil, má zlomený vaz.“

„Proč chceš vědět, kde je Brandon?“ tázala se.

Zdráhal se odpovědět.

„Jeffe!“

„Viděl jsem Brandona odjíždět z Oakley. Neviděl mě, a když jsem pak šel za Louisou, našel jsem ji mrtvou.“

Heather se téměř dusila živelným nesouhlasem. „Ne!“ Odstoupila od něj s vyčítavým pohledem. „Neudělal to. Nemohl to udělat! Neudělal to, Jeffe, neudělal! Jak tě to mohlo vůbec napadnout?“

„Copak si myslíš, že bych tomu chtěl věřit? Já ho tam viděl, Heather, a oba jsme ho slyšeli, jak jí včera vyhrožoval.“

„Ale co tam dělal?“

Uhnul pohledem.

„Jeffe, odpověz mi,“ prosila jej. „Mám právo to vědět.“

Unikl mu ztrápený vzdech. „Louisa mu poslala vzkaz, když jsme byli na polích. Psala mu, že se o tobě něco dozvěděla, něco, o čem by měl také vědět. Snažil jsem se ho zadržet, ale srazil mě k zemi a přísahal, že jí zavře tu nevymáchanou hubu už jednou provždy. Ten vzkaz mu donesla Lulu. Měla hrozně nahnáno. Vytratila se jako spráskaný pes, ačkoliv bych přísahal, že se třásla jako list už předtím, než mu ten zatracený vzkaz předala. Když jsem dorazil k Louise, už se to neštěstí stalo. Vystřelil z domu, jako by ho honili všichni čerti. Viděl to i Louisin koňák Jacob, byl právě ve stáji. Ten dobrák určitě běžel pro šerifa.“

Heather se v duchu zachvěla zděšením. Vzkaz? Vzkaz o ní? Co ještě mu Louisa chtěla říci?

Hlasitě zalapala po dechu, když si vzpomněla na Hinta a spojitost mezi ním a tou ženou. Jestliže se Louisa od něj dozvěděla o WilliamuCourtovi, nejspíš se to snažila říci Brandonovi. Možná ji opravdu zabil, rozzuřený k nepříčetnosti. Včera večer jí přece hrozil…

Ne! Nedokázala uvěřit, že by byl schopen spáchat takový zločin.

„Ne! On to neudělal! Já prostě vím, že to neudělal!“ řekla pevně a prudce zavrtěla hlavou. „Je to můj manžel! Já přece musím vědět, je-li toho schopen, nebo ne!“

„Bože můj, Heather,“ zaúpěl Jeff zmučený pomyšlením, že by on sám měl obvinit bratra. Přitáhl si ji k sobě a prudce ji objal: „Holčičko, copak nevíš, že si přeju, aby to nebyla pravda? Já ho taky miluju. Je to moje vlastní krev můj bratr!“

Její neochvějné přesvědčení jej trýznilo ještě víc. Náhle se od ní odvrátil a rozběhl se do domu a Heather za ním. Proběhli domem, Jeff horečně ujišťoval sám sebe, že se mýlí, Heather byla přesvědčená, že je to skutečně omyl. Doběhli ke dveřím ložnice a prudce je rozrazili. Jeff se zastavil na prahu a ona se postavila vedle něho, když se neměl k tomu, aby šel dál, a spatřila Brandona, jak hledí otevřeným oknem do dvora, kde právě před chvilkou stáli. S výkřikem se k němu rozběhla a Brandon se obrátil a pevně ji objal.

„Řekni mu to, Brandone!“ vybídla ho a přimkla se zoufale k němu. „Řekni mu, že jsi to neudělal!“

„Miláčku,“ řekl tichým hlasem.

Jeff k nim přikročil se strachem, že až se na to zeptá, dostane kladnou odpověď. Brandon na něj pohlédl a smutně se usmál.

„Myslíš, že jsem ji zabil, Jeffe?“

„Ach Bože, Brané,“ vypravil ze sebe s námahou Jeff a potřásl hlavou. Strašlivě trpěl. „Nechci tomu věřit, ale viděl jsem tě, jak vycházíš z domu, a když jsem tam pak vešel, našel jsem ji mrtvou. Čemu mám teď věřit?“

Brandon pohladil Heather po vlasech. „Uvěříš mi, Jeffe, když ti řeknu, že nemám s tou vraždou nic společného že už byla mrtvá, když jsem tam vstoupil?“

„Brané, přece víš, že uvěřím všemu, co mi řekneš. Ale když jsi ji nezabil ty, tak kdo to byl?“

Starší bratr si vzdychl. „Proč by někdo znásilňoval Louisu, Jeffe?“

Heather se zajíkla.

„Znásilnění?“ vyděsil se mladší bratr.

„Ty sis toho nevšiml?“ podivil se Brandon.

„Byla znásilněná?“ zeptal se Jeff nevěřícně. „Kdo by ji znásilňoval? Vždyť ta dala každému.“

„Přesně tak.“

„Můj Bože, pak tedy opravdu nevím, co si o tom mám myslet,“ připustil Jeff. Svezl se do křesla a nepřítomně se zahleděl do prázdna. Usilovně vzpomínal, co přesně viděl. Po chvíli zase vstal, přistoupil k oknu a zahleděl se na vzdálené stromy zmítané prudkým větrem.

„Je to určitě tak, jak říkáš,“ zašeptal v zadumání. „Když jsem ji spatřil bylo v místnosti všechno rozházené a šaty jí někdo strhal. Myslel jsem si, že jste se prali. Na znásilnění jsem nepomyslel. Ty by ses přece…“ Začervenal se a pohlédl na Heather, jež však klidně naslouchala, „…nemohl takhle zahodit,“ dokončil. „A když tak o tom uvažuju, musím připustit, že ji k tomu musel někdo přinutit násilím. Ležela tam tak, jako by od ní právě odešel nějaký muž. Nejspíš ji zabil právě při tom. Ale kdo by to mohl být, že ho tak rozhodně odmítla?“

Brandonův pohled opět zamířil k oknu. „Jeffe, potřebuji mluvit s Lulu. Můžeš ji někde sehnat?“

Mladší bratr přitakal. „Napadlo tě něco?“

Brandon pokrčil rameny. „Možná. Zatím si tím nejsem jist. Musím nejdřív promluvit s tím děvčetem.“

Když zmizely pochybnosti o bratrově bezúhonnosti, Jeff se usmál. „Půjdu ji hledat. Bude lepší, když už budeš něco vědět, než sem dorazí Townsend.“

Jakmile byl pryč, Brandon vzal Heather za bradu a podíval se jí do očí.

„Děkuji ti, že mi tak věříš,“ řekl tiše.

„Nebyla bych ti dobrou ženou, kdybych nevěřila,“ odpověděla a pohladila jej po bradě.

Odtáhl se a obrátil se k ní zády. „Nejsem si zcela jist, jestli bych ji opravdu nezabil, Heather, kdybych se k ní dostal první. Byl jsem natolik nepříčetný, že jsem srazil Jeffa k zemi, když se mě snažil zastavit. Já ji chtěl zabít potom, co jsem si přečetl ten vzkaz. Pak, když jsem ji uviděl ležet na podlaze, šaty servané z těla, na které byla tolik pyšná, uvědomil jsem si, jak blízko jsem měl k tomu, abych ji připravil o život. Vyděsilo mě k smrti, když jsem si představil, co bych byl málem udělal.“ Obrátil se k ní zády. „Víš, bylo mi jedno, že je mrtvá. Nepocítil jsem žádnou bolest nad jejím skonem, jen úlevu nad tím, že jsem se jí zbavil, a nebudou mě muset za ten čin pověsit. Ale Heater, já jsem ji mohl zabít, kdyby…“

„Ach miláčku,“ dusila se slzami a prudce jej objala. „Možná jsi byl rozzlobený, ale za nic na světě bych neuvěřila, že bys mohl spáchat takový čin. Ty bys to nedokázal.“

Objal ji pevně rukama kolem pasu a její neochvějná víra mu byla velkou útěchou.

„Heather, Heather,“ zašeptal. „Tolik tě miluji. Potřebuji tě. Stále po tobě toužím…“

V očích jí zazářily slzy radosti a přivinula se k němu. Je to tak krásně, být jím milována.

Brandon vdechoval svěží vůni jejího těla a jejích vlasů a pohled mu sklouzl na ruku, kterou držel sevřenou za jejími zády. Pomalu uvolnil sevření. Na dlani se mu zatřpytila diamantová náušnice Kateřiny Birminghamové.

Ještě téže noci se dostavil šerif Townsend a Brandona zatkl. Nebyla s ním vůbec řeč; v přesvědčení, že dopadl vraha, nemarnil čas, aby s ním vůbec promluvil. Hned jak vstoupil do domu, oznámil Brandonovi, že je zatčen, a o patnáct minut později už byli na cestě do Charlestonu, doprovázeni dvěma šerifovými pomocníky.

Heather osaměla a mohla si jen zoufat. S Lulu už Brandon nestačil promluvit, děvče vlastně ani nebylo k nalezení. Zmizela a nikdo si nedokázal vzpomenout, že by ji viděl poté, co utekla z pole. Těch pár otroků, kteří žili na Oakley, se raději velkému domu vyhýbalo. Zdržovali se v ústraní ve svých chatrčích a nevšímali si příliš lidí, kteří přicházeli a odcházeli, když bylo Louisino tělo připraveno na svou poslední cestu do Charlestonu. Nedokázali proto říci, zda se Lulu vůbec vrátila. Jeff vyslal několik mužů, aby pročesali okolí, zatímco on a George prohledávali město, ale po dívce nebylo nikde ani stopy.

Heather přecházela do pozdních hodin sem a tam po ložnici. Jak tu bylo bez Brandona pusto! Dělala si starosti o jeho pohodlí. Šerif Townsend byl neoblomný jako beran, hluchý k jejím prosbám a Brandonovu vysvětlování, a mohl by zacházet s jejím mužem už jako s odsouzencem. Při tom pomyšlení se celá otřásla. Přistoupila k oknu a přitiskla tvář na sklo. Venku byla hluboká tma a kolem domu skučel vítr. Dalo se do deště, ale déšť jí nepřinesl žádnou útěchu, jen zoufalství a beznaděj. Ztrápeně se odvlekla do postele a pod přikrývkou se rozplakala. Pak hleděla do tmy na bělavý baldachýn nad hlavou a bolestně si uvědomovala prázdné místo vedle sebe.

Ráno se probudila do kvílení skučícího vichru. Prudký vítr hnal po obloze těžké olověné mraky a zem se utápěla v nažloutlém světle. Déšť byl drobný, ale kapky dopadaly tvrdě na okenní tabulky, hnány silnými poryvy větru. Schylovalo se k bouři.

Den ubíhal jen pomalu a ten déšť pustošil její nervy. Jednou nebo dvakrát se vrátil Jeff ze své výpravy za Lulu promočený až na kůži, a když se na něj tázavě podívala, jen pomalu zavrtěl hlavou. Přestože to nedali najevo, začali si oba zoufat, že se Lulu také něco stalo.

Bylo již pozdě odpoledne a Heather nemohla vydržet pomyšlení, že nečinně zahálí na Harthavenu a nemůže svému muži nijak pomoci. Oblékla se do jezdeckých šatů, vzala si plášť a obezřetně se vykradla z ložnice dolů po schodech. Hlavně aby ji neviděla Hatti… Už tak bude dost obtížné přinutit Jamese, aby osedlal Krásku, ale kdyby ji Hatti zahlédla, že odjíždí v bouři, nepochybovala o tom, že by jí stará černoška nesmlouvavě zabránila v cestě.

Útěk se jí povedl. Ve stájích našla Jamese, jenž tam nakládal čerstvé seno koním. Překvapeně vzhlédl, když otevřela, a užasle sledoval, jak zápolí s těžkými vraty. Vypadalo to, že ji vítr brzy odfoukne, bude-li to trvat příliš dlouho. Zabodl vidle a přiběhl jí na pomoc.

„Co tu děláte v takovým počasí, paní Birminghamová? Rači ste se měla před tim větrem skovat doma.“

„Chci si vzít Krásku, Jamesi. Osedlej mi ji, prosím tě. Už předtím jsem jezdila v dešti, nemusíš se o mě bát.“

„Ale pani Birminghamová, žene se hrozná bouřka. V takovým počasí lítaj tašky ze střech a padaj stromy. Neni to bezpečný. Pan Birmingham by ze mě stáh kůži, kdyby se dozvěděl, že sem vám v tomhle počasí osedlal koně.“

„Jen se neboj, Jamesi, já mu to určitě neřeknu. A kdyby se to dozvěděl, řeknu, že jsem tě k tomu donutila. Tak dělej, pospěš si, osedlej Krásku. Lulu se musí najít, protože jen ona může říci šerifu Townsendovi, že pan Birmingham slečnu Louisu nezabil.“

Pohlédl na ni tmavýma vylekanýma očima, jako by chtěl ještě něco namítnout, ale Heather se zamračila:

„Jestli ji neosedláš, Jamesi, udělám to sama.“

Zavrtěl hlavou, pomalu se k ní přištrachal a zdálo se, že to trvá hodiny, než byla Kráska osedlaná a připravená vyrazit. James už popáté kontroloval podpěnku.

„Paní Birminghamová, v tý bouři může vyvádět.“ Na čele mu naskočila ustaraná vráska. „Madam paní Birminghamová, vy prostě nemůžete odjet!“

„Buď zticha, Jamesi. Musím jet.“

Zdráhavě uposlechl a vysadil ji na koně. Usadila se v sedle a pohlédla na něj. Stál tam dole a držel uzdu, oči doširoka rozevřené strachy. Strachem se mu chvěly i rty a Heather napadlo, že by se ji mohl ještě pokusit zadržet. Nakonec přece jen pustil otěže a šel otevřít vrata stáje. Patami pobídla klisnu a vyrazila do bouře. Jako by se rázem ocitla v jiném světě. Zaútočil na ni divoký příval větru, deště a blesků. Kaštanová klisna se zarazila a odfrkla, ale Heather ji opět udeřila do slabin a přinutila ji tak k běhu. Do pláště se jí zaryly řezavé prsty větru a brzy byla skrznaskrz promočená. Nebesa roztínaly oslepující záblesky, které vzápětí následoval příval burácejícího hromu.

Heather se ohlédla přes ramenao a spatřila Jamese, jak tam stojí v zuřící bouři a dívá se za ní. Na kratičký okamžik

byla v pokušení obrátit se s koněm zpět a ukonejšit jeho i své obavy. Měla strach, to nemohla popřít. Ale myšlenka na návrat ji rychle přešla. Kdyby věděla, že její odchod není nezbytný, určitě by zůstala, ale Brandonův život závisel na tom, zda se najde Lulu. Kde by se lépe schovala před bouří než v nyní opuštěném domě své paní?

Kůň s jezdkyní vjeli do zdivočelého lesa. Předtím poklidné větve se prudce zmítaly a švihaly ji do tváří, až byla celá poškrábaná a popíchaná. Stromy se kymácely a prohýbaly a sténaly ve větru, jako by si ve svém zuřivém běsnění Usmyslely srazit ji z koně. Klisna klouzala a klopýtala ze strany na stranu po zabláceňé cestě, do nohou ji šlehaly listy nízkého porostu ostré jako nůž a byla nucena vyhýbat se zarostlým houštinám. Heather se musela plně soustředit, aby se udržela v kluzkém sedle. V zoufalství si omotala otěže kolem zápěstí a zabořila tvář do koňské hřívy. Jízda se stala únavným zápolením pro koně i jezdkyni, protože museli svádět bitvu s větrem a deštěm, lesem a blátem.

Zdálo se, že se vítr zmírnil, a také déšť ji už přestal bičovat do ramen. Heather si uvědomila, že kůň klidně stojí a třese se vyčerpáním. Zvedla hlavu a zjistila, že je v závětří domu na plantáži v Oakley. Nad ní, zalita bledým světlem pošmourného dne, čněla fasáda velké budovy. Svezla se z koně a sotva stála na nohou. Opřela se o rozpálený bok zvířete a síly se jí pomalu vracely.

Hnána nadějí i obavami vykročila mezi sloupoví a vstoupila do oné neblahé budovy. Zavřela dveře před náporem bouře a rozhlédla se kolem, stáhla si zablácené boty, odložila promočený plášť. Veliký dům jako by se celý nakláněl ve větru, jenž se sem dral každou štěrbinou v okenicích, povlával záclonami a rachotil tabulkami v oknech, a zdálo se, že pohybuje celým domem. V podlaze to vrzalo a skřípělo, stěny praštěly a šindele na střeše drnčely jakoby strachy. Po všech místnostech se rozlézaly stíny a v útrobách bouří zmítaného domu občas zavrzaly nebo práskly dveře. Celý dům uraženě kvílel, jako by jí měl za zlé, že sem tak vtrhla, ale její poslání bylo silnější než strach. Musí se přesvědčit, jestli se tu v nějakém koutě nebo výklenku nekrčí vyděšená Lulu.

Zavolala, ale nikdo se neozval. Začala prohledávat všechny místnosti v domě s důkladností, ke které ji dohnalo zoufalství. V přízemí byla tma. Závěsy byly zatažené přes okna a zvenčí jimi pronikalo jen sporé světlo. Některá okna našla

362 J

otevřená dokořán. Pokračovala dál v hledání a nevynechala žádné místo, kde by se snad mohl někdo ukrýt. Nahlédla za všechny závěsy a ani jedny dveře nenechala zavřené. Usilovnou činností se rozehřála a chlad, jenž jí během jízdy pronikl až do kostí, pomalu ustupoval.

Vyběhla po schodech a způsobem, jenž se patrně na dámu asi neslušel, si zvedla sukně vysoko nad kolena a dala se do hledání nahoře v patře. Tady se bouře zdála být ještě blíž. Studeně tu táhlo a na střechu prudce bubnoval déšť. Větve se zmítaly a tloukly do okenic. Zotvírala všechny dveře a podívala se pod každou postel. Před Louisinou postelí na okamžik zaváhala. Tady Brandon s největší pravděpodobností uplatnil své mužství vůči jejím půvabům. Zlostně strhla z postele saténový přehoz a překročila jej, aby pokračovala v pátrání.

Přes veškerou snahu nakonec shledala, že dům je prázdný. Na půdu vedla malá stropní padací dvířka, jež byla bez schůdků nebo s jinou pomocí nepřístupná. Vrátila se tedy do přízemí a vzpomněla si, že ještě nehledala v salonu.

Vešla do salonu a prudce vydechla. Dech se jí na chvíli zastavil. Závěsy byly strhané z oken a ve změti jejich záhybů se válela rozbitá židle. Stolek před krbem se nebezpečně kymácel na třech nohách, neboť čtvrtá noha chyběla. Deska psacího stolu byla prázdná; papíry, pera i kalamář ležely rozmetány po koberci. Z knihovny bylo vyházeno několik knih a ty, jež zůstaly v policích, byly v žalostné změti. Nepořádek v místnosti nasvědčoval tomu, že zde někdo cosi zuřivě hledal, něco velmi důležitého, co tu bylo ukryto. I když neměla důvod nevěřit, že ta věc nebyla nalezena, jala se Heather prohlížet místnost tak důkladně, jak to dovedou jen ženy. Neměla ponětí, co vlastně hledá. Věděla jen, že by tu něco mohlo být. Přehlédla koberec a zrakem proslídila vše, co bylo na povrchu. Přeházela všechny krámy a tretky, narovnávala obrazy na stěnách a pečlivě prohmatala každou skulinu, zda se v ní něco neskrývá. Zástěna před krbem stála trochu nakřivo a ženský cit pro úpravnost ji přiměl, aby ji narovnala. Když zástěnou pohnula, zahlédla koutkem oka cosi blýskavého. Předmět byl zapadlý do štěrbiny mezi dvěma cihlami v podlážce krbu. Shýbla se k tomu a dech se v ní zatajil.

Byla to diamatová náušnice Kateřiny Birminghamové, její vlastní náušnice, jedna z páru, který odevzdala Hintovi. Sebrala ji a nevěřícně na ni zírala.

Ve vzkazu pro Brandona Louisa psala, že ví o něčem zajímavém. A jaké jiné tajemství by se mohla ta žena dozvědět, než to, které se týkalo Williama Courta? Žádné jiné neexistovalo. Proč by jí to však Hint říkal? Určitě dobře věděl, že by Brandon nedovolil, aby se nechala dál vydírat, a jestliže Louisa o Williamově smrti věděla, udělala by vše, co bylo v jejích silách, aby se to Brandon dozvěděl, ať už ze zlé vůle, nebo z jiného důvodu. Tak proč to Hint Louise řekl? Proč jí dával ty náušnice? Z jakého důvodu by si tak hloupě zahrával se svým štěstím? Žamiloval se snad do té ženské a myslel sí, že ji uplatí klenoty? Takový ohava? Louisa by se mu přece vysmála do tváře.

Ale co když to bylo právě takhle? Mohl ji přece zabít, protože se mu smála anebo aby si pojistil její mlčení!;

Měl by ale takovou sílu, aby jí dokázal zlomit vaz holýma rukama? Brandon by toho schopen byl, to věděla, ale mohl by muž skoro o polovinu slabší vyvinout tolik síly?

„Ale ale, snad to neni má stará známá paní Birminghamová?“

Heather se v úleku prudce obrátila. Nebylo pochyb, komu patří ten pronikavý, vřeštivý hlas. Zmocnila se jí čirá hrůza a úplně ji ochromila. Hint se na ni usmál a předvedl jí svůj poškrábaný a potlučený obličej.

„Á, vidim, že jste tu náušnici našla.“

Váhavě přikývla.

„Tak ona byla v krbu,“ zasmál se. „Tohle mě nenapadlo. Zaplaťpánbů, Že jste ji objevila. Už jsem se začal bát, že jsem ji navždy ztratil.“

„Vy…“ Polkla a znovu se pokusila promluvit. „Vy jste dal moje náušnice Louise?“

„No to zrovna ne. Víte, to bylo tak. Napřed jsem jí je ukázal a řek sem jí, že se bude mít se mnou dobře.“ Rty se mu stáhly do odporného úšklebku. „Jenomže už je viděla na vás a moc dobře věděla, že jsou vaše. Nedala mi pokoj, dokavaď se nedozvěděla, jak to, že je mám teď já. Pak jí tak divně zasvítily oči, když jsem jí řek o chudákovi Willim, a shrábla ty náušnice a přísahala něco o nějaký pomstě. Úplně se pomátla. Vůbec jsem nevěděl, co se děje. Byla jako šílená, jednu chvíli se smála, pak zase brečela, a celou dobu vřískala o tom, jak se vám pomstí. Přísahala, že prej budete viset. Musel jsem jí dát pár facek, aby se trochu vzpamatovala. Pak se na mě tak studeně koukla a řekla mi, co míní dělat. Řek jsem jí, že je blbá, že přece nejlepší odplata budou ty peníze, který dostanu od vás. Já věděl, že jakmile se to váš muž doví, bude konec s diamantama. Moh by mě klidně zabít, aby mi zavřel hubu. Ale vůbec mě nechtěla poslouchat. Chtěla vás vidět na šibenici, ale nejdřív ze všeho to chtěla říct vašemu muži a dívat se, jak žadoní o váš život. Poslala pro něj Lulu se vzkazem. Ta holka, když viděla, že jsem šílenej vzteky, rychle s tim vzkazem zmizela, a pak jsme se s Louisou pohádali. Já jí chtěl všechno vysvětlit, mohli bysme bejt bohatý, ale ona pořád mlela, jenom že vás chce vidět viset. Byla prostě úplně posedlá, až to řekne vašemu muži a ukáže mu tu náušnici jako důkaz, a smála se mi a řekla, že jsem hnusná ropucha celou dobu mě vodila za nos, a já jsem toho pro ni tolik udělal. Ušil jsem jí šaty, kdy si vzpomněla, a všechny jsem jí dal a nedostal sem za to ani prd a vona mi řekla, že jsem svině, že jsem jen takovej hnusnej zmetek. Já ji opravdu miloval, a tohle mi řekla.“ Rozbrečel se a po tvářích se mu valily slzy. „Pak mě praštila, když jsem jí řek, že to byly vaše šaty, podle kerých jsem ušil ty její, a ještě víc mi nadávala, žádnýho mužskýho jsem neslyšel, že by tak hnusně nadával, tak hnusně, že mě to rvalo na kousíčky. Já za nic nemoh. Moje ruce se pak samy natáhly po jejim krku, ani jsem nevěděl, co dělám. Začala jančit a skočila mezi závěsy, ale já jsem ji tam chytil a stáhnul ji dolu. Nevěděl jsem, že má takovou sílu. Zkopala mě a zbila mě jako mužskej. Opravdu mě přeprala. Tak silnou ženskou jsem ještě neviděl. Poprali jsme se tady, však vidíte, jak to tu vypadá. Ale pak jsem si s ní stejně užil a vona taky. Moh bych vám vyprávět, jak kňučela a kroutila se pode mnou. Já jsem myslel, že nám bude spolu dobře, ale pak vidim ty její oči, jak se jí zúžily. Naplivala mi do obličeje a nadávala mi do oblud a řekla mi, ať se podívám, jak má vypadat opravdovej mužskej, až přijde váš choť. Popad jsem ji rukama kolem krku a dočista jsem z ní vymačkal život. Nemoh jsem ty ruce zastavit. Zrovna když jsem ji pustil, tak přijel váš muž. Byl strašně vzteklej. Ani se nenamáhal zaklepat. Sotva jsem se stačil schovat.“

„Chcete říct, že jste tu byl, když přišel můj muž?“ sotva ze sebe vypravila.

„Jo. Přiletěl jako čert, to vám řeknu. Pěkně mě vyděsil, byl strašně velikej a já jsem se schoval za dveřmi. Nejspíš byl pořádně otřesenej, když viděl, že někdo udělal tu práci za něj, a to mě zachránilo. Pak přišel ještě jeden, vypadal jako váš muž, a zase odešel a taky si mě nevšim.“

„Proč mi to všechno říkáte, pane Hinte?“ zeptala se a děsila se jeho odpovědi.

„A proč ne? Vy jste přeci věděla, že jsem Louisu zabil já, hned jak jste zvedla tu náušnici. Ukažte, ať se mi zase neztratí.“ Vyrval jí náušnici z dlaně a upřeně se na ni zadíval. „Louisa mi řekla, když jsem jí šil šaty, že pro ni nejsem mrzák. Říkala, že jsem její láska, a moh jsem si šáhnout na její prsa a líbat je. Já sem ji miloval, a ona pak řekla, že jsem ropucha.“

Po šeredné tváři mu stékaly slzy. Pak k ní vzhlédl a oči se mu nebezpečně zúžily.

„Nebyla první ženská, kterou jsem zabil kvůli tomu, že se mi smála. Ty šaty, ve kterých jste utíkala od Williho, patřily jiný, co se taky smála. Ten trouba Willi si myslel, že už nepřišla, protože na ty šaty neměla.“ Divoce se zasmál. „Nemohla se vrátit, víte, byla mrtvá. Zlámal jsem jí ten zatracenej vaz stejně jako Louise. A s tou holkou Scottovou jsem naložil stejně, protože se mi taky smála.“

Hrozivě se přibližoval k Heather. Vtom ucítila silný pach kolínské. Uvědomila si, co říká, a se zděšením si vzpomněla, kde poprvé ucítila závan té vůně. Široce rozevřela oči.

„Vy jste byl za těmi závěsy tenkrát v dílně Williama Courta! Vy jste mě viděl, jak v těch šatech utíkám!“

Spokojeně se zašklebil. „Jo. Vůbec jste se neohlídla. Měl bych vám bejt vděčněj. Usnadnila jste mi práci.“

„Jakou práci?“

„Prostě tak. To vám vůbec nedošlo, že ta malá ranka Willimu vůbec neublížila? Kdepak. Jenom se složil, nejspíš z toho vína, co měl v sobě.“

„Chcete říci, že žije?“ vydechla.

Thomas Hint se zachechtal a rozhodně zavrtěl hlavou. „Ale kdepak, madam. Podříz jsem mu krk, to jsem udělal. Bylo to snadný. Všechny ty roky jsem pro něj šil šaty a ten hlupák každýmu vykládal, že je ušil sám. Pcha, neuměl ani vzít jehlu do ruky. Šlo to úplně snadno. Jenomže viděla mě kuchařka. Vrátila se, aby sklidila nádobí, a viděla, jak jsem na něj vytáh nůž. Kvůli ní jsem musel utýct z Anglie. Nemoh jsem jí skočit po krku. Utekla stejně jako teď Lulu, k smrti vyděšená, a už jsem ji nenašel.“

Naprůsto ohromená Heather zacouvala ke krbu. A ona si po celou tu dobu myslela, že zabila člověka!

„Nebude lehký vás zabít, madam. Nikdy jste mi neudělala nic špatnýho. Nikdy jste se mi nesmála jako ty druhý ženský. Skoro jste na mě byla hodná. A jste taková hezoučká. Jednou jsem řek Sybile, že moje šaty nosí nejkrásnější ženská na světě. To jsem myslel vás. Byla jste opravdu jediná, která byla hodna mejch šatů. Jenomže teď jim povíte, že jsem zabil Louisu, abyste zachránila svého muže.“

Stále se k ní pomalu blížil a odřízl jí cestu k útěku. Tiskla se ke krbu a už nemohla ustoupit dál, když se natáhl po jejím hrdle. Pohlédla na jeho ruce podobné spárům z toho snu a náhle do ní vjela odvaha. Musí se mu ubránit, a je přece jedno jak. Prudce se vrhla zpátky. Vymrštil ruce a chytil ji vzadu za šaty, ale látka se naštěstí utrhla, když od něj odskočila. Přestože měl tak znetvořené tělo, byl velmi mrštný a znovu ji chňapl za sukni, když se vrhla ke dveřím. Šaty se sice znovu roztrhly, ale tentokrát držely. Děsivou silou s ní škubl zpátky a obrátil ji k sobě. Jeho pohled se svezl na bělostné rameno, jež se vynořilo z roztržených šatů. Olízl si rty.

„Máš pleť jako satén. Mám strašně rád tu sladkou chuť ženskýho těla. Možná bychom mohli s tvým odchodem trochu posečkat,“ zamumlal. Sáhl po ní svými pařáty a strhl jí šaty z prsou. Oděv se z ní svezl a zůstala tu jen v provlhlé spodničce a živůtku. Očima zrovna propaloval tenoučkou látku, dech mu ztěžkl a pak se na ni vrhl jako hladový pes na kost. Trhal a rval z ní šaty, až na ní nezbyla jediná nit.

Heather začala křičet. Bránila se a odtahovala od jeho hrudi, ale i když byl vlastně malý, měl značnou sílu a jejímu zoufalému odporu se jen vysmál.

„Nejseš ani zpola tak silná jako Louisa.“

Prudce ši ji přitáhl k sobě, až se plná hnusu prohnula do oblouku, a zahrnul její hrdlo i ňadra odpornými polibky. Pak zabořil zuřivě, jako vzteklý pes, zuby do jejího ramene. Z hrdla sejí vydral nářek a strašnou bolestí jí bezvládně klesla hlava. Rozplakala se. Znovu ucítila, jak se do ní chce zahryznout. Prohnul ji dozadu a Heather si uvědomila, že se opírá jen o ni. Náhle si vzpomněla, že v téhle poloze se ocitla už jednou. To William Court se tenkrát rozplácl o zem, když mu uhnula a povolila jeho náporu. Neměla čas uvažovat, má-li to udělat i teď. Prostě bez varování zvedla nohy a v tom okamžiku ucítila, jak oba padají. Trochu povolil sevření, jak se snažil vyrovnat svůj pád. Dopadla na podlahu první a odkulila se od něj. Okamžitě byla na nohou a uhnula před ním. Chmátl po ní dlouhou rukou, ale jenom zavadil d její stehno. S krajním vypětím teď běžela ke schodům, ani sě neohlédla; věděla, že je zase na nohou, a doufala, že ho schody trochu zdrží. Její dech se změnil v rychlé supění. Sebrala všechny zbývající síly a přinutila své nohy, aby ji vynesly do schodů. Nahoře se ohlédla. Byl na spodním schodě a rychle se blížil. V každé ruce teď držel pistoli.

S křikem se obrátila a vrhla se do první místnosti. Proběhla pokojem do přilehlé ložnice a nehlučně za sebou zavřela dveře. Běžela dál a zastavila se teprve v poslední místnosti na této straně chodby. Dál už nemohla, jinak by se ocitla znovu v chodbě, odkud slyšela jeho kroky, teď plíživé a váhavé; hledal ji.

Heather zavřela oči a snažila se ztišit bušení srdce. V uších jí znělo jako dunění bubnů, takže nemohla rozeznat ani podle zvuku, kterým směrem po ní pátrá. Slyšitelnost navíc ztěžovala zuřící bouře. Celá roztřesená se svezla po stěně a sáhla si na rameno, kde jeho zuby prokously kůži. Jestli ji dopadne, nepřestane, dokud ji těmi hroznými zuby neroztrhá. Ptala se v duchu, zda i Sybila a Louisa musely projít takovým utrpením. Obě ty ženy znásilnil, a teď šel po ní. V náhlém záblesku paměti se před ní zjevila temná a chmurná postava ná koňském hřbetu, blížící se P blížící se k ní, zachumlaná do černého pláště. Ale tentokrát jeho tvář rozeznala. Byl to Hint.

Heather si prudce zakryla oči paží, aby zaplašila tu náhlou vidinu. Bylo to příliš strašné. Ten příšerný člověk! Ach Bože, modlila se v duchu, dovol, ať mohu zemřít dříve, než mě zneužije!

Jak tam stála schoulená u stěny, celá se roztřásla. Protože byla bez šatů, připadal jí průvan táhnoucí sem okenicemi ještě mrazivější. Pohlédla na své nahé tělo a kousla se do rtu. Nejraději by si našla nějaké šaty v šatníku vedle sebe, ale nemohla si dovolit způsobit sebemenší hluk.

Odněkud z ložnic na konci chodby zaslechla, jak tříská dveřmi šatníků a odstrkuje nábytek. Nemůže jen tak nečinně čekat, až vrazí do tohoto pokoje. Podaří-li se jí vyklouznout dveřmi na chodbu, aniž by si jí všiml, mohla by se bez velkých potíží dostat ke schodům a utéci mu. V hale měla plášť. Snad se jí podaří jej popadnout, než objeví, že utíká… Život byl teď mnohem cennější než konvenční slušnost. Ach Bože, kdyby tak jen mohla uprchnout!

Zděšeně si uvědomila, že je již ve vedlejším pokoji. Tiše, aby nezpůsobila hluk, otočila knoflíkem u dveří do chodby, přičemž bedlivě sledovala dveře mezi oběma místnostmi. Aniž pohlédla do chodby, vyklouzla ven a nehlučně strčila do dveří, jež se zavřely. Popošla pozpátku několik kroků, pak se prudce obrátila, aby proběhla kolem pokoje, ve kterém slídil.

Zavřískla a krve by se v ní nedořezal, když ucítila, jak ji sevřely mužské paže.

„Heather!“ vykřikl zděšeně Brandon. Očima přejel po jejím nahém těle.

S dušenými vzlyky se mu vrhla na hruď. Ani se neptala, jakým zázrakem se dostal z vězení až sem. Byl celý promočený, jak jel bouří, ale bylo to příjemné, uklidňující vlhko. Pak zaslechla běžící kroky a poznala, že je jí Thomas Hint opět v patách. Se srdcem až v hrdle se přitiskla ke svému-muži.

„Ach, Brandone, honem! Má pistole.“

Brandonův obličej zbledl. „Ublížil ti, Heather?“

Neměla čas odpovědět. Věděla, co tím myslí, ale nemohla se zdržovat ubezpečováním, že je v pořádku. Vtáhla ho do pokoje naproti přes chodbu a právě zavírala dveře, když Hint otevřel dveře na druhé straně a vyhlédl ven. Okamžitě ji spatřil a zvedl pistoli. Na vteřinu zůstala stát jako zkamenělá, pak zazněl výstřel. Kulka se zavrtala do dveří vedle jejího ucha a roztříštila tvrdé dřevo. Otřesená Heather prudce přibouchla dveře.

Brandon se už nezdržoval s dalšími otázkami. Výstřel dopadl příliš blízko jeho ženy. Strhl Heather k sobě a přitiskl se ke stěně u dveří. Knoflík dveří se otočil. Brandon stál nehnuté vedle ní. Dveře se rozletěly a Hint vrazil dovnitř. Brandon zvedl paži a drtivým úderem zasáhl mužovo zápěstí, až mu pistole vyletěla z ruky a udeřila o zem. Hint se nesmírně vyděsil. Z jeho užaslé tváře bylo zřejmé, že o Brandonově přítomnosti nevěděl. Byl to pro něj otřes, když zjistil, že teď nemá před sebou jen bezbrannou ženu, ale také jejího manžela, o kterém se dalo sotva předpokládat, že je rovněž bezbranný. Hint spatřil znovu blížící se pěst a uskočil stranou, i když ne úplně z jejího dosahu. Pěst nedopadla do jeho tváře plnou silou, ale přesto jej odhodila zpět ke stěně. Téměř jej to omráčilo, ale ještě dokázal zvednout pistoli, kterou stále držel v druhé ruce, a zamířit do místa, kde stál Brandon. Slyšel, jak Heather vykřikla.

„Vyrazil jste mi z ruky tu nesprávnou, pane Birminghame. To je ale škoda, viďte.“ « ^V,, Éj

Brandon se pohnul kupředu s vražedným výrazem ve tváři. Heather znovu vyjekla, chytla jej za paži a pověsila se na něj plnou vahou, aby ho zadržela. Nedokázala to.

„Neublížil mi, Brandone. Včas jsem utekla!“ vykřikla pronikavě.

Brandon se zastavil. Pohlédl na ni a divokost jeho pohledu se poněkud vytratila.

„Zabil Louisu,’!’řekla.

„Jo, zabil jsem ji,“ přitakal Hint a zašklebil se na Brandona. „A nebudu se dvakrát rozmejšlet, než zastřelím taky vás. Myslím, že už jste si dal všechno dohromady, nebo ne?“

„Možná,“ odpověděl Brandon. Ustoupil o několik kroků a Heather táhl za sebou.

„Jo, to jsem si myslel. Prej jste se po mně vyptával ve městě. Začal jste mě otravovat už tenkrát, když ste přišel do krámu a chtěl vědět, kdy jsem přišel z Anglie a co jsem zač. Já chci vědět proč.“

Brandon se lenivě usmál a svlékl si košili. „Moje žena se o vás několikrát zmínila.“

Heather polekaně trhla hlavou a ostře se na něj podívala. Usmál se na ni, aby ji uklidnil, a zahalil ji do své košile. Jeho pohled ztvrdl, když spatřil stopy po Hintových zubech. Rty mu zpřísněly, když se dotkl toho místa, a na tváři se mu zachvěl sval.

„Jo. Vidím, že jste si všiml, jak jsem si vaši ženušku označkoval. Je to kus ženský, co? Bez šatů vypadá fakt báječně,“ zařehnil se. „To totiž něco znamená, když ve svý profesi tohle o někom řeknu. Ale je to tak. Tak krásnou ženskou jsem ještě neviděl. Ale tahle holčička je o moc mazanější než ty ostatní. Utekla mi, ještě než sem moh okusit její vnady. Kluzká jako úhoř.“

„Byl byste už nebožtík, kdybyste jí něco udělal,“ zavrčel Brandon.

Hint se hrozivě zašklebil. „Tak ona vám o mně říkala, ech? No to jsem nevěděl. Když tenkrát v noci utekla z Williho krámu, myslel jsem, že bude moc vyděšená a nikomu to nebude povídat, myslela si totiž, že ho dočista zabila. To mě teda nenapadlo, že by něco řekla. Ale proč teda dělala, že se tak bojí, když jsem jí hrozil, že to řeknu vám, dokud mi nezaplatí za to, že budu mlčet?“

„Je mi líto, ale nevěděla nic o tom, co mi řekla.“

Hint se zamračil. „Ech? Co to řikáte? To nedává smysl.“

„To nic, pane Hinte. Teď buďte tak dobrý a řekněte mi, co vám moje žena dala, byl bych vám vděčný.“

„Vy víte, co mi dala, nebo aspoň o části z toho. Viděl jsem, jak jste tu diamantovou náušnici sebral, když jste stál nad Louisiným tělem.“ Hint se zakřenil, když Heather vyjekla, a plácl se přes kapsu u kabátu. Vyňal šperk a předvedl jej na dlani Brandonovi. „Abych uspokojil vaši zvědavost, vzácnej pane,“ zašklebil se. „Pěkná věcička, že? Přesně jako vaše žena. Ona je taky taková hezounká věcička s tou hedvábnou pletí a černými vlasy. Kozy má, že by si určitě každej rád šáhnul, pěkný a hebký, a -“

„To vy jste znásilnil a zavraždil Sybilu Scottovou?“ přerušil jej Brandon.

Hint ně něj úkosem pohlédl. „Jo. Smála se mi stejně jako Louisa. Sledoval jsem ji tenkrát z Charlestonu a pěkně jsem si s ní užil v lese. I když nebyla zdaleka tak hezká jako ta vaše panička.“

„Byl jste také v lese u pily?“

„Jo. Tenkrát jsem si nemoh pomoct. Začalo mě svrbět ve slabinách, když sem ji viděl, a bolelo mě to pak celej tejden. Když mi ten kramář prodal ty šaty, věděl jsem, že tu je. Zkoušel jsem od něj zjistit, odkaď je má, ale nechtěl mi to říct. Ale v lese jsem poznal, že je to ta samá holčička, kerou Willi zkoušel dostat do postele. Taky ho pobláznila a zapíchla ho.“

„Ne!“ vykřikla Heather. „Upadl na ten nůž, když jsem se bránila.“

„No jo, myslela, že je mrtvěj, jenže nebyl tedy aspoň nebyl, dokavaď jsem ho nepodříz.“

„Všechny jste je zavraždil, Hinte, a nikdo vás nepodezíral?“ žasl Brandon.

„Jo, a bylo jich víc. Už bylo načase, když jsem utíkal z Anglie, ale nikdo mě nechytil, a tady mě nikdo nepodezíral.“

„Jistě si o sobě myslíte, že jste velmi chytrý.“

„Dost chytrej na to, abych do svýho seznamu přidal další.“ Zašermoval výhrůžné pistolí. „Ale mám ještě jedno přání. Poveselím se s vaší ženuškou před vašima očima, dokavaď jste naživu. To jsem ještě nikdy nezkoušel.“

Brandon s opovržením řekl. „Budete mrtev, jakmile se jí dotknete jediným prstem.“

Hint se hlasitě rozesmál a oči mu zasvítily šíleným leskem. „Jo. To bude moc příjemný. Už to vidim… budete svázanej a nebudete se moct ani pohnout, až si vaši ženu položím do postele. Budete šílenej vzteky, až se budete dívat, jak na ni skočím. Přinutím ji, aby křičela pokaždé, když si z ní kousek vezmu.“

Heather se přivinula k Brandonovi a zabořila tvář do jeho hrudi.

„Zabiju ji sám dřív, než se jí dotknete svýma odpornýma rukama, Hinte,“ zavrčel Brandon. „Ale vy se k ní ani nedostanete. Radši si s tou pistolí dejte pozor. Nezastřelíte-li mě jednou ranou, nebudete dlouho žít.“

Pomalu se k němu blížil a Heather držel za sebou.

„Vaši smrt můžu obstarat velice snadno,“ varoval jej Hint a přitiskl se k stěně. Zvedl pistoli a zamířil na Brandonovo srdce.

Heather se s výkřikem vrhla před Brandona. Snažil se ji odstrčit za sebe, ale nepochopitelnou silou se jej držela jako klíště.

„Pro boha živého, Heather, běž mi z cesty!“ zvolal.

„Ne!“ řekla neochvějně. „Může vystřelit jen jednou. Může zabít jen jednoho.“ Do jejího hlasu se vloudila prosba. „Brandone, dovol, ať to můžu být já. Raději zemřu teď, než aby se mě znovu dotkl. To už bych nesnesla.“

„Ta vaše ženuška má ale kuráž, váženej pane. Těžko vás můžu zabít oba jednou pistolí. To bude psina, kterejpak z vás to asi dostane. To je od vás hezký, že chcete umřít jeden pro druhýho.“ Zašklebil se na Brandona: „A vy, váženej pane, jak jste galantní. Tak vy říkáte, že zabijete svou ženu sám, ještě než na ni šáhnu. Jak ušlechtilé! To si asi myslíte, že se k ní nehodím.“

„Vy nejste ani hoden pobývat v její blízkosti,“ zasykl Brandon. „Opravdu si myslíte, že dovolím, abyste se jí dotkl? Žádný muž nesmí užívat to, co patří mně, a vy, který se až po krk topíte v hnusotě, si myslíte, že bych nebojoval třeba s celým peklem, abych ji uchránil před zneuctěním?“

„Nemáte na výběr, pane,“ řekl skřípavě Hint. Jeho pohled se svezl na Heatheřina záda. Namířil pistoli přímo na Brandonovu hlavu a strhl z Heather košili, kterou přes ni Brandon před chvilkou přehodil. Odskočil a rozchechtal se na celé kolo, přičemž očima dychtivě bloudil po jejích stehnech a hýždích. „Tohle už je lepší.“

S výkřikem, jenž se podobal zařvání, vykročil Brandon kupředu, ale Hint byl ihned ve střehu.

„Ustupte, nebo ustřelím tou pistolí vaší ženě hlavu.“

Náhle zvenku zasáhla větev zmítaná bouří prudce okno, až se sklo roztříštilo, a vyrušený Hint se překvapeně ohlédl. Brandon toho okamžitě využil. Vymrštil se kupředu a v nestřeženém okamžiku skočil po Hintovi, přece jen však ne dostatečně rychle, aby muž zapomněl na pistoli, kterou držel stále v ruce. Vystřelil a Heather vykřikla, když Brandon odletěl zpět. Neupadl však. Chytil se za rameno a po paži a hrudi se mu z rány řinula krev. Vztekle vycenil zuby.

Hint si uvědomil svou chybu. Ten muž nezemřel. Zcela jistě dodrží své slovo a postará se, aby s ním teď skoncoval. Přestal být lovcem a sám se teď stane lovnou zvěří. Zděšeně se vrhl ke dveřím a přes své zmrzačené tělo vyrazil ven rychlostí blesku.

Brandon se bez váhání vrhl za ním. Heather zůstala chvíli stát, celá otupělá, s pocitem silné nevolnosti. Zděšení, když viděla, jak Brandona zasáhl výstřel z pistole, jí dodalo. Celá roztřesená vyšla ze dveří, aby jej následovala, a spatřila, jak se její muž rozeběhl ze schodů za Hintem. Mrzák se ze schodů takřka kutálel a ustrašeně se ohlížel přes rameno. Viděla, jak mu z úst vychází pěna. Mezi odulými rty kmital jazyk a oči měl vyvalené panickým strachem. Dole se začal motat, jako by nevěděl, co počít. Pohlédl na pistoli, kterou stále držel v ruce, a když si uvědomil, že je mu na nic, zvedl ji nad hlavu a prudce jí mrštil po svém pronásledovateli. Brandon pohotově uhnul hlavou a pistole jej minula. Hint se rychle obrátil a rozeběhl se ke dveřím, ale Brandon byl rychlejší. Skočil mu ze schodů přímo na hrbatá záda. Oba se zřítili na podlahu, ale Brandon byl okamžitě na nohou a přitáhl si muže k sobě. S krutým úsměvem poslal do jeho tváře drtící úder. Hint odletěl zpátky a z obličeje mu crčela krev. Brandon jej znovu zvedl a praštil s ním o stěnu takovou silou, že by snad dokázal zlomit tomu muži vaz. Hint zaječel. Brandon se zatvářil ještě hrozivěji a jeho pěst se zabořila do mužova břicha. Když se mrzák zkroutil bolestí a chytil se za břicho, znovu jej narovnal zuřivý úder pod bradu. Vrah zakvílel, rozvzlykal se a s nářkem se snažil zoufale vyprostit, ale Brandon rozhodně neměl v úmyslu nechat ho jen tak běžet.

„Víckrát už nebudeš mít příležitost, abys pokousal mou ženu, ty odporný zmetku!“

Heather byla zděšená. Ještě nikdy neviděla Brandona počínat si tak brutálně. Zranění na rameni mu vůbec nevadilo a na ni jako by v té chvíli dočista zapomněl. Oba muži teď byli zaliti krví a těžko říci, čí krve vyteklo víc. Brandon na něj stále znovu útočil pěstmi a jejich krev se mísila. Heather se na roztřesených nohou opatrně plížila po schodech dolů a rukama si zakrývala prsa a klín.

Z Hinta byla pomalu už zkrvavělá kaše a přestával vnímat, co se to s ním děje. Jen se zapotácel, když mu Brandon uštědřil další ránu.

Heather to již nemohla snést. Přiskočila k Brandonovi a popadla jej za paži.

„Přestaň, Brandone! Vždyť ho zabiješ! Proboha, přestaň už!“

Brandon jako v omámení muže pustil a díval se, jak se svíjí na podlaze. Hint jenom chrčel a držel se za břicho. Brandona už přestal zajímat a ani Heather se nechtěla dívat, jak dokáže být její muž krutý, když ztratí nervy. Bez sebemenšího pocitu lítosti se od něj odvrátili. Heather začala prohlížet Brandonovo zranění. Škubl sebou, když se něžnými prsty dotkla roztržené kůže.

„Musíme tě nějak dostat domů, Brandone. Ta kulka se musí vyndat.“

Zmohl se na úsměv. „Obávám se, že budeme muset cestu domů odložit. Musíme tu zůstat přes noc. V tom počasí by cesta nebyla bezpečná. Bouře ještě zesílila za tu dobu, co jsem tady, a je určitě alespoň dvojnásob silnější, než když jsi vyjížděla z Harthavenu.“

„Ale tvoje rameno potřebuje ošetřit. A co Beau? Kdo jej nakrmí?“

Zasmál se a přitáhl si ji k sobě, nedbaje na krev, která se jí rozmazala po hrudi. „Rameno mi budeš muset ošetřit ty, miláčku, a pokud jde o Beaua, poslal jsem Jamese, aby sehnal kojnou pro případ, že bychom se nevrátili. To je pro něj vhodný úkol za to, že tě nechal odejít. Byla to od tebe pěkná hloupost, Heather, odejít z domu v takové bouři a vydat se hledat Lulu.“

„Ale Brandone, já jsem nemohla jen nečinně sedět, musela jsem ti nějak pomoci,“ namítala.

Nevšimli si, že rozbité tělo se za jejich zády začalo plížit ke dvéřím. Až závan větru a sprška deště je přinutila, aby se otočili, a s úlekem spatřili, že Hint vychází ven. Zoufale se vlekl proti větru, jenž teď šíleně zuřil. Sám Brandon mu sel čelit jeho náporu, aby se dostal ke dveřím. V tu chvíli u Hint přeběhl terasu a zamířil ke koním. Brandon mu už nc dokázal zabránit v tom, aby se vyhoupl na Leopoldův hřbet. Zakřičel na něj varovně, ale jeho hlas pohltilo kvíle ní větru.

Hint se prudce kymácel na černém koni a snažil se udržet v sedle. I přes své nejisté postavení se smál, jak na toho obrovitého muže vyzrál. Když byl malý, utržil od otce tolik ran, že si jeho tělo nakonec zvyklo na rány, jež by byly pro jiného smrtelné. Dosud cítil bolest a celý se třásl, ale přesto nebyl tak zdeptaný, aby se nemohl hýbat. S ohavným chechtotem zaryl paty do boků koně a zvíře se vztekle rozběhlo pryč.

Heather stála vpředu na terase a zápasila s náporem větru a deště, když projel kolem ní a dal se dolů rozblácenou cestou, nad kterou se ve větru nebezpečně zmítaly větve obrovského dubu. V řevu běsnícího větru bylo slyšet praskot lámající se větve. Heather, zmáčená proudy deště, se snažila sejít v přívalu bouře ze schůdků. Zahlédla Brandona, jak proběhl kolem ní, vlasy přilepené k hlavě, kalhoty promočené. Z rány na rameni mu crčela krev. Otočil hlavu a podíval se na ni, ústa se mu pohybovala, ale pro bouři neslyšela žádný zvuk. Mávl na ni rukou, aby se vrátila do domu. Náhle se někde velmi blízko zablesklo a s ohlušujícím řevem zahřměl hrom. Oblohu rozťal další blesk, a když se Heather otočila, spatřila Leopolda, jak se pln hrůzy vzpíná. Hint se už nedokázal udržet v kluzkém sedle a spadl, a v tom okamžiku velká větev nad ním zlámala pod náporem běsnícího větru svá poslední pouta, s rachotem se snesla k zemi a rozdrtila jeho tělo. Znovu se někde blízko zablesklo a Heatheřin jekot se úplně ztratil v rachotu hromu, jenž následoval bezprostředně poté. Běžela k Brandonovi, ale ten už byl daleko vpředu. Ohlédl se přes rameno a mávl na ni, aby se vrátila. Zůstala tedy stát a jen se dívala, jak běží k Hintovi a s námahou čelí nárazům větru, jenž jako by se ho pokoušel roztrhat. Pak viděla, jak došel k zmrzačenému tělu a snažil se z něho odtáhnout větev, a když se mu to nepodařilo, poklekl vedle něj. Pohlédl zpět, a když viděl, že se za ním dívá, zavrtěl hlavou, a Heather z toho jednoznačného gesta poznala, že teď už není potřeba tu větev z Hintova těla odstraňovat. Je mrtvý. Spravedlnosti bylo učiněno zadost.

Brandon zanechal groteskně zkroucené tělo pod větví a rozběhl se k Heather. Znovu uhodil blesk, když ji popadl a táhl za sebou do domu.

„Běž dovnitř. Musím zavést Krásku a Hintova koně do stáje.“

„Dovol mi, ať ti můžu pomoct. Nemůžeš to v tomto stavu dělat sám.“

„Ne. Jen běž dovnitř a zůstaň tam. Nebude mi to dlouho trvat. Najdi něco, abys mi mohla ošetřit to rameno, hned jak se vrátím.“

Strčil ji dovnitř a opřel se o dveře, až se za ní zavřely. Ihned začala hledat věci, které by mohla použít k ošetření jeho zranění; nakonec našla hojivou mast, brandy a čistá prostěradla. Nachystala si všechno nahoře u postele a rozestlala, a ještě vyhledala několik svícnů a rozestavila je kolem postele. Noc již pokročila a s výjimkou občasných záblesků panovala v domě hluboká tma. Vrátila se do pokoje pro Brandonovu košili a navlékla si ji, neboť neměla nejmenší chuti dotknout se něčeho z Louisina šatníku. Když se Brandon vrátil, už jej netrpělivě čekala ve dveřích. Ve světle svíčky bylo znát, že jeho tvář je úplně bílá. Zachvěl se a bezvládně se opřel o dveře. Heather jej honem zabalila do bavlněné pokrývky. Rána po výstřelu nebyla zrovna malá a bylo vidět, že má bolesti. Pomohla mu do schodů a přes chodbu k připravené ložnici. Když míjeli Louisin pokoj, beze slova pohlédli na postel jasně osvětlenou svíčkami, jež tu Heather zapomněla, když hledala nůžky. I přes svou bolest se Brandon usmál, když spatřil saténový přehoz zmuchlaný na zemi, a Heather provinile sklopila oči…

Konečně jej dopravila do postele. Sáhla po nůžkách a chtěla mu rozstřihnout mokré kalhoty.

„A co si vezmu zítra, až tě povezu domů, má nejdražší?“ zeptal se pobaveně. „Můžu tě ujistit, že jsem tu žádné kalhoty nenechal, když jsem chodil za Louisou. Tak mi je teď radši pomoz stáhnout.“

Dříve než se do toho pustili, odložil na stolek svůj kožený měšec. Provlhlé kalhoty se špatně sundávaly. Zhluboka si oddechla, když se jí to konečně podařilo, a rychle ho vybídla, aby si vlezl do postele. Opatrně mu vyčistila a prohlédla ránu a podala sklenici naplněnou po okraj brandy.

„Nepotřebuji už nic na povzbuzení, stačí, když tě vidím v mé košili, miláčku,“ škádlil ji. „Z tebe je tak roztomilá ranhoj ička, že bych se mohl po brandy zapomenout a použít tu postel k něčemu jinému než ke spánku.“

Rozesmála se a spokojeně se dívala, jak vyprázdnil sklenici až do dna. S pohledem plným zbožného obdivu mu něžně odhrnula mokré vlasy z čela a hebkými prsty jej pohladila po tváři. Upřeně se na ni podíval, vzal ji za ruku a vášnivě k ní přitiskl horoucí rty.

„Brandone,“ řekla ustaraně. „Nemám takovou sílu, abych tě udržela, a když ti mám vyndat tu kulku, budeš muset klidně ležet. Budu k tomu potřebovat Jeffa.“

„Dělej, co je potřeba, Heather. Já to vydržím. Jeff by mě možná nedokázal přimět k tomu, abych se nehýbal, ale kvůli tobě budu držet jako staré dubisko.“

Dodržel slovo. Na čele mu vyrazil pot a zatínal zuby, ale ani se nepohnul, když hledala v ráně olověnou kulku. Na Heather bylo vidět, že trpí snad ještě víc než on. Skousla ret, svraštila obočí a vypadalo to, že propukne v pláč, kdyby jen zasténal.

Nakonec kulku našla a podařilo se jí sevřít ji mezi čelisti nůžek. Zpocenými dlaněmi je pevně stiskla a vytáhla kulku ven. Z rány se vyřinula krev a prosakovala skrz obvaz. Kromě vlhkého čela nejevil Brandonův obličej známky bolesti a Heather žasla nad tím, jak dokonale ovládá své tělo. Pak, když byla rána pevně ovázána, posadila se vedle něj na posteli a otřela mu čelo.

„Nechce se ti spát?“ zeptala se něžně.

Pohladil ji po stehně. „Když tě vidím, zapomínám na všechnu bolest i na spánek, má lásko, a dokonce jsem v pokušení uplatnit svá manželská práva. Včera v noci jsi mi chyběla, holčičko.“

„Určitě ne ani z poloviny tak jako ty mně,“ zašeptala a vtiskla mu horký polibek.

Pohledem ji obnažoval a Heather se raději odtáhla. „Mému ramenu to neublíží, když si ke mně teď lehneš. Můžu tě i obejmout, když si lehneš na mou zdravou stranu.“

Sfoukla všechny svíčky až na jedinou, košili nechala na opěradle židle. Vklouzla pod pokrývku a přitulila se k němu. V té zuřící bouři za okny jim byla postel útulným útočištěm. Chvilku ležela klidně, ale pak se v ní probudila zvědavost.

„Brandone?“

Lehce ji políbil na čelo. „Ano, zlato?“

„Jak to, že jsi začal Hinta tak brzo podezírat? Říkal, že ses na něj vyptával den poté, co jsme ho potkali v divadle. Bylo to tak?“

„Ano.“

„Ale proč?“

„Tenkrát, když jsi na cestě z Anglie onemocněla, stále dokola jsi v horečkách něco opakovala. Mezi jiným jsi vyslovila i jeho jméno. Bylo mi jasné, že se ho bojíš, ale když jsem viděl tvé zděšení v divadle, chtěl jsem se o něm dozvědět něco víc.“

Zkoumavě na něj pohlédla: „A co ještě jsem tenkrát říkala?“

Zvolna se usmál. „Mluvila jsi hodně o svém otci a pletla sis mě s ním, a o muži jménem William Court. Z toho tvého drmolení jsem pochopil, že jsi přesvědčena, žes toho muže zabila, když se tě pokoušel znásilnit. Jeho jméno jsi neustále spojovala s Hintem. Bála ses, že by tě mohl obvinit z vraždy.“

„Týs to všechno věděl, a nic jsi mi neřekl!“

„Já chtěl, abys přišla s důvěrou za mnou sama, abych ti pomohl.“

Heather těžce polkla a prudce zamrkala, aby jí z očí nevyhrkly slzy. „Já jsem se bála, že ti ublížím nebo že bych tě mohla ztratit. Tolik jsem chtěla, abys byl šťastný a nemusel se za mě hanbit.“

Něžně se usmál. „Myslíš, že nejsem šťastný? Tvé tajemství znám už dlouho. Přede mnou nic neutajíš.“

„Vůbec nic?“ zeptala se opatrně.

„Vůbec nic,“ odtušil. „Já dokonce vím, že sis schválně přála holku.“

Zasmála se a tváře jí slabě zrůžověly. „Ach, to je příšerné, Brandone. Tys byl pěkně zticha, a já vůbec nic netušila. A věděl jsi i to, že Hint zavraždil Sybilu a Louisu?“

„Poté co jsem se s ním setkal, jsem zjistil, že předtím šil i pro Sybilu, ale to samozřejmě nebyl žádný důkaz. Když byla zavražděna i Louisa, neměl jsem už žádné pochybnosti, ale potřeboval jsem důkaz. Věděl jsem určitě, že mi Lulu může říci, zda byl u Louisy, ale Townsend zjistil, že Louisa platila své účty z peněz, které jsem jí dal, a měl podezření, že mě z nějakého důvodu vydírala, a předpokládal, že to souvisí se Sybilinou smrtí. Proto si byl tak jistý a ještě k tomu tu byl svědek, který mě viděl vyběhnout z jejího domu…“

„Řekls mu o svém podezření?“

„Ano, a když pak Lulu za ním sama přišla, a řekla mu, že tu byl za Louisou Hint, začal mi konečně věřit.“

„Lulu přišla k Townsendovi?“

„Ano, vkradla se do domu, poté, co viděla odejít Hinta a našla Louisu. Nemarnila čas a rychle utekla, až se dostala bezpečně k šerifovi.“

„Tak proto jsi řekl, že bylo bláznovství, když jsem ji sem šla hledat. Ona už Townsendovi všechno řekla. Teď si o mně určitě myslíš, že jsem nerozumné děcko.“

„No jak vím, děcko rozhodně nejsi,“ poškádlil ji a v jeho hlase zazněl káravý tón. „Ale zlobím se na tebe, protože jsi tomu darebákovi dala šperky, které jsi měla ode mne.“

Sklopila oči. „Já se tolik bála, že ti všechno prozradí. A nebylo by správné, kdybych mu dala klenoty tvé matky. Vím, jak je máš rád. Velmi mě bolelo, když jsem se musela rozloučit s těmi svými, ale bylo to všechno, co jsem mu mohla dát.“

„Kdybys bývala Courta zabila, myslíš, že bych tě z něčeho vinil? Pane Bože, vždyť ten chlap si to zasloužil!“

„Neměla jsem být tak důvěřivá a věřit mu, že mi obstará místo ve škole paní Cabotové, ale tolik jsem chtěla odejít od -“

Brandon se k ní překvapeně obrátil: „Řekla jsi paní Cabotová?“

Rozpačitě přikývla. „Měla jsem tam učit.“

Dal se do hurónského smíchu. „Učit, madam? A co? Jak spát s mužskými? Má drahá ženo, paní Cabotová vede jeden z nejhonosnějších bordelů v Londýně. Musím se ti přiznat, že jsem tam jednou nebo dvakrát byl. Takže bych tě tam mohl klidně potkat, kdyby se věci vyvinuly jinak. Každopádně bych si vybral právě tebe…“

„Brandone Birminghame!“ volala rozhořčeně. „Chceš tím říci, že bys to měl raději takhle?“ Nasupeně se posadila a vypadala, že opustí postel, ale přitáhl si ji zpátky do své teď jednoruké náruče.

„Ale kdepak, miláčku,“ usmál se. „Vždyť jsem si dělal legraci. To přece víš lip než já.“

Našpulila rty. „Neměla jsem vůbec tušení, co je to za místo.“

„Já vím, že,ne, a jsem rád, že ten hnusák, co tě tam chtěl zatáhnout, takhle skončil. Jinak bych měl sto chutí se tam vrátit a zakroutit mu ten jeho zatracený krk. Dostal, co si zasloužil, za to, že tě chtěl znásilnit.“

Uštěpačně se na něj podívala. „A nebyls to ty, kdo mě pak znásilnil doopravdy? Copak bys asi zasloužil ty?“

Nenucené se ušklíbl: „Byl jsem potrestán tím, že jsem se musel oženit s takovým domýšlivým děvčetem, jako jsi ty.“ Natáhl se po koženém měšci na stole a spustil jí jej na břicho. „Už se toho nikdy nezbavuj, dámo. Příště ti to neodpustím.“

Sáhla po měšci a otevřela jej. Vysypaly se z něj její klenoty.

„Jak se ti povedlo je od Hinta získat, když je měl v kapse a ležela přes něj ta větev?“ zeptala se trochu překvapeně.

„Vypadly, když sletěl z Leopolda. Umyl jsem je od bláta ve stáji. Nevím, proč si vybral Leopolda, když jeho kůň stál vedle. Řekl bych, že chtěl uprchnout z Charlestonu, dříve než Lulu promluví. Ale proč si vzal Leopolda, to je mi záhadou.“

„Možná si myslel, že Leopold je rychlejší.“

„Nu, stejně jako William Court i Hint dostal, co si zasloužil. Teď na ně zapomeňme. Něco mě napadlo. Je na čase, abych potrestal jednu holčičku za její domýšlivost.“

Heather se radostně rozesmála, zbavena už trýznivých pochyb a strachu z nejistoty, a stočila se vedle něj do klubíčka.

„Tak ty si ze mě budeš dělat šašky, když víš, že mám chromou ruku a rameno. Jen si nebuď tak jistá, že se ti nic nemůže stát á nezlob mě. Nasekám ti na holou, že na to dlouho nezapomeneš.“

Heather si nebyla jistá, zda si z ní utahuje, nebo to myslí vážně. Narovnala se a tázavě se na něj zahleděla, ale Brandon se vesele usmál.

„Madam, vy mě udivujete. Nikdy jsem na vás nevztáhl ruku a pořád se chováte, jako byste něco takového čekala. Myslíte si, že bych byl tak hloupý a zpustošil si vlastní zahrádku? Pojď sem, ty mrško, a dovol, abych si v ní užil.“

„Ale co tvoje rameno,“ starala se.

Spiklenecky se usmál a přitáhl si ji těsně k sobě. „Madam, dnes večer se krásně povozíte.“

Největší nápor bouře pominul a příštího rána se mohli vydat na Krásce domů. Po obloze se ještě valila mračna, ale déšť již ustal a dnešní neškodný vánek neměl nic společného s včerejším vichrem. Plášť, který měla Heather včera odpoledne, byl ještě vlhký a v pozdním dopoledni jí v něm bylo horko. Nejraději by jej odhodila, avšak musela uznat, že Brandonova košile není právě podle poslední dámské módy.

„Jeffovi rozhodně nebude vadit, když tu věc odložíš a Hatti je celkem zvyklá Vídat tě v ještě skromnějším úboru,“ dobíral si ji Brandon.

Šlehla po něm pohledem a dělala, žě si rozepíná plášť. „No, když myslíš, že to nebude vadit Jeffovi…“

Popadl ji za ruku a usmál se. „Jemu to vadit nebude, ale mně ano. Neviděla jsi, jak jsem naložil s Hintem, když si na tebe dovoloval? Strašně nerad bych se postavil vlastnímu bratrovi.“

Plášť tedy zůstal na svém místě, a když za několik okamžiků dorazili domů, z Heather dosloVa stoupala pára. Všichni z domu se kolem nich seběhli, aby je přivítali. Jeff podle všeho celou noc nespal a Hatti brečela do zástěry.

„Ach božínku, pane Brané, už sme mysleli, že se vám něco vošklivýho stalo. Leopold se vrátil celej rozdivočelej a my už sme si mysleli, že se splašil a vy ste si zlomil vaz.“ Obrátila se ke své paní a potřásla šedivějící hlavou. „Slečno Heather, vy ste mě tolik vyděsila, až sem byla zelená strachy. Málem sem Jamese zabila, že vás nechal odject. Z tý starosti o vás sem byla celá špatná, děvenko moje zlatá.“

Do Heather se opřel vítr a odfoukl cíp pláště, v němž byla zahalená. Brandon jí jej honem přitáhl k tělu, ale i tak zahlédli Jeff i Hatti nahé stehno.

„Slečno Heather! Copak se stalo s vašima šatama, dítě nešťastný?“

„Louisin vrah s ní chtěl také skoncovat,“ odpověděl Brandon a seskočil z Krásky. Tvář se mu zkřivila bolestí a celý bledý si sáhl na obvaz na rameni.

Heather se svezla z koně vedle něj a starostlivě prohlédla jeho obvazy. „Ach Brandone, začíná to zase krvácet. Musíš honem nahoru, já se ti na to podívám.“ Obrátila se k Hatti. „Potřebuji nějaké čisté obvazy a vodu, a řekni Mary, ať přinese Beaua. Doufám, že má pořádný hlad, musím ho nakrmit. Jamesi, odveď Krásku a vytři ji do sucha. Luke, ty prosím tě zajeď do Charlestonu a řekni šerifu Townsendovi, ať se vydá na Oakley a vezme s sebou pár chlapů. Jeffe, ty půjdeš s námi. Brandon ti bude vyprávět, co všechno se v noci stalo.“

Všichni se rozeběhli vykonat úkoly, které jim uložila, a Hatti se vesele pustila do práce.

„Čim dál víc se podobá pani Kateřině.“

V hale Heather potkala George. Když jej míjela, svěsil hlavu a rozpačitě přešlápl. Zastavila se a obrátila se s tázavě zdviženým obočím.

„Georgi?“

„Jo, madam?“ odpověděl a zvedl hlavu. Na jednom oku měl úplně černý monokl.

„Copak se ti to stalo s okem, Georgi? Máš ho celé černé.“

„Mám, madam,“ souhlasil.

„Nuže?“ trvala na svém.

Pohlédl na svého kapitána a odkašlal si. „Musel sem si něco vyřídit v Charlestonu, madam.“

„Co vyřídit?“

Nejisté se po všech podívala a Jeff se zachechtal.

„S Dickiem, madam. Pamatujete na Dickieho?“

„Ano, Georgi,“ kývla. „Vzpomínám si na něj. A kolik monoklů má teď Dick?“

„Dva, madam, a je mu strašně líto, že vám způsobil takový potíže a přísahá, že už nikdy nebude žvanit, střízlivěj nebo vopilej,“ vychrlil ze sebe.

Spokojeně přikývla, obrátila se a vzala svého manžela opět za paži. Pak se ještě usmála přes rameno na sluhu:

„Říkáš dvě? Díky, Georgi.“

„Jo, madam,“ zazubil se.

Poté co převázala Brandonovi ránu a oblékla si lehké mušelínové šaty, posadila se kousek stranou zády k’ Jeffovi a přiložila Beaua k prsu. Zatímco Brandon vyprávěl svému bratrovi o svých dobrodružstvích z minulé noci, bloudila pohledem po ložnici a intenzivně vnímala její vlídnou atmosféru. Pohledem zavadila o vedlejší stolek a ještě jednou se k němu vrátila. Brandon tu měl vystavenou miniaturní podobiznu své matky. Zelené oči, jež malíř dokonale vypodobnil, byly jako živé, plné skrytého zadostiučinění, a Heather hloubala nad tím, jak mocná je ta dávno mrtvá žena, že se dokáže postarat o ty, jež tolik milovala. Byly to přece její náušnice, díky nimž vyšla pravda najevo a Hint byl odhalen. Je to vůbec možné?

„Viď, že souhlasíš, Heather?“

Zvedla hlavu, vytržena ze svých úvah. „Co jsi říkal, miláčku? Já jsem zrovna neposlouchala.“

Brandon se zasmál. „Jeff kupuje Oakley a já chci, aby ode mé přijal ten pozemek jako dárek k narozeninám. Souhlasíš s tím, ne?“

Usmála se na něj a v očích se jí objevil zbožňující výraz.

„Ale ovšem, lásko,“ odpověděla a ještě se krátce ohlédla na obrázek za sebou. Oči opět nabyly důstojného klidu a Heather uvažovala, zda si ten záhadný jas v Kateřininých očích jen nevybájila. Měly teď spolu tajemství, obě ženy Birminghamů, o kterém se jejich muži nikdy nedozvědí. Pro okolní svět jsou křehkými stvořeními, jež je třeba ochraňovat, ale jejich láska jim dává větší sílu a odvahu, než by kdo uvěřil. I z hrobu dokáží ovlivnit běh věcí. A s vědoucím úsměvem na rtech podobizně Kateřiny Birminghamové přitakala.