Kathleen E. Woodiwiss

Birmingham 02. Žhavé líbánky

1

Poblíž Charlestonu v Jižní Karolíně 29. července 1808

Raelynn Birminghamová se jen neochotně probírala z dřímoty. Nazvedla jedno oční víčko a rozmrzele zamžourala k otevřenému francouzskému oknu, kterým pronikalo vzdálené monotónní bušení. Slunce se sotva odtrhlo od hrudi matky Země, nicméně lepkavé horko, zhuštěné noční přeháňkou, se již vkradlo do Raelynniny ložnice v prvním patře domu. Pohrávala si s myšlenkou, že by si ještě chvíli přispala… Jen kdyby se přinutila opustit prostornou postel s nebesy aspoň na tak dlouhou dobu, aby zavřela okna. Většinu hodin zahalených temnotou se neklidně zmítala na lůžku v trýznivé touze, kterou v ní její pohledný manžel probudil, ale která i po dvou týdnech manželství zůstávala neukojená. Raelynn nepochybovala, že by nyní zakoušela ve společném loži všechny slasti manželského svazku, nebýt lotra, který s bandou najaté lůzy o svatební noci vtrhl na Oakley, a nebýt zdi, kterou mezi sebe a manžela sama postavila, když druhý den uslyšela, jak ho mladá dívka obviňuje, že je otcem jejího dítěte. Ano, nebýt Nell, mohla by nevědomost opravdu vést k blaženosti.

Představa, že by se dál povalovala v posteli, značně ztratila na přitažlivosti, když si uvědomila, jak je zpocená. Mokrá batistová košile se jí lepila na tělo s umíněností, která ji přiváděla k šílenství. Nakonec nevydržela, prudce si ji odlepila od nohou a klína a začala se jí ovívat. Vzdouvající se látka jí na mokrou kůži naháněla proud chladnějšího vzduchu, ale dočasná úleva pominula zároveň s jejím zoufalým úsilím se osvěžit.

Lenivé zívání přešlo v trucovité hekání. Vylezla z postele a dotápala k umyvadlu. Nalila vodu do porcelánové mísy a nacákala si ji na tvář. Účinek byl zanedbatelný a pomíjivý.

Při čištění zubů usoudila, že se otupělosti nezbaví, pokud si nevynahradí alespoň část spánku, o nějž byla ošizena v noci. Napadlo ji, že by se jí lépe spalo, kdyby potlačila hluk, ale když se dopotácela k francouzskému oknu, uvědomila si, že jakmile skleněné tabule zavře, bude vzduch uvnitř již zcela nedýchatelný.

Ze dvou zel, hlasitého bušení a nesnesitelného parna, Raelynn nakonec zvolila hluk. Mírné anglické podnebí bylo kdesi v nedohlednu a jejím domovem nyní byly plantáže Oakley v Karolíně. Již dříve slýchala varování, že tam v létě teploty mohou vyšplhat do vražedných výšek, před nimiž není úniku.

Z úst jí unikl zmučený povzdech. Opřela se o rám dveří a zvedla pohled nad bílou balustrádu verandy. Po dešti se vždy nad zemí rozprostírala hustá mlha. I nyní se zdálo, že uzavírá sídlo do jeho vlastního izolovaného světa. Mléčně bílé cáry zahalovaly hradbu mohutných dubů na konci prostorného zadního dvora. Za ní, ve stínu dalších rozložitých stromů, se ukrývaly příbytky služebnictva, skupinka srubů seřazených od nejmenšího po největší. Raelynn nemusela pátrat v mlze, aby určila místo, odkud bušení vychází. Věděla stejně dobře jako všichni, kdo žili na Oakley, že se za třetím stromem staví nový domek pro černou hospodyni a její rodinu. Před necelými dvěma týdny nezůstalo z Cořina příbytku i majetku nic než zuhelnatělé trámy a popel, avšak předešlý den Raelynn zahlédla, jak nad prkny, tvořícími vnější schránku nového srubu, vyrůstá krov.

Nepokusila se potlačit další zívnutí a malátně si z šíje odhodila dlouhé kaštanové vlasy. V podnebí amerického Jihu se změnily na těžkou, teplou pokrývku. Ještě větším vedrům, která měla přijít s blížícím se srpnem, mohla čelit pouze tak, že si záplavu svých kadeří bude před spánkem zaplétat.

Dokud byl její otec ctěn jako věrný služebník anglického krále Jiřího III., přitahovalo jméno Jamese Barretta z Balfouru do londýnského sídla zástupy hostí. Raclynnina osobní komorná jí pro každou okázalou společenskou událost vlasy rafinovaně učesala, takže vyvolávaly všeobecný obdiv i závist. Přátelé a známí se rozplývali chválou nad účesem, ale také nad sytou barvou a hustotou kadeří. S půvabnou nonšalancí jim děkovala za lichotky, aniž by věnovala jedinou myšlenku talentu a námaze komorné, která jí kaštanovou nádheru upravovala ráno co ráno do stejně půvabných, i když méně nápadných účesů.

To bylo tehdy. Nyní musela Raelynn pečovat o svou bujnou hřívu sama a přesvědčila se, jak je náročné udržovat ji alespoň čistou a zkrocenou do víceméně úhledného uzlu. Už pouhé rozčesávání po umytí bylo utrpením, které ji dovedlo k úvahám, zda by nebylo pohodlnější vlasy o polovinu zkrátit. Nakonec se k té změně neodhodlala, protože si nebyla jista, jak by se na ni tvářil její manžel. Neodvážila se ho dráždit ještě víc. Nesměla zapomínat na zeď, kterou mezi nimi vztyčila, když odmítla intimní manželské soužití. Ostřihat si vlasy by bylo troufalostí, jaká by u jejího otce vyvolala záchvat zuřivosti, a Raelynn s jistotou nedokázala říci, zda by její manžel projevil větší toleranci. Přestože se před ní Jeffrey zatím zachoval neústupně pouze jednou, a to při konfrontaci s Nell, nemohla se zbavit dojmu, že jsou hranice, za něž by rozhodně neustoupil. Doposud se nepokusila vyzkoušet, kudy tyto hranice probíhají. Poté, co si vymínila, že spolu nebudou sdílet lože, by se takový pokus blížil šílenství.

Raději zanechala choulostivých úvah a začala se protahovat a uvolňovat si ztuhlé svaly. Zakroužila trupem, předklonila se, až přitiskla dlaně na zem, napřímila, prohnula vzad jako luk a cvik opakovala.

Při plavbě z Anglie bylo podpalubí přeplněné k prasknutí a v temné zatuchlé díře vyhrazené chudým cestujícím nebylo takřka k hnutí. Raelynn s matkou se snažily nepřekračovat vymezený prostor, aby neobtěžovaly ostatní. Výsledkem tříměsíčního nedostatku pohybu byla ztuhlost, která ji trápila těsně po ránu ještě teď, nicméně Raelynn považovala za štěstí, že nelidské podmínky a nedostatek jídla vůbec přežila. Její matka to štěstí neměla.

„Vstala jste časně, má drahá.”

Raelynn se prudce narovnala a překvapeně pohlédla směrem, odkud se ozval hluboký mužský hlas. Z konce verandy k ní pomalu přicházel její manžel. Zjevně proklouzl kolem otevřených dveří její ložnice, když ještě spala, aby se ze svého oblíbeného místa mezi posledními sloupky podíval, jak tesaři pokračují při stavbě

domu. Neměl na sobě košili ani boty, pouze přiléhavé tmavošedé kalhoty, zdůrazňující pevné svaly i štíhlé boky. Krátké havraní vlasy měl vlhké a divoce rozcuchané. Zřejmě se před chvílí umýval, o čem svědčil i ručník přehozený přes bronzová ramena.

Raelynn bylo, jako by se za denního světla zhmotnil jeden z jejích pravidelných snů o muži, jenž ji v Charlestonu strhl na chodník těsně před čtyřspřežím, které se na ni řítilo. Blesklo jí hlavou, že teď časně po ránu vypadá obzvlášť mužně. Bezesporu k takovému dojmu přispělo jeho dokonalé, téměř nahé tělo. Měl obdivuhodně široká ramena, na pažích mu vystupovaly štíhlé svaly, žebra nekryla sebemenší vrstva tuku a střed mužné hrudi pokrývalo černé ochlupení. Jak sama věděla, pod dokonale střiženými kalhotami se ukrývaly boky tak štíhlé, že by mu je záviděla leckterá žena. Výborně jezdil na koni a pravidelně, i když pouze pro zábavu a radost ze sportu, zápasil s několika svými dobrými přáteli. Výsledkem byly železné svaly, hrající mu na těle při každém pohybu.

Přestože měl vlasy černé jako uhel, nebyl ani příliš ochlupený, ani od přírody snědý. Nejvíce zarostlou měl hruď a podbřišek, na předloktí a dlouhých pružných nohou mu rostlo podstatně řidší ochlupení a záda s rameny měl hladká.

Rysy tváře byly ušlechtilé: napjatá kůže kryla energickou bradu s rýhou uprostřed a úzký, trochu orlí nos. Kdykoliv se usmál nebo v zamyšlení našpulil rty, objevily se na obou hladce vyholených tvářích náznaky dolíčků a společně se zářivě zelenýma očima zcela spolehlivě upoutaly pozornost mladých žen. Jeho zvyk pobaveně zvednout jeden koutek pro ně býval přímo osudový. Všechna jejich předsevzetí tála jako sníh a také Raelynn musela zmobilizovat svou pevnou vůli, aby nepodlehla. Její manžel byl ve všech ohledech zcela mimořádným zástupcem silnějšího pohlaví.

Kdyby již byla jeho skutečnou ženou, nemusela by bojovat proti palčivé touze přejet dlaní po prstýncích ochlupení na jeho svalnaté hrudi, jako to udělala o svatební noci, kdy se jí při pohledu na jeho nezahalenou mužnou krásu zmocnila téměř posvátná hrůza. Nyní se v ní okouzlení svářilo s předpojatostí vůči jistému jižanskému džentlmenovi jménem Jeffrey Lawrence Birmingham.

„Polekal jste mě, Jeffrey,” pokárala ho a nervózně se zasmála. Na klidu jí rozhodně nepřidalo vědomí, že za maskou okouzlující mužnosti může číhat zhýralec, jehož ani trochu nepronásledují výčitky svědomí kvůli mladým dívkám, které bezohledně zneužil jen pro své potěšení a rozkoš. Uvědomovala si svou zranitelnost. I po hádce mezi Jeffem a Nell, jíž byla svědkem, nedokázala myslet na nic jiného než na kratičkou chvíli strávenou v jeho objetí.

Bílé zuby se mu zableskly v rozmarném úsměšku. „Opravdu?”

Měla pocit, že ji jediným pohledem právě svlékl od hlavy až k patě. Do tváře se jí nahrnula krev a hlas ji neposlouchal. Ještě horší bylo, že prudce zatoužila po manželových pozornostech. Celou bytostí si přála, aby mohla navždy zapudit vzpomínku na Nell. „Obvykle již touto dobou býváte pryč, Jeffrey.”

„Pokladník mě požádal, abych prošel knihy své rejdařské společnosti. Skončil jsem s tou úmornou prací až nad ránem a rozhodl jsem se, že si dopřeji krátký oddech, než odjedu do Charlestonu.” Naklonil hlavu na stranu. „A co vy, má drahá? Probouzíte se vždy tak časně?”

Raelynn zrudla až po kořínky vlasů, neboť ve srovnání s manželem, který vstával brzy, musela vypadat jako ospalec. Francouzské okno její ložnice bývalo otevřené celou noc, aby dovnitř mohl proudit chladnější vzduch, a přestože ji nikdy nevyrušil žádný hluk, často se sama probrala ze spánku. Všimla si, že manžel obvykle projde po verandě hned za svítání. Nemohlo mu tedy uniknout, že si ráda dlouho přispí. „Probudilo mě to bušení.”

Její srdce bylo rozpolcené mezi dvěma volbami a střídavě se přiklánělo k jedné či druhé. První přitakávala rostoucí touze naplnit manželský slib, druhá, založená na pochybnostech o Jeffově charakteru, jí velela uprchnout se svým nedotčeným panenstvím dřív, než se stane jeho další obětí. Úvahy nad druhou možností ji však vždy naplnily skličující vyprahlostí. Musela bojovat proti přívalu slz a přiznávala si, že podléhá jeho kouzlu a nechce ho opustit.

Vzbouřené city jí vážně pocuchaly nervy, a přestože usilovala o pravý opak, obávala se, že se chová jako naivní slečinka, které popletl hlavu starší muž. Její obavy byly o to větší, že třiatřicetiletý Jeffrey byl opravdu starší než ona. O celých čtrnáct let. Jak by mohla mladičká dívka najít zbraň proti šarmu zkušeného muže?

V Anglii se o její přízeň ucházel hlouček pohledných mladých aristokratů, ale nyní, při zpětném pohledu a ve srovnání s mnohem pozoruhodnějším sokem, jí připadali beznadějně nezralí a marniví. Jen málokterý muž by o sobě mohl prohlašovat, že se Jeffreymu vyrovná dokonalým vystupováním, silou, obratností i oslnivým zjevem. A ona si lámala hlavu, proč je tak zranitelná? I naprostý hlupák by odpověď nalezl.

Přes veškerá opatření, kterými se snažila chránit, nemohla popřít tvrdou skutečnost, že se za krátkou dobu od svatby její okouzlení ještě prohloubilo. Občas dokonce přemýšlela, zda k tomu nepřispěla i situace, kterou sama vytvořila. Její zákazy platily pro něho, ale i pro ni. Směla se na něho dívat, ale nesměla se ho dotýkat. Byli v situaci dítěte, kterému se sbíhají sliny na sladkost umístěnou tak vysoko, aby na ni nemohlo dosáhnout. Čím déle zůstává mimo jeho dosah, tím víc se mu na ni sliny sbíhají.

Pod pohledem smaragdových očí, které nenucené bloudily po jejím nedostatečně oděném těle, se jí znovu rozhořely tváře a zatočila hlava. Vzpomínky sejí rozběhly po důvěrně známé pěšince k okamžiku, kdy se Jeffrey Birmingham chystal učinit ji svou ženou. Před onou nocí nenaplněných slastí ještě nikdy neviděla nahého muže, ani neležela nahá v mužské náruči, ovšem kdyby byla požádána, aby popsala svou představu bájného ženicha v rouše Adamově, vykreslila by s omračující přesností vysokého mladého boha rozpáleného vášní. Nedokázala odtrhnout pohled od jeho mužné krásy, a dokonce i po Nellině obvinění jí stačilo zavřít oči, aby svým vnitřním zrakem opět spatřila jeho tvář i tělo.

Jeffry zkřivil rty a s výrazem mučedníka se naklonil k Raelynn jen tolik, aby ji příliš nevyděsil. Pronásledoval vyplašenou laň, žádná opatrnost nemohla být přehnaná. „Zasloužil bych si být zbičován, že jsem vás polekal, madam?”

„Ne, ani nápad, Jcflrey.” Zírala do smaragdových očí a mlčela, dokud si neuvědomila, že ji opustily poslední zbytky rovnováhy a zmateně se na něho usmívá. Skutečnost, že ji přešla i ospalost, byla jen dalším důkazem podivné síly, která z něho prýštila. „Je mi tak…“ Hledala slovo nebo větu, jež by vystihovaly její zmatek, aniž by vyvolaly nedůstojný obraz bláhově zamilovaného škvrněte. Copak je možné pomocí banálních příměrů popsat oblak blaženosti, který ji zahaloval?

Nechtěla, aby vytušil, jaká bouře zmítá její myslí. Stůj co stůj se musela uchránit před jeho něžnostmi. Šlo ovšem o mimořádně obtížný úkol. Jejich manželství bylo již jen krůček před naplněním a nyní pro ni bylo nemožné odeslat dráždivé vzpomínky do říše zapomnění. Viděla svého manžela ve stavu nejvyššího vzrušení a vzápětí se v jejím nitru odehrála zuřivá bitva. Přestože jen obtížně držela na uzdě vzrůstající zvědavost a touhu, propast mezi ní a Jeffreym se rozestupovala, zvlášť když ji stále častěji nechával doma samotnou. Nesčetněkrát si i uprostřed početného služebnictva připadala osamělá a přistihla se, že se nechává unášet vzpomínkami na závratné okamžiky v jeho náruči. Nyní nemusela vyvolávat obrazy z minulosti. Stál pouhý krok či dva před ní, jeho mužný magnetismus byl téměř hmatatelný.

„Je vám tak… Jak?” vyzvídal Jeff a jeden koutek rtů mu opět vylétl vzhůru.

Odvážila se vzhlédnout. Již se nedokázala usmívat a nedokázala ani popřít, že ji jeho těsná blízkost vynáší kamsi do závratných výšin. „Tak krásně.”

„Krásně?” Hledal v jejích očích pravý význam jejího přiznání. Byl krajně opatrný. Již jednou zabloudil v žáru modrozelených očí lemovaných hustými řasami. Nechal se unášet rozkoší v manželském loži, ale v naplnění svazku jim zabránil vpád tlupy darebáků, kteří nevěstu unesli do špinavého krámu Gustava Fridricha. Domnívali se, že Jeffa zastřelili, ovšem kulka ho pouze škrábla na hlavě. Společně s bratrem a hrstkou přátel, mezi které patřil i charlestonský šerif Rhys Townsend, vpadli do budovy, kde Němec držel Raelynn v zajetí, a zločince i přes značnou početní převahu porazili. Radost z vítězství Jeffovi zkalilo šerifovo prohlášení, že Fridricha nemůže zatknout, neboť v něm Raelynnin strýc Cooper Frye vzbudil klamné přesvědčení, že ji od něho řádně koupil.

O pouhých několik hodin později, když dovezl svou choť v pořádku zpátky na Oakley, musel čelit zcela odlišnému útoku. Obvinění bývalé služebné podkopalo Raelynninu důvěru v jeho bezúhonnost a probudilo v ní obavy z intimního soužití. Manželství se ženou, která byla ztělesněním jeho snů, zůstalo pouze na papíře. Svatební noc nebyla pro Jeffa začátkem vztahu plného lásky i vášně, jak doufal.

Jejich soužití plné přehnané zdvořilosti trvalo celé dva týdny. Jedli u jednoho stolu, hovořili spolu, ale spali každý zvlášť. Raelynn ve své ložnici, Jeff v sousedních pokojích. Přistoupil na takové uspořádání, ovšem pouze se skřípěním zubů. Některé okamžiky vystavovaly jeho galantnost a toleranci tvrdé zkoušce. Jeho manželka byla příliš krásná a svůdná, aby ho její blízkost nechávala chladným. Začal trávit co nejvíce času mimo dům. Soustředil se na řízení své rejdařské firmy a pily, na chov koní, objížděl se svým předákem plantáže a snažil se odhadnout, jaká bude úroda. Do jisté míry se mu dařilo smyslnou žádost tlumit, ale jakmile se vrátil domů, bylo mu, jako by utrpěl ránu kladivem do nejcitlivějších partií těla.

„Krásně v jakém ohledu, má nejsladší?”

Raclynn jen pokrčila útlými rameny. Zdráhala se přiznat plný rozsah pocitů, které v ní vyvolal. Děsilo ji, jak by mohla trpět, kdyby podlehla své touze, ale zároveň si neuměla představit, že by i nadále měla být jeho manželkou pouze podle jména.

„Dovoluji si poznamenat, madam, že vy sama jste dnes po ránu mimořádně krásná,” zamumlal s pohledem upřeným na svůdné křivky ženského těla rýsující se pod lehkou látkou.

Jeho blízkost útočila na Raelynniny zjitřené nervy mnoha způsoby, v neposlední řadě i vůní kolínské vody a mýdla. Připadala si jako slepice zahnaná do kouta liškou. Byla si jistá, že každičký úsměv na jejích rtech by bral jako výzvu, aby prověřil pevnost její obrany, a sama nedokázala říct, jak by odpověděla. Tichý vnitřní hlásek ji nabádal k neústupnosti a jistě moudře jí radil, aby Jeffa nutila zachovávat odstup, dokud se nepřesvědčí o jeho bezúhonnosti, nicméně její mladé tělo toužilo po vzrušení, které jí bylo dopřáno po příliš krátkou dobu. Co mám dělat? Co mám dělat? Volala v duchu bezradně.

Doufala, že okamžik pokušení překoná, když se jako kotvy zachytí témat, o jaká by se měla zajímat útlocitná dáma. „Vaši muži postupují se stavbou Cořina domku rychle vpřed, Jeffrey. Zdá se, že by mohli být hotovi do konce týdne. Vy si jistě také uvědomujete, jak nedočkavě se Cora i její rodina těší, až se nastěhuje do svého nového domova.”

Zajíkla se, neboť si ke svému zděšení uvědomila, že se jí nedaří předstírat důstojnou starostlivost. Spíš žvatlala jako hloupá husička, která neví, co říká. Ale jak si proboha měla zachovat chladnou hlavu? Jeff ji hltal svýma zelenýma očima, a kdykoliv jí přejel pohledem po ňadrech, oživil v ní vzpomínky na kratičké okamžiky vášně, kdy jí s mučivou pomalostí kroužil jazykem po bradavkách.

Postoupil ještě o krok blíž. Protože předvídal, jak by týral sám sebe, kdykoliv by si dopřál pochybnou rozkoš kochat se půvaby své manželky, snažil se trávit v její společnosti co nejméně času. Dokonce i tehdy, když ho závazky přinutily objevit se s ní někde na krtinách, svatbě či narozeninách, úzkostlivě se snažil zachovávat odstup a pohlédnout na ni jen letmo a pouze tehdy, kdy neměl jinou volbu. Kdykoliv spolu šli do společnosti, vypadala úchvatně, ovšem nikdy na sobě neměla pouze průsvitnou košilku, která neponechávala jeho obrazotvornosti nic, co by si ještě mohla domýšlet. Jeho pozornost přitahovaly stejnou měrou měkké obliny ňader, jako vábivý stín jejího klína. K takovým svodům by nemohl zůstat lhostejný žádný muž, obzvlášť ne ten, jehož žádostivost se vzpínala dlouhé abstinenci. Mohl jen doufat, že když mu Raelynn tak velkoryse předvádí své půvaby, podněcuje ho, aby se neomezil na pouhé prohlížení.

„Ano, mí muži nebudou na stavbu srubu potřebovat mnoho času,” přisvědčil.

Raelynn ovládala touha, jakou při své panenské nezkušenosti ještě nikdy nepoznala. Vzpomínka na noc, kdy se zmučeně převalovala na posteli, ji zbavovala naděje, že by sama našla úlevu, kdyby nyní utekla. Už se jí omrzela role uražené manželky, která svého muže odmítá, dokud se jí nedostane nezvratného důkazu, že je čistý jako lilie. Palčivá touha jistě nespalovala pouze ji. Jeffrey je mým manželem, hádala se v duchu s dotěrným svědomím. Viděl vše, co mu nyní odhalovala její noční košile, a především se jí dotýkal s důvěrností, která se od ženicha na svatebním loži očekává. Jestliže se teď vystavovala jeho lačným pohledům, bylo to, jako by hlasitě volala, aby se jí zmocnil.

Nic o něm nevím, ozvala se znovu rozumová část její bytosti. Poprvé se potkali přesně před čtrnácti dny, ale když jí Jeffrey téměř ve stejném okamžiku nabídl, že ji zachrání před ďábelskými plány Coopera Frye, bez váhání souhlasila. Až dodatečně zapochybovala, zda bylo moudré předstoupit s ním před oltář tak rychle. Ať se sebevíc snažila zapudit ze vzpomínek Nellino obvinění, zarývalo dál své pařáty do její mysli a bránilo jí splnit slib, že ona a Jeff budou jednou duší, ale také jedním tělem. Toužila po harmonickém svazku, ale vinou neukojené touhy se spíš než jako šťastná novomanželka cítila jako ztroskotaná loď vyvržená na pobřeží.

Její odhodlání sláblo i přes mučivé obrazy Jeffa svádějícího Nell. Chápala, že musí nalézt východisko ze své rozpolcenosti a dojít k uvážlivému rozhodnutí dřív, než v ní probuzená vášeň zcela umlčí hlas rozumu.

Teď bylo především zapotřebí ukončit napjaté mlčení. Věřila, že jí povrchní rozhovor pomůže přenést se přes boj, jenž v ní zuřil, ale zároveň se styděla, že zatajuje, co se v jejím těle i mysli skutečně odehrává. Její manžel by byl možná pohoršen, kdyby mohl sledovat obrazy, které se odvíjely v její někdy až příliš živé představivosti.

„Zdá se mi, Jeffrey, že nový srub bude dvakrát větší než ten starý. Cora bude mít jistě radost.”

Jeff přemýšlel, co mohlo jeho manželce vehnat krev do tváří. Okolnost, že před ním stojí v průsvitné košilce a nesnaží se před ním utéci, ho přivedla k domněnce, že by se mu mohlo podařit přimět ji, aby s ním sdílela lože. Pokud ne ihned, tak velice, velice brzy. Byla nervózní jako kuřátko hledící do rozevřeného zobáku jestřába. Její zmatek byl větší, než když mu oznamovala své rozhodnutí, že s ním nebude spát.

„Cora zbožňuje děti, je tedy krajně nepravděpodobné, že by Clara zůstala jedináčkem,” poznamenal a zlehka se k manželce naklonil, aby zachytil její jemnou smyslnou vůni. Vyvolávala v něm představu čerstvě natrhaných jarních květin. „Dá se předpokládat, že do pěti let bude Cora s manželem tak velký dům potřebovat.”

Jazyk se jí opět rozběhl jako o závod. Snažila se skrýt svou nejistotu, která vzrostla úměrně k tomu, jak Jeff zmenšil vzdálenost mezi nimi. „Je bezesporu obdivuhodné, Jeffrey, že jste Claru zachránil, ale vroucně si přeji, abych podruhé nebyla svědkem tak odvážného činu. Když jsem vás viděla vrhat se do hořícího srubu, byla jsem si jistá, že se proměníte na popel stejně jako srub a dítě, které v něm zůstalo uvězněné. Polovina rozeschlého sudu, kterou jste držel v ruce, byla sotva dostatečnou ochranou před plameny.” Usmála se na něho, ale do očí mu nepohlédla. Zdálo se, že je přímo fascinován stužkou, která stahovala výstřih její noční košilky. „Snad mi uvěříte, že po bouřlivých událostech, které se odehrály během prvních dnů našeho manželství, mi klid na Oakley dělá dobře. Bojím se pouze, aby nešlo o klid před bouří. Gustav Fridrich se časem jistě pokusí pomstít se za své roztříštěné rameno vám, přestože všechno zavinil Olney Hyde.”

„Snad mu rána, kterou jsem ho zasáhl, zůstane v živé paměti.” Jeff si mimovolně přejel konečky prstů po jizvě, jež mu na hlavě zbyla po Olneyho kulce. Teprve po jeho výstřelu vytáhl také pistoli a zamířil na Fridricha. „Ta vzpomínka aspoň trochu tlumí mé rozhořčení nad tím, že Fridrich může díky právnickým kličkám pokračovat ve svých nekalých praktikách a že Olney pobíhá na svobodě i přes zatykač, který na něho vystavil Rhys.”

„Kingston jistě nezapomněl jediný detail z celého přepadení.” Raelynn přelétl po tváři úsměv, ale okamžitě se pokárala, že nedokázala zachovat vážnost. Její manžel se dokonale ovládal a ona vedle něho vypadala jako vystrašené dítě. Překotně pokračovala, aby odvedla jeho pozornost od svých rozpaků. „Umí sice žertovně líčit, jak umíral žalem, když si myslel, že vás Olney zabil, a jak skákal radostí, když jste zase ožil, ale já se tomu nikdy nebudu moci smát. Hrůza, kterou jsem tehdy prožívala, se do mě vryla příliš hluboko.”

První, co Jeff uviděl, když se probral z bezvědomí, byly vytřeštěné oči a pokleslá brada jeho majordoma. Ten obraz ho bude provázet po zbytek života, ale vše ostatní bylo zahalené v mlze. „Mám dojem, že Kingston mluvil o nějakém andělovi. Nejspíš se domníval, že se stal zázrak, když jsem zase přišel k sobě.”

„Byl to zázrak, Jeffrey Birminghame! Kdyby rána šla jen o kousíček níž, měl byste v hlavě díru a já bych tady dnes stála jako vdova.”

Koutky úst mu vylétly vzhůru. Začal si pohrávat se stužkou, která se jí pohupovala u krku. „Rád bych věděl, z kolika panen se po předčasném skonu jejich manželů staly vdovy. Troufám si tvrdit, že jich za posledních sto let nebylo mnoho.”

Předklonil se a přejel jí rty po tváři. Klouzal níž a pokrýval polibky mléčně bílé hrdlo. Polekaně vykřikla, zavřela oči a položila mu dlaň na svalnatou hruď, jako by se potřebovala opřít. Pokračoval v něžném dobývání. Srdce mu pod její rukou bušilo stejně divoce jako jí. „Nemyslím, že by naše situace byla zcela ojedinělá, Jeffrey.”

„Jiní muži na mém místě by si jistě mysleli totéž co já, má drahá,” zamumlal. Během posledních čtrnácti nocí si nejednou lámal hlavu, zda je jediným mužem na světě, jehož manželka je ještě panna.

Naplňovalo ho radostným úžasem, že se nebrání jeho laskání, ale pořád byl připraven, že ho odstrčí. Pozvedl hlavu a snažil se jí číst ve tváři. Opět musel obdivovat její krásu. Mléčná pleť byla hebká jako satén, tváře něžně zarůžovělé, mezi hustými tmavými řasami zářily azurově modré oči, nosík byl vyzývavě ohrnutý, jemně vykrojená ústa přímo vybízela k líbání. Jeff neobjevil na jejím půvabu jediný kaz. Řasy se jí chvěly, jak vylekaně uhýbala před jeho pohledem, ale nevytrhla se mu, jako by ho vyzývala, aby vyzkoušel pevnost jejího odporu i hedvábné stužky.

Slabě vykřikla, když cítila, že jí košile klouže z ramen a výstřih mezi ňadry se rozšiřuje. „Jeffrey, prosím…“ Její šepot nebyl hlasitější než dech. Duchapřítomnost ji opět nechala na holičkách a pokusy vystupovat vyrovnaně selhaly. Další slova, která jí vylétla z úst, pouze prozrazovala její zmatek a byla v příkrém rozporu s pocity, které ji týraly, když ležela sama v posteli. „Nevím, jestli jsem na to již připravená.”

Jeff se napřímil a nuceně se usmál. Odmítnutí očekával, a přestože mu nebylo ani trochu po chuti, nepatřil k mužům, kteří by se nechali strhnout k násilí, aby dosáhli svého. Nechtěl přeceňovat její zmatek, byl si však jistý, že není ani zdaleka tak chladná a nedostupná, jak předstírala.

Aby mohl vůbec doufat, že se mu podaří prorazit zeď, kterou mezi nimi vztyčila, musel utišit její pochybnosti a zaútočit na její smysly méně přímočarým způsobem.

„Jak by se vám líbilo zajet si se mnou dnes do Charlestonu, a objednal si novou toaletu?”

Jeho nabídka jí vyrazila dech. Hleděla na něho, jako by jí právě oznámil, že se měsíc zřítil z oblohy. Zatím ji bral do města pouze tehdy, když bylo nezbytně nutné, aby se ukázala ve společnosti po jeho boku. Choval se k ní vždy s vybranou dvorností, ale nemohla se zbavit dojmu, že se nemůže dočkat, až nebude nucen setrvávat v její blízkosti. Stěží mu to mohla mít za zlé, když vzala v úvahu, co po něm vyžaduje.

A nyní ji chce vzít do města, aby si objednala nové šaty! Nedokázala ani odhadnout, kolik stálo oblečení, které jí už pořídil. Z každého kusu přímo čišela kvalita, jakou si mohou dovolit jen velice zámožní lidé. Po jeho téměř urážlivé zamlklosti a samotě, které musela snášet, jí jeho velkorysost vyrazila dech. „Další šaty, Jeffrey? Po všem, co už jste mi dal?”

Nedbale škubl nahými rameny. „Slušelo by se, abych uspořádal ples na oslavu našeho sňatku a poskytl tak sousedům i známým příležitost vás poznat, madam. Vezmu-li v úvahu, jako dlouho mi trvalo, než jsem nalezl družku podle svých přestav, mělo by jít o velkolepou událost. Chtěl bych dát najevo svou radost nad tím, že mi osud přivedl do cesty tak krásnou nevěstu. Vaše toaleta by měla být stejně oslnivá jako vy a pouze můj přítel Farrell Ives dokáže navrhnout takovou, která by v tom srovnání mohla obstát. Všechny dámy ze širokého okolí vám budou závidět…“

Azurově modré oči se jí rozzářily radostí. Konečně předstoupí před Jeffreyho přátele a známé jako jeho žena, která si na něho může jako jediná dělat nárok. Chtěla to demonstrovat především před všemi naparáděnými dámami, které po něm na dálku vrhaly roztoužené pohledy a zblízka se na něho vyzývavě usmívaly. Na plese pořádaném na oslavu jejich sňatku se k ní přece nemůže chovat s chladnou rezervovaností, kterou zatím při všech společenských příležitostech zachovával. „Nemusím mít na sobě okázalou toaletu, aby mi záviděly, Jeffrey. Vím, že se vám pokoušely nasadit manželské otěže. Zezelenaly závistí už v den naší svatby.”

„Přeháníte, Raelynn,” odporoval.

„Copak jste nezaujímal čelní místo mezi nejobletovanějšími svobodnými muži celé Karolíny?” dorážela na něho. Bylo obtížné udržet žertovný tón. Pouhá zmínka o ženách, které do něho byly zamilované, vyvolala vzpomínku na Nell i úvahy o tom, kolika jiným ženám patřil v minulosti. „Jak jinak si mám vysvětlit ublížené pohledy, které po vás vrhají půvabné dívky? Prozrazují zklamání, nebo prudkou vášeň, která se změnila ve stejně prudkou nenávist?”

„Pokud vás k takovému závěru přivedla scéna, kterou mi ztropila Nell, rád bych vás ujistil, má drahá…”

„Snažím se nemyslet na tu holku víc, než je nezbytně nutné, a byla bych vám vděčná, Jeffrey Birminghame, kdybyste mi ji nepřipomínal,” prohlásila. V jejím hlase převažovala vážnost nad lehkostí. „Kingston se mi nenápadně snažil dávat dobré rady, když se před Corou hlasitě rozčiloval, kde vzala Nell tu drzost obtěžovat vás ve vaší vlastní posteli. Je poněkud zvláštní, že se jeho rozhovory stočí k té holce, kdykoliv jsem tak blízko, abych ho slyšela. Zjevně si myslí, že vás Nell obviňuje neprávem, že jste nevinný a nejste otcem dítěte, které čeká. Kdybych byla přehnaně podezíravá, drahý choti,” pokračovala už opět škádlivě, „mohla bych si myslet, že Kingstona za mými zády navádíte vy.”

„Budu ho muset navést, aby si v budoucnu nepočínal tak nápadně,” poznamenal suše. Položil jí dlaň na hrdlo a přejel palcem po jemné bradě. Z tváře jí nevyčetl sebemenší náznak odporu. Rty měla lehce pootevřené, jako by jí jeho dotek působil rozkoš. Sklouzl rukou níž a shrnoval tenkou látku z ramene.

Raelynn polekaně vykřikla. Na poslední chvíli zachytila padající noční košili a překazila tak jeho úmysl. Zklamání ho opustilo, jakmile zjistil, že látka zakrývá pouze jedno ňadro a dovoluje mu obdivovat druhý mléčně bílý prs i s růžovou bradavkou. Živě se mu vybavily okamžiky, kdy měl poprvé možnost nasát do sebe omamnou vůni obou hrotů. Sklonil se, aby jim nyní věnoval stejně žhavou pozornost.

Zachvěla se nedočkavostí. Dotek otevřených úst v ní zapálil plamen rozkoše a v klíně jí uvolnil proud sladkých pocitů. Jak Jeff kroužil jazykem kolem vztyčené bradavky, stoupalo její tělo vstříc rozkoši, ale přesto zůstávala divákem. Uvědomovala si kontrast mezi vlastní světlou a jeho opálenou kůží, hru svalů na jeho tváři i smělé obočí, které vybízelo k tomu, aby po něm přejela prstem. Bylo obtížné soustředit se na cokoliv jiného než na žhavé vlny, které ji zalévaly, až tála rozkoší v jeho náruči.

Zatímco dlouhé prsty postupovaly vzhůru mezi jejími ňadry, aby uvolnily košili z křečovitého sevření, sjel jí druhou rukou po zádech dolů. Co nevidět ji pevně obejme a odnese do její postele. Ale měla-li se manželovi vzdát, přála si, aby k tomu došlo v jeho loži. Tam by také měli zplodit své potomky.

Raelynn překvapivě opustila nervozita. Jako by ji Jeff postrčil přes okraj příkrého srázu a přiměl i její mysl vykročit směrem, kterým se sama chtěla ubírat. Nechovala se zdrženlivě jako plachá panna. Odhodila své zábrany jako nepotřebné, obnošené hadry. Náhle přesně věděla, co chce. Věděla, že nebude spokojená, dokud ona a Jeff nebudou jedním tělem. A jestli si s ní jen nečestně zahrává, pak ať při ní stojí nebesa.

S úsměvem zabořila útlé prsty do jeho tmavých vlasů. Sklonila se, přejela mu rty po spánku a zlehka se mu zahryzla bílými zoubky do ucha. Prudce se napřímil. Obočí mu vylétlo vzhůru a se vzrůstající zvědavostí hleděl na svou mladou manželku. Pokud to byl nový způsob, kterým ho míní dráždit a týrat, nepřistoupí na její hru. Ať si jen zůstane coby panna ve své ložnici, dokud tam úplně nezkysne!

Vyzývavě se na něho usmívala a nesnažila se zahalit. Obrátila se a odcházela. Třeštil zrak na její pohupující se boky a horečně přemýšlel, koho si to vlastně vzal. Ohlédla se a výzva v jejích očích znovu probudila jeho ustupující žádost. Nechala košili sklouznout i z druhého ramene, aby mu nabídla pohled na obě ňadra, tentokrát z jiného úhlu. Než znovu vykročila, nařasila si látku na hýždích a probudila v něm touhu spatřit vše, co ještě zůstalo zahaleno.

Vypjal hruď. V životě každého muž jsou chvíle, kdy musí odsunout stranou všechny rafinovanosti a udělat, co mu velí příroda, i kdyby se tím řítil do záhuby.

Raelynn domýšlivě pozvedla nosík jako vznešená dáma. „Otřete si svou uslintanou bradu, chlípníku. Nevstupujte do mých pokojů a neobtěžujte mě svou přítomností. Hodlám si dopřát ranní koupel a věnovat se své toaletě. Až budu ustrojena, zvážím vaši nabídku zajet ke krejčímu.”

„Ženská hubatá,” zavrčel a vyrazil za ní. Vypískla jako dítě při honičce a schovala se za židli.

Ostražitě vykukovala za vysokým opěradlem, ale brzy zjistila, že jí místnost nenabízí vhodný úkryt před mužem, který ji pronásledoval. Skočil po ní, právě když se snažila proklouznout kolem stolku. Ke dveřím do jeho ložnice měla jen krůček. Vrhla se k nim. Podařilo se jí je rozrazit, ale košile, kterou si přidržovala u těla, jí vyklouzla z rukou a Jeff nabídnuté příležitosti využil.

Uchopil vlající lem a škubl. Raelynn vyjekla, když se košile vepředu roztrhla a snesla se na podlahu.

„Vy hrubiáne!” vykřikla a celá rozesmátá běžela ke křeslu. Vrhla pohled dozadu, ale rozevláté dlouhé vlasy ji oslepily. „Rvete z dámy šaty, aniž byste dbal o slušnost…“

Zajíkla se, protože narazila do vysokého svalnatého mužského těla. Srdce jí dvakrát poskočilo v hrudi, když se kolem ní ovinuly silné paže. Jednou rukou jí sklouzl po zádech na hýždě a přitiskl ji k sobě, až zřetelně ucítila na slabinách pulsovat jeho vášeň.

„Ach…“ Ani si neuvědomila, že zavzdychala. Vzhlédla k němu, ohromená vlnami smyslného žáru, který ze vztyčeného mužství uvězněného v šatech útočil na měkká zákoutí jejího těla. Bylo jí, jako by se ocitla uprostřed plamenů. Celé tělo jí hořelo vzrušením. Její bradavky se otíraly o zarostlou hruď. Neodbytná ruka se vsunula do mezery mezi hýžděmi a přitiskla její klín ještě pevněji k nedočkavému mužskému tělu. Dech se jí zrychlil a druhá možnost jí nadobro vylétla z hlavy. Pevně mu ovinula paže kolem krku. Jak vůbec někdy mohla uvažovat o tom, že by dokázala odmítnout muže, který uměl její bytost proměnit v plamen?

„Dveře jsou otevřené,” vydechla rozechvěle a nejisté se ohlédla. Náznak odporu nebyl projevem silné vůle. Sama si přiznala, že vycházel ze strachu, aby opět nebyli vyrušeni v nejlepším. Tentokrát někým ze služebnictva. Všechny ostatní obavy jí alespoň pro tuto chvíli připadaly nedůležité. Jeffrey byl koneckonců její manžel a ona prahla po jeho něžnostech. „Kdyby někdo šel po verandě, mohl by nás vidět.”

„O naše soukromí je postaráno, madam,” zamumlal chraptivě a přiblížil rty těsně k jejím. „Žádný sloužící by se nedovážil projít kolem našich pokojů, pokud existuje možnost, že jsme uvnitř. Je to staré pravidlo, které všichni dodržují. Jsme sami, madam, můžete mi věřit.”

Zabořil jí dlaň do vlasů na temeni, zmocnil se jejích úst a nenasytně je prozkoumával jazykem, dokud mu nezačala stejně vášnivě odpovídat.

Než konečně zase zdvihl hlavu, vyprchaly jí z kolen všechny síly. Opírala se o jeho širokou hruď, dokud se s ní svět nepřestal točit a ona mohla konečně, jak už dávno toužila, přejíždět dlaněmi po svalnatých ramenou a hladit útlými prsty bradavky ukryté v černém porostu. Svalstvo štíhlého pasu bylo pevné jako železo. Její prsty se na něm chvíli obdivné zastavily, než se odvážily sjet až k opasku kalhot a začaly si pohrávat se sponou. „Není spravedlivé, Jeffe, abych byla nahá pouze já,” řekla zastřeným hlasem.

„Nebudete, madam,” zamumlal. Aniž by přestal hladit její světlé tělo, o krok ustoupil, aby mohla pokračovat. Když mu rozepjala pásek i kalhoty, plaše k němu vzhlédla. Nervózně si kousala spodní ret.

„Pomozte mi,” vybídl ji.

Nechávala se stále víc strhnout vzrušující hrou, ale když mu pomohla stáhnout kalhoty přes boky, ustoupila.

Odkopl kalhoty stranou a pohlédl na ni. Tváře jí jen hořely a v očích se jí mihl strach. „Všechno je v pořádku, Raelynn,” uklidňoval ji a vzal ji za ruku. „Jsem z masa a krve. Už jste mě viděla.” Přitáhl ji blíž k sobě, aby ucítila nepřítele, z něhož na ni šel takový strach. „Jsme stvořeni jeden pro druhého.”

Zachvěla se při představě, že ztopořený úd vnikne do jejího panenského klína, ale Jeff nedopřál jejímu znepokojení čas přerůst v ochromující strach. Znovu zaútočil na její ústa a vyžadoval, aby mu svými rty a jazykem odpovídala stejně vášnivě. Plameny touhy se rozhořely naplno. Jeff vycítil, že spálily i Raelynniny obavy, a umínil si, že nedopustí další přerušení. Potřeboval ji stejně jako vzduch, který dýchal.

Vzal ji do náruče, odnesl k lůžku a složil do polštářů. Bloudil jazykem po jejích ňadrech a probouzel v jejím lůně podivný hlad, který volal po nasycení.

Leželi vedle sebe, objímali se, hladili, líbali. Položil si její bílou nohu přes boky a útočil lehkými doteky svého žezla na temný vějíř v jejím klíně. Opět se roztřásla, ale tentokrát vzrušením a touhou po něčem nepoznaném.

Sjížděl rukou mezi jejími ňadry, přes štíhlý pas a stále níž po vnější straně nohou. Při cestě zpátky jí vklouzly jeho prsty mezi stehna. Zatajila dech, když si začal hrát s nejskrytějšími zákoutími jejího těla. Svíjela se a sténala spalujícím žárem. Vlastní pocity i chování ji vyvádělo z míry. Pokusila se odtáhnout, ale Jeff ji opět vmáčkl do polštářů. Poddala se a po chvíli se začala hladit po ňadrech, prohnula se v bedrech a otevřela se mu s lačnou smyslností.

„Jeffrey, prosím.” Přitáhla si jeho hlavu k sobě a vložila do polibků veškerou touhu, kterou v ní probudil. Putovala roztřesenou rukou po jeho hrudi a stále níž, podél pruhu ochlupení, který se táhl po jeho pevném břiše. Se zatajeným dechem čekal, kdy se ho dotkne. Když zaváhala, jako by se bála, že by mu mohla způsobit bolest, uchopil její dlaň a ukázal jí, co mu působí největší rozkoš.

„Ach, lásko moje… teď už není cesty zpět,” zasténal. Pátral v jejích očích po strachu nebo odporu a vydechl úlevou, když pozvedla bedra ve zcela jednoznačné výzvě.

Sklonil se k jejím ústům, ale její rozkoš z polibku přerušila ostrá bolest v klíně. Vykřikla, zavřela oči, přitiskla tvář k jeho rameni a zaryla mu prsty do zad. Znovu našel její rty a hrál si s nimi, dokud mu nezačala odpovídat.

Raelynn nedokázala říct, kdy ji začal zevnitř hladit pomalými pohyby beder. Dlouhé, rytmické laskání rozehnalo bolest a uvolnilo místo závratné slasti. Pohyby se zrychlovaly a Raelynn mu sama vycházela vstříc. Jejich těla se svíjela v příboji rozkoše a stoupala po zčeřených hřebenech jejích vln k vrcholu extáze.

Když opět klesli na bílou pláž zmačkaných prostěradel, leželi vedle sebe zadýchaní a zrůžovělí vášní. Raelynn, s hlavou na Jeffově rameni, se mu probírala prstýnky tmavého porostu na hrudi a zasněně se usmívala, jako by se divila tomu, co právě prožila. „Myslím, že bych teď dokázala prospat celý týden,” poznamenala, „ale pouze, pokud se uvolíte zůstat se mnou.”

„Mohli bychom se spolu i vykoupat,” nadhodil a políbil ji na řasy.

Nazvedla se a usmála se do jeho rozzářených očí. „Domnívala jsem se, že jste se už dnes ráno koupal.”

Zvolna roztáhl ústa do úsměvu a předvedl jí dolíčky ve tvářích. „Jistě, madam, ale představa, že s vámi budu laškovat ve vaně, je velice lákavá. Dopřála byste mi to potěšení?”

Usmála se na něho. „S radostí, pane, pokud mi ovšem na oplátku poskytnete nějaká i vy.”

„Dokud budete v mé náruči, madam, budu vám jich poskytovat, kolik si jen budete přát.”

2

Elegantní obchody, které byly v Charlestonu na každém kroku, výmluvně hovořily o bohatství jednoho z nejdůležitějších přístavů na východním pobřeží. Malebné udržované město bylo známé svou příjemnou atmosférou. Ulice i přístav kypěly životem.

Rejdařská firma Jeffreyho Birminghama byla blízko přístavního mola, kde dělníci neustále nakládali a vykládali lodě a šestispřeží tahala těžké vozy se zbožím. Tam také nechal Jeff zastavit, aby předal účetní knihy hlavnímu pokladníkovi. Než seskočil z černého landaueru, stiskl manželce něžně ruku.

„Hned jsem zase u vás, má drahá.”

Dívala se okénkem, jak si razí cestu davem a odpovídá na srdečné pozdravy a žertovné poznámky dělníků, které svědčily o jeho oblibě. S jedním starším mužem se dokonce zastavil na pár slov. Při loučení si nejen stiskli ruce, ale dokonce se vzájemně poplácali po zádech.

Když zmizel ve dvoupatrové cihlové budově, Raelynn se pohodlně opřela a s úsměvem se oddala vzpomínkám na poslední hodiny. Byla spokojená, téměř nadšená, že se konečně rozhodla pro manželské soužití s Jeffem. Chvíle po vrcholném zážitku jí potvrdily, že jednala moudře. I tak všední činnosti jako koupání a oblékání byly ve dvou náhle zábavou. Předtím netušila, jak příjemně může vzrušit plácnutí ručníkem, ale zjistila také, jak něžně vedl Jeff svůj útok, protože když mu ho oplatila, vyjekl a na hýždích mu naskočil červený pruh. Její provinilé omluvy vyústily v nové polibky a mazlení. Raelynn byla blažená jako každá novomanželka, které její zamilovaný manžel projevuje patřičnou pozornost.

Vytrhla se ze zasnění, když kolem okénka přešla tmavá postava. Vrhla lhostejný pohled na záda špatně oblečeného muže. Nelámala si hlavu, jestli ho zná, protože ve městě neznala téměř nikoho. Polekala se, až když se obrátil a nahlédl do kočáru. Pozdě si vyčítala, že mu nevěnovala větší pozornost. Kdyby ho poznala včas, mohla vystoupit a jít za Jeffem.

„Hele, není to náhodou paní Birminghamová? A je načinčaná jako dárek k narozeninám,” řekl Olney Hyde. Sjel pohledem z Raelynnina apartního kloboučku k výstřihu jejích oranžových mušelínových šatů.

Byla ráda, že dekolt není příliš odvážný, jinak by zrudla rozpaky. Jeffovy pohledy v ní vyvolávaly sladké vzrušení, ale nestoudné okukování muže, který se pokusil zastřelit jejího manžela, ji uráželo. Olney byl zhruba o pět let starší než ona, ale vypadal mnohem mladší. Pro Raelynn byl vzorem skrznaskrz zkaženého výrostka a o setkání s ním ani trochu nestála, zvlášť když nablízku nebyl jiný ochránce než starý kočí. Přesto si s hrdým čelem pohrdlivě odfrkla. „Překvapuje mě, Olney, že se tak bezostyšně procházíte nejrušnějšími místy Charlestonu. Předpokládala bych, že se budete plížit tmavými uličkami. Šerifa Townsenda by zajisté velice zajímalo, že jste stále ve městě. Jak nejspíš víte, všude vás hledá. Při nejbližší příležitosti mu neopomenu říci, že jsem vás viděla.”

„Nezapomeňte na to, paní Birminghamová. Já zas povím panu Fridrichovi, že je z vás ještě větší fešanda než posledně. Abyste věděla, tak ho hrozně žere, že jsem z vás neudělal vdovičku, když jsem čirou náhodou trefil vašeho manžílka. Až doteďka mu totiž nikdy nikdo nic nesebral, a už vůbec ne ženskou. Ty, co měl, nebyly pochopitelně ani z poloviny tak nafoukaný fajnovky, jako jste vy. Má náladu pod psa, protože mu zbyla jen jedna ruka. Ta druhá mu není na nic.”

Raelynn se posměšně ušklíbla. „Čirou náhodou! Kingston mi popsal, jak pečlivě jste mířil. Chtěl jste mého manžela zabít, abyste se zalíbil svému zaměstnavateli.”

Olney nedbale škubl rameny. „Co chcete, chlap musí mířit po čertech pečlivě, když chce toho druhýho jenom drobet škrábnout. Já jsem moc dobrej střelec, to vám potvrdí každej. Něco vám povím. Vsadím se, že váš ušlechtilej pan Birmingham by to neproved o nic líp. Kdyby nechtěl pana Fridricha zastřelit, tak by šla jeho kulka pánubohu do oken.”

„Mému manželovi by nic takového nikdy ani nepřišlo na mysl, pokud by nebyl nucen bránit svou rodinu nebo dům. Nestřílí, na koho se mu zamane. Velice dobře si pamatuji, jak jste mi držel pistoli u spánku a vyhrožoval, že mě zastřelíte, jestliže se nepodvolím Fridrichově diktátu.”

„To jen aby vám došlo, kdo tam poroučí. Pan Fridrich měl tu ruku pořádně zřízenou a doktor Clarence potřeboval, abyste mu pomohla. Jenže vy jste na pana Fridricha vřískala jako megera, co nemá špetku citu. Na mou duši nevím, co na vás pan Fridrich vidí. Pokud jde o mě, já mám radši ženský, co maj srdce v těle a,” vyzývavě opět sklouzl pohledem k jejím ňadrům a přidržel si dlaně kus před hrudí, „tady pořádný melouny…“

„Nebuďte vulgární, Olney,” okřikla ho Raelynn. „Prozrazujete tím nedostatek vychování.”

Pohrdlivě zkřivil rty. „No jo, nóbl dámičky víc zajímá, jak je chlap vychovanej, než co má v kalhotách.”

Raelynn po něm rozzlobeně blýskla očima. Povídat si s Jeffem o jednotlivých částech těla byla jedna věc a muset poslouchat oplzlé poznámky na stejné téma byla věc druhá a zcela odlišná. „Uděláte lépe, když odejdete, než se vrátí můj manžel. Jinak byste mohl hořce litovat.”

„Toho zazobanýho chlápka, co jste si ho vzala, se tak zrovna leknu. Takovejch frajírků vyřídím sedum do týdne. A taky vím, kdy je lepší se jim vyhnout. Než jsem sem s našima doplul, žili jsme v těch smradlavej brlozích v Southwarku. Tak mě napadá, že to možná nebylo zas tak moc daleko od těch nóbl londýnskej paláců, kde jste žila vy, jak tvrdí Cooper Frye. Zaručeně jste byla jedna z těch nafoukanejch nafintěnejch slečinek. Když jsme sem dorazili, byl jsem ještě prcek, a teďka umím mašírovat po louisianskejch bažinách stejně jistě jako jiní po hlavní třídě. Ale taky se nebojím vykračovat si to po kterýmkoliv chodníku v Charlestonu a dělat dlouhej nos na vašeho manžílka nebo jeho kamaráda šerifa.”

Raelynn zachytila koutkem oka na schodech budovy známou postavu a přezíravě se na drzého mladíka usmála. „Budete k tomu brzy mít příležitost, Olney. Ten frajírek tady bude co nevidět.”

Olney rázem zapomněl na své chvástavé řeči a dal se na útěk. Jeff postřehl rychlý pohyb u landaueru. Okamžitě muže se světlými kudrnatými vlasy poznal a vyrazil za ním. Raelynn polekaně vyskočila z kočáru.

„Jeffrey, vraťte se!” volala. Manžel se ani neohlédl a s rozevlátými šosy se hnal dál. Vzdálenost mezi ním a podsaditým Olneym s krátkýma nohama se rychle zmenšovala. Raelynn si přitiskla dlaň na divoce bušící srdce. „Může mít pistoli, Jeffrey. Vraťte se, prosím!”

Jeffovi zkřížil cestu plně naložený vůz tažený šestispřežím. Když ho oběhl zadem, přijížděl z druhé strany dostavník. Než měl zase volný rozhled, Olney zmizel, jako by se do země propadl. Jeff oběhl několik bloků, nahlédl do úzkých uliček a obchodů, ale mladého darebáka nikde neobjevil. Nejhorší bylo, že neměl ani tušení, kterým směrem běžel. Zklamaný a rozzlobený sám na sebe zanechal pronásledování a vracel se zpátky. Zastavil se na dvoře své firmy a zvedl z prachu cylindr, který tam ztratil. Oprášil ho, došel ke kočáru, uličnicky se na manželku zašklebil a nasadil si klobouk švihácky na hlavu.

„Jako nový.”

„Vašemu klobouku se možná nic nestalo, Jeffrey Birminghame, ale já jsem za posledních několik okamžiků citelně zestárla,” poznamenala Raelynn. „Byla bych ráda, kdybyste mě tak neděsil. Olney již jednou dokázal, že je schopen na vás vystřelit, jak ostatně potvrzuje jizva na vaší hlavě. Pronásledovat ho bylo z vaší strany otevřenou výzvou, aby svůj pokus zopakoval. A jen si představte, jak by byl Fridrich šťastný, kdyby se Olneymu podařilo vás zabít.”

Jeff si byl velice dobře vědom, jak rád by se Němec jeho ženy zmocnil, a při tom pomyšlení mu vždy vzkypěla krev v žilách. „Dokážu si představit, má drahá, jak by se ten lotr naparoval, ale nehodlám Olneymu dovolit mě zabít. Rozhodně ne ve chvíli, kdy jsem k němu obrácen čelem.” Povytáhl obočí. „Něco jiného je, když ho mám za zády.” Vzal Raelynn za loket a pomohl jí nastoupit do kočáru. „Nemohu se smířit s představou, že si ten skřet, který málem zabil mě a vyhrožoval i vám, když jste byla ve spárech Fridricha, dál užívá svobody.”

Jeff se odmlčel a vydal pokyn černochovi v elegantní livreji sedícímu na kozlíku. „Thaddeusi, buď tak hodný a odvez nás k salonu pana Ivese.”

„Jak si přejete, pane Jeffrey. Budem tam cobydup.”

Sotva se Jeff usadil, landauer se hladce rozjel. Raelynn se přisunula blíž k manželovi. S úsměvem na ni shlédl a propletl své prsty s jejími. „A nyní mi řekněte, drahá, co vám ten ničema povídal.”

Raelynn nevynechala jediné slovo z Olneyových oplzlých řečí. Než skončila, tváře jí hořely. „Chvástal se, ale jakmile vás zahlédl, bylo po hrdinství. Pelášil pryč jako vylekaný králík. Možná si příště rozmyslí hovořit o vás jako o frajírkovi a rozhodně se bude zdržovat v uctivé vzdálenosti.”

„Ovšem nezaleží, přestože ho Rhys hledá. Domnívám se, že teď dělá špinavou práci za svého zaměstnavatele, dokud se Fridrichovi nezhojí zraněné rameno. Nedá se předvídat, kde se bude Olney pohybovat, nicméně příště bych byl rád na setkání s ním připravený. Neměl jsem vás tak neopatrně nechávat v kočáře samotnou, madam. Podruhé již lak lehkomyslný nebudu.”

Raelynn ho pohladila po ruce, důvěrně spočívající na jejích ňadrech. „Nebyla jsem sama, Jeffe. Byl se mnou Thaddeus.”

Jeff si zlehka odfrkl. „Má drahá, Thaddeus je bezmála dvakrát tak starý jako já a ten spratek Olney je proti němu vyložené štěně. Snadno by vás unesl a chudák stařík by neměl šanci ho dostihnout.”

„Rozhodně bych se cílila jistější, kdyby šerif Townsend mohl Fridricha s Olneym zavřít na deset let za mříže,” přiznala Raelynn a zamyšleně přejížděla konečky prstů po žílách na hřbetu manželovy štíhlé ruky. Vzpomněla si na nesnesitelný zármutek, jenž ji ochromil, když se domnívala, že Olney Jeffa zabil. Vzhlédla a obdivovala jeho ušlechtilý profil. „Během pouhých sedmi měsíců jsem ztratila oba rodiče a není to tak dávno, co jsem si myslela, že jsem ztratila i vás, Jeffrey. Nepřežila bych, kdyby vás zabili. Prosím vás, naléhavě vás prosím, ušetřete mě takové úzkosti. Přenechte zatčení Olneyho svému příteli šerifovi.”

Jeff se tiše zasmál a sklouzl dlaní z jejích ňader na stehno. „Dobře, madam, přestaňte si dělat starosti. Pokusím se ušetřit vás přehnaných obav. Pokud budete se mnou, budu ty dva zločince ignorovat.”

„A co budete dělat, když s vámi nebudu?” zeptala se Raelynn. „Za krátkou dobu, co vás znám, Jeffrey Birminghame, jsem dospěla k názoru, že jste nezkrotný živel. Neumím si představit, že byste přítomnost těch dvou trpně snášel. Dokážete být zarputilý, když vás někdo dopálí. Piráti by se ocitli v úzkých, kdyby vám ukořistili jedinou z vašich lodí a žádali po vás výkupné, jak mají ve zvyku. Nepochybuji, že byste proti nim vyplul s nabitými děly, tasenými šavlemi a stejně bojovným duchem, jakého jste projevil, když jste mě osvobozoval.”

Její nadnesené líčení jeho povahy ho rozesmálo. „Tak by se zachoval můj bratr, drahá, nikoliv já.”

„Postřehla jsem, Jeffrey, že máte s Brandonem mnohem víc společného, než si kterýkoliv z vás uvědomuje.”

„Jak můžete něco takového říci, madam?” ohradil se. „Znáte nás stěží dva týdny.” „Nicméně když mě doktor Clarence odvážel z Fridrichova skladiště a já jsem pochopila, co se chystáte za pomoci svého bratra a přátel podniknout, došla jsem k závěru, že vy a Brandon jednáte jako jeden muž. Oba jste hořeli nedočkavostí zaútočit na ty dvě říční krysy bez ohledu na nebezpečí, jež vám i vašim spojencům hrozila. Přes svou početní převahu i zásoby zbraní neměl proti vám Gustav Fridrich ani tu nejmenší šanci.”

„Zasloužil si všechno, co se nám podařilo mu provést, Raelynn,” prohlásil Jeff, „vlastně jsem přesvědčený, že si zasloužil mnohem více.”

„Souhlasím s vámi, pane, avšak pro ženu není příliš povzbudivé žít s vědomím, že její manžel si libuje v bitvách jako nějaký středověký rytíř.”

Jeffovi opět vylétlo obočí vzhůru. „Já jsem se vždy považoval spíše za mírumilovného člověka,” namítl.

Obrátil se k ní, takže mohla pátrat svýma azurovýma očima v jeho obličeji. Vztáhla ruku a zlehka se dotkla jednoho z dolíčků, které se mu objevily na tvářích, kdykoliv se usmál. „Opravdu ten dojem vzbuzujete, Jeffrey Birminghame… pokud právě nezuříte.”

„Nemohu popřít, má milovaná, že mě váš únos rozzlobil. Chtěl jsem stůj co stůj zamezit tomu, aby se mohl někdy opakovat, a vy byste mi mou snahu neměla vyčítat.”

„Špatně jste mě pochopil, Jeffrey. Nevyčítám vám, že jste na Fridricha zaútočil, pouze jsem řekla, že ženu poněkud znepokojí zjištění, že v hrudi šarmantního džentlmena bije srdce válečníka.”

Při pohledu na její smyslná ústa Jeff neodolal, sklonil se k ní a vychutnával rty i jazykem jejich sladkou chuť. Když se od ní odtrhl, zklamaně zasténala.

„Neměl byste mě tak líbat, když se nemůžeme ukrýt v soukromí, kde by byla i vhodná postel. Už přece víte, jak na mě vaše polibky působí.”

Jeff přimhouřil oči. „Vím o útulném hostinci, kde bychom mohli strávit jednu až dvě hodinky.”

Našpulila rty. „Vy mě pouze škádlíte.”

Trhl širokými rameny. „Snad, ale můj návrh je natolik lákavý, že by stál za zvážení, nemyslíte, madam?”

Raelynn zvedla oči k nebi při pomyšlení na rozruch, který by vyvolali. „Představte si, jak by na nás všichni civěli, až bychom po hodince opět odcházeli. Celé město by o ničem jiném nemluvilo.”

„Ano, a všichni by nám byli vděční, že jsme jim poskytli tak zajímavý námět k hovoru.”

„O tom nemůže být pochyb, ovšem já dávám přednost poněkud diskrétnějšímu chování.”

Jeff ze sebe vyrazil mučednický povzdech. „Jak si přejete, madam.”

Chvíli obdivovala jeho aristokratický profil. „Byly by vám nyní mé doteky hodně proti mysli?”

Pobaveně svraštil čelo. „Jaké doteky?”

Sklopila pohled k jeho klínu. „Manželské, pane.”

Prudce se nadechl, aby ovládl své vzrušení. Během vynuceného celibátu se již začínal obávat, že Raelynn nedokáže ocenit slasti manželského lože, ale po ranním intermezzu v něm opět ožily naděje, které choval zpočátku. Smekl cylindr, položil si ho do klína a přitiskl si její dlaň k pohlaví. „Je to dostatečný důkaz mé touhy, madam?”

„Vaše kalhoty ponechávají až příliš mnoho prostoru představivosti,” řekla po chvíli obdivného prozkoumávání.

„Můžete je rozepnout, má drahá. Máte mé svolení.”

Opět k němu vzhlédla, ale z jeho profilu nic nevyčetla. „Nepohoršovalo by vás, kdybych k tomu našla odvahu nyní, když projíždíme městem?”

„Zklamala byste mě, kdybyste ji nenašla.”

Raelynn se usmála jako dítě, které právě dostalo novou hračku. Dokázal jí, že jejich manželství nebude svázáno žádnými rigidními konvencemi.

„Upřímně řečeno, Jeffrey, příliš mi to neusnadňujete,” postěžovala si po chvíli, kdy se lopotila se zapínáním.

Nazvedl cylindr a pohlédl na vybouleninu ve svých drahých kalhotách. „I to patří k životu manželky, madam. Nemůžete očekávat, že vaše pokusy dostat se do mého prádla zůstanou bez odezvy. Jak vidíte, netrpělivě očekávám vaši péči.”

Když konečně její ruka proklouzla dovnitř, bezděčně zatajil dech. Raelynn naplňovalo radostí i hrdostí sledovat, jakou rozkoš mu působí. Řídila se radami, které jí dal ráno, a ke svému překvapení brzy zjistila, že prožívá stejné vzrušení jako on.

Jeff se tak oddal jejímu laskání, že mu trvalo poměrně dlouho, než si uvědomil, jak rychle se blíží k cíli. Odkašlal si, předklonil se a otevřel dvířka za kočím.

„Thaddeusi, pusť na chvíli salon z hlavy. Provez nás městem, řeknu ti, kdy bude čas jet k panu Farrellovi.”

3

O půl hodiny později vystoupil Jeff z landaueru s nevinným úsměvem mnicha na tváři. Když pomáhal manželce na zem, významně jí stiskl prsty. Nabídl jí rámě a vedl ji k dvoupatrové budově.

Vysvětlil jí, že dům koupil jeho přítel před pěti lety. Dvě horní patra byla obytná, přízemí využíval výhradně jako módní salon. Měl osm stálých zaměstnanců, z nichž nejdůležitější byla mladá vdova Elizabeth Daltonová. Odpovídala za vypracování střihů, dohlížela na švadleny a pomáhala mu vést závod.

V salonu Ives kromě ní pracovalo ještě šest švadlen a nohatý výrostek, který měl na starosti úklid a pochůzky. I s tak malým personálem oblékal salon po celý rok většinu elegantních charlestonských dam, snažících se držet krok s módou, do úchvatných toalet i šatů pro všední dny. Bez předchozí objednávky, pokud nezatoužily po něčem zcela výjimečném, zde dostaly i delikátnější části svého ošacení.

Jeff uvedl Raelynn k několika pohodlným křesílkům poblíž vchodu do dvou prostorných hal. Na dlouhých stolech u stěn byly rozloženy látky všech druhů, barev a vzorů. Úzká chodbička vedla ke kancelářím majitele a jeho zástupkyně, za nimi byly zkušební kabinky. Větší z hal byla rozdělená na dílny švadlen a na jejím konci vedlo velké okno s malými skleněnými tabulkami do vzorně udržované zahrady. Ústila tam i chodbička k zadnímu vchodu se schodištěm do horních pater.

Otevřenými dveřmi dvou nejbližších dílen zahlédla Raelynn dvě krejčovské panny oblečené do modelů, které svou originalitou a krásou vypovídaly o talentu návrháře. U vchodu do poslední kabinky stála vysoká tmavovlasá žena a hovořila s dámou uvnitř. Jakmile zahlédla nové příchozí, omluvila se a spěchala je pozdravit.

„Jsem ráda, že vás opět vidím, pane Birminghame,” řekla melodickým hlasem a z úsměvu i tmavých očí jí vyzařovala nelíčená radost. Vlastně celá její osobnost ve světle žlutých šatech jako by byla prostoupena její září.

Jeff přitiskl cylindr k hrudi, srazil podpatky a naznačil úklonu. „Jste stejně okouzlující jako vždy, Elizabeth.” Hrdě vzal manželku kolem pasu. „Dovolte, abych vám představil svou choť Raelynn. Má drahá, to je paní Elizabeth Daltonová. S nedostižnou lehkostí vede Farrellovi salon.”

Elizabeth odbyla jeho chválu půvabným mávnutím štíhlé ruky a obrátila se k Raelynn. „Jsem nesmírně šťastná, že vás konečně poznávám, paní Birminghamová. Pan Ives na vás od oné události před naším salonem neustále pěje ódy.”

Raelynn se bolestně usmála. „Doufala jsem, má drahá, že si na ni nikdo ani nevzpomene. Mé naděje byly samozřejmě bláhové, když vezmu v úvahu, kolik lidí se kolem nás shluklo.”

Elizabeth se zasmála. „Vše, do čeho je zapletený některý člen klanu Birminghamů, vzbudí velkou pozornost obyvatel Charlestonu. A jestliže je žena obdařena takovým půvabem jako vy, paní Birminghamová, pak ani nemusí nosit jméno žádné významné rodiny, aby si jí kdekdo povšiml. Za vámi se jistě otočí každý, ať vejdete kamkoliv.”

„Děkuji, paní Daltonová. Smím vám na oplátku říci, jak nesmírně jsem šťastná, že jsem konečně mohla zavítat do salonu Ives?” Modrozelené oči jí zářily nadšením a obdivem nad elegantním interiérem i nádhernými látkami. „Takhle to jistě vypadá v ženském ráji.”

„Salon Ives takovým rájem bezesporu je. Udělala byste mi velkou radost, paní Birminghamová, kdybyste mi říkala Elizabeth.”

„Ráda, Elizabeth, pokud i vy mě budete oslovovat křestním jménem,” vymiňovala si Raelynn.

„Máte krásné jméno, ale snad se nebudete zlobit, když s ohledem na ostatní zaměstnance zde v obchodě zůstanu u formálního oslovení,” omlouvala se Elizabeth. „Pan Ives trvá na dokonalém vystupování a já bych měla jít švadlenám příkladem.”

Zachichotala se. „Dokonce je nutí, aby mi říkaly paní Daltonová. Je přesvědčen, že mi to pomáhá udržet disciplínu. Kdybych ho neznala, mohla bych se domnívat, že býval námořním kapitánem. Rozhodně tady udržuje pořádek jako na lodi.”

Jeff se rozesmál. „Obávám se, Elizabeth, že nad sextantem a kompasem by byl váš zaměstnavatel beznadějně ztracený. Je typickou suchozemskou krysou.”

Obě ženy se k jeho smíchu přidaly. Starší z nich sklouzla pohledem po šatech, které na sobě měla Raelynn. Byl to jeden z nejkrásnějších modelů, které salon Ives v poslední době prodal, a Elizabeth přirozeně těšilo, že ho má na sobě tak půvabná žena. „Panu Ivesovi se další zákaznice jen pohrnou, jakmile se začnete v jeho výtvorech ukazovat v Charlestonu vy. Tvrdil, že jste stejně půvabná jako vaše švagrová. Až doposud jsem se domnívala, že ve své chvále zašel příliš daleko.”

Upřímně myšlená poklona vehnala Raelynn červeň do tváří. „Být srovnávána s tak úchvatnou ženou jako Heather je pro mě nesmírnou ctí.”

„To přirovnání je zcela na místě, paní Birminghamová,” pokračovala Elizabeth. „Široko daleko mě nenapadá jiná žena, která by se vám dvěma půvabem vyrovnala.”

Raelynn napadlo, že Elizabeth má sama o sobě až příliš skromné mínění, a rozhodla se otevřít jí oči. „Podívala jste se na sebe do zrcadla, Elizabeth?”

Polekaně si přitiskla dlaň na tvář. „Mám snad na obličeji šmouhu?”

„Nic takového.” Raelynn napadlo, že v Elizabeth Daltonové není ani stopa po ženské marnivosti, ačkoliv by se jistě se svou štíhlou postavou a výraznýma očima neztratila ani vedle těch největších krasavic. „Moje poznámka patřila výhradně vašemu půvabu,” vysvětlila, ale Elizabeth rozhodně potřásla hlavou.

„Jste nesmírně laskavá, paní Birminghamová, ale vy si zřejmě plně neuvědomujete, jak jste krásné. Já vám a vaší švagrové nesahám ani po kotníky.”

Raelynn jí zlehka položila ruku na rameno. „Být vámi, tak bych si na takové tvrzení nevsadila ani cent. Určitě byste prohrála.”

Jeff se postavil na manželčinu stranu. „Raelynn se nesnaží být pouze laskavá, Elizabeth. Říká to, co si myslí. Já bych vám také poradil, abyste si vsadila na sebe, kdyby k takové soutěži skutečně došlo. Nemohla byste prohrát.”

Elizabeth se ovívala dlaní, aby si zchladila rozpálené tváře. „Smilujte se nade mnou. Uvádíte mě do rozpaků,” prosila a Raelynn jí z ženské solidarity vyhověla. Stočila řeč jiným směrem.

„Od okamžiku, kdy jsem se poprvé seznámila s výtvory vašich švadlen, nepřestávám úroveň salonu Ives obdivovat. Ještě před rokem jsem se bavila tím, že jsem si některé šaty navrhovala sama. Tehdy byl ještě naživu můj otec a já jsem si mohla dovolit lepší ošacení, než jaké jsem měla na sobě, když mě zachránil Jeff. Můj londýnský krejčí dokázal přeměnit mé neumělé skici v dokonalé modely. Když pro mou rodinu nastaly zlé časy, platil mi za mé návrhy a před zákazníky je vydával za své, ale obávám se, že by neobstály před šaty, které mám právě na sobě. Pokud jsem správně vyrozuměla, vybíral je osobně pan Ives. Když se paní Brewsterová, kterou sem Jeffrey poslal, vrátila do svého krámku, rozplývala se chválou nad talentem pana Ivese. Tvrdila, že si zatím neuvědomila, jaký mistr má obchod přímo proti ní.”

Elizabeth zacukalo kolem koutků úst. „Paní Brewsterová opravdu působila poněkud zmateně. S panem Ivesem se nikdy dřív nesetkala a on umí u některých žen vyvolávat až nábožnou úctu. Pokud jde o vaše šaty, paní Birminghamová, samozřejmě by úkol vybrat oblečení pro vás nesvěřil nikomu jinému, protože je dávným přítelem vašeho manžela, nicméně, po pravdě řečeno, moc velký výběr neměl.”

Zarmouceně potřásla hlavou. „Šijeme pouze na zakázku, ale tentokrát došlo ke zcela výjimečné situaci. Nemohu nikoho jmenovat, ale mladá dáma, která si šaty objednala, se dostala do smutné situace a nemohla za ně zaplatit. Její bratr vsadil všechny peníze, které sourozenci právě zdědili, na svého koně. Choval a trénoval ho odmalička. Byl opravdu velice rychlý, sama jsem ho viděla. Bratra k sázce vyprovokoval muž, který působil dojmem, že se v ušlechtilých koních příliš nevyzná. Bohužel byl vraník ráno před závody nalezen ve stáji mrtvý a pan Fridrich, majitel druhého koně, shrábl všechny peníze. Pan Ives nepovažoval za slušné ztěžovat nešťastné dívce již tak těžkou finanční situaci a vymáhat na ní peníze. Pokud v tomto příběhu existuje nějaký viník, pak pan Ives i já sdílíme přesvědčení, že pan Fridrich podplatil stájníka, aby koně otrávil. Zasloužil by výprask bičem.”

„Předpokládám, že hovoříte o Gustavu Fridrichovi,” nadhodil Jeff, a když Elizabeth přikývla, dal průchod svému rozhořčení. „Souhlasím s výpraskem, Elizabeth, ale osobně jsem přesvědčený, že toho němce měli strčit za mříže, jakmile vystoupil z lodi. Mnoho obyvatel Charlestonu již kvůli němu trpělo a já se obávám, že ještě mnoho dalších padne za oběť jeho špinavým praktikám.”

„Od pana Ivese vím, že vaši ženu nechal unést právě pan Fridrich,” řekla Elizabeth. „Jsem přesvědčená, že je to ničema.”

„Odporný zločinec,” souhlasila Raelynn, dojatá příběhem sourozenců. „Je mi upřímně líto oné mladé dámy a mám výčitky svědomí, že jsem měla prospěch z jejího neštěstí, ale ani můj upřímný soucit nedokáže zastínit radost z krásných šatů. Ocenila jsem návrhy i dokonalé vypracování. S tak jemnými a pravidelnými stehy jsem se nesetkala ani v Anglii.”

Jeff objal manželku kolem ramen. „Farrellův návrhářský talent je nepopiratelný, má drahá, ale dokonalé vypracování je výhradně zásluha Elizabeth. Než ztratila manžela, byla sama vyhlášenou švadlenou. Nyní předává své umění a zkušenosti ženám, které zde pracují.”

„Obávám se, že mi vaše lichotky stoupnou do hlavy. Panu Ivesovi by se to ani trochu nelíbilo. Raději mu půjdu oznámit, že jste zde,” řekla Elizabeth a pokynula směrem ke křesílkům. „Posaďte se prosím. Hned jsem zpátky.”

„Nevadilo by vám, kdybych si mezitím prohlédla látky, které mě uchvátily, sotva jsem vešla?” požádala ji Raelynn.

„Ani v nejmenším, paní Birminghamová. Možná objevíte něco, bez čeho prostě nedokážete žít.” Střelila škodolibým pohledem po Jeffovi. „Nezapomínejte, že pravě teď je čas pořídit si šaty na podzimní sezonu. Máme zde nádherné samety v odstínech, které by daly vyniknout kráse vašich vlasů. Vám by slušela například temně tyrkysová a díky vaší světlé pleti i černá, kterou ostatní ženy odmítají nosit, pokud nejsou vdovy.”

Jeff zvedl oči k nebi a zasténal. „Už se vidím, jak úpím chudobou v samém rozkvětu mládí.”

Elizabeth tančili v očích rozpustilí diblíci. „Ale pomyslete na to, jak vám bude pan Ives vděčný, že jste z něho udělal zámožného muže.”

„Jako by jím už dávno nebyl,” ušklíbl se Jeff.

Když se Elizabeth vzdálila, přešla Raelynn na opačnou stranu místnosti a začala obdivovat brokáty, které upoutaly její pozornost. Byly tak nádherné, že se téměř neodvážila pomyslet, kolik by stály jediné šaty, které by si z nich nechala ušít.

Na vykládaném sekretáři stála sbírka panenek v modelech, které si zákaznice mohly objednat. Za prosklenými dvířky byla v kůži vázaná alba plná skic a střihů. Raelynn nepochybovala, že pokud by snad zákaznice salonu nemohla nalézt nic, co by se jí líbilo - i když to bylo téměř nepředstavitelné - vypracoval by nadaný návrhář původní, obzvlášť elegantní a také drahý model.

Obrátila se s úsměvem k manželovi, který se k ní připojil. „Nikdy bych nečekala, Jeffrey, že v Charlestonu najdu takový výběr importovaných látek. Váš přítel do nich musel vložit celé jmění.”

„Farrell je pyšný na to, že nabízí šaty ušité nejen podle poslední módy, ale také z těch nejvzácnějších látek. On sám je velký elegán.”

Farrell Ives Jeffreymu velkoryse vypomohl penězi, aby mohl Raelynn vykoupit od jejího strýce, který ji chtěl prodat Gustavu Fridrichovi. Jeffrey nabídl Cooperu Fryeovi závratnou sumu, které nedokázal odolat, a Farrell přispěl k urychlení jednání tím, že příteli půjčil peníze, aby pro ně nemusel jet do kanceláře své rejdařské společnosti.

Raelynn si dokázala vybavit jen málo podrobností z davu, který ji tehdy obklopoval, ale obraz majitele salonu se jí do paměti vryl zcela přesně. Stejně jako bratři Birminghamovi převyšoval ostatní více než o hlavu, dokonale zastřižená vandyckovská bradka zdůrazňovala pravidelné rysy tváře a Raelynn ihned napadlo, že je se svými hladce učesanými vlasy barvy vlhkého písku a živýma modrýma očima stejně přitažlivý jako Jeffrey a Brandon.

„Pan Ives a vy jste hodně blízkými přáteli, že?”

„Ano, má milovaná. Známe se od dětství. Jeho umění navrhovat šaty a vybírat vhodné látky pramení především z touhy dobře se oblékat. Jeho rodiče byli mnohem chudší než rodiče jeho snobských bratranců a on se často stával terčem jejich posměchu, protože musel nosit odložené věci. Oplácel jim ranami pěstí, až si získal pověst zdatného boxera. Sport mu umožnil vydělat si dost peněz, aby si mohl platit krejčího, který by mu zhotovoval šaty podle jeho vlastních návrhů. To bylo zhruba před sedmi lety a již tehdy bylo zřejmé, že Farrell není jen tak obyčejný krejčík. Časem se i pro ty, kteří se mu dříve posmívali, stal panem Farrellem Ivesem. Bylo dobré mít takového muže na své straně, když jsme vpadli k Fridrichovi. Dopomohl nám k vítězství.”

„Jaké lži to vykládáš své hezké ženušce, Jeffrey, srdíčko moje?” ozval se hluboký mužský hlas.

Raelynn se otočila právě ve chvíli, kdy Farrell Ives skláněl hlavu, aby prošel dveřmi, za nimiž před chvílí zmizela Elizabeth Daltonová.

„Že umíš dobře zacházet pěstmi i pistolemi,” odpověděl Jeff a podal příteli ruku. „Tys ještě nepochopil, šviháku, že se před ženami, které zaměstnáváš, nemůžeš schovat? Dřív nebo později si tě najdou.”

„Švadlenky mi starosti nedělají, kamaráde,” zamumlal Farrell. „Ale jistá vdovička si zřejmě vzala do hlavy, že si najde druhého manžela.”

Kdyby byli sami, Jeff by ho požádal o vysvětlení, ale nyní ho chtěl představit Raelynn. „Má drahá,” řekl, „je na čase, abyste konečně poznala mého nejlepšího přítele pana Farrella Ivese. Farrelli, to je Raelynn.”

„Těší mě, paní Birminghamová.” Farrell v širokém úsměvu odhalil zářivě bílé zuby. Konečky kníru se mu kroutily vzhůru, ke špičaté bradce se táhly tenké licousy. Sklonil se Raelynn k ruce a políbil jí konečky prstů. „Jen zřídka se mi naskytne potěšení obdivovat své modely na tak krásné ženě.”

Usmála se na něho. „Je mi ctí, že vás konečně poznávám, pane Ivesi…“

Zarazil ji zvednutou dlaní. „Farrelli, prosím. Jen žádné formality.”

„Farrelli,” opravila se, „ovšem jen tehdy, pokud já pro vás budu Raelynn.”

„Smím poznamenat, Raelynn, že jsme udělali výjimečně dobrý obchod, když jsme vás koupili od vašeho strýce?”

„Děkuji vám za pomoc v pravou chvíli, Farrelli, ale uvítala bych, kdybyste o Cooperu Fryeovi nehovořil jako o mém strýci. Ještě bude muset prokázat, že jsme příbuzní. Já doufám, že pocházím z lepšího hnízda.”

„Dělá mi potíže představit si, že takový otrapa by mohl mít něco společného s andělem, jako jste vy, Raelynn,” přiznal Farrell. „Rád slyším, že tomu tak možná není.”

„Pane Ivesi, až přestanete skládat nejapné komplimenty mé manželce, mohl byste věnovat pozornost pro změnu mně,” ozval se Jeffrey. „Byli bychom rádi, kdybys navrhl pro Raelynn toaletu, v níž by se objevila na plese, který hodlám na oslavu naší svatby uspořádat v polovině října.”

„Dám do vašich služeb všechen svůj um, ale jen v tom případě, že budu také pozván.”

Jeff si usouženě povzdechl a rozhodil ruce. „Co vše musím strpět, abych toho chlapa přiměl splnit mi mé skromné přání.”

Farrell mrkl na Raelynn. „Pro tvou manželku bych udělal cokoliv zadarmo, Jeffrey Birminghame, ale vzhledem k tomu, že ty jsi celý život nechutně bohatý, potřebuješ někoho, kdo by ti připomínal, že nestačí, abys jen luskl svými pěstěnými prstíčky, a každé přání se ti hned splní samo od sebe. Budeš platit jako mourovatý.”

Přerušilo ho cinkání nádobí. Na chodbě se zjevila Elizabeth s podnosem naloženým porcelánovými šálky a stříbrnými konvicemi na čaj a kávu. Soustředěný výraz v její tváři mu prozradil, že naléhavě potřebuje jeho pomoc.

„Proboha, Elizabeth, dejte mi ten náklad, než ho upustíte,” vyzval ji a několika dlouhými kroky přešel k ní. „Je na vás příliš těžký.”

Oddechla si a přenechala podnos silnějším rukám. „Omlouvám se, pane Ivesi, uvědomila jsem si, co to váží, až když jsem byla v půli cesty sem a neměla to kam odložit. Napadlo mě, že si paní Birminghamová dá možná čaj, a protože vím, že vy dva máte rádi kávu, přinesla jsem obojí.”

„Vy myslíte vždy na všechno, Elizabeth.” Její zaměstnavatel se na ni zářivě usmál. Odložil podnos na stolek a zamnul si ruce. „Kávu bych si skutečně dal. Dámy mají chuť spíš na čaj? A co ty, Jeffrey?”

„Pokud mě už nebudete potřebovat, pane Ivesi, vydala bych pár pokynů nové dívce,” řekla Elizabeth a ustoupila o pár kroků.

„Nesmysl, Elizabeth. Pověřte tím někoho jiného. Byl bych rád, kdybyste zde zůstala, abychom se u čaje a kávy poradili o toaletě, kterou budeme šít pro paní Birminghamovou.”

„Jistě, pane Ivesi. Je-li to vaše přání.”

„Na to vezměte jed.”

Jeho pohled ji poněkud vyvedl z míry. „V tom případě půjdu říct paní Murphyové, aby mě zastoupila. A musím přinést další šálek.”

„Nebuďte pryč dlouho.”

„Pospíším si.”

Jeff náhodou zachytil pohled, kterým přítel sledoval svou nepostradatelnou pomocnici. Módní úzká sukně si pozornost plně zasloužila, protože zdůrazňovala štíhlost pasu i oblost mírně se pohupujících boků, a Farrell byl jejich pohybem plně zaujatý. Bylo to zaujetí typické pro svobodného muže, který hledá družku - ne-li pro život, tak alespoň na jednu noc, Jeffrey však věděl, že Farrell s žádnou z žen, které zaměstnával, nikdy nic neměl. Vždy přísně odděloval obchod od soukromého života, i když jinak podobně jako dřív Jeff čile flirtoval s každou hezkou dívkou v okolí, aniž by se ovšem jakkoliv vázal.

Elizabeth Daltonová tvořila nedílnou součást obchodní poloviny jeho života, a z toho důvodu nemohla patřit do kategorie milenek. Rozhodně to nebylo proto, že by se mužům nelíbila. Proslýchalo se, že od smrti svého manžela Emoryho odmítla tolik nabídek k sňatku, kolik měl Farrell zaměstnanců, ale šlo jen o nepotvrzené dohady, neboť Elizabeth o svém soukromí mlčela jako hrob.

Hned v prvních měsících jejich manželství propadl Emory hazardním hrám, a než oslavili druhé výročí svatby, podařilo se mu prohrát nejen vše, co vydělal farmařením a jeho manželka šitím, ale také slušné dědictví po jejích rodičích. Ze zklamání začal pít, a čím více pil, tím hlouběji upadal. Nakonec si každou prohru i zlost vyléval na manželce a často ji bil.

V těch dobách se Farrell před Jeffem nejednou nesouhlasně vyjádřil o způsobu, jakým Emory s manželkou zachází. Znal se s ním od časů, kdy boxoval, ale když se stal svědkem jeho hrubého zacházení s Elizabeth, bylo rázem po přátelství.

Zastavil se v hostinci právě ve chvíli, kdy se Emory nedokázal vyrovnat s další prohrou a ničil vše, co mu přišlo pod ruku. Hostinský Farrella uprosil, aby přítele odvedl pryč. Doma rozzuřený hráč manželku, která byla v pokročilém stupni těhotenství, udeřil tak prudce, že skončila na druhé straně místnosti. Farrell mu jedinou ranou pěstí zlomil sanici a poslal ho do bezvědomí. Potom vynesl Elizabeth po schodech nahoru do manželské ložnice, konejšil ji a něžně jí ošetřoval zraněnou tvář, dokud se neutišila. Když se vrátil do kuchyně, Emory se zvedal ze země a potřásal hlavou, aby z ní vyhnal mlhu otupělosti. Zahrnul Farrella přívalem oplzlých nadávek a obvinil ho, že si dělá choutky na jeho manželku. Bývalý boxer ho důrazně varoval, že pokud na ni ještě jednou vztáhne ruku, bude to jeho poslední den na tomto světě. O necelý týden později jiný karbaník Emoryho obvinil z falešné hry, a když ten dotčeně sáhl do kapsy pro pistoli, předešel ho a poslal mu kulku přímo do čela.

Jeff sledoval Raelynn, která si uchváceně prohlížela látky na dalším stole, a přemýšlel, jestli se mu také na tváři odráží potěšení, které mu ten pohled působí.

„Říkal jsi, že ti nepůsobí starosti tvé švadleny, ale jistá vdavekchtivá vdovička,” prohodil k příteli. „Snad tě nepronásleduje Elizabeth?”

„Jak tě něco takového napadlo?” rozesmál se Farrell. „Elizabeth je ostrůvkem soudnosti v mém životě. Mluvil jsem o modistce, která má krámek přes ulici. Ode dne, cos ji ke mně poslal Raelynn pro šaty, sem co chvíli zaskočí s jídlem nebo moučníkem, který pro mě připravila, ale brzy začne chodit jen tak. Říkám ti, Jeffrey, kvůli té ženské jsem byl v posledních dvou týdnech nucen schovávat se nahoře v bytě častěji než dřív za tři měsíce.”

„Ať se propadnu, šviháku, jestli si nevzala do hlavy, že tě užene,” posmíval se příteli Jeffrey.

„I když je o dobrých dvacet let starší než já, je natřesená jako prvnička při jízdě po hrbolaté cestě. Chová se, jako bych se snažil dostat se jí pod sukně.” Farrell si znechuceně odfrkl. „To bych si dal.”

„Jak vidím, jde ti mírně na nervy.”

„Kdyby jen mírně. Jeffrey, ona vtrhne do krámu pokaždé, jakmile si nějaká rozkošná mladá zákaznice přijde objednat šaty. Pověřil jsem Elizabeth, aby mě včas varovala, ale bohužel je příliš zaměstnaná a ne vždy blížící se nebezpečí zpozoruje. A nikdo jiný není tak diskrétní, abych se mu mohl svěřit. Paní Brewsterová tady byla ani ne před půlhodinkou a přinesla toto cukroví.” Ukázal na listové pečivo na stříbrném podnosu. „Zahlédl jsem ji a spasil se útěkem nahoru. Kdybych snědl všechno, co mi nanosila, už bych se tady kutálel jako sud.”

Jeff se snažil nedat na sobě znát škodolibé veselí, ale hlas ho prozradil. „Velice rád bych ti nabídl své služby, šviháku, ale nevím, jak bych ti mohl pomoci. Nerad bych se stal terčem její pozornosti místo tebe.”

„Paní Brewsterová jistě chápe, že jako ženáč jsi pro ni nedosažitelný. Mě ovšem pronásleduje tak, že si netroufám vyjít ven předními dveřmi. Dobře víš, že jsem o manželství nikdy vážně neuvažoval, ale nyní se co chvíli přistihnu, že se tou myšlenkou zabývám, jen abych si modistku udržel od těla. Je to proklatě ubohý důvod pro manželství, zvlášť u tak zarytého starého mládence jako já. Aspoň chápeš, jak jsem zoufalý. Ovšem nehodlám se dostat z deště pod okap. Poznal jsem hodně žen, ale na takovou, která by mě k smrti nenudila, jsem zatím nenarazil.”

„Elizabeth tě taky nudí k smrti?”

Farrell škubl rameny. „Ne, samozřejmě ne, ale Elizabeth je moje zaměstnankyně.”

„To je ovšem něco jiného,” poznamenal Jeff kousavě.

„Můžeš mi upřesnit, co tím chceš říci, srdíčko moje Jeffrey?” vyzval ho přítel podezíravě.

„Jen to, že pokud jde o ni, máš zřejmě vlčí mlhu. Nebo sis nikdy nevšiml, jak je hezká?”

„Samozřejmě že všiml, ale tím to skončilo. Slyšela mě, jak vyhrožuji Emorymu, a když jsem jí o pár dní později přinesl domů jeho mrtvé tělo, zírala na mě jako na dvouhlavou stvůru. Chvíli snad opravdu věřila tomu, že jsem ho zabil já. Zatímco jsem mu kopal hrob, seděla v křesle na přední verandě a mlčky mě pozorovala. Chovala se velice důstojně a velice odměřeně. Neplakala, nevyváděla. Pak vstala a zašla do domu. Po jisté době jsem se vydal za ní a našel ji, jak vytírá podlahu. Trvalo mi dost dlouho, než jsem si uvědomil, že jí odešla plodová voda a že začíná rodit. Nedovolila mi, abych ji vynesl nahoru nebo se k ní jen přiblížil. Jel jsem zpátky do města pro porodní bábu a pak jsem na verandě čekal jako nastávající otec, dokud se nenarodil Jake. Bába mi ho dokonce přinesla ukázat. Proklatě dobře musela vědět, že otcem je Emory, protože jeho i Elizabeth znala, pokud ovšem neuvěřila jeho nechutným narážkám, že mu chodím za ženou. Zaplatil jsem jí, aby u Elizabeth zůstala do rána, a vrátil se domů. Jakmile se lidé dozvěděli, že je Emory mrtvý, ocitla se Elizabeth v zoufalé situaci. Naléhali na ni, aby splatila jeho dluhy, a ve chvílích, kdy téměř neměla co do úst, jí vyhrožovali, že si odnesou všechno, co najdou na farmě. Odmítla nastoupit ke mně a místo toho vařila a drhla podlahy u Charlieho v hospodě. Za mizernou almužnu. Když pochopila, že by Jaka neuživila, přijala mou nabídku. Platím i chůvu, která jí pečuje o syna v době, kdy je v salonu. Prodala farmu a přestěhovala se do domu pár kroků odsud. Moje modely nikdy předtím nevypadaly tak skvěle. Jak vidíš, jde čistě o obchodní vztah. Dohlíží i na švadleny. Právě včera přijala dívku, která čeká za svobodna dítě. Podle Elizabeth zachází s jehlou přímo mistrovsky…“

Jeff zpozorněl. „Nejmenuje se náhodou Nell?”

„Mám dojem, že ano. Ty ji znáš?”

„Dost dobře, abych věděl, že v žádném případě nesmí pracovat na toaletě pro mou manželku.”

Farrell našpulil rty. „Zakoukala se do tebe?”

„Obvinila mě, že dítě je moje, a Raelynn ji slyšela.”

Přítel si Jeffreyho změřil dlouhým pohledem. „Abych řekl pravdu, Jeffrey, domníval jsem se, že máš vybranější vkus. Neočekával bych, že by se ti líbily dívky jako Nell.”

„Nelíbí se mi.”

„A co bys chtěl, abych s ní udělal?”

„Přesně to, co jsi už udělal. Odmítl jsem se nechat vydírat, ale Nell potřebuje peníze pro sebe i pro dítě. Odhaduji, že brzy porodí. Nikde by si nevydělala tolik jako právě u tebe.”

Farrell sebou trhl, protože zpozoroval, že se Raelynn blíží ke stolu vedle dílničky, kde Elizabeth udělovala pokyny Nell.

Vyměnil si znepokojený pohled s přítelem. Kdyby Jeff na Raelynn zavolal, Nell by jistě poznala jeho hlas.

„Elizabeth, pojďte sem a přiveďte i naši rozkošnou návštěvu,” požádal. Zároveň vtiskl Jeffa do křesla a poklepal mu na rameno. „Rád bych si už vypil kávu.”

Elizabeth vyšla z dílničky, dovedla Raelynn k rozčilenému manželovi a s půvabem se ujala role hostitelky. Když všem nalila, seznámila je se svou představou plesové toalety pro Raelynn.

„Paní Birminghamová má tak jemnou pleť, že látka musí být měkká a světlá.”

Farrell zamyšleně pokýval hlavou a přes šálek kávy si Raelynn pozorně prohlížel. „Ano. Růžová jako její tváře.”

„Měkce nařasené hedvábí pošité třpytivými korálky,” zamumlala Elizabeth.

Její šéf opět přikývl. „Mám to přímo před očima, Elizabeth… Šaty těsně obepínající štíhlou postavu, s balónkovými rukávky a krátkou vlečkou. Saténové střevíčky stejné barvy a samozřejmě krajkový vějíř, opět s korálky. Musí všechny okouzlit.”

Raelynn obdivné přeskakovala pohledem z jednoho na druhého a nakonec se obrátila k manželovi. „Neuvěřitelná představivost. Nikdy jsem nezažila, aby někdo navrhl toaletu s takovou lehkostí. Já jsem nad svými skicami trávila celé hodiny a valnou část z nich jsem zahodila, protože nestály za to, abych na nich dále pracovala.”

„Vy jste navrhovala šaty?” zeptal se Farrell se zájmem.

„Jen krátce,” přiznala, protože by nerada budila dojem, že je v návrhářském řemesle zběhlá. „Napřed jen pro vlastní potěšení, později abych si trochu přivydělala.”

„Je už příliš pozdě na to, abych vás odloudil manželovi?” zeptal se a střelil pohledem po Jeffovi.

Raelynn přistoupila na jeho hru a lehce pokrčila rameny. „Obávám se, že ano. Víte, zamilovala jsem se do Oakley a jen nerada bych je opouštěla…”

„Oakley?” Jeff předstíral, že se ho manželčina slova bolestně dotkla.

„Vy byste mi přirozeně scházel také, Jeffrey,” připustila Raelynn se sladkým úsměvem. „Hm!” Uraženě si založil ruce na hrudi. „Asi bych se měl snažit učinit na svou choť mnohem hlubší dojem, jinak se začne poohlížet po nádhernějším sídle, než je to moje.”

Chlácholivě ho pohladila po ruce. „Nemyslím, že by k tomu mohlo dojít, drahý. Oakley dalece překonává očekávání každé ženy.”

„Aspoň něco,” zavrčel a všichni se rozesmáli.

Raelynn pozvedla šálek s čajem ke rtům a očima klouzala po salonu. Při pohledu na zhruba šestnáctiletou těhotnou dívku, která vyšla na chodbičku, se jí roztřásly ruce. Dívka byla drobná a půvabná, se zářivě zlatými vlasy. Modré oči se jí nebezpečně zúžily, když zahlédla skupinku v křeslech. Raelynn se podařilo zachovat si důstojnost a vrátit šálek na stolek, aniž by se polila. Dívčin pohled znatelně zjihl, když ho upřela na Jeffa.

Se stoickým klidem ji pozdravil mírným kývnutím.

Brada se jí roztřásla, jako by ji svým neosobním chováním zradil. Zdálo se, že svádí prudký vnitřní boj. Oči se jí zalily slzami a přes mlhavý závoj pohlédla znovu na Raelynn, sedící v křesla jako socha. Dívka si pohladila vystouplé bříško, jako by jí chtěla připomenout svůj stav, ale pokus o samolibý úsměv skončil žalostně.

Elizabeth se ohlédla směrem, kam strnule zírala Raelynn. „Stalo se něco, Nell?”

Dívka sebou trhla, jako by se probrala ze snu. „Ne, paní Daltonová,” vypravila ze sebe chraptivě. „Měla jsem dojem, že slyším známé hlasy, ale zřejmě jsem se mýlila.”

Vrhla poslední pohled na Raelynn, zmizela opět v dílničce a tiše za sebou zavřela dveře.

Jeff si uvědomil, že po celou dobu zadržoval dech. Pomalu se uvolnil. Děkoval nebesům, že nedošlo k další scéně, ovšem nebyl si jistý, jestli aféra skončila jednou provždy. Nell byla zcela nevypočitatelná, jak se přesvědčil, když mu sama vlezla do postele.

„Nerad odcházím z tak milé společnosti, ale musíme obstarat ještě několik nákupů,” řekl. Odložil šálek a stiskl Raelynn ruku. Byla nápadně bledá. Po kouzelných chvílích, které spolu prožili ráno, v ní pohled na těhotnou dívku jistě znovu probudil mučivé pochybnosti o tom, zda otcem dítěte přece jen není Jeff.

„Směla bych vás okrást ještě o pár minut, pane Birminghame?” poprosila Elizabeth. „Ráda bych vzala vaší manželce míry.”

Jeff uznal oprávněnost její žádosti. „Samozřejmě, Elizabeth. Raelynnina toaleta má přednost. Vše ostatní, co máme dnes v plánu, může počkat. Napadlo mě pouze, že by si Raelynn ráda prohlédla obchody.”

Farrell se ušklíbl do svých pěstěných vousů. „Mám být polichocen skutečností, že jste můj salon navštívili jako první v řadě, nebo je tvoje láska ke mně, srdíčko moje Jeffrey, tak silná, že už jsi beze mě nemohl déle vydržet?”

„Cože?” zvolal Jeff. „Já že bych mohl mít rád ješitného nouveau riche? Pomátl ses, chlape?”

Raelynnin úsměv prozrazoval, že z ní úzkost opadla. Elizabeth přitiskla dlaň k ústům, aby potlačila hlasitý smích. Farrell se zničeně zhroutil na křeslo, ale pohotově odrazil přítelovo žertování.

„Jeffrey, opravdu mi tolik závidíš můj dokonalý zevnějšek i mužnou sílu, že mě musíš podle urážet v přítomnosti své rozkošné ženušky? Co si o tobě pomyslí? Že jsi hulvát, nic víc.” Vstal a s přehnanou grácií vysekl Raelynn hlubokou poklonu. „Madam, jste-li ochotna odvrhnout toho hrubiána, bude mi ctí vyplatit mu dvojnásobek částky, kterou dal vašemu strýci, jen abych sklidil jediný úsměv vašich sladkých rtů.”

„Už se vám dostalo toho nejlepšího, co vám mohu nabídnout,” zašvitořila. Humor módního návrháře jí vysvobodil srdce z temné bažiny pochyb. „I kdyby byl v příštím okamžiku ohrožen můj holý život, sotva by se mi podařilo usmát se srdečněji.”

Než se obě ženy vzdálily, vzal si Farrell Elizabeth stranou a chvíli jí něco tlumeně vysvětloval. Odpověděla mu stejně tiše, usmála se na Raelynn a odvedla si ji do zkušební kabinky v sousední místnosti.

Farrell se vrátil k příteli, ale ten byl tak zaujatý obdivováním své manželky, že mu věnoval pozornost, až když za oběma ženami zapadly dveře. „Nemusíš se bát, že by Nell poškodila Raelynniny šaty. Elizabeth si s ní promluví. Má velké porozumění pro mladé ženy, které tady pracují, a umí jim poradit. Obvykle se od ní naučí uvažovat rozumněji a pochopí, kde se dopustily chyby. Požádal jsem ji, aby pomohla Nell smířit se s tím, že jsi ženatý. Osobně si myslím, že je pro ni štěstím pracovat pod vedením Elizabeth. Požaduje od všech švadlenek, aby dodržovaly pravidla, která jsme tady společně zavedli. A první zásada zní: Neobtěžovat zákazníka. Vědí, že kdyby překročily vymezené hranice, přišly by o místo, které jim přináší slušný výdělek. Nell to jistě bude mít také na paměti a tady v salonu se bude tobě i Raelynn vyhýbat. Ovšem jinde samozřejmě nemůžu za nic ručit.”

„Máš ohromné štěstí, kamaráde, že u tebe pracuje Elizabeth,” prohlásil Jeff a zkřivil rty ve svém pomalém úšklebku. „Měl by ses zamyslet nad tím, jaká katastrofa by tě stihla, kdyby se rozhodla přijmout některou z nabídek k sňatku.”

„Něco takového vůbec nevyslovuj, Jeffrey,” okřikl ho přítel zděšeně. „Byl bych zničen!”

„V tom případě dobře zvaž, co všechno bys byl ochoten udělat, aby sis ji udržel. Kdo ví, kdy se tady objeví pohledný kavalír, zamotá jí hlavu a odvede ti ji?”

„Zasloužil bys, aby ti někdo rozleptal pusu vápnem, srdíčko moje. A nejspíš ti to udělám já.”

Jeff zaklonil hlavu a hlasitě se rozesmál. Bylo zřejmé, že jeho poznámka zasáhla cíl.

4

Jeff byl od přírody velkorysý a dělalo mu dobře rozmazlovat svou manželku. Na oslavu naplnění jejich svazku jí chtěl věnovat něco opravdu mimořádného, ale když ji dovedl ke dveřím klenotnictví, zastavila se a zatahala ho za rukáv.

„Jeffrey, prosím vás. Už jste mi toho dal dost. Nepotřebuji drahokamy, když mám vás. Trochu se projdeme. Od zatčení svého otce jsem byla ochuzena o radost z prohlížení výloh.”

Galantně pokynul rukou vpřed. „Vaše přání je mi rozkazem, madam.”

Loudali se po chodníku, a co chvíli se zastavili, aby se pozdravili s Jeffovými známými, kteří jim chtěli blahopřát k sňatku. Raelynn potěšilo, když mezi nimi konečně spatřila známou tvář. Jakmile je Thelma Brewsterová zahlédla, vyběhla se širokým úsměvem ze svého krámku.

„Ach, vy dva vypadáte rozkošně jako dvě cukrové holubičky na svatebním dortu,” šveholila. „Čtrnáct dní po vás nebylo ani vidu ani slechu. Když jsem vás viděla vcházet do salonu pana Ivese, málem jsem se tam rozběhla také, abych se dozvěděla, co se dělo od chvíle, kdy jsme se rozloučili, ale bohužel jsem měla v obchodě zákazníky. Doneslo se mi, že jste se vzali. Málem jsem omdlela překvapením, ale přirozeně to byla ta nejmoudřejší věc, jakou jste mohli udělat vzhledem k řečem, které se šířily po městě. Nemluvě o tom, že jste krásný pár.”

„Dal jsem na vaši radu, paní Brewsterová, a s Raelynn se oženil,” poznamenal Jeff. „Měla jste pravdu, jak jinak. Oakley už není osamělým místem a já jsem nikdy nebyl šťastnější.”

Modistka přitiskla dlaň k buclaté tváři. „Když jsem na vás naléhala, abyste se oženil, pane Jeffrey, nikdy by mě nenapadlo, že to uděláte ještě týž den. Ale samozřejmě jsem z té novinky měla ohromnou radost.”

„Jsme vám vděční, paní Brewsterová, že jste nám po střetu s Coopcrcm Fryem nabídla, abychom se uchýlili k vám,” řekl Jeff. „Možná by vás zajímalo, že jsem Raelynn požádal o ruku, když jsme spolu u vašeho stolu popíjeli čaj.”

„Jak romantické!” zasnila se Thelma Brewsterová. „Když si představím, že k tomu došlo v mé kuchyni.”

Raelynn jí vděčně stiskla ruku. „Nikdy nezapomenu, jak jste ke mně byla laskavá, paní Brewsterová. Děkuji, že jste nám tak vyšla vstříc.”

Modistka zrudla radostí. „Já jsem vás přece pouze pozvala k sobě do kuchyně a nabídla vám čaj,” odmítala Raelynniny díky. „O všechno ostatní se postaral pan Jeffrey, když vás nejprve zachránil před koly vozu a pak před špinavými plány vašeho strýce. Jistě jste již také postřehla, že charlestonští muži jsou praví kavalíři.”

„Nemůže být sporu o tom, že jste nám nabídla pohostinství, když jsme to nejvíce potřebovali,” trvala na svém Raelynn. „Budeme vám až do smrti zavázáni.”

Jeff šel v projevech vděčnosti ještě dál, když prohlásil, že jeho choť potřebuje k novým šatům i nový klobouček. Tentokrát Raelynn proti jeho štědrosti nic nenamítala, protože ve výkladu paní Brewsterové zahlédla několik zcela mimořádných modelů. Ze široké nabídky si jich vybrala asi půl tuctu a v každém se předvedla manželovi. Jeho rozzářené oči jí prozradily, že mu nová role přináší radost. Když se ho zeptala, který z kloboučků se mu líbí nejvíc, bez váhání ukázal na dva nejhezčí, takže jí stačilo s úsměvem přikývnout.

Když vyšli opět na ulici, uložil Jeff nákup do kočáru, nabídl Raelynn rámě a kráčel s ní dál po chodníku. Thaddeus jel hlemýždím tempem za nimi.

I v hostinci, kde se Jeffrey s Raelynn zastavili na lehký oběd, se kolem nich okamžitě shlukli známí, aby jim gratulovali. Raelynn se již ze záplavy nových jmen a tváří točila hlava. Její manžel měl více známých a přátel, než by se vůbec na jednoho člověka zdálo možné.

Jakmile vyšli ven, rozloučil se Thaddeus s jiným kočím a vylezl opět na kozlík. Rozjeli se, ale ani nyní nebyl všem pozdravům, gratulacím a představování konec. Raelynn pozvolna začínala chápat, koho si vlastně vzala.

Staré ženy Jeffreyho zjevně zbožňovaly. A právem, jak konstatovala Raelynn s úsměvem, neboť je zahrnoval takovými pozornostmi, jako by právě ony byly největší radostí jeho života. Oslovoval důstojné dámy mazlivými přezdívkami, tiskl jim významně prsty a líbal je na vrásčité tváře i žilnaté ruce. Odpovědí bylo potlačované hihňání i významné úsměvy.

K ostatním mužům se Jeff choval kamarádsky. Na jeho spolužácích, obchodních partnerech i známých z lovů bylo vidět, že oceňují jeho smysl pro humor. S chutí mu opláceli jeho šprýmy a špičkování.

Starším mužům, z nichž ho někteří učili, projevoval úctu. Mohli vyprávět řadu veselých historek z jeho mládí, kdy byl připravený krotit přílišný temperament svého bratra nebo naopak stát hrdinně po jeho boku i proti největší přesile, dokud oba nebyli samá krev a šrám.

Když mu vrstevníci blahopřáli ke sňatku, poklepávali mu významně na rameno, dobírali si ho pro spěch, s jakým ho uzavřel, a tvrdili, že se jistě bál, aby mu půvabnou nevěstu neodvedl někdo jiný.

Ti všichni měli zjevnou radost, že Jeffa vidí a mohou si s ním popovídat, ovšem pohledné mladé dámy z dobrých rodin projevovaly při setkání s ním větší zdrženlivost.

Některé na něho hleděly se špatně utajovanou touhou, jiné, které nevěděly, že se právě oženil, k němu vysílaly významné úsměvy a mrkaly dlouhými řasami. Byly tak zaujaté flirtováním, že až po čase zaznamenaly Raelynn po jeho boku, a měřily si ji s udivenou zvědavostí. Když je Jeff představil, vypadaly překvapeně, některé přímo ohromeně, a potvrdily tak její sílící podezření, že Nell nebyla jedinou dívkou, která chtěla upoutat Jeffovu pozornost a později se stát jeho ženou.

Jeff neměl při procházce městem žádný cíl. Těšil se z blízkosti manželky a hezkého dne, často se zastavoval u výkladů a vyptával se Raelynn, jestli ji něco nezaujalo a nechce zajít dovnitř. Když míjeli starožitnictví, přejela bez většího zájmu pohledem

předměty vkusně vystavené za čtvercovou skleněnou tabulí a chtěla jít dál, když ji náhle zaujala dřevěná truhlička s mosazným kováním. Nemohla uvěřit v tak šťastnou náhodu. Prudce se předklonila, aby viděla lépe. Ve svém vzrušení si vůbec neuvědomila, že přimáčkla květiny z kloboučku na sklo. Na stolku v obchodě bylo několik podobných truhliček, avšak Raelynn zajímala pouze jedna. Přála by si ji mít, i kdyby nepoznala pokladničku, do níž její otec kdysi uschoval menší poklad zlatých mincí.

„Jeffrey, vidíte tu truhličku na stole?” zeptala se. Naklonil se k výloze. „Ano, má drahá. Hezký kousek. Přála byste si ji?”

„Kdysi patřila mému otci. Krátce před tím, než byl zatčen, ji dal matce s prosbou, aby ji pečlivě střežila. Zemřel dřív, než mohl mít užitek ze zlatých mincí, které v ní byly uloženy. Během plavby přes oceán se matky zmocnily obavy, aby ji neukradl někdo z ostatních cestujících, a svěřila ji do opatrování Cooperu Fryeovi. Domnívala se, že může vlastnímu bratru důvěřovat, ale bohužel to bylo naposledy, co jsme ji viděly. Když ho později požádala, aby jí truhličku vrátil, vymlouval se, že mu ji někdo odcizil, ale dál si užíval jako boháč, zatímco my jsme strádaly. Doufaly jsme, že nám peníze pomohou překonat první roky za mořem, ale ten ničema si za ně zřejmě nacpával břicho a hasil věčnou žízeň. A nyní pokladničku vidím tady, kousek od přístavu. Jsem si téměř jistá, že ji měl u sebe celou plavbu a tady ji prodal v prvním obchodě, na nějž narazil. A pokud ne Cooper Frye, pak někdo jiný.”

„Nevidím žádný důvod, proč by vám neměla zase patřit, miláčku,” řekl Jeff měkce. „Možná bude vaší jedinou památkou na otce.”

Dojatě mu stiskla ruku. „Byla bych velice šťastná, Jeffrey.” „V tom případě bude vaše.”

Sotva vstoupili do příjemně chladného krámku, vyšel jim vstříc tělnatý muž se stříbrnými vlasy. „Přeji krásný den vám oběma,” pozdravil se zdvořilým úsměvem. „Mohu vám něčím posloužit, nebo se raději napřed trochu rozhlédnete?”

„Mohl byste nám ukázat tu fládrovanou skříňku?” požádal Jeff a ukázal na stůl. „Rozkošná věcička, že? Není tak přezdobená jako mnohé jiné. Anglická práce, jak jinak. Pravděpodobně z minulého století. Urození muži v takových uschovávali důležité listiny a peníze.”

„Bylo v ní něco, když jste ji koupil?” zeptala se Raelynn.

„Ne, byla prázdná.” Tázavě na ni pohlédl. „Vy snad víte, komu patřila, madam?”

Vztáhla ruku a pohladila víko. „Ano. Mému otci.”

„Je to opravdu výjimečný kousek, nepředpokládám, že by se v Charlestonu našel druhý,” nadhodil Jeff.

Raelynn namáhavě polkla a ukázala na prasklé kování chránící jeden roh. „Vidíte? Bylo mi pět let, když k tomu poškození došlo. Seděla jsem otci na klíně a najednou jsem uslyšela, že mě volá matka. Chtěla jsem slézt, ale spadla jsem a málem jsem narazila hlavou o krb. Otec mě v poslední chvíli zachytil, ale nedopatřením srazil truhličku loktem. Chlubila jsem se kamarádkám, že mě zachránil, a ukazovala jim prasklinu. Myslely si, že se na mě zlobí, ale on se jen smál. Prý je pro něho ze všeho nejdůležitější, že se jeho holčičce nic nestalo.” Hrdlo se jí stáhlo. Zamrkala, aby zastavila slzy, které se jí draly z očí.

Starožitník se taktně vzdálil a začal přerovnávat porcelánové figurky na poličce. Jeff vzal manželku kolem ramen. Vzhlédla k němu a přes závoj slz rozeznala v jeho zelených očích soucit. Vzala si kapesník, který jí podával, a otřela si mokré řasy. Po chvíli se vzpamatovala natolik, že se mdle usmála.

„Už mě to přešlo,” ujišťovala ho. „Opravdu. A budu vám nesmírně vděčná.”

Uctivě jí políbil konečky prstů. „Pane,” oslovil starožitníka, „mám v úmyslu skříňku své ženě koupit, ale rád bych se dozvěděl, jak se k vám dostala. Nepamatujete si, kdo vám ji prodal?”

Obchodník si zamyšleně třel bradu. „Mám dojem, že ji přinesl muž, který právě připlul z Anglie. Mluvil o sobě jako o Cooperovi. Říkal, že patřila jeho sestře, ale ta zemřela a on se nyní musí postarat o neteř. Proto by prý za skříňku rád dostal co nejvíce.” Laskavě se na Raelynn usmál. „Tou neteří jste vy, madam?” Nehodlala se hlásit k muži, který nechal její matku umřít, zatímco sám utrácel jejich peníze za pití a prohrával je v kartách. „Vydává se za mého strýce, ale já o pravdivosti jeho tvrzení pochybuji. Považuji ho spíš za podvodníka, který se k nám přihlásil z čistě zištných důvodů.”

„Kdybych tušil, madam, že skříňku nenabyl poctivou cestou, nikdy bych ji nekoupil. Se zloději neobchoduji, ale když řekl, že se musí postarat o neteř, uvěřil jsem, že před sebou mám slušného člověka. Teď vidím, že jsem se mýlil. Omlouvám se vám.”

„Jsem přesvědčená, pane, že Cooper Frye ve svém životě oklamal již hodně lidí,” poznamenala Raelynn. „Nebyl jste první a obávám se, že ani poslední. Dokonce i moje matka uvěřila jeho lžím a zaplatila za to životem.”

„To je mi nesmírně líto,” zamumlal starožitník dojatě.

„Čas hojí každou bolest a platí to i o mně. Neumím ani vyjádřit, co pro mě shledání s otcovou truhličkou znamená. Děkuji náhodě, že se dostala k vám a že jsem ji ve vašem obchodě zahlédla. A jsem vděčná svému manželovi, že mi ji koupí. Budu ji střežit jako oko v hlavě a doufám, že ji jednoho dne předáme svým potomkům. Kdybyste ji nebyl koupil, dál bych si lámala hlavu, co se s ní stalo.”

„Jste stejně laskavá jako krásná, madam,” řekl muž s mírnou úklonou. „A přeji si, aby vám skříňka nikdy nepřestala připomínat vašeho otce.”

„Už lezou ven!” oznámil Olney Hyde a naklonil se blíž k okénku bryčky, kde se ukrýval. „Koukejte! Pořád jí něco kupuje!”

„Dummkopf! Zalez, než tě někdo uvidí,” zasyčel Gustav Fridrich, který se rozvaloval na protějším sedadle. „Nebo jsi zapomněl, že na tebe šerif vydal zatykač?”

Němci táhlo na čtyřicítku, poraněnou ruku měl na pásce a bylo pravděpodobné, že ji tak bude nosit už stále. Byl nezřízeně tvrdohlavý, pod holou lebkou měl hrubé rysy a obočí jako dráty. Pohled vodově modrých očí obvykle mrazil, ale teď právě plál tak prudkým hněvem, jako by chtěl do druhého muže propálit otvor.

Olney odbyl výtku nedbalým škubnutím ramen a klesl zpátky do sedadla. „Co se rozčilovat kvůli jednomu slabomyslnýmu šerifovi, pane Fridrich? Mě nedostane. Znám todle město jako svý boty. Můžu tady korzovat, jak se mi zachce, a Townsend se toho nikdy nedomákne.” „Tvoje zadnice bude velice dobře znát moje boty, jestli kvůli tobě budu ještě někdy mít potíže,” zavrčel Fridrich. „Ty jsi vystřelil na Birminghama a on potom prostřelil moje rameno! A taky si nemyslím, že by šerif byl takový hlupák, jak se mi snažíš namluvit. Hlupák jsi spíš ty. Nebýt dnes mého vozu, Birmingham by tě chytil, zmlátil jako psa a pak tě osobně předal šerifovi.”

Olney si odfrkl. „Třeba jo, ale třeba taky ne. To, že je Birmingham o hlavu větší než já, to ještě vůbec neznamená, že by mě dostal. Napálil bych to do něho dřív, než by zved ruku.” Olney se otřásl smíchem, když si vzpomněl, jak zuřivě ho Jeffrey hledal. „Parádně jsme ho převezli, pane Fridrich, ale vy byste neměl tak vyvádět kvůli něčemu, co už je fuč. Není to dobrý pro vaše játra.”

„Ty imbecile! Co ty víš o játrech?”

„Skoro nic, ale zaslech jsem, co vám říkal doktor Clarence, a tak si dokážu představit, že jsou úplně zelený od toho, jak se vám v nich pořád vaří žluč.”

„Žvaníš o věcech, o kterých nic nevíš,” okřikl ho Němec, „začínám tě mít až po krk.”

„Jako Jeffa Birminghama?”

Fridrich pohrdlivě zkřivil rty a sledoval nenávistným pohledem vysokého elegantního muže, který kráčel se svou okouzlující ženou po chodníku na druhé straně ulice. „Ten blázen zase své Frau něco koupil,” vybuchl. „Vůbec nechápe, že tu holku jenom rozmazlí, když jí koupí všechno, o co si řekne. Však jí napravím hlavu, až ji dostanu.”

„Jenže jak ji chcete dostat zpátky, když Frye s tím svým slavným plánem poštvat na Birminghama Nell vybouch?” vyptával se Olney. „Tvrdil, že se Birminghamová na manžela namíchne, když uslyší, jak mu Nell vyčítá, že jí udělal parchanta, jenže ona se s ním vodí za ručičku a culí se na něho. Vypadaj jako hrdličky.”

„Sežeň Frye a řekni mu, že bude muset přijít s lepším plánem, pokud se chce dožít příští zimy,” vyštěkl Fridrich. „Řekni, že se mu vyplatí, jestli podruhé bude úspěšnější a Frau Birminghamová začne konečně manžela nenávidět.”

Olney horlivě pokyvoval hlavou jakou školáček. Tak složitý plán byl nad jeho chápání. „K čemu je vám dobrej Frye? Máte přece mě, ne? Pokud jsem slyšel, je na tom mizerně. A ta whisky, co do sebe leje, jeho játrům taky zaručeně moc dobře nedělá. Jestli tak bude chlastat dál, je do roka na prkně.”

„Zase játra! Jako bys o nich něco věděl!”

„Ptal jsem se vás, pane Fridrich, k čemu toho ochlastu potřebujete?” dotíral Olney.

„Chci vědět, s jakými nápady ten Angličan přijde. Jestli se bojí, že ho bude stát krk, když mě zklame, tak od něho možná uslyším něco zajímavého.”

„Za slušný prachy něco vykoumá každej,” nadhodil Olney a v modrých očích se mu chtivě zablesklo. „Kolik byste byl ochotnej dát, kdyby to klaplo?”

„Tisíc dolarů,” odpověděl Fridrich po kratším přemýšlení.

Olney vytáhl obočí vybledlé od sluníčka téměř doběla. „To vy o tu holku tak stojíte? Po tom, co na vás vřískala jak fúrie, když jste kňučel bolestí?” Všiml si, že jeho netaktní poznámka Němce rozladila, a spěšně pokračoval: „Vy musíte mít hrozně měkký srdce, pane Fridrich, nebo vám musí jít ještě o něco jinýho, než povalit ji na záda.”

„Nedovolím nikomu, aby si beztrestně bral, co patří mně! Kdyby to Birminghamovi a Fryčovi prošlo, všichni by si myslili, že si z Gustava Fridricha nemusí nic dělat, a já bych mohl zavřít krám.”

„Vy byste Fryeovi dal vážně tolik? Dyť vás do tý kaše dostal on! To jste zapomněl, že vám tu holku prodal, když už za ni předtím shráb od Birminghama sedům set padesát dolarů? Sprostě vás podfouk! Vy mu to prominete?”

„Jestli mi tu holku přivede, tak mi to za ty peníze bude stát.” Fridrich krátce mlaskl. „Jestli ne, tak jeho mrtvolu budou do roka žrát ryby. Jednou si s ním vyřídím, co mi provedl, ale napřed chci tu holku. Zatím by mi mohl být užitečný… Jestli zabije Birminghama, aby se mi zalíbil,” trhl tučnými rameny, „tím líp. Viset bude on, ne já.”

Olney si pořady nedokázal srovnat v hlavě, že by muž, kterého obvykle nestačila ukojit ani pět prostitutek, byl ochotný zaplatit tak vysokou částku za jedinou ženu. „A co když vás Cooper vypeče podruhy?” zeptal se.

„Má poslední příležitost všechno napravit. Jestli to nedokáže, bude to jeho smrt. Jestli ano, dostane tisíc dolarů mínus to, co mi ukradl.” Panovačně mávl rukou. „Dnes večer mi ho přiveď.”

„Jak poroučíte, ó můj pane,” ušklíbl se Olney.

Pozdě odpoledne si Jeffrey všiml, že je Raelynn unavená. Mávl na Thaddeuse a požádal ho, aby je opět povozil po městě. Tenkrát opravdu věnovali pozornost místům, kterými projížděli. Raelynn si všechno zvědavě prohlížela a Jeffrey se osvědčil jako dokonalý průvodce.

„Pokud nejste příliš unavená, má drahá, mohli bychom se navečeřet v mé oblíbené restauraci,” navrhl jí. „Je kousek odsud, dojdeme tam i pěšky.”

Raelynn si během projížďky odpočinula, a přestože pochybovala, že by se někde podávala lepší jídla než na Oakley, byla ochotná jít se svým manželem kamkoliv. Být po jeho boku na veřejnosti sice nebylo tak závratně krásné, jako být s ním v posteli, nicméně mělo to také své kouzlo.

„Večer je tak krásný, že kdybych nebyla hladová, spokojila bych se s pouhou procházkou,” řekla, když zabočili k restauraci, a přitiskla si jeho dlaň k hrudi.

Významně na ni zamrkal a otřel se o ni. „Na co máte chuť, madam?”

Letmý dotek v ní probudil touhu. „Na všechno!”

„Řekla jste si o to, madam! Teď už mi nic nezabrání, abych nenajal ve městě byt, kde bych mohl utišit svůj hlad po vás,” vyhrožoval.

Pohladila klopu jeho kabátu. Jak se blížil čas jejich návratu domů, uvědomovala si stále naléhavěji, že poprvé stráví celou noc v jedné posteli. Jestliže ráno bylo pouhou ochutnávkou rozkoše, kterou poskytuje spojení dvou bytostí, pak Raelynn mohla oprávněně očekávat, že pro milostné hrátky na spánek vůbec nedojde.

„Ale já bych raději jela domů. Zamkneme všechny dveře a zůstaneme v posteli, dokud nedostaneme chuť bavit se jinak.” Vrhla na něho koketní pohled. „Mám noční košili, kterou jste ještě neviděl. Šetřila jsem si ji na naši první společnou noc.”

„Takovým svodům je nemožné odolat, madam.”

„A hele, kdopak to tady jde?” ozval se vedle nich hrubý hlas. Otočili se a spatřili, že se k nim potácí opilý Cooper Frye. „Jestli mě mý oči neklamou, tak to jsou Birminghamovic. A jak jim to sekne.”

„Vidím, Fryei, že neumíte držet slovo,” prohlásil Jeff podrážděně. „Podle dohody, kterou jsme spolu uzavřeli, nás máte nechat na pokoji.”

Ošuntělý muž se kymácel k Raelynn, ale Jeff si ji převedl na druhou stranu.

„Co to má jako znamenat? Vy si o sobě myslíte, že jste moc nóbl, abyste se zahazovali s našincem?” rozhořčoval se Cooper, který si neuvědomoval, že z něho na míle táhne laciná whisky.

„Jste opilý, Fryei,” vytkl mu Jeff. „Najděte si nějaký chlívek a vyspěte se.”

Opilec zašilhal a pak pevně zavřel oči. Když je znovu otevřel, potřásl hlavou a vyrazil ze sebe přerývaný povzdech. „Ještě by mě tam vyčmuchali a chtěli by po mně, abysem jim zaplatil, co jim dlužím.” Chvíli se svěšenou hlavou dumal nad svou neveselou situací, pak si špinavým rukávem otřel nos a pokusil se zaměřit pohled na Jeffa. „Synovečku, ty bys mi nepůjčil pár stovek těch vašich prašivých amerických dolarů?”

„Nejsem váš synovec,” upozornil ho Jeff suše. „Ale jinak máte pravdu, nemám v úmyslu vám půjčovat peníze. Už jsem vám jich dal víc než dost, ale bohužel jsem tehdy neviděl jinou možnost jak dostat Raelynn z vašich spárů. Ochota, s níž jste ji prodal, jasně dokázala, že myslíte jen sám na sebe.”

„Ale řekni sám, nebylo ode mě hezký, že jsem ti dal svou neteř?” dorážel Frye, jako by doufal, že svou zvrácenou logikou Jeffa obměkčí.

„Nedal jste mi ji,” opravil ho Jeff důrazně. „Koupil jsem ji od vás.”

Frye s obtížemi zaostřil pohled na Raelynn. „Nepostaral se strejček Cooper o tvý štěstí, holčičko? Seš samá krajčička a pentle. A dočkal jsem se od tebe kouska vděku?” Opět si odfrkl a vypustil z úst další dávku odporných výparů. „Ani špetky, tak je to.”

„Pokračujte v cestě, Fryei,” pobídl ho Jeff jízlivě. „Moje choť s vámi nechce mít nic společného.”

„Cože? Dítě mý vlastní sestry si myslí, že pro ni strejček Cooper není dost dobrej?” Pokusil se upřít pohled na Jeffa, ale krví podlité oči ho neposlouchaly. „A ty nejseš o nic lepší. Dal jsem ti ji, aby sis s ní dělal, co ti bude libo, a ty teď nade mnou ohrnuješ nos? Chováte se k ubožákovi jako ke kusu špinavýho hadru, tak je to.”

„Zřejmě si ve svém alkoholovém opojení nedokážete vybavit podmínky naší dohody, Fryei,” odsekl Jeff. „Připomenu vám je. Nejméně před třiceti svědky jste za plného vědomí podepsal smlouvu, kde je kromě jiného stanoveno, co vás bude stát nedodržení podmínek. Zkuste nás obtěžovat ještě jednou, a vrátíte mi sedm set padesát dolarů, které jsem vám za svou ženu zaplatil. Věřte mi, pokud je nebudete mít, budete dřít na mých plantážích pod osobním dohledem mého správce Franka Ferguse. A dokud mi nesplatíte poslední cent, neuvidíte ani hlt whisky. Tak co myslíte, Fryei, nebude rozumnější nechat nás na pokoji, abyste si nemusel na živobytí vydělávat prací?”

Opilec několikrát otevřel ústa, ale zřejmě pozbyl daru lidské řeči. „Mě se zkrátka prachy nedržej. I ten poslední šesták mi proklouzne mezi prstama,” zahuhlal nakonec. „Je to smutný osud žít z ruky do huby a ještě se bát o vlastní život. Než řeknu švec, proklouzne mi mezi prstama zrovna tak.”

Jeff jeho nesrozumitelnému blábolení nevěnoval pozornost a vedl Raelynn pryč. Frye se zhruba před pěti měsíci objevil v ubohé chatrči, kam se Raelynn s matkou ukryla před výsměchem vyvolaným špinavým obviněním jejího otce. Evalinu Barrettovou překvapilo, když se zcela neznámý muž vydával za jejího bratra, který jako mladíček vyplul na moře a už se nevrátil. Tvrdil, že padl do rukou pirátům a musel jim sloužit. Před třemi lety ho prý prodali nějakému Španělovi a ten ho zase prohrál v sázce. Angličan, který ho získal, ho přivezl zpátky do Londýna. Raelynn od samého začátku jeho historce nevěřila. Ani Jeff si neuměl přestavit, že by mohli být příbuzní, protože se od sebe lišili jako den a noc. Novomanželé zabočili za roh a kráčeli dál k hostinci obklopenému vzorně udržovanou zahradou a vzrostlými duby. Pečlivě pokosený trávník vyvolával dojem soukromého sídla, avšak lahodná vůně linoucí se z kuchyně lákala kolemjdoucí, aby připravované pokrmy okusili. Jeff v hostinci nejednou večeřel a věřil, že se tam bude líbit i Raelynn.

Bodrý majitel jim spěchal vstříc s úslužným úsměvem na kulaté tváři. „Vítám vás, pane Birminghame. Slyšel jsem, že jste si se svou rozkošnou ženuškou vyrazil do našeho krásného města, a napadlo mě, že ji možná budete chtít vzít sem. Dovolil jsem si vám rezervovat váš oblíbený stůl na verandě.”

Jeffa nepřekvapilo, jak rychle se zvěst donesla i do této odlehlejší části města, a ocenil pozornost hostinského. „V Charlestonu se nemůže stát nic, aniž byste se to vy do hodinky od svých hostů nedozvěděl, Bertrande.”

„Na tom bude kousek pravdy,” přisvědčil hostinský a vedl je přes elegantně zařízenou jídelnu na půvabnou verandu, chráněnou před zvědavými zraky bujným břečťanem a vistárií. Stůl za ozdobnou mřížkou zaručoval dvojici plné soukromí.

„To je krása,” vydechla Raelynn, když usedla na židli, kterou jí Bertrand přisunul. Bylo pro ni zajímavé poznávat Jeffovy přátele, nicméně doufala, že zbytek večera stráví pouze v jeho společnosti.

„Přejete si pro začátek sklenku svého oblíbeného vína, pane Birminghame?” vyptával se Bertrand. „A co takhle račí polívečku? Kuchař prohlašuje, že se mu snad ještě nikdy tak nepodařila.”

„V tom případě bychom ji měli ochutnat,” přikývl Jeff, a když hostinský odešel, obrátil se k Raelynn. „Nikde jinde tak chutnou račí polévku nedostanete, má drahá.”

„Už se nemůžu dočkat,” přiznala. Až nyní si uvědomila, jaký má hlad. Při představě jídla se jí sbíhaly sliny v ústech.

Chladivý vánek přinášel na verandu slanou vůni moře a zlehounka čechral cípy bílého ubrusu. Lampa nad stolem zalévala jejich tváře teplým světlem. Další ostrůvky světla byly roztroušené po celé verandě. Odněkud ze zahrady se nesly melodické zvuky harfy.

„Opravdu krásné místo a krásný závěr dnešního dne, Jeffrey,” řekla Raelynn, když se rozhlédla. „Děkuji, že jste mě sem vzal.”

Usmál se. Potěšilo ho, že tak rychle zapomněla na setkání s Fryem. Měla všechny důvody nenávidět muže, který matce i jí tolik ublížil. Zadíval se jí do očí a vybavily se mu chvíle, kdy se ráno po chvílích rozkoše vraceli do skutečnosti. Děkoval osudu, že mu přivedl do cesty ženu, která byla ztělesněním jeho snů.

Jeffa by v minulosti nikdy nenapadlo, že by se mohl cítit osamělý. Měl přece bratra, švagrovou, přátele a známé, ale nyní se v něm zrodilo podezření, že jeho srdce již nejméně deset let toužilo po půvabné, laskavé družce, jakou opěvují básníci.

Raelynn sledovala hru citů, které se mu odrážely ve tváři i očích. „Na co myslíte, Jeffe?” zeptala se konečně.

„Na štěstí, které mě potkalo,” zamumlal a vzal ji za ruku. „Napadá mě, že jsme si byli určeni už od prapočátku věků. Ještě nedávno jsem byl tak pošetilý, že jsem si sestavil jakýsi seznam požadavků, jaké by měla splňovat žena, abych se vůbec zabýval myšlenkou na sňatek. Nyní docházím k závěru, že vy je splňujete všechny a že dokonce máte ještě další přednosti, o nichž jsem si netroufal ani snít.”

Raelynn jeho slova hluboce dojala. Přiznala, že prožívá totéž. „Dříve jsem po probuzení často přemýšlela, zda jsme s matkou neměly zůstat v Anglii a pokoušet se očistit otcovo jméno. Proklínala jsem plavbu přes moře, která mi matku vzala, i když jsem tušila, že by jí v Anglii puklo srdce zármutkem. Kdybychom se na cestu nevydaly, nikdy bych nepotkala vás a nikdy bych nenašla, co mi scházelo, aniž jsem si toho byla vědoma. Zvláštní, ale až nyní cítím, že jsem tam, kam patřím… po vašem boku.”

Jeff něžně pohladil palcem prohlubeň její dlaně. „Jsem nekonečně šťastný, že jste vkročila do mého života, madam… přestože jste mě při prvním setkání téměř strhla k zemi.”

Raelynn se uchichtla. „Netušíte, že jste jen o vlásek unikl políčku. Když jste mě strhl do náruče, užuž jsem napřahovala ruku. V posledním okamžiku jsem ucítila prach zvířený kočárem a uvědomila si, že nebýt vás, skončila bych po jeho koly.”

Jeff dvorně sklonil hlavu. „Jsem rád, že jsem vám mohl prokázat službu, paní Birminghamová.”

„Paní Birminghamová,” opakovala blaženě. „Z vašich úst to zní obzvlášť hezky. Tak nějak hrdě, majetnicky… Možná bychom si přece jen mohli najmout v Charlestonu pokoj,” nadhodila a upravila si ubrousek v klíně. V očích se mu zablesklo. „Vyloučeno, madam. Vzbudila jste ve mně zvědavost na svou noční košilku. Bil bych se proti celé armádě nepřátel, jen abych ji na vás spatřil, lépe řečeno, abych ji mohl nechat sklouznout z vašich úchvatných ňader, z bělostných stehen…“

„Pst.” Nervózně se ohlédla. „Co by si o nás pomysleli, kdyby nás zaslechli?”

„Jsme v líbánkách, má drahá. Pouze zkostnatělý mravokárce by mohl být pohoršený.”

Ke stolu se blížil číšník s podnosem. Jeff kývl na znamení, že je může obsloužit. Opřel se, ale Raelynninu ruku hned nepustil.

Jako hlavní chod měli krůtí prsa v portské omáčce, divokou rýži a zeleninu. Přestože Raelynn chutnalo vše, co přišlo na stůl, největší chválu od ní sklidil nákyp s rumovou polevou. Když dojedli, přinesl jim číšník kávu. Jeff se chystal, že pro Raelynn objedná čaj, ale zarazila ho.

„Zkusím kávu,” prohlásila.

Pochybovačně vytáhl obočí. „Nebojíte se, že celou noc neusnete?”

Koutky úst jí vylétly vzhůru. „Vy máte v úmyslu nechat mě spát?”

„Vypijte si kávu, madam,” pobízel ji. Dolíčky ve tváři dodaly jeho úsměvu hříšný půvab. Pozvedl svůj šálek. „Čeká nás dlouhá noc.”

5

Nočním deštíkem provoněná bríza vlétla otevřenými francouzskými okny do ložnice a rozvlnila krajky na rozhrnutých závěsech z temně zeleného sametu. Sluneční paprsky pronikly korunami dubů, sklouzly po vyšívané látce, aby zaťukaly na víčka a oslnily rozespalé oči. Tu a tam se jim postavilo do cesty listí a rozptýlilo je do všech stran jako roj neposedných světlušek.

Zdálo se, že je nejvíce láká spáč mezi zmačkanými přikrývkami. Rozhodily zářivé skvrny po rudě kaštanových vlasech na polštáři, přeskočily na tmavé řasy a roztančily se po plných, zpola odhalených ňadrech.

Bílou přikrývku sevřely dlouhé snědé prsty, zlehka ji nazvedly a vystavily tak rozvernému světlu celé svůdné tělo. Jeff, stojící nahý vedle lůžka, se kochal krásnými křivkami, jako by měl před sebou stůl plný lahůdek a nevěděl, kde začít.

Skláněl se níž, dokud neležel vedle spící manželky. Opřel se o loket a obdivné si ji prohlížel, aniž by se jí dotkl. Pokušení však bylo příliš silné. Začal ji laskat rty tak zlehka, jako by to byla motýlí křídla, dokud mu její rty nezačaly odpovídat. Pokračoval dál přes hrdlo k růžovým bradavkám. Raelynn se rozespale usmála, zajela jemnými prsty do černých vlasů na Jeffově šíji a prohnula se, aby se více vystavila jeho něžnostem. Pokračoval, dokud se nezačala svíjet touhou.

„Už ne, Jeffe,” prosila, když cítila, že proti své vůli stoupá závratnou rychlostí ke stejné extázi, kterou opakovaně prožívala v noci.

Vtiskl ji do lůžka, naklonil se nad ní a usmál se do očí zamlžených vášní. „Proč mě chcete zastavit, madam?”

Vdechla vůni jeho kolínské vody a přejela mu ukazováčkem po mužné tváři. Ani oživlá mramorová socha řeckého boha by ji nemohla vzrušovat více.

Za krátkou dobu manželství Raelynn pochopila, jak neuvěřitelné štěstí ji potkalo. Role manželky takového muže byla vyhrazena spíš pro vznešenou, důstojnou ženu, ne pro dívku, která právě překonala obtížná léta dospívání.

Jeff odtáhl ruku. „Vám se nelíbí mé něžnosti?”

Zrudla. „Zapomenu při nich na všechno ostatní, ale… Chci na vás počkat, abychom postupovali spolu. Prožívám mnohem větší rozkoš, když jsme jako jedna bytost.”

Nadchla ho svým otevřeným přiznáním. Ještě před dvěma dny se bál, že si vzal zcela jinou ženu. „Nejste příliš zranitelná po naší první noci?”

Sklopila oči před jeho pátravým pohledem, ale ústa se jí sama od sebe usmála. „Bolest jste již dávno utišil.”

„Spodní polovina mého těla vám už nenahání strach?” dobíral si ji.

Horlivě zavrtěla hlavou. „Naučil jste mě toužit po celém vašem těle.”

Posunul se na ni a Raelynn ke svému překvapení zjistila, že za ní nijak nezaostává. V očích se mu blýskalo jako klukovi, který zlobí copatou holčičku, ale nešlo o dětské škádlení. Dráždil ji svým mužstvím na nejcitlivějším místě. Zatajovala dech jako on při projížďce kočárem, nicméně tentokrát nemuseli ukojení odsouvat na okamžik, kdy spolu budou ležet v pohodlné posteli.

Zvedla hlavu z polštáře a líbala ho na obočí, tváře, nos i rýhu na bradě. Zachytil její rty a jejich jazyky se začaly divoce pronásledovat. Nepřestával v milostné předehře, dokud mu se zasténáním nevyšla vstříc. Když do ní vstoupil, zalila ji horká vlna vášně. Hladila ho po hrudi, se rty u jeho ucha šeptala, že opravdu museli být stvořeni jeden pro druhého, a přizpůsobovala se jeho rytmu v touze přinášet i sklízet rozkoš.

Raelynn si ovinula prostěradlo kolem hrudi a přešla k oknu. Jeff jí vysvětlil, že budou muset počkat, až voda ve vaně trochu vychladne. Napadlo ji, že by zatím mohla prozkoumat panství, kde byla nyní královnou. Slyšela, jak si Jeff v koupelně brousí břitvu a tiše si zpívá. Přestože nebyla odborníkem na hlasy, napadlo ji, že by mohl mít docela hezký baryton. Rozhodně uměl držet melodii, ovšem s konečným úsudkem bude muset počkat, až bude zpívat naplno. Každá novomanželka se o svém muži musí dozvědět hodně věcí, ale o ní to platilo dvojnásob, neboť se poprvé potkali pouhých pár hodin před svatbou.

Usmála se při pohledu na mladé hřebce dovádějící na louce za stájemi. Zřejmě jim ochlazení, které přinesl noční déšť, dělalo dobře. Vzpomněla si, že jí manžel slíbil vzít ji na vyjížďku po svých pozemcích. Sotva by za jediné odpoledne projeli několik tisíc akrů, které mu patřily, ale ráda by pro začátek viděla alespoň něco. Na koni neseděla téměř rok, a přestože sotva mohla zapomenout vše, měla jisté pochybnosti o své formě.

Když se odvrátila od okna, všimla si, že Jeffův psací stůl je natočený proti třem rohům místnosti, aby na něj dopadalo co nejlepší světlo. Na desce potažené jemnou kůži stál měděný kalamář se soškou koně. Vedle ležel nůž s rukovětí ve tvaru beraní hlavy. Přestože byl dosti veliký a na první pohled značně ostrý, usoudila, že ho Jeff používá na otvírání dopisů.

Pohled jí padl na otevřenou knihu vázanou v kůži. Zvědavěji vzala do ruky. Byla to sbírka básní Waltera Scotta, která se minulý rok po svém vydání v Londýně setkala s nadšeným ohlasem. Prodávala se tak dobře, že se na mnoho ctitelů velkého básníka vůbec nedostalo. Raelynn ohromilo, že ji vidí zde, v Karolíně, a znovu užasla nad širokým rozhledem svého manžela.

Obracela stránky a povšimla si, jak čistě jsou rozříznuté, bezpochyby nožem, kterého si všimla před chvílí. Jeff si knihu ke čtení pečlivě připravil a záložka prozrazovala, že dospěl téměř do poloviny.

Usmála se při myšlence, že Jeff může mít někdy chuť přečíst si takovou knihu. Za všech situací působil přímo jako prototyp muže, takže bylo těžké si představit, že by mohl mít rád poezii. Byl proslulý spíš svou láskou ke koním, střeleckým uměním i nasazením, s nímž spravoval své plantáže, vedl rejdařskou společnost i pilu, kterou vlastnil společně s bratrem. A vynikal přirozeně ještě v dalších ohledech, jak si teď Raelynn vzpomněla s potěšením, ale také s uzarděním. „Teplota koupele je nyní snesitelná, madam,” oznámil Jeff, který vyšel z koupelny s ručníkem kolem štíhlých boků. „Půjdete?”

Udělala pukrle. „K službám, pane.”

Založil si ruce v bok. „Řekla jste, k službám’?”

„Ano.” Nasadila pokorný výraz. „Vaše oddaná služebnice. Každé vaše přání je mi rozkazem.”

„I teď?”

Podezíravě si ho změřila a neušly jí ďábelské ohníčky v jeho očích. „Každá dáma si musí samozřejmě ponechat právo říci někdy ne,” upřesnila s andělským úsměvem.

„Chápu.” Zamyšleně si třel bradu. „Co takhle vydrbat mi záda?”

Přikývla. „Domnívám se, že bych to mohla zvládnout. Ovšem za podmínky, že napřed tuto službu poskytnete vy mně.”

„Platí.” Jeff provedl čelem vzad a pochodoval zpátky do koupelny. Raelynn se mu držela v patách, přestože zlomyslné prostěradlo jevilo snahu se uvolnit a zaplést se jí mezi nohy. Zastavila se, utáhla si je pevněji kolem těla, zvedla dolní okraj a spěchala za manželem.

Místnosti vévodila podlouhlá měděná vana. Jak se Raelynn přesvědčila již předešlý den, byla dost velká, aby se do ní pohodlně vešli dva lidé. Jeff odhodil ručník a Raelynn se nahrnula krev do tváří, ne snad rozpaky, ale obdivem.

„Něco vás rozrušilo, madam?” poznamenal škodolibě, když postřehl, kam směřuje její pohled.

„Vás také, pane,” neodpustila si.

„Ano, to je slabost, která mě přepadá vždy, když jste nablízku,” připustil.

„Já žádnou slabost nevidím, pane.” S rozmyslem uvolnila uzel na prostěradle, které jí nahrazovalo košilku, a nechala je sklouznout na podlahu. „Doufám, pane, že se s takovou nenuceností nepředvádíte i před jinými ženami,” kárala ho s hranou přísností. „Nyní, když jsme skutečně muž a žena, bych neváhala svůj nárok na vás bránit zuby nehty.”

„To, na co teď svou ručkou ukazujete, patří pouze a jenom vám, madam. Věřte mi, že nebudete mít nikdy důvod ke znepokojení,” ujistil ji a obezřetně se vyhnul jakékoliv zmínce o minulosti. Vzal ji kolem pasu.

„Jsem ráda, že chápete, co by mě mohlo rozladit.”

„Naprosto, madam, neboť já bych také velice nelibě nesl, kdybyste věnovala svou pozornost jiným mužům.” Vztáhl ruku, aby jí pomohl do vany. „Jestliže tady budeme ještě dlouho stát, voda nám vychladne.”

Raelynn pohledem změřila jeho dlouhé nohy. „Nemyslíte, že byste měl do vany vlézt jako první, Jeffe? Včera jsme seděli proti sobě, ale možná by bylo zábavnější, kdybychom byli oba na stejném konci.”

Jeff uznale pokýval hlavou. „Mohl bych vypadat jako hulvát, ať už vás poslechnu a ponořím se do vody jako první, nebo vám budu odporovat, ale samozřejmě máte pravdu, madam. Bude mnohem pohodlnější, když budeme oba na jednom konci.”

O několik okamžiků později se již Raelynn opírala zády o manželovu hruď a nechávala si mydlit všechny části těla, na které dosáhl.

„Rád bych svým sousedům dopřál pohled na vás, paní Birminghamová.”

Přestala tiše příst blahem. „Jak to myslíte, Jeffrey?”

„Zcela prostě. Rád bych se vámi pochlubil.”

Vrhla koketní pohled přes rameno. „Ovšem domnívám se, že bych se napřed měla obléknout… Předpokládám, že mě nechcete ukazovat zcela nahou.”

„Samozřejmě ne, madam,” zašeptal. Zlehka ji kousl do růžového ouška a rukou sjel na plné ňadro. Obdivoval růžovou bradavku, která se drala ven mezi jeho prsty, i pleť, která ve srovnání s jeho snědou dlaní vypadala ještě bělejší.

„Před několika dny jsem hovořil s reverendem Parsonsem z Charlestonu. Ujistil mě, že budeme velice vítáni v neděli na faře, kde se sejde menší společnost. Budete mít příležitost poznat některé ze sousedů ještě před plesem.”

„Nebude tam náhodou i Nell?”

„Ženská zlobivá,” zavrčel. Plácl do vody těsně před ní. Rozhořčeně zavýskla a útok mu vrátila. Rozpoutala se urputná vodní bitva. Když skončila, stáli oba její účastníci zahalení pouze do ručníků vedle vany a prohlíželi si mokrou podlahu. Začali ji vytírat a brzy již jako děti soutěžili, kdo vysuší víc louží. Závodili, kdo bude u které z nich dřív, a protože Raelynn svému dlouhonohému manželovi nestačila, musela se často uchýlit k nečistým praktikám.

Když vytíral podlahu, neváhala zalovit pod jeho ručníkem a přinutila ho vymrštit se jako pružina. Jakmile se role obrátily, považovala obdobné chování z jeho strany za zcela nepřípustné. Ječela a dupala, aby dala najevo své rozhořčení, ale manžel ji přirozeně škádlil s ještě větší chutí.

Raelynn v lehkém župánku přešla do své ložnice a zazvonila na Coru. Rozhodla se, že si oblékne bílé mušelínové šaty s modrou saténovou šerpou a svislými proužky modré krajky na sukni. Právě když si je přetahovala přes hlavu, vešla hospodyně s mladou černoškou.

„To je Tizzy, slečno Raelynn,” přestavila ji okamžitě. „Pan Jeffrey říkal, že by se vám hodila komorná. Tizzy byla ve Virginii. Její táta tam pro ni minulý týden jel s penězma a dopisem od pana Jeffreyho.”

„Chceš říct, že je otrokyně?”

„No, bude tady muset odpracovat, co za ni pan Jeffrey zaplatil, ale nebude to pro ni tak zlý, protože on se ke všem chová slušně.”

Raelynn vzala dívku za bradu a prohlížela si ošklivou ránu na její tváři. „Jak se ti to stalo, Tizzy?”

„Můj pán přišel domů opilý a začal všechny třískat bičem. Já se snažila chránit slečnu Clare, protože na mě byla vždycky moc hodná. Pan Horace popad kudlu a hodil ji po mně. Nestihla jsem se uhnout, a kdyby mu slečna Clare nerozmlátila o hlavu vázu, tak by bylo zaručeně po mně. Slečna Clara pak vzkázala našim, aby si mě vzali domů. Táta šel rovnou sem na Oakley, jestli by nám pan Jeffrey nepomoh.” Tizzy rozhodila ruce. „A tak jsem teďka tady.”

„Můj manžel má laskavé srdce, Tizzy, o tom nemůže být sporu,” poznamenala Raelynn. „Mě zase zachránil, když mě opilec, který se vydává za mého strýce, chtěl prodat jednomu odpornému muži. Pan Jeffrey mi nabídl ochranu, když jsem ji nejvíce potřebovala.”

„To jako… že vás prodali dočista stejně jako mě, slečno Raelynn?” vykoktala ohromená dívka.

Raelynn přikývla. „Ano, stejně jako tebe, Tizzy. Pokud jsem vyrozuměla, běloši se zde prodávají stejně často jako černoši, ovšem podle smlouvy se z nich stávají sloužící a zaměstnanci, ne otroci. Mnozí z nich jsou vězňové, kteří sem byli dopraveni na anglických lodích z Irska a Skotska a tady jsou vydáni na milost a nemilost svým krutým pánům. My dvě jsme měly štěstí, že jsme nalezly bezpečný přistav v domě pana Jeffreyho.”

Tizzy se pokoušela srovnat si neuvěřitelnou novinu v hlavě. „Slyšela jsem už dřívjejc, že se prodávaj i bílí, ale ani ve snu by mě nenapadlo, že jednou budu sloužit bílý dámě, co taky mohla být otrokyně.”

„Nestala jsem se jí jen zásluhou pana Jeffreyho,” potvrdila Raelynn. „Zachránil mě, a navíc nechal na Okley přivézt i tebe, abys mi pomáhala. Já si totiž nevím rady se svými vlasy.”

„S těma si už nemusíte dělat hlavu, slečno Raelynn. Díky panu Jeffreymu to od teďka bude moje starost. Nevím, co bysem dělala, kdyby mě nekoupil.”

„Jsem velice šťastná, že mohl koupit nás obě, Tizzy.”

Dívka horlivě přikyvovala. „A co teprv já, slečno Raelynn.”

Tizzy se podařilo za krátkou dobu upravit Raelynn vlasy do kouzelného účesu. Zkrotila je do lokýnek, vyčesala na temeno a svázala saténovými stužkami.

Raelynn se zatočila před zrcadlem. „Jak vypadám, Tizzy?”

„Nádherně, slečno Raelynn.”

Malba na stěnách jídelny budila dojem, že mahagonový stůl stojí uprostřed překrásné zahrady s fontánkou. Majordomus, jako vždy v bílém sáčku, černých kalhotách po kolena, punčochách a botách s přezkou, již na něj kladl servis i stříbrné mísy s ovocem.

„Dobré ráno, Kingstone,” pozdravila vesele Raelynn.

V černé tváři se zableskly bílé zuby. Díky Coře se již po domě rozneslo, že se nová paní nastěhovala do pánovy ložnice. Podle Kingstona bylo nyní na Oakley vše téměř tak, jak má být. Do naprosté dokonalosti scházeli již jen potomci. „Krásný ráno, slečno Raelynn. Vypadá to na pěkný den.”

„Zdá se, že již není takové parno,” poznamenala Raelynn, když klesla na židli. „Ano, madam, ochladilo se.” Kingston vzal stříbrnou konvici a nalil jí čaj. „Pan Jeffrey mi vykládal, že tam, odkud jste vy, je pořád o moc větší zima než tady. Byl tam jako kluk, a když se všichni vrátili sem, museli si na naše počasí zas zvykat.” Ustaraně potřásl šedivou hlavou. „Počítám, že pro vás ty vedra musej bejt hrozný. Asi si říkáte, proč jste se sem vlastně přes to moře trmácela.”

„Opravdu byly dny, kdy mi zdejší horko připadalo k nepřežití,” přiznala Raelynn. „Slyšela jsem, že si tady kolonisté vybojovali svobodu především díky klimatu. Britští vojáci prý nastupovali do bitev ve vlněných kalhotách a červených kabátcích zapjatých až po poslední knoflík. Američani se oblékali rozumněji.” Vzala si rohlíček z košíku, který jí majordomus podal. „A protože jsem do Karolíny připlula v červenci, jsem ochotna uvěřit tvrzení, podle něhož zahynulo více britských vojáků horkem než kulkami. Před několika dny jsem byla přesvědčena, že stejný osud stihne i mě.”

„A to jste zatím nic nezažila, slečno Raelynn,” varoval ji komorník. „Počkejte, až bude srpen. Ale o těch vojákách to já slyšel jinak. Prý jsme vyhráli, protože ti červenokabátníci mašírovali rameno na rameni, ale naši si pěkně zalezli za keře a stromy a sestřelovali je, jako když vylupujete hrách z lusku. To se Yankeeové naučili od indiánů. Tak před dvacíti lety jsem tady zahlíd červenokabátníky každou chvíli, ale vždycky jsem koukal rychle se schovat, aby si ze mě neudělali terč.”

Jcff se zastavil ve dveřích. Kochal se pohledem na svou ženu v půvabném prostředí vyvolávajícím dojem zahrady a poněkud změnil názor na iluzivní malby, které zdobily stěny již v době, kdy Oakley koupil. Na jeho střízlivý vkus byly příliš okázalé, ale krása jeho ženy s poklidnou atmosférou dokonale ladila. Přivítala ho zářivým úsměvem, jako by byla jeho soukromou Jitřenkou. Také Raelynn si znovu uvědomila, že její manžel je opravdu mimořádně krásný muž. Nebyl tak urostlý jako jeho bratr, ale měl atletickou, dokonale vyváženou postavu. Nedávno si prohlížela rodinné portréty a usoudila, že přestože se oba bratři podobali především svému statnému tmavovlasému otci, zdědil Jeff jemnější rysy po matce, o níž říkal, že byla slaboučká jako třtina.

Nyní na sobě měl bílou košili s nabíranými rukávy, tmavohnědé rajtky a vysoké černé boty. Zastavil se u manželky, sklonil se k ní a políbil ji na čelo. Oba toužili po zcela jiném polibku, ale nechtěli šokovat majordoma.

„Dnes ráno vypadáte obzvlášť kouzelně, má drahá. Předpokládám, že jste se již seznámila se svou komornou. Jste s ní spokojená?”

„Velice.”

Pohladil ji pohledem svých zelených očí od dokonale upravených kaštanových vlasů až po drobné nohy v modrých saténových střevíčcích. „Z toho, co vidím, usuzuji, že Tizzy je schopná dovést váš půvab k nadzemské dokonalosti. Vypadáte jako anděl, madam.”

Raelynn půvabně kývla hlavou na znamení, že přijímá jeho poklonu. „Děkuji, pane. Nejen za vaše lichotky, ale také za pozornost, kterou jste projevil, když jste pro mě našel Tizzy. Jsem si jistá, že pokud budu v její péči, nebudu mít trápení s vlasy, šaty, ani ničím jiným.”

„Cora má plné ruce práce s vedením domu, takže jsem se musel poohlédnout po jiné ženě, která by mohla zastávat místo vaší komorné. A přiznávám, že jistou roli hrála i má ješitnost.” Zaujal pózu domýšlivého lorda. „Procházet se po městě s půvabnou, dokonale upravenou dámou a sledovat, jak se za námi všichni obdivné otáčejí, lichotí mé pýše.”

Raelynn zamávala rukou, jako by odháněla tak pošetilé tvrzení. „Vy se přece nepotřebujete pyšnit mnou, pane. Příště se v Charlestonu dívejte pozorněji. Pokud jste si včera nevšiml pohledů, které po vás vrhaly ženy všeho věku, pak já jsem si jich všimla velice dobře. Po pravdě řečeno, mé sebevědomí příliš nepozvedly.”

„A co všichni ti muži, kteří na vás mohli oči nechat, paní Birminghamová?”

Tvářila se, že se baví, přestože Jeffův úspěch žen v ní nepřestával probouzet mučivé pochybnosti. „Zaznamenala jsem víc ženských než mužských obdivných pohledů. Zajímalo by mě, s kolika dámami jste se tam již procházel.”

„Neznepokojujte se, madam,” zamumlal. „Mám oči jen pro vás.” Políbil ji zlehka na rty, jako by tak chtěl udělat za jejich dohadováním tečku. Když se napřímil, zjistili, že jsou v místnosti sami, a odvážili se políbit vášnivěji.

„Z vašich polibků dostávám závrať,” vydechla po dlouhé době Raelynn. „Vysávají ze mě všechnu sílu.”

Pozvedl její drobné prsty ke rtům. „Obdobný účinek má na mě váš úsměv, madam.”

Odstoupil a usedl na své místo v čele stolu. Hned první večer po svatbě rozhodl, že Raelynn bude sedávat po jeho pravici. Stačilo, aby vztáhl ruku, a mohl se jí dotknout.

„Vyspala jste se alespoň trochu, madam?” zeptal se, když si rozkládal ubrousek v klíně.

„Zcela dostatečně, pane,” odpověděla a pozvedla šálek ke rtům, aby skryla úsměv.

„Musím přiznat, že já si vůbec nepamatuji, že bych spal… přesněji řečeno, nechal spát vás. Ale zřejmě ano, protože se cítím obdivuhodně svěží. Ovšem možná jde jen o klamný pocit.”

Když viděl, že se začervenala a neví, co říci, znovu jí políbil ruku. Po zádech jí přeběhlo příjemné šimrání.

„Na mou duši, pane,” vykoktala rozpačitě, „vy jste pro klid ženské duše velice nebezpečný. Ještě před chvílí jsem si pochutnávala na čaji a pečivu, a nyní přemýšlím, jestli bych příliš nešokovala služebnictvo, kdybych si vás odvedla zpátky do ložnice.”

„Napřed bychom se měli najíst, abychom načerpali nové síly,” poznamenal.

„Opravdu mi vyhládlo,” přiznala. „Nepamatuji si, že bych kdy měla neustále takový hlad… samozřejmě kromě plavby sem. Zdá se, pane Birminghame, že na mě mají nové povinnosti překvapivý účinek.”

„Jezte, co hrdlo ráčí, madam,” pobízel ji. „Čeká vás ještě mnoho nového. Napadlo mě, jestli byste si se mnou dnes dopoledne nevyjela na plantáže.” „Ráda, Jeffrey. Chtěla jsem vás o to sama požádat. Vy mi snad čtete myšlenky.”

Seděli u snídaně nezvykle dlouho, a přestože Kingston postával opodál a předkládal jim báječná jídla, která pro ně připravil kuchař, měli pocit, že jsou v celém rozlehlém domě zcela sami. Jejich ruce se dotýkaly a také jejich rozzářené oči a pootevřené rty hovořily řečí lásky, které nikdo kromě nich nerozuměl.

Když Raelynn vyšla s Jeffem z domu, měla na sobě pořád modrobílé šaty, které si oblékla ráno, protože mezi oblečením, které jí paní Brewsterová přinesla ze salonu Ives, nebyl jezdecký kostýmek. Tvář jí před karolínským sluncem stínil slaměný klobouček se širokým okrajem. Modré stuhy svázala do půvabné mašle na jedné straně krku.

„Předpokládám, že vám budeme muset vybrat hodného, poslušného koníčka,” dobíral si ji Jeff. „Neváhejte mi říci, až budete mít jízdy dost a budete se chtít vrátit domů. Nerad bych vás příliš unavil, protože jsem odhodlaný pokračovat v noci tam, kde jsme ráno přestali.”

Pohladila ho po paži a ustaraně si povzdechla. „Obávám se, že se únava jistě dostaví, protože je to dávno, co jsem naposledy seděla v sedle. Možná budete muset poslat pro kočár, aby mě dovezl domů.”

„Nemějte strach, madam. Postarám se o vaše pohodlí i bez kočáru.”

Tázavě k němu vzhlédla, ale ponechal ji v nejistotě, jak svou poznámku mínil, a vedl ji dál ke stájím.

Stavení z bílých prken a se špičatou střechou připomínalo tak trochu dlouhou psí boudu. Uprostřed mezi boxy probíhala široká ulička. Všude kolem se rozkládaly stovky akrů mírně zvlněných luk, kde se ve výbězích s bílými ohradami pásli koně.

Poněkud stranou stály stáje pro hřebce. I na větší vzdálenost vyzařovala z ušlechtilých zvířat síla a energie. Raelynn se již dříve dozvěděla, že její manžel většinu z nich nakoupil během posledních tří let v irských a anglických hřebčínech.

„Když jsem začal křísit Oakley zpátky k životu,” vzpomínal Jeff zamyšleně a nepřítomně švihal bičíkem o své vysoké boty, „věnoval jsem největší pozornost plantážím a plodinám, kterým by se na nich nejlépe dařilo, ale již tehdy jsem v sobě choval skryté přání, aby Oakley bylo jednou známo především chovem krásných koní.”

„A vy to dokážete,” ujistila ho Raelynn. Nepochybovala, že její manžel dokáže vše, co si usmyslí. Vycítila v něm nezlomnou vůli. Podobal se jejímu otci, který dokonce ani ve vězení nepřestal věřit, že jednou zvítězí právo. Snad opravdu jednou přijde den, kdy bude jeho jméno očištěno od všech křivých obvinění, ale zadostiučinění pocítí pouze jeho dcera, protože jeho tělo spočívalo v temném hrobě.

Rozhlédla se a uvědomila si, že Jeffovo vysněné stádo krásných koní se pomalu zhmotňuje v ušlechtilých obloucích krků a vznosném kroku hříbat skotačících kolem matek. Bylo také zřejmé, že se jeho ctižádostí nakazili i stájníci a čeledíni. Pracovali s takovým zaujetím, jako by v hřebčinci vlastnili podstatný podíl.

Ve stájích Raelynn okamžitě upoutal vzorný pořádek. Výstroj, která se právě nepoužívala, byla na svém místě, čistá a naolejovaná. Obrovská vrata byla dokořán, aby dovnitř mohl proudit svěží ranní vzduch. I za nejteplejších dní zajišťovalo větrání spolu s vysokými stromy, které stínily střechu, uvnitř stájí příjemnou teplotu pro koně i muže, kteří tam pracovali.

Podlahu z udusaného jílu kryla silná vrstva hoblin z rodinné pily. Vzduch příjemně voněl, částečně díky hoblinám a průvanu, částečně díky malé dávce vápna přidávaného do podestýlky, aby potlačovalo zápach.

Trenéři i čeledíni připravovali dvou a tříleté koně na ranní práci nebo čistili boxy. Někteří z mužů se na pozdrav dotkli svých čapek, jiní pozdravili tu širokým, tu nesmělým úsměvem. Raelynn opět zavalila lavina jmen. Poznala muže, který před čtrnácti dny znepokojeně čekal, kdy se její manžel vrátí ze sebevražedně divoké vyjížďky. Když Jeffovi oznámila, že se musí vyrovnat s Nelliným obviněním a že do té doby odmítá plnit povinnosti, k nimž se zavázala před oltářem, snažil se zbavit hněvu na hřbetě bujného vraníka Bruta.

„Sparky je jeden z mých trenérů,” oznámil a ukázal na mladého muže, jehož hlas tehdy slyšela. Uctivě před dámou smekl potrhanou čepici, mačkal ji v silných ušpiněných rukou a občas k Raelynn nesměle vzhlédl. „Sparky jezdí moje koně, včetně Bruta, který je bezesporu nejnezkrotnějším zvířetem, na jakém jsem kdy seděl. Vsadil bych se, že Sparkyho porodila matka na koňském hřbetu. Má přirozený cit pro koně. Ovládaje s takovou samozřejmostí, až se zdá, jako by to bylo zcela snadné.”

Trenér rozpačitě potřásl hlavou s rudou kšticí, jako by nesouhlasil, ale červeň, která mu stoupla do pihatých tváří, prozradila, jak ho chvála těší. „Neměl byste mě před ostatníma pořád tak vychvalovat, pane Jeffrey. Budu z toho mít akorát mrzutosti, protože ode mě budou čekat zázraky, a ty já neumím.”

„Nebojte se, Sparky,” uklidňovala ho Raelynn, „já od vás nebudu požadovat nic, o čem se na vlastní oči nepřesvědčím, že to umíte. Spokojený?”

„Ano, madam, tak to bude v pořádku.”

„Jsem ráda, že jsem vás poznala, Sparky,” ujistila ho vřele. „A nyní mi řekněte: Kdyby vás nějaká dáma požádala, abyste pro ni vybral jednoho z manželových koní, kterého byste jí doporučil?”

Než mohl Sparky odpovědět, přiběhl k nim šlachovitý mužík s křivýma nohama. Úklonou hlavy pozdravil napřed Raelynn, pak Jeffa a spustil dialektem svého rodného Irska. „Vidím, pane, že jste si přivedl svou rozkošnou paničku, abyste se jí pochlubil svým stádem, co? A tváříte se spokojeně jako myš, která vykousala díru do sýru.” Zasmál se s ostatními a pokračoval. „Máte v plánu vzít ji dneska na vyjížďku? Nejspíš na Kelton, co? Na tý se jí pojede pohodlně jako v křesle.”

„Gerald O’Malley má na starosti chov,” vysvětlil Jeff. „Připlul sem před několika lety s hřebci a chovnými klisnami, které jsem koupil v Irsku. Díky jeho péči přestála zvířata plavbu bez úhony. Od té doby ukázal, co umí. Nevím, co bych si bez něho počal.”

Starý muž se na Raelynn usmál, až se mu tvář naskládala do nespočtu vrásek. „Nikdo mi tady neřekne jinak než O’Malley, madam. Bude mi ctí, jestli mi tak budete říkat i vy.”

„Ráda, O’Malley.” Raelynn lehce přikývla na znamení souhlasu a sklouzla pohledem po řadě boxů. „Ale prozraďte mi, která z klisen je Kelton? Je tady ve stájích?”

Jeff ukázal za ni. „Kelton je hodná, poslušná kobylka. Nikdy se nesplaší a stojí dobře na nohách. Jestliže si přejete koně, který vás spolehlivě donese kamkoliv, pak je to Kelton.”

„Jo, Kelton,” přizvukoval Ir. „Chvilku jí to trvá, ale nic neprovede. Jo, to je Kelton.”

Raelynn jeho ujišťování příliš nenadchlo. Bezpečí někdy znamená nudu. Střelila pohledem do boxu, kde si klisna netečně drbala krk o trám, a představila si, jak se obě vlečou za Jeffem jedoucím na mnohem živějším koni. Úšklebek, který postřehla na jeho tváři, v ní probudil podezření, že se baví stejnou představou. „Nepohrdla bych malou dávkou vzrušení, Jeffrey,” prohlásila. „Dřív jsem jezdívala hodně, není nutné se mnou zacházet jako s batoletem.”

„Sparky, paní Birminghamová, vás žádala o radu. Kterého koně byste jí doporučil?” zeptal se Jeff trenéra s přehnaně vážnou tváří.

Sparky se rozhodl přispět k zábavě i svým žertem. „No, byla by tady Ariadna. Jestli chce paní Birminghamová vidět koně, co má opravdu jiskru…”

„Kde je?” skočila mu do řeči Raelynn.

Sparkymu její dychtivost vyrazila dech a také Jeff se zatvářil znepokojeně. Trenér nejisté ukázal na třetí box v uličce. Než mohl Jeff zasáhnout, prohlížela si již Raelynn krásnou, asi tříletou hnědku.

„To je ona?”

„Ano, to je Ariadna,” přisvědčil neochotně Jeff.

Raelynn naklonila hlavu mírně na stranu. „Jmenuje se po hrdince z řecké báje?”

„Ano, po dívce, kterou její otec, král Midas, proměnil ve zlatou sochu.”

„A má cenu zlata?”

„Má v žilách krev, díky níž by se měla stát vynikající chovnou klisnou,” připustil Jeff, „ale je bujná. Málo zkušený jezdec si s ní neporadí.”

„Je krásná,” vydechla Raelynn téměř s posvátnou úctou a protáhla ruku mřížemi. Klisna si odfrkla a odtančila na konec boxu, ale Raelynnin konejšivý hlas ji přilákal zpátky. Sklonila hrdou hlavu a nechala se pohladit po citlivých nozdrách. „Mrzí mě, že u sebe nemám jablíčko, Ariadno, ale jestli dovolíš, abych se na tobě svezla, slibuji, že ti ho přinesu, jen co se vrátíme.”

Klisna jí dýchla do dlaně a Raelynn ji dál hladila, i když si všimla, že se k nim blíží Jeff.

„Nemyslím, že byste si měla vyjet na Ariadně,” namítl. „Je jankovitá a není jí co věřit. Nechci, abyste se zranila, madam.”

„Jízda na koni bývala jednou z mých největších radostí, než se naše poměry tak dramaticky změnily. Neztratili jsme pouze domov a majetek, museli jsme také přihlížet, jak královští štolbové odvádějí naše koně. Bylo nám řečeno, že je dostanou muži, kteří předložili důkazy o otcově zradě.”

Jeff velice dobře chápal, že by tak krásné zvíře jako Ariadna mohlo napomoci zhojit rány na manželčině duši. Vzal Raelynn kolem ramen a přitáhl ji k sobě. „Po několika měsících práce by Ariadna snad mohla být vhodným koněm pro vás, ale napřed ji trenéři musí naučit poslušnosti, aby jí bylo možno důvěřovat.”

Prosebně k němu vzhlédla. „A nemohla bych ji začít trénovat já dnes na vyjížďce? Je pro mě vhodná už teď. Podívejte se, jak je klidná. Vůbec se mě nebojí,” žadonila.

„Musím trvat na svém rozhodnutí, madam. Nepřipustím riziko, že by vás shodila. Mohla byste utrpět i vážné zranění. Jste mi příliš drahá.”

Raelynn pochopila, že další prosby nemají smysl. Její manžel znal klisnu lépe než ona. Přestože byla zklamaná, nezbývalo jí než se podrobit a udělat to, co považoval za správné. Koneckonců, nevzala si žádného slabocha. Byl uvážlivější a laskavější než většina mužů, které zatím poznala, ale neváhal odmítnout její přání, jakmile to uznal za rozumné.

Uvědomila si, že se ho zatím nezeptala na jeho názor. Vrhla na něj pohled zpod širokého kloboučku. „A kterého koně byste mi doporučil vy, Jeffrey?” zeptala se s koketním úsměvem.

Ulevilo se mu, že se neurazila, když neustoupil jejím prosbám. „Uvažoval jsem o jednom valachovi. Jsem si jistý, že první vyjížďka právě na jeho hřbetě se vám bude líbit.”

Kývl na 0’Malleyho. „Připravte Stargazera. Dejte mu dámské sedlo, které mívá, když na něm jezdí slečna Heather.”

„Hned to bude, pane,” ujistil Ir a spěchal vyplnit rozkaz.

Za několik minut Raelynn vydechla obdivem, když vyvedl z posledního boxu vysokého hnědáka. Nepamatovala si, že by někdy viděla tak krásného valacha. Krk měl nádherně klenutý, uši malé, hlavu dokonale tvarovanou, oči velké a moudré, ale nejkrásnější byl jeho krok. Tančil šikmo uličkou a vysoko zvedal štíhlé nohy.

„Ach, Jeffrey, ten je překrásný!”

„Říkal jsem si, že by se vám mohl líbit. Má vysokou akci, ale je hodný. Heather ještě nikdy nezlobil.” „Budete si přát osedlat Bruta?” zeptal se Ir.

„Rád bych si dnes dopřál příjemnou vyjížďku po boku své manželky, 0’Malley. Nemám chuť řítit se na tom ďáblovi do pekla a zase zpátky. Připravte mi Majestika.”

Mužík zasalutoval. „Rozkaz, pane.”

Netrvalo dlouho, Jeff vysadil Raelynn na Stargazera a sám se vyšvihl na mohutného hřebce. Když vyjeli, všimli si, že u domu stojí Cora s košíkem a starou bavlněnou dekou. Přitáhli koním otěže a zastavili vedle ní.

Černoška vzhlédla ke svému pánovi. „Pane Jeffrey, napadlo mi, jestli byste si nechtěli udělat piknik, tak jsem vám nabalila citrónový koláč, kuřátko, kukuřičný placky a další věci. Kdybyste měli žízeň, tak v tý zašpuntovaný flašce je studená citronáda. Třeba dneska pro změnu nebude tak velký hic.” Cora do sebe zhluboka nasála vzduch, jako by vychutnávala jeho svěžest. „Moc pěkný den jste si vybrali. Vy jste se v poslední době nezastavil, pane Jeffrey, zasloužíte si natáhnout se trochu na deku a pochutnat si na tom, co jsem vám dala do košíku.”

„Ty jsi poklad, Coro,” prohlásil vřele Jeff a seskočil na zem. Upevnil košík a deku za Raelynn na sedlo a opět se vyhoupl na koně.

Bok po boku jeli podél plantáží obklopujících dům. Jeff ukázal manželce rostlinu, z níž se sklízí bavlna. Tobolky byly ještě zelené, ale seskočil a jednu rozřízl, aby viděla, co je uvnitř. Za pár týdnů bavlna dozraje a na plantáže nastoupí česači, aby sklízeli bílé chomáčky. Tvrdé slupky jim rozpíchají prsty do krve a slunce jim bude nemilosrdně pražit do skloněných zad.

O kousek dál byly akry půdy zalité vodou, v níž rostla rýže. Klikatá cesta vedla dál mezi louky, kde se páslo stádečko dobytka, a další pole, kde rostla kukuřice vyšší než dospělý muž. Manželé zastavili až za nízkým podrostem u říčky, na jejímž břehu se tyčil mohutný dub. Nízko rozvětvená koruna skýtala dostatek stínu a zajišťovala i soukromí.

Jeff seskočil a obešel Stargazera, aby pomohl sesednout Raelynn. Sevřel ji v štíhlém pase a spouštěl dolů, dokud jejich rty nebyly na stejné úrovni. Dlouze ji líbal, a když se od ní konečně odtrhl, odmítala stát. S blaženým povzdechem se o něho opřela jako hadrová loutka. Učinil jedinou rozumnou věc, kterou mohl. Přehodil si ji přes rameno, ale neodpustil si, aby ji pod sukní nepošimral na partiích, které ho nepřestávaly okouzlovat. Zatímco se hihňala a výskala, odvázal výbavu, kterou jim nachystala Cora. Košík si navlékl na volnou ruku a deku přehodil přes předloktí.

Odnesl živý i neživý náklad pod husté větve, hodil deku na zem a kopal do svinutých okrajů, dokud ji alespoň trochu nerozprostřel. Potom se překlonil a posadil na ni Raelynn. V očích se mu rozverně blýskalo. „Místečko jako stvořené ke hrátkám, nemyslíte, má drahá?”

„Nemohu než s vámi souhlasit.” Rádoby stydlivě se usmála, ale než ji stihl znovu políbit, dodala: „To jídlo tak božsky voní. Nenajíme se? Umírám hlady.”

„Nedrážděte mě, madam,” vyhrožoval jí s předstíraným hněvem.

Jakmile se posadil, poklekla proti němu a políbila ho s vášnivostí, která v něm vyvolala ty nejkrásnější představy. Vztáhl po ní ruce, ale se škodolibým smíchem se mu vysmekla. Rozvázala si stuhu na klobouku a odložila ho. Chvíli si kousala ret a vyzývavě si Jeffa měřila, ale pak se k němu obrátila zády a začala vybalovat jídlo z košíku.

„Vy zlomyslná ještěrko.” Natáhl ruku a štípl ji.

„Auvej!” vyjekla a dotčeně se obrátila. „To bolí. Budu tam mít modřinu.”

„Ukažte.” Pokusil se jí nazvednout sukni. Ohnala se po něm, ale tím ho ještě víc vydráždila. Zasmál se, přitáhl si ji do klína a dlaněmi jí sevřel ňadra. „Teď vás držím, lasičko. Už se mi nevysmeknete.”

Spokojeně si o něho opřela hlavu, zavřela oči a vychutnávala jeho laskání. Zlehka ji kousal do šíje a prsty jí mnul hroty ňader, dokud se jí nezačaly ostře rýsovat pod šaty. Rozepnul jí háčky na zádech a začal ji svlékat.

„A co jídlo?” vydechla.

„Chvíli počká,” zašeptal jí do ucha a věnoval se knoflíčkům na košilce. Její ňadra zazářila v paprscích odrážejících se od vodní hladiny. Znovu ho uchvátila běloba její kůže, ještě zdůrazněná jeho opálenýma rukama. Když sjel níž, zasténala vzrůstající vášní a nedočkavě se poddala jeho rafinovanému laskání.

Po čase přišly na řadu i další příjemné věci. Nejprve jídlo, které jim nachystala Cora, a pak říčka tekoucí opodál. Kráčeli k ní tak, jak je pánbůh stvořil, Jeff zcela uvolněně, Raelynn poněkud stydlivě. Dřív by se neodvážila vyjít nahá ani ze dveří ložnice. Bázlivě postávala na břehu, ale když Jeff plaval od ní, odvážila se o kousek dál do vody.

„Pojďte, má lásko,” volal na ni ze středu říčky. „Voda je báječná.”

„Já neumím plavat,” přiznala. Stále ještě se nevyrovnala se skutečností, že stojí nahá na volném prostranství.

Jeff se zlomyslně ušklíbl. „Zřejmě vás budu muset hodit do hloubky a sledovat, jak rychle se naučíte šlapat vodu.”

„Toho byste se neodvážil!” vydechla a spěchala na břeh, protože postřehla ohníčky v jeho očích. Vyjekla strachy, když uslyšela, že se k ní ráznými tempy blíží. Obrátila se. Plaval rychleji, než ona mohla ve vodě běžet. Zdvojnásobila své úsilí, ale břeh jí připadal tak daleko, jako by byla na širém moři.

Náhle ji v pase sevřely Jeffovy paže. Strhl ji na své vysoké, svalnaté tělo a uvěznil v pevném objetí. Posadil si ji do klína a jednou rukou přejížděl po svůdných křivkách. „A mám vás, děvenko.”

Raelynn se zmocnila panika. „Jeffrey, prosím, neházejte mě do hloubky. Neudržela bych se na hladině, a co by si pomyslelo služebnictvo, kdybych se vrátila celá zmáčená, se zplihlými vlasy? Přemýšleli by, co jsme asi dělali.”

„Nebojte se, miláčku,” uklidňoval ji. „Jenom vás chvíli pochovám. Nemám moc příležitostí obdivovat vaši nahou krásu ve slunečním světle.”

Ulevilo se jí. Zasmála se a šťouchla ho loktem do žeber. „Vy zvíře! Chtěl jste mě vyděsit.”

„Moc se mi líbilo, jak se vám pohupovala ňadra, když jste utíkala ke břehu,” dobíral si ji. „Ale opravdu bych vás rád naučil plavat…“

Ztuhla. „Jeffrey Birminghame, jestli mě hodíte do vody, nikdy vám to neodpustím.”

„Nic takového nemám v úmyslu, madam. Postačí, když se uvolníte a lehnete si za záda. Budu vás přidržovat na hladině,” přemlouval ji. „Jakmile se na ní udržíte sama, začnu vám dávat lekce plavání.”

„Namočím si vlasy,” strachovala se.

„Proklouzneme do domu, až se nikdo nebude dívat.”

Opřela si mu hlavu o rameno. „Vy ale umíte být lstivý, když chcete, aby bylo po vašem, pane.”

„A když chci vás, moje milovaná, jsem schopen všeho,” ujistil ji a sevřel zlehka její růžový boltec mezi zuby.

Opatrně se položila na jeho natažené paže. Spočívala na hladině a Jeff nedokázal odtrhnout pohled od rozkošného obrazu, který se mu nabízel. Z klidné vody se do slunečního svitu vynořovaly dva bělostné kopce a jeden ostrůvek červenavých chloupků. Zatím vídal podobné výjevy pouze ve snech, nebo když povolil otěže své fantazii.

Netrvalo příliš dlouho a Raelynn zvládla zcela sama několik temp. Jeff jí byl neustále nablízku a radil jí, dokud si nevšiml, že jí jemná pleť začíná růžovět. Znepokojeněji zarazil.

„Asi bychom se měli obléknout, madam, jinak budete kňučet bolestí. Doufám, že není pozdě.”

„Sežeňte kočár,” zanaříkala, když se brodila z vody. Tělo měla jako z olova. „Neumím si představit, že bych se měla vyškrábat do sedla dřív než za měsíc. Zadní část těla mi zřejmě zkameněla.”

Jeff ji vzal do náruče. „Kočár není zapotřebí, madam. Složím deku jako polštář a povezu vás domů před sebou.”

Raelynn se spokojeně usmála a otřela se mu čelem o tvář. „Svěřím se do vaší péče, kdykoliv budete mít chuť, pane.”

„Slibujete?”

„Slibuji.”

Než dojeli domů, sykala Raelynn skutečně bolestí, ne však od sluníčka, ale spíš od hodin strávených v sedle. Odmítla zavolat na Tizzy, aby jí pomohla při koupeli, protože by se propadala hanbou, až by dívka spatřila, jakými potížemi trpí. Snad žádná část jejího těla si nezachovala svou přirozenou barvu. Jeff se ujal role komorné s mimořádnou opatrností. Nejprve ji vykoupal ve vlažné vodě, vetřel jí do spálené kůže hojivou mast a pak jí na-masíroval bolavé svaly.

„Jak vidím, nebudu vás moci vzít v neděli do kostela,” poznamenal se suchým humorem, když jí natíral odřené zadní partie chladivou mastičkou. Stěží zadržoval smích. „Mohla byste se vydávat za rudokožce nebo možná mloka, až vám naskáčou všechny pihy a skvrny. Měla byste se pozvolna smířit se skutečností, že vaše pleť nebude již nikdy bez poskvrnky.”

Déle se již ovládat nedokázal. Za prvním výbuchem smíchu následovaly další, jako by se uvolnila lavina. Raelynn vrhla pohled přes rameno. „Jeffrey Birminghame, zlehčujete mé utrpení. Nemohu sedět, stát, ani ležet, ale vy se chechtáte, jako byste nikdy neviděl nic zábavnějšího. Jakmile přijdu na způsob, jak se pohybovat, stáhnu se do soukromí své ložnice.”

„Načechrejte si peříčka, má krásná holubice,” dobíral si ji. „Budu vás milovat bez ohledu na barvu vaší pleti nebo množství skvrn.”

Raelynn popadla polštář a vší silou jím mrštila do manželovy rozesmáté tváře. Uskočil a rozchechtal se ještě mohutněji. Usilovně se snažila zachovat důstojnost, ale brzy se již smála stejně hlasitě jako Jeff. Ještě nikdy nezažilo Oakley takové veselí a Jeffrey věřil, že v následujících měsících a letech bude tohoto jedinečného léku pro srdce i mysl stále přibývat. Jeffrey Birmingham se nadýmal pýchou, když vedl svou svátečně nastrojenou choť ke kostelní lavici, kde již seděli Heather, Brandon a jejich tříletý syn Beau. Sotva malý uličník zahlédl milovaného strýce, rozzářil se, prosmýkl se kolem matky i Raelynn a vyšplhal se mu do klína.

„Strejdo Jeffe, chcete vidět mou žábu?” šeptal mu tajemně do ucha. Modré oči mu plály vzrušením a drobnou pěst držel v kapse. „Schoval jsem ji, aby ji maminka neviděla.”

Jeff ho poplácal po zádech, předklonil se a vesele se zašklebil na viditelně znepokojenou Heather, která se snažila uhodnout, co spolu tropí. Příliš dobře znala onen zvláštní lesk v jejich očích. Viděla ho nesčetněkrát. Ti dva zase chystali nějakou neplechu.

Vzápětí se jí safírově modré oči rozšířily hrůzou. Její syn strčil strýci před nos žábu. K dovršení všeho odporné zvíře hlasitě zakvákalo a obrátilo k sobě pozornost shromážděných věřících. Ozvalo se tiché hihňání i káravý sykot, zvědavci natahovali krky a čekali, co se bude dít. Heather pochopila, že musí zasáhnout. Narovnala si krajkový šál, aby zakryla pokročilé těhotenství, a snažila se postavit na nohy, ale Brandon jí položil svou velkou ruku na rameno a vtiskl ji zpátky do lavice.

„Uklidněte se, má drahá. Postarám se o žábu i našeho syna.”

Obešel první lavici až ke konci, kde seděli jeho bratr a syn. Sklonil se a pošeptal Jeffovi do ucha: „Měl bych tě nechat, aby sis s touto záležitostí poradil sám, protože se ti trocha praxe bude pravděpodobně v nepříliš vzdálené budoucnosti hodit.”

„Mohl bys mi posloužit názorným příkladem?” ušklíbl se

Jeff, když Brandon zvedl Beaua z jeho klína. „Připouštím, že se mám co učit, ale ty bys měl být už odborníkem na slovo vzatým.”

„Pokud příští dítě bude dívka, budu se muset začít učit všechno od začátku,” poznamenal Brandon. „Hatti přísahá, že kluci a holčičky se od sebe liší úplně ve všem.”

Jeff zamyšleně našpulil rty. „Určitě je užitečné to vědět. Jen si představ, jaký zmatek by vznikl, kdyby se od sebe obě pohlaví od narození neodlišovala. Život by byl rázem nudný.”

„Milý bratříčku, neměl jsem na mysli anatomické rozdíly,” upozornil ho Brandon. „Hovořil jsem o povahových rysech.”

„Ach tak, o rozdílných povahách nás dvou,” přikyvoval horlivě Jeff ukazoval prstem střídavě na sebe a na staršího bratra.

Brandon předstíral zoufalství. „Už ti někdy někdo řekl, že umíš druhé přivádět k šílenství?”

„Například ty mi to opakuješ zcela pravidelně.”

„Nicméně moje nářky jdou zřejmě jedním uchem tam a druhým ven.”

„Mluvíš o mých uších?”

„A o jakých jiných asi?”

Brandon vykročil k východu. Žába, která v železném sevření chlapecké dlaně kvákala po celou cestu mezi kostelními lavicemi, sklízela aplaus i smích všech shromážděných. Raelynn se chichotala do kapesníku a Heather s úsměvem potřásala hlavou.

Jakmile byl znovu nastolen klid, začala bohoslužba. Reverend Parsons, který se tvářil, jako by si ničeho nepovšiml, si odkašlal a pohledem si zjednal naprosté ticho. „Nyní si společně zazpíváme žalm,” oznámil důstojně, „ale chtěl bych požádat toho, kdo se o zpěv před chvílí pokoušel, aby se držel zpátky a nekazil tak nám ostatním požitek. Zvuky, které vydával, připomínaly spíš skřehotání žáby.”

„Amen,” dodal Brandon a kostel se otřásl výbuchem bujarého smíchu.

Po skončení bohoslužby se věřící shromáždili před kostelem. Stará paní Abegail Clarková si za pomoci dlouhého slunečníku, který používala i jako hůlku, razila cestu hloučkem.

„Jeffrey Birminghame,” zvolala hlasitě, „bolestně se mě dotklo, že jste nepřivedl svou rozkošnou ženušku do mého domu a nepředstavil nás. A to jsem si myslela, že si na mě potrpíte.” „Ale já vás zbožňuji, na mou duši.” Smekl cylindr a přitiskl si ho k srdci jako při slavnostní přísaze. „Jste světlem mých očí, teplem mého srdce…“

„Tydlifidli, pane Velkohubý,” přerušila ho a ukázala slunečníkem na Raelynn. „Okamžitě nás představte, nebo se na vás budu zlobit ještě víc.”

Jeff jí vysekl dvornou poklonu. „Madam, dovolte, abych vám představil svou milovanou choť Raelynn. Vám i všem, kdo mě právě slyší.” Usmál se na svou sličnou manželku a vzal ji za ruku. „Má drahá, tato přísně se tvářící vdova je paní Abegail Clarková, stará přítelkyně naší rodiny. Dá se říci, že adoptovala mou matku Catherinu, dokud ještě žila.”

Raelynn půvabně poklesla v kolenou. „Těší mě, madam.”

„Potěšení je na mé straně, děvenko,” ujistila ji laskavě stará dáma. „Dlouhé roky jsem čekala, koho si ten krasavec vybere za manželku. Donesly se ke mně zvěsti o protivenstvích, kterými jste po připlutí sem musela projít, ale je zřejmé, že jste je přestála obdivuhodně dobře. Jsem šťastná, milé dítě, že vás mohu přivítat v Karolíně a zároveň vyjádřit přání, aby vás Bůh opatroval a dopřál vám štěstí po celý dlouhý a plodný život.”

„Děkuji, paní Clarková. Doufám, že nezklamu očekávání, které do mě vkládáte.” Raelynn k ní o krok postoupila a políbila ji na vrásčitou tvář.

Paní Clarková dojatě zamrkala, aby rozehnala slzy, které jí stoupaly do očí. Když se rozhlédla, uvědomila si, že ji obklopují všichni členové rodiny Birminghamů. Vztáhla ruku k Heather. „Jsem ráda, že vás vidím, děvenko. Několik týdnů jste se tady neukázala. Bála jsem se, že špatně snášíte svůj požehnaný stav. Cítíte se dobře?”

„Jistě, paní Clarková,” ujistila ji Heather se zářivým úsměvem. „Beau měl minulý týden zvýšenou teplotu, to je vše. A pak zde byl rozruch, o němž jste určitě také slyšela.”

„Který způsobil pan Fridrich,” doplnila stará žena a znechuceně mlaskla. „Je to surovec.”

„Jeho vinou se žádný z nás nevyspal, dokud zase všichni nebyli v pořádku doma. Když bylo to soužení za námi, stěží jsme udrželi oči otevřené.” Heather střelila škádlivým pohledem po manželovi. „Reverend Parsons by pravděpodobně usoudil, že kostel je zaplaven žábami, až by Brandon začal během bohoslužby chrápat.”

Její manžel bojovně vysunul bradu jako někdo, kdo byl uražen ve svých nejlepších citech. „Důrazně se ohrazuji proti vašemu křivému obvinění, madam. Já nechrápu.”

Heather pozvedla mučednicky oči k nebesům. Brandon se k ní výhružně přikradl. Přikrčila se, když jí sevřel štíhlou šíji, ale dlouho strach předstírat nevydržela a rozesmála se spolu s ostatními.

„Strejdo Jeffe,” ozval se Beau a zaklonil hlavu, aby viděl vysokému muži do tváře. „Pomůžete mi chytit jinou žábu? Táta mě přinutil tu první pustit.”

Jeff podal klobouk Raelynn a vzal nejmladšího člena rodu do náruče. „Možná tě táta vezme ke mně a dovolí ti chytit si nějakou v rybníčku u domu. Můžeš si jich nachytat, kolik budeš chtít, ale musíš mi slíbit, že je nebudeš nosit do kostela. Nejlíp je jim totiž venku a v rybníku.”

„Ale venku mi vždycky utečou.”

„Chytneš si další. Slibuješ?”

„Tak jo, strejdo Jeffe.”

Jeff hleděl do jeho zarmoucených očí lemovaných černými řasami a náhle sebou trhl. „Beau má modré oči. Já jsem si myslel, že jsou…“

„Zelené?” vzala mu Heather poslední slovo z úst. Natočila hlavu a měřila si švagra zpod okraje kloboučku. „Jsou modré už tři roky. Myslela jsem si, že jste si toho všiml.”

„Ale byly zelené, nebo ne?”

Brandon pokývl bradou směrem ke své ženě. „Přísahám, že přemluvila skřítky, aby Beauovi změnili barvu očí. Jestli ty jsi se svými spokojený, měl by ses před ní mít na pozoru, jinak ti je nechá přebarvit na modro.”

Heather se spokojeně ušklíbla. „Neodvážila bych se vašemu bratrovi tvrdit, že si plete barvy,” vysvětlovala švagrovi. Nakrčila nos, když Brandon zafuněl jako rozzuřený býk. „Pravda je, že dětem se v prvním roce života barva očí mění. Co jsme považovali za zelené oči, byly modré oči, které se teprve vybarvovaly.”

Její logika všechny okouzlila. Když se rozhlédla po rozesmátých tvářích kolem sebe, trhla rameny jako malá holčička.

Brandon neodolal, přitáhl ji k sobě a před očima celé farnosti ji políbil na ústa.

Rozpačitě ho odstrčila. „Brandone, mějte rozum. Dívají se na nás.”

Široce se usmál na trojici starých panen, kterým málem vylezly oči z důlků, a položil jí ruku kolem ramen. Důvěrně se o něho opřela. Tři drbny vytáhly pohoršené obočí.

Raelynn se líbilo, že se její švagr a švagrová nestydí projevit na veřejnosti, co k sobě cítí. Vsunula drobnou ručku do Jeffovy dlaně a zamilovaně se na něho usmála. Pochopil, co mu chtěla říci. Byla šťastná, že patří do jeho rodiny.

6

Ke konci září byla toaleta pro Raelynn připravena k poslední zkoušce. Jeff nezapomínal, že Nell pracuje v salonu a že má u sebe i svého nedávno narozeného syna, a usilovně přemýšlel jak zabránit, aby se obě ženy setkaly. Nakonec udělal jedinou rozumnou věc, kterou džentlmen v jeho situaci udělat mohl. Nenechal ji jet do města pouze s Thaddeusem, ale doprovodil ji tam sám. V salonu ke svému nesmírnému ulehčení zjistil, že si mladá švadlenka vzala den volna, protože si prý potřebuje něco vyřídit. Mohl jen doufat, že se jednou rozhodne odjet z Charlestonu nadobro. Přestože to pro ni bylo bolestivé, bude se muset smířit se skutečností, že ji on nechce už nikdy vidět.

Mužům byl vstup do zkušebních kabinek přísně zakázán. V Jeffovi vzrůstala netrpělivost, když čekal, až se Raelynn poprvé objeví, a málem vyletěl z kůže při představě, kolik drahocenného času uplyne, než si jeho manželka vyzkouší celou garderobu pro nastávající podzim, kterou jí objednal. K dovršení všeho byl jediným mužem v salonu. Když konečně vyšla ve třpytivé plesové toaletě, ztratil ohromením řeč. Proplula místností k zrcadlu, které jí přidržela Elizabeth.

„Zavři pusu,” posmíval se mu Farrell, když k němu došel. „Vzpamatuj se, chlape, máš bradu až na hrudi.”

„Nádhera!” vydechl Jeff a okouzleně přejížděl pohledem po Raelynnině postavě.

„Samozřejmě,” potvrdil majitel salonu hrdě. „Navrhoval jsem je přece já.”

Jeff vytáhl jedno obočí a úkosem si přítele změřil. „Mluvil jsem o své ženě, šviháku.”

Farrell si dál nevzrušeně leštil nehty o klopy kabátu. „Jistě, o ní to platí také. Je skutečně obtížné říci, co je krásnější, ovšem můj výtvor půvab tvé ženy ještě zvýšil. Jinak ovšem patří k těm, kterým by slušel i pytel. Je vysoká, štíhlá, pohybuje se jako víla…“

„Přestaň žvanit,” okřikl ho Jeff na oko rozhořčeně. „Krása se chválí sama.”

„Jistě. V posledních několika týdnech jsem si to uvědomil nejednou a rozhodl jsem se dát na tvou radu…“ „Jakou radu, proboha?”

„Rád bych vzal Elizabeth na váš ples.” Neušel mu úsměv, který se příteli rozšířil po tváři. „Nebude ti to vadit?” „Jak tě to napadlo?”

„V tom případě bych asi neměl,” uvažoval nahlas Farrell a uhladil si dokonale střižený kabátec. „Nechtěl bych, abys kvůli mně…“

„Máš značné zpoždění, kamaráde, ale ulevilo se mi, žes konečně začal používat hlavu. Vždycky jsem si říkal, že by ti jednou mohla být k něčemu dobrá, ale zatím jsem nevěděl k čemu.”

„Jednou nebo dvakrát jsem vzal Elizabeth na večeři,” soukal ze sebe rozpačitě Farrell. „Na pracovní večeři, samozřejmě. Vzhledem k jejím předsudkům, o nichž jsem ti vyprávěl minule, to byla vhodná záminka jak ji přimět, aby mé pozvání přijala.” Svraštil obočí, když si vzpomněl na překvapení, které zažil. „Upřímně řečeno, nebyl jsem připravený na nestoudnost, s níž na ni někteří muži zírali. Jako by ani nebyla v mé společnosti. Věř mi, Jeffrey, někteří při pohledu na ni vyloženě slintali. Měl jsem chuť jim dát do zubů.”

„Chápu. Přesvědčil ses, jak bezprostřední je nebezpečí, že si tvou nadanou pomocnici odvede k oltáři nějaký chlípník,” dobíral si ho Jeff.

Farrell zasunul prst za límeček košile a několikrát jím přejel sem a tam, jako by ho škrtil. „Sakra, Jeffrey, ty mluvíš, jako bych se Elizabeth dvořil nebo si ji chtěl vzít jen proto, abych zachránil podnik před nevyhnutelným úpadkem.”

„A není tomu tak?”

Módní tvůrce si odfrkl na znamení pobouření. „Nedělej ze mě vypočítavého mizeru, Jeffrey. Samozřejmě že tomu tak není. Elizabeth je po čertech krásná žena. Obdivuju ji už řadu let. Mezi všemi krasotinkami, za kterými jsem kdy běhal, by se nenašla jediná, jež by se s ní mohla srovnávat. Konečně mi svitlo, že jsem dovolil, aby mé jednání řídily bolestné vzpomínky na minulost. Nejsem si jistý, zda Elizabeth ocení mou snahu dát našemu vztahu poněkud méně formální ráz, než jaký bývá mezi zaměstnavatelem a zaměstnankyní, ale domnívám se, že pro mě bude příjemnější a méně namáhavé zaměřit se na růži na mé vlastní zahrádce a nedívat se, co kvete sousedům za plotem.”

„Nemusíš se hned urážet, kamaráde. Jsem moc rád, žes změnil názor. Ještě před dvěma měsíci pro tebe byla Elizabeth vzduch, alespoň se to tak zdálo. Ulevilo se mi, že se ti zlepšil zrak a začínáš trochu lépe vidět nablízko.”

„Neviděl jsem si na špičku nosu. Neuvědomoval jsem si, jak se k ní chovám. Bral jsem ji jako samozřejmost.”

„A neocenil ji.”

„Hrom do tebe, Jeffrey, ty umíš být horší než zimnice. To jsem neřekl.”

Jeff byl stále zmatenější. „Tak co se mi snažíš říct, šviháku?”

Jeho přítel ze sebe vyrazil zoufalý povzdech, protože si nebyl jistý, zde se dokáže vyjádřit srozumitelněji. „Elizabeth byla pořád po ruce, takže jsem si neuvědomil, co jsem vlastně dělal.”

„Chceš říct, žes ji přehlížel?”

„Ne!” zařval Farrell. „Musíš to znát z vlastní zkušenosti, když jsi byl tak dlouho svobodný. Mezi tebou před svatbou a mnou teď není žádný rozdíl. Vídával jsem, jak se zmocňuješ žen, přestože někdy ani nepostřehly, že se na ně díváš. Svobodní muži si zřejmě nemohou pomoci. Možná je to zcela podvědomé. Často nemají jinou možnost, než jít za děvkami, i když já jsem tak hluboko nikdy neklesl. A ty nejspíš také ne. Jakmile se v našem zorném poli objeví pohledná žena, během okamžiku ji v duchu svlékneme, rozpitváme a vyspíme se s ní, aniž bychom si uvědomili, co děláme. Já jsem nemusel hledat ideál, s nímž bych ostatní ženy srovnával. Po celou dobu tady byla Elizabeth. Ale zároveň jsem si neuvědomoval, že i s ní zacházím v duchu stejně, dokonce vícekrát než se všemi ostatními dohromady.

Svléknout ji, rozpitvat, vyspat se s ní… všechno v duchu. Emory to pojmenoval zcela přesně.” Potřásl sám nad sebou znechuceně hlavou. „Dělal jsem si na ni chutě. Ano, ještě dřív, než ovdověla. A jemu jsem chtěl jednu vrazit, když mi to řekl.” „A co s tím hodláš dělat teď?”

Farrell zničeně pokrčil rameny. „O to právě jde, přítelíčku drahý. Já nevím, jestli s tím vůbec můžu něco dělat.”

Jeff na něho udiveně hleděl. Jeho přítel tedy nebyl slepý, pouze se snad až příliš bál stínů minulosti. A nikdo nemohl předvídat, co bude dál.

Pozdě odpoledne zastavil landauer před Oakley. Jeff svižně seskočil a pomohl vystoupit i Raelynn. Jakmile kočár odjel, upoutal jejich pozornost rozzlobený hlas za domem.

„Řek sem, že tady nemáte co hledat, slečinko. Chcete tak akorát dělat zlou krev. Já to vím moc dobře, zrovna tak jako vím, co jste provedla před rokem. Kliďte se odsaď, než vás pán načapá, že brousíte kolem jako bílá chátra.”

Raelynn poznala majordoma a překvapeně vzhlédla k Jeffovi. Kingston byl obvykle vtělená slušnost a trpělivost, ale nyní mu hlas zhrubl zlostí. „Na koho to Kingston tak křičí, Jeffrey?”

Jeffova úzká tvář zbrunátněla a z očí mu náhle čišel mrazivý chlad. Sevřel jí ruce, pohlédl jí přímo do očí a požádal ji: „Počkejte tady, Raelynn. Hned to vyřídím.”

Zdráhavě přikývla. Jen nerada se uvolila počkat venku, zatímco on šel vstříc podobnému střetu, jakému musel čelit, když na Oakley vtrhl Fridrich se svou zločineckou bandou. Ale tentokrát potíže dělala žena, přesněji řečeno dívka jménem Nell.

Když Jeff zmizel za rohem, Raelynn si znepokojeně kousala spodní ret. Mohla pouze hádat, jak se zachová. Jestliže se Nellino obvinění zakládalo na pravdě, přizná svůj poklesek, nebo ho bude zarytě popírat?

Vzápětí sebou polekaně trhla, když ho uslyšela rozzuřeně křičet.

„Proč jste sem, sakra, chodila?”

„Ach, Jeffrey, čekám na vás skoro hodinu,” naříkal ženský hlásek. „Skoro jsem odešla, když na mě Kingston tak sprostě řval. Vím, že byste rád viděl svého syna, tak jsem vám ho přinesla ukázat. Dala jsem mu jméno Daniel, po mém tátovi. Doufám, že vám to nevadí.”

Raelynn si sevřela rukou hrdlo. Ulevilo se jí, když jí Farrell řekl, že Nell požádala o den volna, a nyní pochopila, jaké záležitosti si potřebovala vyřídit. Útok si naplánovala velice dobře a bojiště zvolila tak, aby se nevystavila nebezpečí, že přijde o práci.

„Vadí, Nell,” odpověděl Jeff sžíravě. „To dítě je možná vaše, ale rozhodně není moje. A přestaňte mě vydírat, nebo vás nechám dopravit zpátky do města a můžete si být jista, že tentokrát se vám o ubytování nepostarám. Zajímalo by mě pouze, jakého chlípníka jste si pozvala do pokojíku, který jsem vám zaplatil. Zřejmě jste neztrácela čas, když jsem vás odsud vykázal, a snažila se otěhotnět co nejdříve.”

„Podívejte se na něho, Jeffrey,” přemlouvala ho Nell sladce. „Je to krásný chlapec. Má černé vlasy a ohnuté řasy stejně jako vy. Vůbec bych se nedivila, kdyby mu oči zezelenaly. Jsem zvědavá, jestli bude aspoň v něčem po mně, když se už teď tak podobá tatínkovi. Podívejte se na svého synáčka. Jako by vám z oka vypadl.”

„Přestaňte mlít pořád stejnou písničku, Nell, není vám to nic platné. Nemám tušení, kdo je otcem vašeho dítěte, ale vím bezpečně, že já to nejsem.”

„Má černé vlásky a…”

„Tisíce dětí mají černé vlasy, ale to ještě neznamená, že jsou moje!”

Raelynn se silou vůle snažila potlačit nevolnost. Scéna se až příliš podobala té, která se odehrála po svatební noci. Dívka byla neodbytná a Jeff neústupný. Jeho hněv jí naháněl strach a nutil ji přemýšlet, co se skrývá pod jeho obvyklou vyrovnaností.

„Neměl byste na mě tak křičet,” ohradila se Nell.

„Mladá dámo,” oslovil ji s urážlivou zdvořilostí, „byl bych vám nevýslovně zavázán, kdybyste mi prokázala tu laskavost a vrátila se i se svým synem do Charlestonu. Můžete se také propadnout do země, bude-li vám to milejší, jen když vás budu mít z očí.”

„Bojíte se, co by řekla vaše žena, kdyby uviděla našeho syna,” dorážela na něho Nell.

Jeffovi došly poslední zbytky trpělivosti. „A ven! Zmizte odsud. Nebudu plýtvat dechem na rozhovor s vámi. A víckrát se tady neukazujte, je-li vám život milý, protože mám sto chutí vás zaškrtit!” rozkřikl se na ni a pak se mnohem klidnějším hlasem obrátil na majordoma.

„Kingstone, čeká na ni tady někde kočár?”

„Ano, pane. Rovnou před domem.”

„V tom případě do něho slečnu Nell usaď, ať už po dobrém nebo po zlém, a nařiď kočímu, aby nezastavoval, dokud neopustí mé pozemky.”

„Jak si přejete, pane Jeffrey.”

Raelynn se špatně předstíraným klidem čekala, až se rozzuřená Nell vyřítí zpoza domu. Kingston se s ní marně snažil držet krok. Když na ni dívka pohlédla, měla Raelynn pocit, jako by do ní zabodla dýku.

Nell pohrdlivě zkřivila horní ret. „Vy si nejspíš myslíte, že máte Jeffreyho v hrsti i s jeho penězi, co? Ale já jsem ještě neskončila. Znemožním vás oba tak, že se neodvážíte vyjít lidem na oči. Pak mi třeba vznešený pan Birmingham dá, co mi patří. Ten lakomec dělá, jako kdyby musel počítat každý dolar, a přitom by jeho pokladna nepoznala, ani kdyby mu jeho urozená čubička porodila celý tucet harantů.”

Přezíravě kývla Raelynn na pozdrav a vykročila k drožce, čekající o kousek dál na cestě. Naposledy střelila pohledem po Jeffovi stojícím nehybně vedle manželky, sevřela pevněji raneček ve své náruči a s pomocí Kingstona nastoupila.

Když kočár drkotal dolů po cestě, Raelynn si zhluboka oddechla. Měla dojem, že by měla říci něco moudrého, ale nic ji nenapadalo. Roztržitě se rozhlédla a zamumlala: „Zde by člověk nikdy neměl spoléhat na to, že se nebesa nezřítí. Zdá se, že to dělají zcela pravidelně.”

7

Nad Oakley se jako na motýlích křídlech vznášela melodie valčíku. Pán domu plul se svou manželkou sálem osvětleným nespočtem lustrů a vyzdobeným květinami. Lem její sukně pošité třpytivými perličkami vířil kolem jeho lýtek, zatímco její prsty hladily látku dokonale ušitého kabátu. Hedvábná čerň jeho elegantního společenského obleku, zdůrazněná zářivou bělobou náprsenky a vysokého límce, tvořila působivý kontrast k růžové barvě její toalety, stejně jako jeho snědá tvář a tmavé vlasy dávaly ještě více vyniknout její světlé pleti a kaštanové nádheře vlasů.

Měli oči pouze jeden pro druhého. Nevnímali hosty, kteří se stáhli na okraj parketu a obdivné sledovali půvabný pár. Ne všichni jim však přáli jejich štěstí. Po dobrých deset let byli bratři Birminghamovi středem neustálé pozornosti zamilovaných dívek ze širokého okolí. Když starší z nich vstoupil do manželského svazku s krásnou Heather, soustředily se roztoužené ženy na mladšího. Většina z nich byla nyní na plese, neboť jejich rodiny se s Birminghamovými přátelily po dlouhou řadu let. Pro některé chamtivé rodiče představovalo bohatství obou bratrů kořist, které se chtěli zmocnit sňatkem. Matky a dcery se zalykaly nevolí a závistí při pohledu na příčinu jejich zklamání. Od úst k ústům putovala zvěst, že novopečenou paní Birminghamovou unesl o svatební noci nechvalně známý Gustav Fridrich. Zklamané dívky a jejich rodiče příběh patřičně přibarvovali. Tvrdili, že únosce nevěstu zneuctil a její pohledný ženich ji nezavrhl pouze díky své rytířskosti.

Z jiného rohu se ozývaly mnohem lichotivější hlasy. Nešetřily chválou nejen na krásný pár, ale obdivné se vyslovovaly i o toaletě nové paní domu. Všichni se shodovali, že musela stát celé jmění, ale všichni také uznávali, že někdo tak zámožný jako Jeffrey Birmingham může svou půvabnou choť marnotratně zahrnovat dary.

Když chvalozpěvy na Raelynninu toaletu zaslechli její tvůrci, vyměnili si pohledy plné oprávněné pýchy. Elizabeth sevřela Farrellovi ruku na znamení tichého holdu jeho umění. Stisk drobných prstů ho překvapil, protože zatím se úzkostlivě vyhýbala jakémukoliv, třeba i náhodnému doteku.

Tázavě se na ni zadíval a ona poprvé neuhnula pohledem. Probudila se v něm naděje, že by přece jen mohl nalézt cestu k jejímu srdci. Zlehka jí pohladil prstem dlaň, jako by chtěl naznačit city, jež v něm dřímaly již dávno, aniž si jich byl vědom. Zatajila dech a chvíli se zmítala mezi štěstím a strachem z něčeho neznámého. Z pootevřených rtů jí unikl sotva slyšitelný povzdech.

Po těle se jí rozlila palčivá touha. Ráda by odpověděla na otázku v jeho očích, ale příliš dobře znala hypnotickou sílu jeho mužného úsměvu. S pracně udržovaným zdáním bezstarostnosti odtáhla ruku a přinutila se pohlédnout jinam. Doufala, že její zaměstnavatel nepostřehne, jak se chvěje. Stoly s občerstvením jí poskytly vítanou záminku vložit mezi sebe a něho větší vzdálenost.

„Pokud byste nic nenamítal, pane Ivesi, ráda bych se podívala, jaké lahůdky jsou pro nás nachystané. Samým strachem, že nebudu vypravená včas, jsem zapomněla na jídlo.” Pokynula hlavou neurčitým směrem. „Kromě toho z vás nespouští pohled několik mladých zákaznic. Zřejmě doufají, že je vyzvete k tanci, a vy je jistě nebudete chtít zklamat.”

Nenechal se odstrašit a vzal ji za loket. „Mám v úmyslu doprovodit vás, Elizabeth, ale vy byste neměla být tak přísně formální. Nejsme v obchodě a moje křestní jméno znáte lépe než kdokoliv jiný.”

Snažila se odpovědět, ale hlas jí vypověděl poslušnost. Odkašlala si a odhodlala se k druhému pokusu. „Myslíte, že by to bylo rozumné, když je všude kolem tolik zvědavých uší? Zatím se nám dařilo zabránit tomu, aby se o nás šířily nechutné pomluvy, ale kdyby lidé slyšeli, že vás oslovuji křestním jménem, vyvozovali by z toho bůhvíjaké závěry.”

Farrell v duchu proklel všechny zvědavé semetriky a dál na Elizabeth nenaléhal. Nesouhlasil s ní sice, ale věděl, jak obtížné by bylo přimět ji změnit názor. Uměla být proklatě neústupná, obzvlášť v osobních - a jak předpokládal - i v srdečních záležitostech.

Na opačném konci místnosti zaměřila svůj lorňon na tančící novomanžele vysoká dáma. „Nejspíš jsem vám špatně rozuměla, paní Brewsterová,” oslovila buclatou ženu po svém boku. „Říkala jste, že pan Birmingham nalezl svou manželku pod kočárem? To zní málem, jako by ji našel pod hlávkou kapusty v sousedově zahradě. Hledají si snad muži v Karolíně manželky tak podivným způsobem?”

Modistce její vývody vyrazily dech. Prudce zamávala krajkovým vějířem, až se jí rozevlála paví péra na klobouku. „Drahá paní Winthropová, nic takového jsem přece neříkala. Slečna Raelynn nebyla pod kočárem. Ovšem mohla tam skončit, kdyby ji pan Jeffrey nestrhl zpátky.”

„Povídejte, paní Brewsterová,” vyzval ji hubený džentlmen, který stál vedle nich. „Vydráždila jste mou představivost na nejvyšší možnou míru.”

„S největší radostí, Vaše Lordstvo,” šveholila paní Brewsterová. Nervózně zamávala řídkými řasami a začala líčit osudové setkání se všemi podrobnostmi.

Jeff se nestaral o to, že jsou s Raelynn předmětem rozhovoru téměř všech hloučků v sále, a dál s ní plul po parketu. Hřál se v obdivných pohledech jejích modrých očí, jako se země vyhřívá v jarních slunečních paprscích. „Již jsem vám řekl, má drahá, že dnes večer jste mimořádně okouzlující? Vy jste samozřejmě okouzlující vždy. Nejvíce si to uvědomuji, když na sobě nemáte nic. Bavíte se dobře?”

„Skvěle.” Raelynn měla dojem, že je opět dívenkou tančící v zahradě se svým princem z pohádky. Pohladila ho po širokých ramenou. „Cítím se vedle vás jako princezna, Jeffrey.” „Jste tak krásná, má lásko, že ten pocit je zcela oprávněný. Vaše toaleta je úchvatná, ale bledne vedle vašeho půvabu. Vaše postava se v ní rýsuje tak dokonale, že nemít v živé paměti, jak jste se na ples chystala, byl bych ochoten uvěřit, že vás Farrell přemluvil, abyste ji nosila bez všeho toho načinčaného prádélka, které ženy pod šaty mívají.”

Raelynn zalétly myšlenky zpět k okamžikům před bálem. Jeff seděl na židli a sledoval její přípravy jako sultán obdivující svou favoritku. Chudinku Tizzy jeho pozornost tak poplašila, že jí všechno padalo z ruky, dokud se nad ní neslitoval a neodešel. „Satén, z něhož je ušito mé kombiné, je jako sen. Vůbec ho na těle necítím,” řekla.

Jeff přitiskl ruku pevněji k jejím útlým zádům. „Rád bych ho prozkoumal zblízka,” poznamenal a sklouzl pohledem do jejího výstřihu.

„Máme hosty, Jeffrey.”

„Ti mi ovšem nemohou zabránit, abych si nevybavoval, jak krásná jste pod všemi dokonale ušitými vrstvami, ani jak vypadáte, když ležíte rozpálená rozkoší v mé náruči.”

Do tváří jí stoupla červeň, když si vzpomněla, kolikrát ve vášnivém spojení zapomněla na vše ostatní. Přestože se umění milovat naučila až v jeho objetí, vytušila, že je zdatným a rafinovaným milencem. Nikdy se neodvážila hádat, kde získal své zkušenosti, protože by nutně musela znovu přemýšlet o Nell i dalších ženách. Občas ji přirozeně přepadly trýznivé pochybnosti, ale rozplynuly se, sotva jí zelené oči sdělily, jak po ní touží. Zůstal jen muž, který si ji, ať elegantně oblečený, nebo v rouše Adamově, dokázal plně podmanit. „Pronásledují mě stejně dráždivé představy, pane.”

„Je příjemné vědět, že se naše myšlenky ubírají stejným směrem. Moje se téměř v každou denní hodinu vracejí ke chvílím, které trávíme v soukromí ložnice.”

Naklonila hlavu s dokonalým účesem na stranu. „Právě jsem o něčem přemýšlela.”

„O čem, madam?”

„Naše lůžko by pohodlně pojalo celou rodinu. Měl jste nějakou určitou představu, když jste upřesňoval jeho rozměry?”

„Ano, madam. Již několik let jsem nosil v mysli obraz nahé bohyně s mléčně bílou pletí, plnými ňadry, útlým pasem a stehny, která mě vyzývají, abych je nenechal přitisknutá k sobě. Věřil jsem, že dámu svých snů jednou naleznu a polibkem probudím k životu.”

„Vaše polibky by rozbušily srdce i té nejzdráhavější panny.” „Jistou dobu jste vy sama byla velice zdráhavá.”

„Jen proto, že jsem nevěděla, jaké rozkoše mě čekají ve vaší náruči.”

Jeff zvrátil hlavu a hlasitě se zasmál. Raelynn se znepokojeně rozhlédla. Jak se dalo očekávat, pozornost celého sálu se soustředila k nim. Nejostřejší pohledy na ně pochopitelně upíraly ženy, které by se rády viděly na jejím místě. Některé z nich byly podstatně starší než ona a našly se mezi nimi i vdovy, které měly s muži větší zkušenosti.

„Jeffrey Birminghame, co si pomyslí naši hosté?” zašeptala, ale byla příliš šťastná, že je manželkou takového muže, než aby se jí podařilo nasadit přísný tón.

Rozverně se na ni ušklíbl. „Kdyby mi mohli číst myšlenky, byli by jistě šokováni.”

Raelynn zacukalo kolem úst a znovu pohladila klopu jeho kabátu. „Máte asi bujnou fantazii, pane.”

„Od chvíle, co jste mou ženou, stačí, abych na vás pohlédl, a musím ji krotit. A nejen ji.”

„Co ještě musíte krotit?” zeptala se s hranou nevinností.

„Pokoušíte mě, madam. Rád bych věděl, co tím sledujete. Přejete-li si, abych ukojil vaši zvědavost, jistě najdeme koutek, kde bych vám předvedl, jak na mě vaše blízkost působí, aniž bych vás uvedl do rozpaků.”

Její prstíky doputovaly k jeho naškrobenému límci. „Ostatním mužům padnou šaty až nepřirozeně dobře. Vy máte zřejmě zcela výjimečného krejčího nebo jste zcela výjimečně stavěný.”

Jeff byl rozhovorem stále více zaujatý. „Máte na mysli nějakou zcela konkrétní část těla?”

„Jeffrey, měl byste se povznést nad úroveň svých slabin,” pokárala ho žertem. „Možná byste zjistil, že i jiné části mužského těla si zasluhují obdiv.”

„Neodpověděla jste mi,” dotíral na ni, protože nechtěl opustit lechtivé téma. „Nehodí se, abyste pouhé tři měsíce po svatbě hltala muže očima.”

„Já nehltám muže očima,” ohradila se.

„Mě ano.”

Hrdě pozvedla bradu. „To je podstatný rozdíl.” „Mám rád, když to děláte,” pošeptal jí. „Potěšení je i na mé straně, pane.”

„Ach ne. Už se vám to zase podařilo,” zasténal Jeff. „Co se stalo?” zeptala se pobaveně.

„Asi bychom se měli bavit o něčem jiném dřív, než se ocitnu v trapné situaci,” varoval ji. „Kalhoty někdy prozrazují příliš mnoho.”

Střelila pohledem dolů.

„Ach bože, za jakého chlípníka jsem se to provdala!” „Chlípník se ze mě stal, až když jste do mého života vstoupila vy.”

Pohrávala si se sklady na jeho náprsence. „A ze mě se zase stala nestoudnice, jakmile jsem s vámi poprvé ležela v posteli, pane. Nedokážu myslet na nic jiného.”

Muzikanti vyluzující příjemné tóny ze svých nástrojů, sloužící pohybující se neslyšně po sále s podnosy plnými lahůdek i elegantní dámy a pánové rozmlouvající spolu tlumenými hlasy, ti všichni jako by zůstali za hranicemi jejich soukromého světa. Teprve když Jeff přenechal Raelynn staršímu džentlmenovi s nejlepší pověstí, uvědomil si, jak se čas vleče, pokud nejsou spolu. I při rozhovoru se známými ji musel bez přestání sledovat očima.

„Příjemný pohled, že?” oslovil ho v tu chvíli Brandon.

„Víc než příjemný,” potvrdil Jeff trochu rozpačitě. Naposledy se ohlédl za Raelynn a stejně jako tolikrát v dětství vykročil poslušně za svým starším bratrem.

Heather seděla v široké lenošce. Drobné nohy si položila na nízkou stoličku, krajkovou šálu měla kolem ramen nařasenou tak, aby částečně zakrývala její vystouplé břicho. Jeff vydal předem sloužícím příkaz, aby křeslo pro nastávající matku postavili na takové místo, odkud bude mít dobrý rozhled po sále, pokud by se před ni nepostavili hosté, kteří by ji náhodou přehlédli.

„To nebezpečí nehrozí,” poznamenal Jeff, když Kingston námitku vznesl. „I v pokročilém stupni těhotenství kolem sebe bude mít hlouček obdivovatelů, kteří na ni každého upozorní.”

Jak očekával, byla Heather neustále obklopená hosty, kteří ji přišli pozdravit. Farrell Ives k ní přivedl Elizabeth, a jakmile ho u nastávající matky zahlédla Thelma Brewsterová, spěchala tam i se svými dvěma známými. Lydia Winthropová se narodila poblíž Charlestonu, ale provdala se za bohatého Angličana a posledních dvacet let strávila v Londýně. Nedaleko britské metropole žil i její známý a hodlal se tam opět vrátit, jakmile se mu podaří uzavřít obchody, kvůli nimž do Ameriky připlul.

„Znáte se s lordem Marsdenem, mí drazí?” zeptala se Lydia a ukázala na vysokého Angličana. „Seznámili jsme se na lodi. Mimochodem, měli jsme příšerné počasí. Lord Marsden by zde rád zakoupil vhodný kousek půdy jako svatební dar pro svou dceru. Paní Brewsterová nás ujistila, že náš milý hostitel nebude nic namítat, pokud přivedeme na ples i svého anglického hosta. A kdo jiný než oba pánové Birminghamovi mu mohou poradit, kde jsou k mání nejlepší pozemky.”

Lord s důležitou tváří pokročil vpřed. Vypadalo to, jako by se chystal pronést dlouhý proslov. „Opravdu jsem se nemínil vnucovat, ale tyto dvě rozkošné dámy nedaly jinak. Doufám, že hostitele nepopudí jednání drzého cizince.”

Heather se na něho usmála. Čněl vysoko nad své společnice, zvláště boubelatou paní Brewsterovou, a se svou dlouhou postavou, koženou tváří a ulíznutými vlasy byl vzorem typického aristokrata. Jeho temně modrý oblek byl sice dokonale ušitý, ale stejně pochmurný jako on sám.

„Neznepokojujte se, Vaše Lordstvo,” ujistila ho. „Můj švagr bude považovat za čest, že jste přišel. Pokud jde o důvod vašeho pobytu zde, Jeffrey i Brandon vám jistě mohou být užiteční, ale doufám, že vaše obchodní záležitosti nespěchají natolik, abyste na ně dnes večer nemohl zapomenout. Příjemně se bavte.”

„Děkuji vám, madam. Vaše laskavost dokázala, že se zde nebohý cizinec cítí jako doma.”

„Bylo mi potěšením, vaše lordstvo. Ochutnejte připravené pohoštění. Jistě nebudete zklamán, protože Jeffrey má vynikajícího kuchaře. A jestli byste si rád prohlédl dům, neváhejte. Do většiny místností mají dnes hosté volný přístup. Oakley je krásným příkladem typických plantážnických sídel a můj švagr je nechal vzorně opravit.”

Lord Marsden naznačil úklonu. „Vaše rodina je ke mně nesmírně laskavá, madam.”

Obě ženy si ho znovu odvedly. Když ho Lydia Winthropová upozornila na nástropní malby sálu, poslušně vzhlédl.

„Pamatuji si ten dům z dětství,” vzpomínala. „Byl hezký, ale nikdy jsem si neuměla představit, že by mohl vypadat tak úchvatně jako dnes.”

„Ovšem musíte uznat, madam, že ve srovnání s londýnskými paláci jeho krása poněkud bledne. Nad bídné příbytky, které jsem zde zatím viděl, samozřejmě vyniká. Dal by se přirovnat ke skromnému anglickému sídlu. Zkrátka, nic výjimečného.”

Paní Brewsterové zmizel z tváře uchvácený úsměv. Přemýšlela, jestli by ještě stála lordu za jediný pohled, kdyby navštívil její krámek, který i s bytem zabíral méně prostoru než jediný sál, kde nyní byli. Usoudila, že bude rozumnější stočit hovor jiným směrem. „Slečna Heather je krásná žena, pravděpodobně nejpůvabnější široko daleko… vedle slečny Raelynn, přirozeně.”

Lord vytáhl tabatěrku, nasypal si trochu šňupavého tabáku na hřbet ruky, nasál ho do obou dírek a přitiskl si k nosu kapesník. „Podle barvy vlasů a očí bych usuzoval, že má v žilách krev těch podlých Irčanů.”

Než se zkoprnělé Thelmě Brewsterové vrátila řeč, pátrala v paměti. „Já myslím… mám takový dojem… slyšela jsem, že se její matka do Anglie přivdala z Irska.”

Angličan se zhoupl na patách a hranatou bradu zvedl až na úroveň nosu. „To je zlé.”

Modistce zatrnulo. Jestliže se domnívá, že je pod jeho úroveň Heather Birminghamová, o kolik příček hlouběji zařadí většinu obyvatel Charlestonu, ji nevyjímaje?

Lydia Winthropová se poněkud jízlivě usmála. „Zjistíte, Vaše Lordstvo, že zde se tituly a původ těší malé vážnosti. Nesmíte zapomínat, že tato oblast již není pod vládou anglické koruny. Lidé toužili po nezávislosti a vybojovali si ji.”

„Rebelové… Yankeeové… všichni jsou stejní.”

Téměř posvátná úcta, kterou modistka k lordovi pociťovala, se rázem změnila v zášť. Hrozilo, že jestliže bude nucena vyslechnout ještě několik arogantních poznámek, hodí mu na hlavu mísu. „Tak vybraná jídla jako zde ochutnáte jinde v Karolíně stěží. Nechcete si vzít talíř a vybrat si alespoň některá?” zeptala se ho raději.

Opět pozvedl k nosu krajkový kapesník. „Neodvažuji se zeptat, z jakých surovin byla připravena. Některé by mohly znamenat mou smrt.”

„Nu, na pirožky s ledvinkami v těchto končinách narazíte sotva,” odsekla paní Brewsterová popuzeně. Lord nelord, rozhodně by potřeboval naučit lepším způsobům.

Lydia jí podala talíř. „Pokud jde o mě, já se už nemůžu dočkat.”

Heather zahlédla, že si k ní razí cestu Jeff, a radostně k němu vztáhla paži. „Lámala jsem si hlavu, co mám udělat, abyste si mě všiml. Pořád jste tančil s Raelynn a neměl oči pro nikoho jiného. Vypadalo to, že budu muset vtrhnout na parket a požádat vás o tanec, abych vám mohla říci alespoň několik slov. Váš ples se opravdu vydařil, pane. Díky, že jste nás pozval.”

Jeff jí s něžnou úctou políbil konečky prstů, pak o pár kroků ustoupil a pozorně si ji změřil. „Madam, musím říci, že vypadáte jako kvočna, která čeká, kdy se jí začnou líhnout kuřata.”

Zlehka si zabubnovala o břicho. „Dočkám se co nevidět.”

„Cítíte se dobře, princezno?”

Rozzářila se ještě víc. „Báječně. Až na to, že mě váš bratr hlídá stejně ostražitě jako pes tučnou kost.”

Brandon se opřel o křeslo a pohladil ji po rameni. „Musíte mi prominout, má drahá, ale vzhledem k tomu, že co nevidět přivedete na svět dalšího potomka, mám snad na jistou dávku nervozity nárok.”

Našpulila rty. „Víte dobře, že podle Hatti k tomu nedojde dřív než za dva týdny. Zřejmě jste zapomněl, že jsem měsíc před narozením Beaua vypadala jako fregata rozrážející přídí hladinu oceánu.”

Všichni kolem se rozesmáli, nicméně Jeff postřehl, že z Brandona ani teď zcela nespadlo napětí podobné tomu, jaké prožíval před třemi lety, když se měl narodit Beau. Lépe než kdokoliv jiný věděl, jak hluboce vězí Heather v bratrově srdci a že trpí již při pomyšlení na bolest, která ji čeká. Přestože první porod proběhl vcelku hladce, pronásledovaly ho obavy z nejrůznějších komplikací a neopustí ho, dokud druhé dítě nebude na světě. „Věřte mi, má nejdražší,” řekl trochu chraptivě Brandon a stiskl manželce útlou dlaň, „že jsem nezapomněl na jediný detail, a právě proto se tak bojím.”

Heather k němu dojatě vzhlédla a Jeff měl náhle pocit, že se vetřel do jejich soukromí. Odvrátil se a spatřil Farrella, který se také stal svědkem láskyplného rozhovoru svědčícího o pevném poutu mezi manželi. On, coby svobodný muž, jim mohl pouze závidět.

„Jeffrey, srdíčko moje, zase jednou pro změnu vypadáš jako ze škatulky,” poznamenal škodolibě.

„Na mou duši, šviháku, ty bys mohl bezmála soutěžit s mou ženou,” dobíral si ho Jeff, nicméně chtě nechtě musel obdivovat dlouhé šedé kalhoty s úzkým proužkem, vestu ze stříbrného brokátu, bílou košili i černý kabát. Vše dokonale střižené a vypracované.

Farrell si samolibě pohladil hedvábné klopy. „Myslíš?”

„Jsem o tom přesvědčený.”

„Tak se u mě zastav, srdíčko, až budeš mít někdy trochu času. Dám ti lekci v eleganci. Potřeboval bys pár dobrých rad.”

„Budu o tvé nabídce uvažovat, až budu chtít jít za dandyho,” ušklíbl se Jeff.

Farrell bolestně zkřivil tvář ozdobenou pěstěným vousem. „Ty ale umíš být jedovatý, Jeffrey, když se něco dotkne tvé ješitnosti.”

„Nechtěl jsem tě urazit,” konejšil ho Jeff. „Nemůže být sporu o tom, že jsi hezký jako obrázek.”

Farrell blýskl zuby ve spokojeném úsměvu, ale Elizabeth se zatvářila usoužené, jako by Jeffova chvála napáchala nenapravitelnou škodu. „Neměl byste živit ješitnost svého přítele, pane. Za chvíli bude nosit hlavu až v oblacích. Nezapomínejte, že já s ním musím pracovat.”

„Zamilovaný sám do sebe, co?”

Elizabeth sklopila oči k zemi, jako by ji Jeffova otázka uvedla do nesmírných rozpaků. „Ode mě byste takové hodnocení nikdy neuslyšel, pane… i kdybych s ním souhlasila sebevíc.”

Farrell jí v nejlepší náladě nabídl rámě. „Je na čase, abychom našemu nesnesitelnému hostiteli předvedli, že není jediný, kdo svede valčík. Kromě toho si přeji, má milá, aby všichni mohli obdivovat vaši róbu.”

„Další z tvých výtvorů, šviháku?”

„Musím přiznat, že si ji moje pravá ruka navrhla i ušila sama. Docela si jí povedla, že?”

Karmínové šaty skutečně podtrhávaly Elizabethinu tmavou krásu. Jeff jí vysekl hlubokou poklonu. „Dnes jste mimořádně okouzlující, slečno Elizabeth. Naprosto zastiňujete svého domýšlivého zaměstnavatele.”

Elizabeth půvabně poklesla v kolenou. „Děkuji, pane Birminghame.”

„Jeffe,” opravil ji. „Nebo Jeffrey, pokud je vám to milejší. Musím trvat na tom, Elizabeth, abyste mě mimo podnik pana Ivese neoslovovala tak formálně. Můžete mu říci, že jsem vás o to důrazně požádal,” dodal a střelil pohledem po příteli.

Přikývla. „Jak si přejete, Jeffrey.”

„Pěkně si zatančete, přátelé,” vyzval dvojici Jeff. „Budu se řídit vaším příkladem, jen co vypátrám svou choť.”

Jeho pohled našel Raelynn jakoby sám od sebe. Chvíli stál a obdivoval ji, jak tančí s Rhysem Townsendem. Mohutný šerif se pohyboval s neuvěřitelnou lehkostí, a přestože se Raelynn vedle něho ztrácela, nečinilo jí potíže udržet s ním krok. Byla o něco vyšší než Heather, v přiléhavých šatech vypadala štíhlá jako proutek, ale Jeff velice dobře věděl, jak svůdné křivky se pod nimi ukrývají. Několik týdnů intimního soužití mu umožnilo nahlédnou hlouběji pod vnější slupku půvabné, životem překypující ženy, a v jeho srdci zapustil kořeny nový, bohatší a opravdovější cit.

Náhle se mu před očima zjevila Raelynn nosící pod srdcem jejich dítě. Kdysi si ji dobíral, že by si přál aspoň tucet potomků, a nyní v něm pouhá představa jejího zaobleného života vyvolala touhu, jejíž, prudkost mu vyrazila dech. Začal se prodírat mezi tančícími páry.

„Co tady děláš sám, Jeffrey?” zeptal se ho překvapeně šerif, když mu přítel položil ruku na rameno. „Měl by sis najít tanečnici.”

„Právě proto jsem tady, kamaráde. Přišel jsem požádat o tanec svou ženu a ty bys měl udělat totéž, než pro tebe Mary vyšle své bratry, aby tě z parketu odtáhli.”

„Nebylo by to poprvé,” zasmál se nenucené Rhys a ohlédl se na drobnou blondýnku, která ho sledovala z okraje parketu. „Budu jí muset dát pár hodin tance, jinak mě jednoho dne pošle spát to chlívku. Mary občas těžce nese, když si chci trochu zakřepčit a najdu si tanečnici.” V tu chvíli si Mary sebevědomě poopravila vyšívaný šál a Raelynn ženská intuice napověděla, že je v prvních týdnech těhotenství. „Myslím, že byste k ní měl provinile přispěchat, než vás z parketu odtáhne za ucho,” poradila šerifovi.

Hlučně se zasmál, pozvedl ruku k čelu na pozdrav a spěchal za manželkou. Raelynn s Jeffem pobaveně sledovali, jak se jí s rozmáchlými gesty omlouvá. Mary pozvedla pikantní nosík do výšky a tvářila se uraženě.

Jeff vzal Raelynn do náruče a vzápětí již opět pluli po obvodu sálu.

„Bylo téměř nezdvořilé přebrat mě jinému tanečníkovi,” poznamenala Raelynn. „Měl jste nějaký naléhavý důvod?”

„Prostě jsem si s vámi chtěl zatančit,” odpověděl. „A nemám pocit, že bych se zachoval nezdvořile, spíš…,“ chvíli hledal vhodné slovo, „… rozumně.” Důrazně pokýval hlavou, ale jakmile postřehl, že si Raelynn kouše drobnými zoubky ret, spěšně pokračoval: „Nesmíte si myslet, má drahá, že snad žárlím, ještě ke všemu na své přátele…“ Zmlkl, když viděl, že se pobaveně usmívá.

„Velice rozumné, jistě,” zamumlala a nenápadně ho zatahala za vlasy na šíji. „Já tančím nejraději s vámi, Jeffrey.”

Hudba mu náhle zněla přímo jásavě. Zapomněl na vše kromě ženy ve své náruči… a ve svém srdci. V poslední době tlouklo jen pro ni.

Když dotančili, zamířili ruku v ruce ke stolům s pohoštěním. Paní Brewsterová jim okamžitě představila lorda Marsdena a Lydii Winthropovou.

„Rozkošný večer,” rozplývala se Lydia.

„Velice příjemný,” přidal se lord a sklidil tak od modistky pochvalný úsměv.

Lydia Jeffovi stručně vysvětlila, co lorda do Charlestonu přivedlo. „Napadlo nás, že vy nebo pan Brandon byste mu mohli nejspíš poradit.”

„S radostí. Ve středu jsem obvykle doma. Ostatní dny bývám hůř k zastižení, protože se musím věnovat svým obchodům, plantážím a chovu koní. A jsou zde i jiné věci, které jsou pro mě mimořádně důležité.” Stiskl Raelynn ruku na znamení, že je pro něho na prvním místě ona. „Ale jistě se sejdeme a pokusím se pro vás udělat, co bude v mých silách.”

„Děkuji vám za vaši opravdu velkorysou nabídku, pane. Byl bych vám nesmírně zavázán, kdyby se mi s vaší pomocí podařilo obchod uzavřít co nejrychleji a být zpátky v Anglii dřív, než bude dceřina svatba ohlášena oficiálně. Po pravdě, čeká-li mě další plavba podobná té, kterou jsme museli protrpět s paní Winthropovou, pak již možná na žádnou jinou loď v životě nevstoupím.”

Jeho poznámka vyvolala smích a získala mu zpět část obdivu paní Brewsterové. Koneckonců, byl to skutečný anglický lord, a navíc ji jednou vzal do kola.

Být na plese s vlastní ženou představovalo pro Jeffa zcela novou zkušenost a byl odhodlaný využívat práv manžela, kdykoliv se mu naskytla příležitost. Raelynn vycházela jeho pozornostem vstříc, a dokonce mu je čistě ženským způsobem oplácela, i když je museli pečlivě maskovat před hosty. Tu mu ona při rozhovoru v koutě sálu položila dlaň na hýždě, tu jí on jakoby náhodou přejel hřbetem paže po hrudi. Každý takový dotek byl pro ně jako pralinka a vyvolal úsměv plný tichého porozumění.

Když musel zajít do ložnice, protože mu paní Brewsterová polila sněhobílou náprsenku likérem, naskytl se mu rozkošný obrázek. Raelynn seděla na okraji křesla se sukní vyhrnutou až do pasu a upravovala si shrnuté punčochy. Kdykoliv byl ochoten obdivovat její dlouhé nohy. Roztouženě se k ní sklonil a šeptal jí hříšně lákavé návrhy, dokud se nezačala chichotat jako nevěsta.

Pokračovali, a právě když si Jeff rozepjal opasek, uslyšeli z vedlejšího pokoje štěbetání několika dam rozplývajících se nad změnami, které dům za posledních několik let doznal. Raelynn se pokusila manžela odstrčit. „Později,” šeptala, „až budeme mít soukromí.”

„V tom případě sejdeme dolů a budeme tančit valčík, dokud se mi krev zase trochu neochladí.”

Skryla rozpálenou tvář na jeho rameni. V tu chvíli začaly hodiny na krbu odbíjet. „Deset,” vydechla, „za chvíli se společnost začne rozcházet a my budeme zase sami.”

„Bude lepší, když sejdete dolů nejprve vy,” navrhl Jeff chraptivě. „Kdybych sešel dolů hned, mohl bych šokovat naše hosty.”

Políbila ho, vstala a s blaženým úsměvem na rtech odcházela.

8

Raelynn tančila s každým hostem, který ji vyzval, a v přestávkách se bavila s přítomnými dámami. Rychle zjistila, že Heather je jako živoucí maják, který k sobě ji i všechny ostatní přitahuje. Kdykoliv z jakéhokoliv důvodu znejistěla, podvědomě hledala bezpečí u své švagrové. Uvědomovala si, jakou zvědavost vzbudila, když se provdala za nejobletovanějšího svobodného muže Charlestonu, a snažila se odpovídat na všechny dotěrné otázky co nejroztomileji, nicméně jí nemohlo ujít, že se na ni jistý okruh dam dívá nevraživě. I přes medové úsměvy jí dávaly najevo, že mezi ně nepatří. Byla pro ně přivandrovalkyní, která se zmocnila drahocenné kořisti jménem Jeffrey Lawrence Birmingham.

Ani jejich jedovatosti však neotrávily euforii, která se jí zmocnila. Jeff, ztělesnění jejích dívčích snů, byl její. Nikdy by nevěřila, že svého prince nalezne uprostřed necivilizované Karolíny. Navíc se dokonale doplňovali. Kde byla ona slabá, byl on silný, kde byla jemná a poddajná, byl tvrdý a neústupný. Ona dokázala vést dům i s četným služebnictvem, on zase obchody, plantáže, hřebčín. A především, vášnivě se milovali. Pokud ji občas přepadly nějaké obavy, pak vycházely ze skutečnosti, že všechno bylo příliš dokonalé. Někde se musel skrývat nějaký kaz.

Ani v pohádce by nemohla prožívat opojnější štěstí. Rozlehlý sál plný záblesků křišťálových lustrů a elegantních hostů byl čarovným místem. Déšť bubnující do oken a pěšinek vinoucích se zahradou osvěžoval vzduch a probouzel v ní pocit lehkosti. Zdálo se jí, že poletuje říší pohádek na motýlích křídlech. Je to až příliš krásné, ale je to skutečnost, říkala si. Jsem zde! Žiji! Nespím s otevřenýma očima jako dítě!

Přinutila se věnovat pozornost starému muži, s nímž právě tančila. Usmívala se jeho poznámkám, přestože téměř nevnímala, co jí říká. Doufala jen, že od ní neočekává odpověď. Myšlenky jí neustále zalétaly k okamžikům, kdy budou s Jeffem sami v ložnici. Hruď jí zalila horká vlna, když si představila rytmický pohyb jeho urostlého těla. Nechala se tak strhnout fantazií, že šlápla svému tanečníkovi na nohu.

Vrásčitá tvář se mu na zlomek vteřiny stáhla bolestí, ale sotva Raelynn začala koktat rozpačité omluvy, poplácal ji chápavě po dlani. „Nic se nestalo, děvenko.”

Mohla jen doufat, že si její nemotornost nespojil s jejími zarudlými tvářemi a zrychleným dechem. „Měla byste si odpočinout, má milá,” pokračoval laskavě. „Jestliže budete tančit bez přestání, mohla byste nám i omdlít.”

„Jste velice laskavý,” špitla a nechala se odvést z parketu.

Jeff jí vyšel vstříc a podával jí svou sklenku vína s kousky ovoce. „Prosím, má drahá, zjevně se potřebujete napít naléhavěji než já. Kromě toho mě neodbytná potřeba táhne ven.”

„Jaká potřeba?”

„Vaše naivita je kouzelná, ale tentokrát mě nezdrží.”

„Prší,” upozornila ho. Ani si neuvědomila, že ho očima hladí po tváři. Obdivovat svého manžela se pro ni stalo druhou přirozeností.

„Před několika okamžiky přestalo, ale musel bych jít, i kdyby lilo jako z konve.”

„Vraťte se brzy.” Když se otáčela, ucítila palčivou bolest v patě. Od tance se jí zřejmé udělal puchýř. Vrhla pohled na hodiny a rozhodla se, že než se Jeff vrátí, přezuje se do pohodlnějších bot.

„Směl bych vás požádat o příští tanec?” zeptal se jí v tu chvíli Farrell. „Elizabeth mě opustila a dala přednost vašemu švagrovi,” vysvětloval, když ji vedl na parket. „Snaží se rozptýlit jeho obavy z porodních muk, která čekají Heather, ale nemyslím, že uspěje. Sám jsem to trýznivé napětí prožil pouze jednou, ale nikdy na ně nezapomenu. Živě s Brandonem cítím.”

„Netušila jsem, že jste byl ženatý, Farrelle,” poznamenala Raelynn překvapeně.

„Nikdy jsem nebyl.”

„V tom případě máte jistě sestry…“ „Ani jednu, pouze šest bratrů.”

„Můj bože. Vás otec musel být hrdý, že má sedm synů.”

„Byl,” přisvědčil, „ale i když jsme byli všichni hoši jako jedle, neměli jsme to v životě vždy lehké.”

Zasmála se. „Víte, Farrelle, kdybych uvěřila, že jste skutečně tak ješitný, jak se děláte, důrazně bych před vámi každou ženu varovala. Tváříte se, jako by vám žádná nesahala ani po kotníky.”

„Věděl jsem, že je na mě hezký pohled, ale netušil jsem, že bych mohl zahanbit i ženy.”

„Vy jste ztracený případ,” povzdechla si.

„Každý mi to říká,” zamumlal rádoby provinile.

„Dávejte si pozor,” varovala ho se smíchem. „Jednou vás někdo vezme vážně a bude si myslet, že jste opravdu tak samolibý.”

„Jenom blázen by mohl být takový blázen.”

Když jednou obtančili sál, Raelynn k němu opět vzhlédla se svraštěným obočím. „Probudil jste mou zvědavost, Farrelli. Jestliže jste nebyl ženatý a nemáte sestry, jak jste mohl prožít napětí, které čeká Brandona?”

„Byl jsem u Elizabeth, když rodila Jaka. Její manžel kdysi býval mým přítelem. Když ho zabili, odvezl jsem jeho tělo domů a pohřbil ho. Vzápětí přišly na Elizabeth porodní bolesti. Byl ze mě uzlíček nervů, než porodní bába vyšla na verandu a ukázala mi dítě. Elizabeth za celou dobu ani jedinkrát nevykřikla, ale slyšel jsem tiché zvuky, které prozrazovaly, že trpí.”

„Takže ji znáte už dlouho.”

„Emory, její manžel, mi ji představil, když za ním i s rodiči přijela na návštěvu z Ge?rgie, kde se seznámili. Hned mě napadlo, že jsem nikdy neviděl krásnější ženu, ale v té době již byla zasnoubená. Šel jsem Emorymu za svědka. Zbytek je dlouhá a smutná historie. Zanechal Elizabeth jen dluhy, a přestože ji platím slušně, odtrhuje si od úst, aby ušetřila Jakovi na budoucnost. Chce, aby měl lepší start do života než jeho otec.”

„Elizabeth je jistě ráda, že má přítele, jako jste vy.”

Farrell přešel její poznámku mlčky. Co také mohl říci, když si sám nebyl jistý, co k němu černovlasá kráska cítí?

Hosté se začínali rozcházet až po půlnoci, mnohem později, než Raelynn očekávala. Stála vedle manžela a byla ráda, že se může opírat o jeho urostlou postavu. Celý den se těšila na další společnou noc, ale nyní si nebyla jistá, zda zůstane vzhůru alespoň tak dlouho, aby se odstrojila.

Na obloze sváděl měsíc marnou bitvu s temnými mraky. Vítr přinášel vůni dalšího deště a ohýbal stromy. Sloužící nevěděli, co mají dělat dřív, zda zavírat francouzská okna, která vichr rozrazil, nebo chytat klobouky, které zlomyslně strhl mužům z hlav.

Brandon s Heather odcházeli mezi posledními. Raelynn znovu pocítila radost z toho, že patří do klanu Birminghamů. Brandon se k ní od samého začátku choval s laskavou dvorností a Heather se pro ni stala téměř sestrou.

„Byla jste okouzlující, má drahá,” pošeptala jí švagrová.

„Díky za podporu, kterou jste mi poskytla,” zamumlala Raelynn. „Jak se zdá, několik žen se ještě pořád nesmířilo se skutečností, že jsem Jeffreyho manželka.”

Heather pokynula směrem k odjíždějícím kočárům. „Já jsem napočítala nejméně šest, které měly ve tváři vepsané zklamání, že je pro ně nadobro ztracen.”

Jeff objal Raelynn kolem ramen a přitiskl ji blíž k sobě. „O našem poněkud překotném sňatku si bude Charleston vykládat až do Vánoc.”

„Mnohem déle, bratříčku,” zasmál se Brandon.

„Já vím, dokud nebudeme úplně staří a šediví,” zasténal Jeff zmučeně.

Bratr ho poplácal po zádech. „To se víc blíží pravdě. Říkám ti to nerad, ale pomluvy vás doprovodí až do hrobu a některé vás i přežijí.”

„Děkuji za povzbudivá slova,” ušklíbl se Jeff. „Rádo se stalo.”

„Jen se jim nevysmívejte,” pokárala manžela Heather. „Na nás si jedovaté jazyky taky rády smlsnou.”

„To mi nemusíte připomínat.” Brandon jí položil dlaň na břicho. „Ovšem toto dítě neprobíraly tak horlivě jako před třemi lety Beaua.”

„Protože se většina pozornosti přesunula na Jeffa s Raelynn,” dodala Heather.

Brandon převzal od sloužícího pelerínu, přehodil ji manželce přes ramena a láskyplně jí zavázal šňůrky pod bradou. „Mám nepotlačitelnou potřebu o vás pečovat, má drahá,” zamumlal, když k němu vzhlédla. „Nebraňte mi v tom.”

„Za chvíli mi zakážete i chodit,” povzdechla si odevzdaně. Ještě ani nedomluvila a zvedl ji do výše.

„A proč to odkládat?” prohlásil se smíchem. „I teď jste lehounká jako peříčko. Kromě toho na vás mohu nejlépe dohlížet, když vás držím v náruči.”

Její námitky zanikly v jeho hlasitém smíchu. Rozloučil se a spěchal s ní ke kočáru. Raelynn zahlédla, jak se Heather pokouší vyklonit z okénka a zamávat, ale Brandon ji nesmlouvavě vtáhl dovnitř.

Když sloužící zavřel dveře, následoval Jeff bratrova příkladu a odnesl Raelynn do ložnice. Cora s Kingstonem, kteří přihlíželi, jen s námahou zadržovali smích.

Ložnice byla útočištěm, kam se nikdo ze sloužících bez výslovného příkazu neodvážil vejít, pokud tam byli jejich zaměstnavatelé. Po namáhavém dni toužili novomanželé po soukromí víc než kdy jindy.

Když Jeff položil Raelynn na rozestlané lůžko, usmála se na něho, oddechla si a s úlevou skopla z nohou střevíčky.

„Budete mě muset svléknout,” oznámila mu a dvěma prsty pochodovala po jeho rukávu. „Jinak zavolám Tizzy.”

„Toho nebude zapotřebí. Jsem zde a hořím nedočkavostí posloužit vám.” Jeff předvedl úšklebek ještě chlípnější, než by svedl Gustav Fridrich. Vyhekla, když ji přetočil na břicho jako pytel mouky a začal jí rozepínat háčky na zádech. Jakmile jí obnažil ramena, stáhla si saténovou košilku k pasu, sevřela v pažích polštář a zabořila do něj bradu. „Jestliže s vámi budu spokojena, možná si vás ponechám jako komornou.”

Místo odpovědi ji plácl po zadečku, až to mlasklo.

„Vy zvíře!” vykřikla.

„Zvíře jste říkala?” Jediným škubnutím z ní stáhl třpytivou toaletu. Znovu vyjekla.

„Změnila jsem názor. Přece jen si nechám Tizzy.”

Protože si Elizabeth během zkoušek stěžovala, že volánky na spodních kalhotkách tvoří boule, vzala si Raelynn pod šaty pouze punčochy a košilku. Jeff samozřejmě podlehl pokušení. Jednou rukou ji hladil po rozkošném pozadí, zatímco druhou vsunul pod ňadra a začal jí svlékat i košilku. Potom ji převalil zpátky na záda a stáhl jí z nohou punčochy.

Odhodil šaty stranou a sklonil se k ní. Zvedla ruku a pohladila ho po tváři. Dojatý něhou i obdivem vyzařujícími z jejího doteku jí vtiskl polibek do dlaně. Z úst jí sama od sebe unikla slova, jaká doposud neřekla nikomu jinému než svým rodičům.

Přestože si Jeff uvědomoval, jak je vyčerpaná, neodolal a hladil ji po nahém těle. Jakmile jeho ruka zabloudila k nejskrytějším místům, bezděčně zadržela dech a přes svou únavu se mu sama nabídla.

Když se později, s hlavou na jeho rameni, propadala do spánku, zašeptala cosi, čemu nerozuměl. Přiblížil ucho k jejím ústům, ale zachytil již jen tiché oddechování.

Načechral si polštář pod hlavou a usmál se do stropu. Tušil, co se mu možná pokoušela sdělit, ale nebyl si jistý, zda přání nebylo otcem myšlenky.

9

Raelynn se vymanila z hebkých paží boha spánku Morfea a zmámeně přemýšlela, co ji mohlo probudit. Závěsy na francouzských oknech byly nyní rozhrnuté a horní tabulí dovnitř nahlížel říjnový měsíc, částečně skrytý za cáry mraků. Západní vítr šustěl listím stromů, tu a tam zaskřípěla větev dubu u domu, ale v ložnici vládlo naprosté ticho.

Raelynn zatápala rukou po posteli, ale muž, jehož blízkost jí poskytovala pocit bezpečí i štěstí, po jejím boku neležel. Pátrala očima v temných koutech místnosti, ale nikde ho neobjevila.

„Jeffrey?” zvolala tiše. Odpovědělo jí ticho. Odkašlala si. „Jeffrey? Kde jste?”

Opět čekala na jeho hlas marně.

Odhodila přikrývky, spustila nohy přes okraj postele a spěšně si natáhla noční košili a župan, které jí Jeff přichystal na křeslo. Na stolku nahmatala křesadlo, rozsvítila olejovou lampu a pozvedla ji, aby mdlé světlo dopadlo na hodiny na krbu.

Půl druhé!

Nemohla spát déle než čtyřicet minut. Kam mohl Jeffrey jít? Proč vstal?

Raelynn si zimomřivě mnula ruce a nejisté tápala k francouzskému oknu otevřenému do nočního chladu. Aniž by věnovala jedinou myšlenku svému nedostatečnému oblečení, vyšla ven. Jeffrey bude jistě na verandě, přesvědčovala sama sebe, ale když pohlédla na oba konce, její zmatek ještě vzrostl, neboť tam byla sama.

Nepamatovala si, že by Jeffrey někdy dřív vstal uprostřed noci z postele, a vylekaně uvažovala, co ho k tomu přimělo nyní.

Zaslechl snad nějaký znepokojivý zvuk? Okamžitě jí přišel na mysl Fridrich. Ztuhla hrůzou při pomyšlení, že se ten zlosyn mohl vrátit i se svou bandou, aby se pomstil. „Jeffrey? Kde jste?” vykřikla zoufale.

Náhle se jí hruď sevřela bolestí, jakou prožívala po smrti svého otce i matky. Bez Jeffa po svém boku byla jako ztracená. Její život jí náhle připadal prázdný.

„Ach, Jeffrey,” zašeptala, když si uvědomila své pocity. „Co jste to udělal s mým srdcem?”

Tentokrát odpověď nečekala. Její city přesahovaly vše, co zatím poznala. Byly jako teplý proud, který protékal její bytostí a naplňoval ji radostí, klidem, shovívavostí, oddaností a… Raelynn naklonila hlavu, jako by tak mohla lépe zachytit myšlenku, která jí unikala. Nebylo to již pouhé poblouznění, jak si myslela, ale skutečná láska?

Koutkem oka zachytila v dálce záblesk světla, ale když se pozorně rozhlédla kolem, neviděla nic než odlesk měsíčního světla na vlhkých listech dubu. Užuž si myslela, že si pouze něco namlouvala, ale když pohled zaměřila směrem, odkud záblesk vyšel, a spustila ho pod větve kývající se ve větru, rozeznala světélko znovu. Vycházelo ze stájí.

Touto dobou obvykle pacholci i trenéři spali, ale možná se některý kůň zranil nebo onemocněl a oni ho ošetřovali. Pokud by Jeff něco uviděl nebo uslyšel, patrně by se šel podívat, co se děje.

Raelynn se vrátila do ložnice a ve spěchu se obula. Běžela po verandě, dolů po schodech a přes trávník ke stájím. Mdlé světlo pocházelo z jediné lampy zavěšené na sloupu v Ariadnině boxu. Klisnu Raelynn neviděla. Hlavou jí bleskla děsivá myšlenka, že ušlechtilé zvíře dostalo koliku a leží v bolestech na zemi.

Přidala do kroku, ale vzápětí k ní dolehl žalostný pláč.

Dítě? Marně se snažila srovnat si myšlenky. Dítě ve stáji?

Na zlomek vteřiny stála jako do země přibitá, ale pak se rozběhla. U boxu se celá zadýchaná opřela o trám a nahlédla dovnitř. Ariadna tam nebyla. Box se podobal scéně z děsivého snu. Všude byla krev. Na čerstvých pilinách. Na živůtku i sukni žlutých šatů. Na drobných prstech zaťatých v předsmrtném zápase. Na malém plačícím ranečku.

Přitiskla si dlaň k ústům, aby potlačila vyděšený výkřik. Třeštila oči na drobnou postavu groteskně roztaženou na zemi. Krev vytékala z rány na břiše, kousek nad útlým pasem. Pohled jí přeskočil dál, ke zlatým vlasům a dívčí tvářičce.

„Nell!”

Zvuk, který Raelynn unikl z úst, byl téměř neslyšný, ale přivolal z temného rohu vysokou postavu. Přikrčila se ochrnutá hrůzou, že Nellin vrah se nyní vrhne i na ni. Pak světlo lampy dopadlo muži na tvář. Nevěřícně zírala na drahé rysy a zakrvácenou košili.

„Jeffrey? Co tady…“

Pohled jí padl na nůž v jeho ruce. Na lesklé ostří i na rukojeť ve tvaru beraní hlavy.

„Raelynn…“ Jeho hlas jako by vycházel ze vzdáleného údolí. Pokročil k ní a vztáhl ruku. Tvář měl strhanou, ústa jako tenkou čárku, v očích stín, jaký tam předtím neviděla. Připadal jí jako někdo cizí. A přesto, před pouhou hodinkou se milovali a před několika minutami si přiznala, že…

Znovu se zadívala na nůž a pak na mrtvou dívku. Právě probuzené vědomí, že je jí Jeff dražší než vlastní život, štěstí, které nalezla v jeho náruči i domě, radost ze změny odehrávající se v jejím těle, to vše bylo rázem smeteno a na své místo se vítězoslavně vrátily staré pochybnosti, bolest z tragického osudu rodičů i předtucha, že pohádka, kterou prožívá, je příliš krásná, aby mohla být skutečná… Veškerá blaženost, kterou prožívala jako manželka Jeffreyho Birminghama, se utopila v krvi mrtvé Nell. Z hloubi zmučené duše se jí vydral přerývaný výkřik.

„Ne-e-e!”

Už nedokázala potlačit hrůzu ani otřesné podezření. Ucouvla. Jeff stál chvíli jako zkamenělý, pak tlumeně zaklel, odhodil zakrvácený nůž do podestýlky a pokročil k Raelynn.

„Všechno vám vysvětlím, Rae…“

Umlčela ho prudkým políčkem. Otočila se a prchala pryč. Všechny své síly vložila do nohou a jako smyslů zbavená běžela k domu. Tušila to! Všechno bylo příliš dokonalé! Jeffrey, manželství, láska, kterou v ní probudil. Z jeho strany šlo o pouhý klam, lež, podvod!

Vrhla pohled za sebe a přes závoj slz spatřila, že je jí manžel v patách. Než dorazila ke schodům na verandu, divoce bušící srdce jí málem vyskočilo z hrudi a vzlyky jí nedovolovaly se nadechnout. Vtrhla do manželské ložnice a zoufale se rozhlížela, kam by se mohla ukrýt. Jeff znal místnost až příliš dobře, než aby se v ní mohla cítit bezpečná. Mohla udělat jediné, zdržet ho a uprchnout.

Zabouchla francouzské okno, vyklouzla na chodbu a tiše za sebou zavřela. Sotva otočila zámkem na dveřích ložnice, kde spávala dřív, uslyšela Jeffovy kroky. Potřeboval jen pár vteřin, aby prohlédl její uskok.

Vzal za kliku a pak zabušil klouby prstů o výplň dveří. Tušil, že je nepříčetná hrůzou, a snažil se o konejšivý tón. „Raelynn, lásko moje, nebojte se mě. Já jsem Nell nezabil. Musíte mi věřit.”

Raelynn se svinula na posteli do klubíčka. Roztřesenou dlaní se snažila zdusit vzlyky a upírala pohled do tmy, směrem k dřevěné překážce oddělující ji od muže, který býval jejím manželem a milencem. Zaslechla tichou kletbu a pak zvuk vzdalujících se kroků. Vedlejší dveře se otevřely a zavřely. Raelynn napínala sluch do drásavého ticha. Uplynulo snad celé století, než ji šramot na verandě a blížící se světlo upozornily, na co zapomněla. Jedno z francouzských oken zůstávalo vždy nezamčené, aby mohlo dovnitř služebnictvo.

Vyskočila z postele a zasunula zástrčku zaručující jí alespoň přechodné bezpečí o pouhý zlomek vteřiny dřív, než ke dveřím došel Jeff. Stáli proti sobě v mdlém světle olejové lampy, odděleni tabulí skla, ale především děsivým podezřením.

Noha v pevné kožené botě by překážku snadno roztříštila, ale Jeff chápal, že by tím Raelynn zahnal na další útěk a posílil v ní podezření. Musel ji nějakým způsobem uklidnit.

Zadíval se jí do očí zalitých slzami. „Raelynn, miláčku, chápu, že jste utrpěla otřes, ale nemáte důvod se mě bát. Když jsem přišel do stájí, byla Nell již mrtvá. Vzbudil mě její výkřik a šel jsem se podívat, co se děje. Raelynn, naléhavě vás prosím, otevřete, ať si můžeme promluvit. Neublížím vám. Nikdy bych něco takového neudělal.”

Při vzpomínce na nehybné zakrvácené tělo ve stáji zaplavovaly Raelynn nové a nové vlny čiré hrůzy. Netušila, proč se Nell přes Jeffovo varování na Oakley vrátila, ale jistě pro ni nebylo obtížné nepozorovaně se zamísit mezi hosty a služebnictvo. Pacholci pomáhali napojit koně, kteří za sebou měli cestu z Charlestonu na plantáže a před sebou několikahodinové čekání.

Pravděpodobně se chtěla znovu dožadovat peněz pro dítě, o němž tvrdila, že je Jeffovo. Možná usoudila, že když může vyhazovat hříšné peníze za ples na počest své manželky, mohl by přispět na svého syna. Odmítala pochopit, že se nedočká ani zlomečku z jeho bohatství. Vydal značnou sumu, aby zachránil černou dívku před špatným zacházením krutého majitele, ale rozhodně se nenechal vydírat. Projevoval stejnou neústupnost, jakou Raelynn vídala u otce, a bála se, že Nell zašla příliš daleko. Při poslední hádce jí vyhrožoval, že ji zaškrtí. Možná ho vydráždila do té míry, že se přestal ovládat a umlčel ji jednou provždy.

Přestože se v ní vše vzpíralo myšlence, že by její galantní manžel jakkoliv ublížil jakékoliv ženě, nemohla přejít, co viděla na vlastní oči. Držel v ruce nůž, kterým byla Nell zřejmě zabita, nůž, který mu patřil a který obvykle býval na jeho psacím stole. To byla nepopiratelná fakta.

Po tváři zkřivené bolestí jí stékaly potoky slz. Jeff byl její krásný manžel. Zachránil ji před tragickým osudem, když ji vyrval Fridrichovi, uvedl ji do světa luxusu i rozkoší manželského života. Nicméně nyní měla dojem, že ho vůbec nezná. Nedávné zkušenosti ji naučily, jak snadné je nechat se oklamat. Neznala sice muže, kteří obvinili otce ze zrady, ale věděla, že to byli šlechtici jako on. A nezaplatila matka životem za důvěřivost, s níž uznala Coopera Frye za bratra? Důvěřovat je zřejmě nebezpečné.

„Prosím, Jeffe, odejděte,” zašeptala. Neodvážila se mu pohlédnout do očí, aby nepodlehla jejich naléhání. „Potřebuji si vše srovnat v hlavě a překonat otřes. O samotě se mi bude přemýšlet lépe.”

Pozvedl ruku a chystal se něco říci, ale hrůza v jejích očích ho umlčela. Pohlédl dolů a zjistil, že má prsty pokryté zaschlou krví. Paže mu klesla. Odevzdaně si povzdechl a vrátil se do svého pokoje, aby tam počkal, jestli ho milovaná žena shledá vinným či nevinným.

Raelynn se na nejistých nohou dopotácela k posteli. Zabořila tvář do polštáře a poprvé dovolila vzlykům, aby roztřásly celé její tělo. Svíravý pocit kolem žaludku odmítal poslouchat hlas rozumu a důvěry. Bylo jí, jako by Jeff už byl odsouzen a nyní na něho čekala šibenice.

Hluboký smutek a touha po pomstě stahovaly její vyčerpanou duši do otupělosti. Mysl zaplavila milosrdná temnota a odnesla ji do bezedného černého údolí.

„Při všech svatých, pane Jeffrey! Vy jste zraněný?”

Kingston, rozespalý a jenom v županu, se šoural dolů ze schodů. Když uviděl pána a jeho zakrvácené šaty, rázem otevřel oči dokořán a brada mu klesla.

Probudilo ho bouchání dveří. Než vyběhl ze svého pokoje v podkroví, uchopil sukovici, kterou měl neustále u lůžka pro případ, že by se vrátil Gustav Fridrich. Nyní mu však při pohledu na pána blesklo hlavou, že si měl vzít spíš lékárničku.

Jeff si dokázal představit, jak hrůzný musí být pohled na jeho ruce i šaty zbrocené krví. Chystal se jít majordoma probudit a vydat mu důležité pokyny, ale nyní ho musel v první řadě uklidnit. „Ta krev není moje, Kingstone. Někdo ve stáji zabil Nell. Je tam i její syn. Pláče, ale je v pořádku. Dojdi pro něho a sežeň nějakou kojnou. Ale připrav se na děsivý obrázek. Ať už Nell zabil kdokoliv, počínal si krutě.”

Jeff se pokusil zahnat vzpomínku na příšernou scénu. „Pošli jednoho z čeledínů do Charlestonu pro šerifa,” pokračoval. „Než přijede, ať se Sparky s Thaddeusem porozhlédnou po stájích, jestli tam neobjeví nějaké stopy.”

Kingston konečně zavřel ústa. Nadechl se. „Spolehněte se, pane Jeffrey. Všecičko zařídím. Ale vy nic nepotřebujete? Vypadáte, jako když jste celý bez sebe.”

Jeff si pomyslel, že by především potřeboval znát jméno Nellina vraha. „Jsem přirozeně rozčilený, Kingstone, ale v tom mi ty nepomůžeš. O mé hádce s Nell se všeobecně ví. Nejspíš mě lidé budou podezírat, že mám s její smrtí něco společného.”

„Kdepak, pane!” Kingston rozhořčeně potřásl hlavou na znamení, že jemu by taková myšlenka nikdy nepřišla na mysl. „Každopádně nikdo, kdo vás nějaký ten pátek zná nebo pro vás pracuje. Kdybyste měl náturu jí to udělat, tak to byste dávno zmlátil někoho z nás nebo třeba tu bestii divokou Bruta. Ale vy jste se na nás nikdy ani pořádně nenaštval.”

„Nicméně na Nell jsem se naštval,” poznamenal Jeff.

„To jo, ale taky jste měl důvod po tom všem, co vám provedla. Napřed vám vleze do postele, když spíte, pak tvrdí, že s váma čeká dítě. Já jsem měl takový vztek, že jsem na ni málem vzal bič.”

„Kingstone, ve stájích je malé dítě a křičí hlady,” upozornil ho Jeff. „Neměli bychom marnit čas řečmi. Někdo se o něho musí postarat.”

„Už běžím, pane.”

Jeff se vrátil do ložnice a svlékl si zakrvácené šaty. Voda v umývadle byla jen vlažná, ale nezaznamenal by to, ani kdyby byla jako led. Když si drhl paže, hruď a tvář mýdlem, přál si, aby stejně tak mohl smýt krvavou scénu ze své paměti.

V čistých šatech a s lampou v ruce došel znovu po verandě k francouzskému oknu, za nímž se skrývala jeho manželka. V pokoji byla tma, ale přesto rozeznal Raelynn stočenou do klubíčka na vzdálenější straně postele. Ani se nepohnula, když na ni dopadl paprsek mdlého světla. Usoudil, že usnula.

To je dobře, pomyslel si. Spánek může alespoň trochu zahojit rány na její duši. Kdyby si mohl vyhnat krvavý obraz z hlavy, šel by si také lehnout. Považoval dívčino naléhání za podlý trik, ale nyní si vyčítal, že jí nepomohl, i když přirozeně způsobem, který by se nedal vysvětlovat jako přiznání k otcovství.

Povzdechl si. Cítil, že je napjatý jako struna. Nebylo těžké si představit, jak musela scéna ve stáji zapůsobit na Raelynn. Držel přece v ruce vražednou zbraň, vlastní nůž, který mu zřejmě někdo během plesu odcizil ze stolu. Kdokoliv tam měl volný přístup. Když scházel ze schodů, vešel do haly Kingston s dítětem v náruči. „Hrůza, pane Jeffrey,” překřikoval majordomus dětský nářek. „Co jsem na světě, jsem neviděl, aby někdo takhle zřídil ženu. Všechna ta krev snad ani nemůže být ze slečny Nell. Zkraje jsem si myslel, že toho chudáčka malýho taky bodli, protože byl od krve a křičel, jako když ho na nože berou, ale nic mu není. Přesně jak jste povídal, pane Jeffrey.”

Jeff sjel pohledem na nemluvně. Křičelo strachy i hlady, až srdce usedalo. Tvářičku mělo svraštělou, takže bylo obtížné odhadnout, jak vlastně vypadá. Přes Nellino horlivé ujišťování se kromě černých vlasů dala sotva vysledovat podobnost mezi ním a Jeffem, ale přirozeně mohla do hry zasáhnout zlomyslná náhoda. „Kojnou jste už sehnali?”

„Ano, pane. Manželka dozorce řekla, že malého pana Daniela může kojit se svýma děckama. Prý to nebude problém.” Kingston se ohlédl, protože zaslechl rázné kroky. Od kuchyně k nim spěchala hospodyně. „Cora už jde, pane. Odnese malého paní Fergusový.”

Cora vzala dítě do náruče a rychle se přesvědčila, že krev na peřince není jeho. „My se o toho chudáčka postaráme, pane Jeffrey. Vy si s tím vůbec nemusíte dělat hlavu.”

Jeff byl rád, že mu ubyla jedna starost, a vrátil se do stájí. Ulevilo se mu, když uviděl, že je tělo zakryté prostěradlem. Sparky a Thaddeus pečlivě prosívali piliny. Sotva vešel do dveří, mladší z mužů vstal.

„Zatím jsme nic nenašli, pane Jeffrey.” Trenér nervózně střelil pohledem k mrtvole. „Hledali jsme všude, akorát pod slečnou Nell ne.”

Jeffovi bylo obou mužů líto. „O to se postará šerif, jakmile přijede,” prohlásil a Sparky horlivě pokýval hlavou.

Thaddeus se přišoural blíž. „Mluvil jsem se všema chlapama, ale nikdo od večera nic neviděl ani neslyšel.”

Jeff propátral očima uličku i boxy. „Kde je Ariadna?” zeptal se Sparkyho.

„Večer jsme ji dali do výběhu u maštale, ale od tý doby jsem z ní nezahlíd ani chlup.”

„Pro boha živého, Sparky, proč jste ji dali ven? Víte, že když si umane, přeskočí kteroukoliv ohradu.”

„To jo, jenže ona tak kopala do příčky boxu, až jsme se báli, že ji prokopne. Muselo jí nějak hrábnout v palici. Sotva jsem otevřel dveře, vylítla ven, jako by jí za zadkem hořelo. Skoro mě srazila.”

„Nevšiml jste si, že by se někdo motal kolem jejího boxu?”

„Jak vám říkám, pane Jeffrey, vylítla ven jako žíznivá čára. Byl jsem rád, že jsem ji zavřel do výběhu. Nenapadlo mě vzít lampu a prohlížet stáje. Nebylo ani proč.”

„Pamatujete se, Sparky, v kolik hodin to bylo?”

Trenér si zamyšleně mnul bradu. „Tak jedenáct, možná víc. Přesně vám to neřeknu, pane.”

„Prohledejte vedlejší box, Sparky. Možná se tam schoval někdo cizí. To by vysvětlovalo, proč Ariadna tak vyváděla.”

„Ta bláznivá kobyla by mu prokopla hlavu, kdyby se pokusil vlízt k ní, ale další mrtvola nikde neležela.”

Thaddeus zasmušile hleděl na přikryté tělo. „Kdo to moh provísl, pane Jeffrey? To snad ani nemoh být člověk. Zabít mladou holku, co je sama s děckem.”

Ano, zavraždit mladou ženu, která nedávno porodila, bylo opravdu nelidské, souhlasil s ním v duchu Jeff. Všichni lidé budou tak hrůzným činem otřesení. A Nell byla zavražděna v jeho stájích. Dokázal si spočítat, že Raelynn byla pouze první v dlouhé řadě těch, kdo ho budou podezírat, že byl do vraždy zapletený.

Srdce se mu sevřelo při vzpomínce na strach a slzy v jejích očích. Musí ji přesvědčit o své nevině.

Obrátil se znovu ke Sparkymu. „Chybí ještě nějaký kůň?”

„Co já vím, tak ne, pane.”

„Pošlete někoho pro Elijaha, syna Velkého vlka. Zajímalo by mě, k jakému závěru dojde on.” „Spolehněte se, pane Jeffrey.”

Jeff se vrátil do domu, aby tam počkal na šerifa. Posadil se za stůl a snažil se soustředit na účetní knihy. Asi za hodinu zaklepal na dveře Kingston.

„Je tady Elijah, pane Jeffrey.”

„Ať jde dál.”

Vešel vysoký, zhruba pětačtyřicetiletý muž. Bylo zřejmé, že ho probudili z hlubokého spánku, ale stihl se převléknout do svých oblíbených jelenicových kalhot a mokasín. V ruce mačkal širák. Měl úzký orlí nos, ostře řezané rysy a rovné černé vlasy, které mu zakrývaly uši. Červenavý nádech čokoládové kůže prozrazoval smíšenou krev. Povídalo se, že Elijahovu matku, krásnou mulatku, unesl jejímu pánovi v patnácti letech indiánský bojovník. O pár roků později padl v boji s jiným kmenem. Elijahova matka žila se synem v chatrči na okraji Charlestonu. Zemřela na zápal plic, když mu bylo dvanáct let.

„Poslal jste pro mě, pane?” zeptal se hlubokým hlasem, který zaplnil celou místnost.

„Ano, Elijahu. Děkuji, že jste se dostavil tak rychle. Řekl vám někdo, co se stalo?”

„Sparky mi všecko dopodrobna vylíčil, než jsme sem přijeli.”

„Tělo dívky je stále v boxu, kde byla zavražděna. Byl bych rád, kdybyste se tady trochu porozhlédl. Pro začátek můžete pořídit otisky nohou všech, kdo tady pracují. Jestli narazíte na cizí stopy, zjistěte, kam vedou. Pokud by se ztratily v místě, kde stál povoz, budeme vědět, jak se sem vrah dostal, nebo jak odjel. Kdyby u nich byly i dívčí stopy, znamenalo by to, že Nell přišla s ním, ale to vy posoudíte lépe.”

Elijahovi zmizely z očí poslední stopy ospalosti. Jeho pohled byl nyní ostražitý a pronikavý. „Uvidím, co můžu dělat, pane. Jenom aby ten déšť nesplách všecky stopy.”

Jeff se přinutil usmát. Elijah byl svými stopařskými schopnostmi proslulý široko daleko. Před několika lety vypátral ztracené dítě, které bloudilo po skalnatém terénu, kde žádné otisky zanechat nemohlo. Podobné historky Jeffa utvrzovaly v přesvědčení, že Elijah může objevit i to, co ostatní přehlédli.

„Udělejte, co bude ve vašich silách,” nabádal ho. „Šerif tady bude co nevidět. Snad narazíte na něco, co mu pomůže objasnit zrůdný čin.”

Když Elijah odešel, začal Jeff neklidně přecházet po místnosti. Před očima se mu neustále vznášela Raelynnina tvář ztuhlá děsem. Musel bojovat sám se sebou, aby nevyběhl do schodů a nevyčetl jí, že mu tak málo důvěřuje. Bolestně se ho dotklo, že ho odmítla vyslechnout, ale na druhé straně chápal, že scéna ve stáji by otřásla každou ženou. Věděl, že by bylo pošetilé naléhat na ni. Urvalo by mu srdce, kdyby znovu viděl, jak se ho bojí. Ne, musí jí dopřát čas. Jestli k němu znovu nalezne důvěru, pak při něm již vždy bude stát v dobrém i ve zlém.

Usrkl horké kávy, kterou mu přinesl Kingston, a díval se, jak nad Oakley začíná svítat. Nikdy by ho nenapadlo, že ho po čarovné noci plné tance a smíchu čeká peklo na zemi.

IO

Šerif Townsend i pacholek, který pro něho jel, dorazili na Oakley s prvními slunečními paprsky. Mohutný muž sklouzl ze sedla a širokou chůzí zamířil k domu. Jeff mu vyšel vstříc na verandu. „Děkuji, Rhysi, žes přijel tak brzy.”

Šerif smekl klobouk a kráčel za přítelem. „Tvůj čeledín mi řekl, že tady zavraždili nějakou ženu. Co se přesně stalo, Jeffe?”

„Promluvíme si v knihovně,” navrhl Jeffrey.

Rhys přikývl. Sotva vešel do místnosti, svezl se do svého oblíbeného koženého křesla. Vzápětí vešel Kingston se stříbrným servisem a nalil mu kávu.

„Jestli mám udržet oči otevřené,” řekl šerif, když se sloužící chystal odejít, „pak budu toho životabudiče potřebovat celý sud. Jsou lidi, co mě napřed nutí ponocovat a pak mě vytáhnou z postele, sotva si do ní lehnu.”

Kingston se přes napětí, které svazovalo všechny v domě, přinutil usmát. „Hnedka navařím další, pane Rhysi.”

Jakmile majordomus odešel, šerif si s požitkem lokl kávy. Jeff obešel stůl, opřel se o něj a zadíval se na přítele tak upřeně, že šálek odložil. Pak mu začal klidně líčit vše, co věděl.

„Právě jsem usínal, když jsem uslyšel ženský výkřik. Bylo kolem jedné hodiny. Uvědomil jsem si, že vycházel od stájí. Vzal jsem lampu a šel se podívat, co se stalo. V jednom z boxů jsem našel Nell s dítětem. Ještě dýchala. Prosila mě, abych jí vytáhl nůž z těla. Poslechl jsem. Doufal jsem, že se mi podaří zastavit krvácení, ale život z ní prchal příliš rychle. Požádala mě, abych ji objal, jako bych ji měl rád. Nedokázal jsem odmítnout.

Umřela mi v náruči.” Zachmuřeně potřásl hlavou. „Neumím si představit stvůru, která je něčeho takového schopná. Té malé nemohlo být víc než šestnáct.”

„Řekla ti Nell něco, co by naznačovalo, kdo ji zabil?” zeptal se Rhys bez drsného způsobu řeči, k němuž se často uchyloval.

„Ne. Měla starost o dítě. Žádala mě, abych našel ženu, která by se ho ujala.”

„Takže si uvědomovala, že umírá?”

„Domnívám se, že ano. Ztratila hodně krve a cítila, že ji rychle opouštějí síly.”

„Nepokusila se vyslovit jméno svého vraha?”

„Nic takového. Vypadalo to, jako by mi byla vděčná, že jsem u ní. Hladila mě po rukávu a snažila se na mě usmívat.”

„Co jsi udělal, když zemřela?”

Jeff zaváhal. Nechtělo se mu přiznat šerifovi, že ho Raelynn podezírá, ale odpovědět musel. „Posadil jsem se do rohu boxu a hleděl na Nell. Nechápal jsem, jak někdo může být tak krutý. Po chvíli přišla do stájí manželka. Nejsem si zcela jistý, co ji probudilo, ale zřejmě mě šla hledat. Přirozeně jí pohled na Nell otřásl.”

„Kde je nyní?”

„Spí. Alespoň před chvílí spala. Byl bych rád, Rhysi, kdybys ji nemusel hned vystavit dalšímu rozrušení.”

„Můžu ji vyslechnout později.” Šerif si nalil další šálek kávy. „Myslíš, že Nell přišla jen tak okukovat vás a vaše hosty?”

Jeff se zadíval na tmavě hnědý nápoj v šálku, který držel v ruce, a zvažoval své vyhlídky. Rozhodl se vypovídat podle pravdy, i když na něho mohlo padnout podezření z vraždy. „Nell sem přišla v půli července, když jsem se vrátil od Fridricha, kde jste vy dál hledali ukradené zboží. Na mé vlastní verandě mě obvinila, že jsem otcem dítěte, které čeká, a dokonce měla tu drzost požadovat před Raelynn, abych nechal manželství anulovat. Koncem července jsem ji zahlédl ve Farrellově salonu, kde začala pracovat. Zhruba před týdnem přišla opět sem a snažila se mě přesvědčit, že se mi její dítě podobá.”

Rhys vytáhl obočí, ale Jeff ho umlčel gestem ruky dřív, než položil otázku, kterou měl na rtech. Věděl, že si šerif umí získat důvěru druhých a přimět je k řeči. Pokud o Nellině vydírání zatím neslyšel, brzy by se o něm dozvěděl od služebnictva. V žádném případě nebyl hloupý ani těžkopádný, jak se domnívali ti, kdo se nechali oklamat jeho úmyslně prostým jazykem i vystupováním.

„Jestli se mi snad ten chlapec trochu podobá, pak jen proto, že se mi podobá i jeho otec.” Jeff se rozhodl začít od začátku. „Více než před rokem vyšívala Nell tady v domě monogramy na prádlo. Slyšel jsem o ní, že je šikovná, a protože jsem byl s její prací spokojený, velice slušně jsem jí platil. Jednou v noci, když jsem spal, vklouzla ke mně do postele a začala mě dráždit. Jakmile jsem se probudil a uvědomil si, co má v úmyslu, vyhnal jsem ji z domu.”

„Předpokládám, že mezi vámi k ničemu nedošlo.”

„Samozřejmě ne! Pokud ke mně Nell přišla jako panna, pak jako panna také odešla. Ale protože byla schopná zneužít toho, že spím, a vzrušit mě, nechtěl jsem, aby zůstala pod mou střechou. Jakmile si sbalila svých pět švestek, odvezl ji Thaddeus do Charlestonu a našel jí tam pokojík. Zřejmě rychle narazila na muže, který ji z postele nevyhodil, protože po devíti měsících, téměř na den přesně, porodila.”

„Podezíráš ji, že úmyslně otěhotněla, aby z otcovství obvinila tebe?”

„Nevím. Nikdy jsem se opravdu nesnažil pochopit její chování. Viděl jsem v ní napůl dítě. Věř mi, když jsem ji objevil ve své posteli, bylo to, jako by mě hodili do ledového rybníka.”

„Zřejmě byla přesvědčená, že tě miluje.”

„Možná byla poblázněná. Časem by ji to přešlo… kdyby zůstala naživu.”

„Vzbudili jste se dnes v noci s manželkou současně?”

„Ne. Když jsem odcházel, Raelynn spala.”

„Přišla za tebou do stájí hned?”

„Bohužel až po delší chvíli. Soudě podle způsobu, jak na mě hleděla, zřejmě došla k mylnému závěru.” „Usoudila, žes Nell zabil ty?” „Přesně tak.”

„Vysvětlil jsi jí, co se stalo?”

„Zkoušel jsem to, ale utekla a zamkla se ve svém pokoji.” „A teď tam spí?”

„Ano.”

„Co služebnictvo?” vyptával se Townsend. „Všichni už byli v posteli?”

„Všichni, až na tucet mužů, které jsem najal, aby hlídali cesty a varovali nás, kdyby se Fridrich pokusil znovu přepadnout Oakley. Nicméně ti drželi hlídky příliš daleko od stájí, aby mohli cokoliv postřehnout.”

„Podle tebe v tom má prsty Fridrich?”

„Jsem přesvědčený, že nějakým způsobem ano. Neřekl bych, že by to udělal sám. Zvlášť nyní, když má jednu ruku zchromlou. Spíš někomu zaplatil, aby Nell zabil v mé stáji. Má kolem sebe dost chlapů schopných všeho, ale stejně je pro mě obtížné představit si, že by někdo zabil mladou dívku jen proto, aby vina padla na mou hlavu.”

„Nevyhrožoval Olney Hyde, že Raelynn zabije, když ji unesli?”

„Dokonce na ni mířil pistolí.”

„Fridrich se nesmířil s tím, že o Raelynn přišel. Zdá se, že vražda Nell vrazila mezi tebe a Raelynn klín. Vyhovovalo by mu, kdyby odcizení skončilo rozvodem, nebo kdybys ty skončil na šibenici.”

„Byl by bez sebe radostí. Nikdy mi neodpustí, co jsem mu udělal.”

„Ten lump Olney se umí skrývat jako had. Doneslo se mi, že je pořád ve městě, ale ne a ne ho chytit.”

„Jak jsem ti říkal koncem července, Raelynn s ním hovořila v přístavu.” Jeffovi se tvář stáhla bolestí. Kdykoliv vyslovil jméno své ženy, viděl v duchu, jak před ním vyděšená prchá ze stájí. „Říkal jí, jak Fridricha mrzí, že jsem pořád naživu. Zmínil se i o tom, že sem připlul s rodiči jako malý kluk, a chvástal se, že je v okolních mokřinách jako doma. Nepřekvapuje mě, že pořád uniká spravedlnosti. Jediný člověk, který by ho mohl vypátrat, je Elijah. Poslal jsem pro něho a požádal ho, aby se porozhlédl kolem stájí.”

Rhys odložil šálek, vzepřel se o křeslo a vstal. „Je na čase, abych udělal totéž.” „Půjdu s tebou.”

U stájí se k nim přidal Elijah a nabídl jim několik možných teorií. „Navečír déšť splách většinu starých stop a

v měkký půdě zůstaly dvoje pozdější. Jedny jsou od módních, fajnových bot, druhý od obyčejných. Oba muži vyšli zadem ze stájí do výběhu. Zdá se, že fajnový boty honily ty obyčejný.”

„Elegantní boty neukazují na Olneyho,” poznamenal Rhys. „Ne, spíš na mě,” připustil Jeff. „Ale já jsem ve výběhu už několik dní nebyl.”

„Podíváme se, co jste objevil, Elijahu,” navrhl šerif. „Pak bych rád slyšel, co si o tom myslíte.”

Stopy byly přesně takové, jak je stopař popsal. Elegantní stopy odpovídaly Jeffovým botám nejen tvarem, ale i velikostí. Druhé boty byly větší a sešlapané na vnějším okraji.

Rhys pohlédl na Jeffa. „Prohlédl sis Olneyho nohy, když jsme vtrhli k Fridrichovi?”

„Jeho nohy mě příliš nezajímaly,” odpověděl. Obrátil se na Elijaha. „Co ještě byste nám k těm stopám mohl říci?”

„Menší boty přišly pozdějc, překrývaj ty sešlapaný. Vrátily se do stáje. Na druhým konci jsou otisky kopyt jako po koni s jezdcem.”

Šerif zkoumal pohledem místo, kde stáli. „Našel jste další stopy kolem domu nebo na cestě?”

„Dupalo tady moc lidí i koní, abysem našel stopy tý mrtvý. Kolem domu je zas nízká hustá tráva.”

„Který pár nohou podle vás patří vrahovi?” vyptával se Jeff.

Elijah pokrčil útlými rameny. „Možná po vraždě ukrad koně a chtěl utýct. Někdo ho zahlíd a běžel za ním. Možná to bylo tak, možná jinak.”

„Sledujte stopy koně,” požádal ho Jeff. „Zjistěte, kam vedou. Já mezitím ukážu šerifovi, kde byla Nell zavražděná.”

Rhys pokynul stopaři a obrátil se k Jeffovi. „Půjdeme, ať to máme za sebou.”

Jeff stál v uličce, zatímco si jeho přítel prohlížel mrtvé tělo. Po několika minutách se šerif posadil na paty.

„Vypadá to, že ji třikrát bodl z bezprostřední blízkosti. Jedna rána příliš nekrvácela, obě zbývající mohly být smrtelné.” Zběžně si prohlédl box. „Nikdo s ní nehýbal, ani se jí nedotýkal?”

„Ne. Řekl jsem Sparkymu, že všechno musí zůstat tak, jak bylo.” Jeff ukázal na vražednou zbraň. „Nůž leží tam, kam jsem ho upustil, když přišla Raelynn.”

Rhys nůž zvedl. Krev na čepeli až příliš jasně prozrazovala, jak krutému účelu posloužil. „Viděl jsi ho někdy dřív?”

„Beru si ho na lov.” Jeff nedokázal zcela skrýt znepokojení. „Možná jsi ho u mě zahlédl. Když jsem doma, mívám ho na stole v ložnici. Rozřezávám jím stránky nových knih. Měl jsem ho v ruce těsně před plesem. Předpokládám, že ho ze stolu vzal někdo v průběhu večera.”

Rhys přejel nehtem po čepeli. „Pěkně ostrý, že?”

„Jak jsem řekl, beru si ho na lov, proto o něj pečuju. Nikdy nevím, kdy narazím na šelmu. A je-li ostrý, nejsou stránky otřepené, když je rozřezávám.”

„Hezký nůž. Jak jsi k němu přišel?”

„Otec mi ho dal k dvanáctým narozeninám. Je to památka na časy, kdy jsme s Brandonem chodili jako kluci chytat ryby a lovit. Hodně jsme tábořili, a protože jsem míval nejostřejší nůž, řezal jsem vždycky pruty, na kterých jsme si pekli jídlo nad ohněm.”

Rhys naposledy pohlédl na mrtvou dívku. „Odporná záležitost.” Dlouho mlčel a pak zprudka vydechl, jako by pro něho byl ten případ obzvlášť nepříjemný. „Jistou dobu jsem ji vídal chodit kolem mojí kanceláře do kostela. Kdybych mohl dostat povoz a pár chlapů, kteří by ji zabalili do prostěradla, nechal bych ji převézt do Charlestonu a požádal pastora, aby ji pohřbil. Jistě by se ulevilo i tobě.”

„Nesmírně,” přiznal Jeff.

„Co kdybychom se vrátili do domu a prohlédli si ložnici, než se Thaddeus se Sparkym postarají o Nell?”

Právě když vystoupili po schodech na horní verandu, vyšla ze dveří Cora s párem zablácených bot v rukou.

„Hnedka vám ty boty vypucuju, pane Jeffrey,” řekla a spěchala pryč.

„Okamžik.” Jeff jí položil ruku na rameno. „Kde jste je našla?”

„V koupelně. Byly strčený za dveřma. Našla jsem je, když jsem tam uklízela. Divila jsem se, že jsou samý bláto, když vy jste na šaty i boty tak opatrný. Vy nechcete, abych je vyčistila, pane Jeffrey?”

Jeff pohlédl znepokojeně na Rhyse. „Já v nich blátem nechodil.”

„Klid, příteli.” Šerif ho poplácal po zádech. „Kvůli špinavým botám tě nikdo za vraždu neodsoudí. Jsou tvoje?”

„Samozřejmě jsou, ale nejméně týden jsem je neměl na nohou. A bláto je čerstvé.”

„Takže minulý týden je mohl někdo vzít z tvého pokoje, aniž by sis toho povšiml,” uvažoval nahlas Rhys. „Mohl je odnést i včera v noci spolu s nožem. Dveře na verandu byly pořád otevřené?” „Ano, bývají dokořán, dokud to dovolí počasí. Včera večer bylo příjemně, neviděl jsem důvod je zavírat.”

Rhys se obrátil k hospodyni. „Když jsi dnes ráno pokoj uklízela, Coro, nenašlas nic neobvyklého?”

Černoška horlivě přikyvovala. „Tudle krabičku na šňupací tabák. Hned vedle stolu pana Jeffreyho. Co já vím, tady nikdo nešňupá.”

Rhys si se svraštělým obočím prohlížel tabatěrku, kterou mu podala. Na okamžik se mu vrátil obvyklý smysl pro humor. „Ty si nikdy nešňupneš, příteli?” zeptal se Jeffa.

„Proboha ne,” bránil se Jeff.

„A co takhle tvoje paní choť?”

„Také ne. Alespoň o tom nic nevím.”

„Olney tu slabost zřejmě také nemá,” poznamenal šerif.

„Bylo tady ještě něco divnýho,” ozvala se hospodyně.

„O čem mluvíš, Coro?” zeptal se Jeff.

„Pamatujete se na tu dřevěnou truhličku, co jste koupil slečně Raelynn v červenci?”

„Jistě. Patřila jejímu otci. Co je s ní?”

„No, dycky bývá na komodě slečny Raelynn a dneska jsem ji našla u vás na stole. A vypadalo to, jako kdyby do ní někdo dole šťoural kudlou, aby se do ní dostal.”

„Ale ona nebyla zamčená.”

„To já vím, pane Jeffrey, ale stejně dole někdo rýpal do dřeva.” Jeff se ohlédl, ale na stole skříňka nebyla. „Kde je truhlička teď?”

„Vzala jsem ji dolu a dala Kingstonovi, aby se mrk, jestli by se s těma dírama nedalo něco udělat.”

„Rád bych ji viděl,” prohlásil šerif. „Můžeš ji přinést, Coro?”

„Už pro ni letím, pane Rhysi.”

„Říkal jsi, že truhlička patřila otci Raelynn?” ujišťoval se šerif, když hospodyně odešla.

„Ano. Objevili jsme ji ve starožitnictví. Cooper Frye ji zřejmě prodal krátce poté, co připlul do Charlestonu.”

„Cooper Frye je strýc tvé manželky, že?”

„Tvrdí to, ale Raelynn mu nevěří. Údajně padl do rukou pirátům a do Anglie se vrátil pár měsíců před smrtí jejího otce. Raelynn, její matka a on se později nalodili na loď plující sem.”

Cora se vrátila se skříňkou a dala ji šerifovi. Dřevo bylo opravdu na dně poškozené.

Šerif ji chvíli zkoumal, pak ji zvedl k uchu a zatřásl jí. „Nechápu, proč ji někdo tak poničil. Nezdá se, že by měla tajnou zásuvku. A i kdyby, neznělo to, jako by v ní něco bylo.”

Jeff si truhličku zběžně prohlédl a dospěl ke stejnému závěru.

„Teď bych si rád promluvil s Raelynn, Jeffrey,” řekl mu přítel. „Možná bude vědět, proč se někdo lopotil se skříňkou jejího otce.”

Raelynn pustila hedvábný závěs z roztřesené ruky a odstoupila od francouzského okna. Slyšela, že přijel šerif, a dívala se, jak jde s Jeffem ke stájím. Když se vrátili, doufala, že hned odjede. Toužila, ne, zoufale potřebovala nabýt zpátky alespoň část klidu, než dovolí manželovi vylíčit jí, co se stalo ve stájích, ale zdálo se, že jí potřebný odklad nebude dopřán. Po chodbě se blížily rychlé kroky a vzápětí zaškrábala Cora na dveře.

„Slečno Raelynn, pan Jeffrey říká, že s váma chce mluvit šerif. Prý máte hned jít do knihovny.”

„Pošli mi Tizzy, ať mi pomůže s oblékáním,” požádala Raelynn, aniž by otevřela. „Jsem ještě v noční košili.”

„Ano, madam. A šerifovi řeknu, že bude muset počkat.”

O půl hodiny později se Raelynn zastavila pod schodištěm a naslouchala tlumeným mužským hlasům v knihovně. Stanout nyní tváří v tvář Jeffreymu bude nesmírně obtížné. Jako jeho manželka by měla být loajální a věřit, že by nebyl schopen spáchat vraždu, nicméně ji neustále pronásledovala krvavá scéna ze stáje.

Když vešla, Jeff vstal a přidržel jí židli. Také Rhys se odlepil od hrany stolu, o niž se opíral, a počkal, dokud se neposadila.

„Paní Birminghamová,” začal úředním tónem, „nesmírně oceňuji, že jste sem přišla. Chápu, jak vás událost musela rozrušit.”

„Byla to má povinnost, šerife,” zamumlala a složila ruce v klíně, aby nebylo vidět, jak se jí třesou. „Chtěl jste se mě na něco zeptat?”

„Jistě, madam. Váš manžel mi sdělil, že jste přišla do stáje krátce poté, co objevil zavražděnou Nell. Můžete mi říci, co vás tam přivedlo a co jste viděla?”

„Vzbudila jsem se, když jsem si uvědomila, že Jeff není v ložnici. Postřehla jsem slabé světlo ve stájích a napadlo mě, že možná onemocněl některý z koní. Když jsem vešla do stájí, uslyšela jsem dětský pláč. Běžela jsem k boxu, kde svítila lampa, a uviděla Nell.” Křečovitě sevřela prsty a snažila se zahnat hrůzu, která na ni opět zaútočila. Pokračovala téměř neslyšně. „Všude byla krev.”

„Jeff vypověděl, že ho Nell požádala, aby jí vytáhl nůž z těla,” prozradil jí Rhys. Uvědomoval si, že se manželé znají teprve krátce, a rád by Raelynn pomohl zbavit se strašlivého podezření. Jeffa znal odmalička a odmítal vycházet z předpokladu, že by jeho přítel byl schopen tak podlého, krutého činu. „Váš manžel jí vyhověl. Doufal, že jí pomůže, ovšem zbývalo jí pouze pár okamžiků života. Můžete něco z toho potvrdit?”

Raelynn polkla a snažila se potlačit třas. „Když jsem přišla do stájí, byla už Nell mrtvá.” Odvážila se vrhnout rychlý pohled po Jeffovi, který se posadil na židli vedle ní. Byl až nepřirozeně klidný a pozorně naslouchal každému jejímu slovu. „Můj manžel seděl v temném koutě boxu. Hned jsem si ho nevšimla. Když vstal a pokročil směrem k Nell, považovala jsem ho v první chvíli za neznámého muže. Pak jsem zahlédla nůž a propadla jsem panice. Utekla jsem zpátky do domu a zůstala ve svém pokoji, dokud jste pro mě neposlal.”

Rhys sáhl za sebe pro truhličku, opřel si ji o stehna a otevřel ji, aby Raelynn viděla poškozené dno. „Cora si myslí, že to někdo udělal nejspíš během plesu. Všimla jste si těch rýh už předtím?”

„Ne, nikdy,” odpověděla překvapeně. „Proč by to někdo dělal?”

„Doufal jsem, že byste nám to mohla vysvětlit vy.” Rhys truhličku zase odložil, zalovil v kapse a vytáhl tabatěrku. „Tento předmět jste někdy viděla?”

„Nepamatuji se.”

„Cora to našla na zemi. Truhlici vašeho otce někdo nechal ležet na stole, kde obvykle míval Jeff svůj lovecký nůž. Víme, že ten nůž posloužil jako vražedná zbraň, a dá se předpokládat, že také poškrábal dno truhlice.”

Raelynn si uvědomila, že samým napětím pootevřela ústa, a spěšně je zavřela. Pokusila se srovnat si v hlavě, co slyšela. „Chcete říct, že kdosi vešel do našich pokojů, poškrábal Jeffovým nožem dno pokladnice, ztratil tam tabatěrku a pak stejným nožem zavraždil Nell? Ale to přece nedává smysl.”

„Máte pravdu, nedává,” potvrdil Rhys. „Jedině snad, kdyby do ložnice vklouzla Nell, ale místo Jeffa, kterého hledala, by spatřila muže lopotícího se s truhličkou. Možná by ji pak chtěl umlčet. Ovšem záhadou zůstává, proč se někdo zajímal o prázdnou truhlici. Samozřejmě existuje vždy možnost, že vrah byl šílený. Třeba si chtěl vyzkoušet ostrost nože. Nejprve na dřevě, pak na Nell.”

Jeff postřehl, že se Raelynn zachvěla hrůzou, a vstal. „To snad nebylo nutné, Rhysi,” řekl tiše.

Šerif ho umlčel gestem ruky, předklonil se a upřel pronikavý pohled na Raelynn. „Řekněte mi všechno, co o truhličce víte.”

Raelynn si odkašlala a vylíčila mu celou historii pokladnice. Přirozeně se musela zmínit i o smutném osudu svých rodičů.

„Vaše matka tedy měla truhlici opatrovat, dokud otec nebude potřebovat, co je v ní? Hovořil o penězích nebo všeobecně o obsahu?”

„Pokud vím, nikdy uvnitř nebylo nic jiného než peníze.” „Nemá truhlice tajnou přihrádku?”

„Možná,” připustila Raelynn nejisté, „ale matka ani já jsme o žádné nevěděly. Otec se o ní nikdy nezmínil. Když mluvil o obsahu, předpokládaly jsme, že má na mysli peníze.”

„Není možné vysvětlit si jeho pokyn tak, že vy jste měly použít peníze a jemu v pravou chvíli přinést truhlici zpátky?” nadhodil Rhys.

Raelynn uznala, že by mohl mít pravdu, ale nechápala, proč by se někdo z Charlestonu měl zajímat o něco, co možná bylo v truhličce.

„Pokud tam není tajná přihrádka, tak proč by někdo dloubal do dna?” namítl šerif.

„Já nevím. Nevím!” Přitiskla si dlaně ke spánkům. Věděla, že se Rhys snaží odvrátit podezření od svého přítele a chytá se každé stopy, i poškrábaného dna truhlice. Sama žádné vysvětlení neměla, věděla pouze, že na vlastní oči viděla Jeffa se zakrváceným nožem v ruce nad Nell.

V hlavě jí bušilo a pokoušela se o ni nevolnost. „Ráda bych se vrátila do svého pokoje,” vypravila ze sebe. „Není mi dobře.”

„Už vás nebudu déle trápit, paní Birminghamová,” ujistil ji Rhys, „ale kdybyste si na cokoliv vzpomněla, dejte mi vědět.”

Mdle přikývla. Zůstala ještě chvíli sedět a sbírala síly, dokud oba muži nevyšli ven. Pak vstala a potácela se ke dveřím. V hale se pod ní málem podlomily nohy a musela se opřít o stěnu. Otevřenými dveřmi zaslechla hluboký šerifův hlas.

„Díky za ten povoz, Jeffe. Jestli můžeš na chvíli postrádat i kočího, přivezl by ti ho zase zpátky.”

„Zastav se ve stájích pro některého z čeledínů.”

„Včera tady bylo tolik hostí, že bude obtížné vyslechnout všechny, jestli náhodou něco nezahlédli. O vraždě si bude povídat celý Charleston a lidé se budou dohadovat, jestli do ní nejsi nějak zapletený, když se stala na tvých pozemcích. Bude lepší, když budeš chvíli manželku držet doma. Víš, jak odporní někteří lidé umějí být. Pravděpodobně si budou myslet, že jsem tě nezatkl, protože jsi můj přítel.”

„Díky, žes přijel, Rhysi,” zamumlal Jeff. „A díky za všechno, cos pro mě udělal.”

„K čemu by měl jinak člověk přátele?”

Jeffův přítel! Raelynn v duchu zasténala a málem se svezla podél zdi k zemi. Dopustí snad šerif, aby ve jménu přátelství zůstal vrah nepotrestán?

Na nejistých nohou se dovlekla do svého pokoje. Zamkla za sebou a posadila se na okraj postele. Z šerifovy poznámky se dalo usuzovat, že považuje Jeffa za nevinného, jenže on neviděl to, co viděla ona. Neviděl Jeffa nad mrtvou Nell, neviděl krev na jeho košili. Na noži, který držel. Na jeho prstech. V její mysli!

11

Řítit se tryskem cestou necestou bez ohledu na nerovný terén se rovnalo málem sebevraždě. Jeff nehleděl na nebezpečí, hnala ho neodbytná potřeba dělat něco, co by ho osvobodilo od chladné, temné prázdnoty, která se zmocnila jeho mysli i těla. Již před léty zjistil, že si na koňském hřbetě nejlépe utřídí myšlenky a získá potřebný nadhled. Brutův nezkrotný temperament pro něho byl vždycky výzvou a nyní ji vítal. Aspoň nebude moci chmurně hloubat nad tím, že si o něm jeho manželka myslí to nejhorší.

Přejel kolem místa, kde se s Raelynn milovali, ale vzpomínku na zářivé odpoledne rychle zastínila vzpomínka na včerejší noc. Jestliže ho vlastní žena podezírá z vraždy, stane se jejich manželství pouhou parodií. Protože s ním Raelynn odmítá mluvit, nebude nejspíš spokojená, dokud je od sebe nebude oddělovat širý oceán.

Vjel na lesní cestu. Věděl, že za prvním ohybem leží mohutný strom nedávno vyvrácený silným větrem. Přitáhl Brutovi otěže, aby si mohl náročnou překážku prohlédnout. Hřebec pochopil, co po něm jezdec žádá. Natočil malé uši dopředu a neklidně tančil na místě. Stačil lehounký stisk holení a vyrazil ke stromu. Kousek před ním se odrazil, pokrčil přední nohy pod tělo, ohnul se do elegantního oblouku a přenesl se přes kmen tak hravě, jako by to byla pouhá větev.

Jeff měl dojem, že i jeho srdce vzlétlo do výše a děkovalo mu za kousek radosti. Obrátil koně a rozhlédl se. O kousek dál zahlédl trojitý plot kolem neobdělávaného pole.

„Ukaž, co umíš, chlapče,” oslovil Bruta.

Opět stačila jen lehká pobídka a hřebec přelétl i přes druhou, náročnější překážku. Plavně dopadl na zem a cválal dál, dokud ho jezdec nezastavil.

Jeff ho poplácal po klenutém krku a šeptal mu nadšené pochvaly. Brutus spokojené potřásl hlavou a tiše zaržál.

Několik dalších mil nechal Jeff nádherné zvíře jít krokem. Až když trochu vychladlo, pobídl ho do mírného klusu. Jeho poslušnost ho udivovala, protože jindy první, a často dokonce ani druhá pobídka nestačila. Napadlo ho, zda Brutus nevytušil jeho rozpoložení a nedává mu najevo, že s ním cítí.

I další skoky přinášely oběma stejnou radost a příjemné vzrušení. Po obzvlášť náročné, zdánlivě nepřekonatelné překážce kůň klopýtl a Jeff se udržel v sedle jen díky svému jezdeckému umění. Uvědomil si, že ho touha po vzrušení zahnala příliš daleko, a přešel s Brutem do kroku. Znovu ho poplácal a pochválil. Cítil se nesrovnatelně lépe. Velká část napětí a zklamání z něho spadla, hlavu měl jasnou a myšlenky se v ní opět řadily jedna za druhou.

Pochopil, že dokud se vražda nevysvětlí, bude Raelynn potřebovat co největší ohledy. Bylo by šílenstvím nutit ji, aby uvěřila v jeho nevinu, nebo prosazovat svou převahu. Tak necitlivým přístupem by dosáhl pravého opaku toho, co chtěl. Ovšem jestliže jí poskytne čas, aby k němu opět našla důvěru, bude se muset smířit s další abstinencí. A tentokrát jistě potrvá déle než dva týdny, než se puklina mezi nimi zacelí. Zvykl si na slasti, které mu manželství s Raelynn přinášelo, a nerad by o ně přišel.

Před několika lety byl svědkem toho, jak jeho bratra mučí touha po Heather, a umínil si, že on se tak nikdy trápit nebude. Nyní tušil, co bude prožívat, až bude smět denně Raelynn pouze vídat, cítit její blízkost a vdechovat její vůni. Dopřeje-li jí dost času, vrátí se možná do jeho lože. Pár dní manželské odluky by nějak přetrpěl, ale nikoliv měsíce či roky. Bylo by mu jako muži, kterému před rozčtvrcením rvou zaživa vnitřnosti z těla.

Nezapomínal ani na dobré vztahy se sousedy a známými. Mnozí se neubrání tomu, aby ho podezírali z vraždy, a on přece nemohl vyhlašovat do světa svou nevinu a přesvědčovat každého, kdo bude ochoten mu naslouchat. Pokud nebude oficiálně obžalován, bude rozumnější mlčet a držet se stranou škodolibého šepotu i podezíravých pohledů.

Nemohl by říci, že se do stájí vracel zcela klidný. Při pomyšlení na oddělené ložnice se mu opět hrnula krev do hlavy, ale byl už přece jen vnitřně připravený na potíže, kterým bude muset čelit. Až přijde čas, bude hledat způsob, jak je překonat, a doufat, že spravedlnost zvítězí.

Sparky jezdce i koně vyhlížel plný obav, kde jsou tak dlouho. Byl přesvědčený, že se Brutus vrátí s prázdným sedlem, a neskrýval, jak se mu ulevilo, když viděl, že se jeho obavy alespoň protentokrát nenaplnily.

„Díkybohu, že jste v pořádku, pane Jeffrey,” vyhrkl, když jim vyběhl vstříc. „Už jsem se bál, že někde ležíte se zlomeným vazem.”

Jeff seskočil na zem. „Budete si myslet, že si z vás střílím, Sparky, ale Brutus se dnes choval přímo vzorně. Buďte na něho obzvlášť hodný, zaslouží si to.”

„Spolehněte se, pane. Možná mu dám víc ovsa, aby viděl, že se vyplatí chovat se slušně.”

Jeff sotva znatelně stočil koutky úst vzhůru. Víc se usmát nedokázal. „Ale nepřehánějte to, aby nebyl ještě bujnější.”

Kingston, který na něho čekal ve dveřích, se přiznal ke stejným obavám jako trenér. „Sparky povídal, že jste si vyjel na Brutovi, pane Jeffrey. Všichni jsme se klepali strachy, abyste se nám vrátil živý a zdravý.”

„Elijah nepřišel říci, jestli vypátral něco nového?” zeptal se Jeff, aniž by se zastavil.

„Ne, pane.” Majordomus za ním spěchal halou. „Neukázal se. Ale přijel pan Brandon. Doslech se, co se tady semlelo. Řekli jsme mu, že jste si vyjel na Brutovi. Chtěl, abysem k němu někoho poslal, hned jak se vrátíte, aby věděl, že jste v pořádku. Říkal, že slečna Heather bude umírat strachy, dokud nebudete zpátky, ale já bych řek, že on se o vás taky bojí. Celou dobu, co byl tady, pochodoval sem a tam a pořád se díval z okna.”

Jeff si dojatě odkašlal. V pracovně přistoupil k sekretáři a nalil si sklenku brandy. „Pošlu někoho na Harthaven s dopisem, aby bratr věděl, že jsem zpátky a že si dnes nejspíš půjdu brzy lehnout. Nechte posílit hlídky kolem Oakley. Nechci, aby sem nepozorovaně pronikl nikdo cizí.”

„Hned to zařídím, pane, ale napřed vám musím říct…“

Jeff do sebe obrátil brandy a pohlédl tázavě na majoroma, který byl zjevně na rozpacích. „Co mi musíš říct, Kingstone?”

„Cora klepala na dveře slečny Raelynn… čtyřikrát nebo pětkrát. Chtěla se zeptat, jestli nechce něco k jídlu, ale slečna se neozvala.”

„Moje manželka pravděpodobně spí. Po všem, co prožila, je pro ni spánek tím nejlepším.”

„Máte pravdu, pane.” Majordomus znovu zaváhal, ale nakonec se odhodlal říci další věc, která ho trápila. „Mluvili jsme i o děcku slečny Nell. Cora říká, že je mu u paní Fergusový dobře, ale napadlo nás, že byste se třeba na ně chtěl podívat, než půjdete spát.”

Jeff, který se chystal nalít si druhou sklenku, postavil láhev zpátky na stůl. Svého malého synovce měl upřímně rád, ale jinak mu děti byly vždy lhostejné. Samozřejmě se jeho postoj změní, až bude mít vlastní… jestli bude mít vlastní.

Pohlédl majordomovi zpříma do očí. „Kingstone, byl bych rád, aby v této věci bylo jednou provždy jasno. Nellino dítě je sirotek. Nechám je u sebe, dokud se nepřihlásí nějací příbuzní nebo manželé, kteří by si je chtěli vzít za vlastní. Do té doby očekávám, že se mu dostane odpovídající péče, ale zapiš si za uši, že Daniel není můj syn. Nerad bych, aby došlo k jakémukoliv nedorozumění.”

Kingston horlivě přikyvoval. „To já přece vím, pane Jeffrey. Ani na vteřinku jsem nevěřil, že byste moh být jeho táta.”

„Oceňuji tvou důvěru, Kingstone. Dokázal bych pochopit, kdybys měl jisté pochybnosti, protože jsi slyšel Nell prohlašovat, že se mi její syn podobá. Pokud zde určitá podoba je, pak jde o čirou náhodu. Nellino dítě se zaručeně podobá celé řadě jiných mužů a nám nezbývá než doufat, že jeho skutečný otec je čestný muž a přihlásí se ke svým povinnostem.”

„Ano, pane. Pro děcko je smutný, když musí vyrůstat bez mámy, a kdyby měl pan Daniel navíc ještě cejch bastarda, co nemá po otci ani jméno, moc špatně by se životem protloukal.”

„Zatím má Daniel domov tady, a kdybych zaslechl jedinou urážlivou poznámku na jeho adresu, vyřídím si to s dotyčným osobně, ať už to bude kdokoliv.”

„Já jsem vždycky věděl, že máte kurážný srdce, pane Jeffrey, ale vy ho máte taky na pravym místě,” prohlásil Kingston obdivné.

Jeff se ušklíbl. „Nevím, na jakém místě mám srdce, ale moc dobře vím, kde mám žaludek, protože mi kručí hlady. Ocenil bych, kdybys mi co nejrychleji donesl do pracovny něco k jídlu dřív, než začnu okusovat stůl.”

„Hnedlinko to bude, pane!” pochichtával se Kingston, když zcela nedůstojně pelášil pryč. „Jsem zpátky cobydup. Vydržte. Za chvilinku vám to přinesu, pane.”

Jeffovi přelétl po rtech náznak úsměvu. Vypil druhou sklenku a odolal pokušení nalít si další. Přešel k oknu. Dlouho hleděl na první hvězdy třpytící se v listoví stromů, ale myšlenkami byl u Raelynn, její bolesti a strachu z něho. Toužil ji utěšit. Věděl, že by se utišilo i jeho srdce, kdyby ho vyslechla, ale pochyboval, že by přijala jakékoliv ujištění nebo vysvětlení, dokud se neprokáže jeho nevina. Zatím bude lepší nechat věci tak, jak jsou.

Snědl večeři, kterou mu Kingston přinesl, a pak se pokusil utéci před chmurnými myšlenkami do účetních knih. Když se přistihl při třetí stejné početní chybě, rozhodl se, že čísla odloží, dokud jim nebude moci věnovat plnou pozornost.

Bezmyšlenkovitě si třel šíji, dokud si neuvědomil, že se mu v ní usadila tupá bolest, vyvolaná zčásti skoky přes vysoké překážky, zčásti vnitřním napětím. Když zakroužil hlavou, aby si krk uvolnil, padl mu pohled na truhlici Raelynnina otce, kterou Rhys nechal na stole. Zvědavost ho přiměla přidržet ji u lampy, aby si ji mohl lépe prohlédnout. Studoval ji ze všech stran, ale opět neobjevil nic, co by svědčilo o tajné přihrádce. Už už se ji chystal položit zpátky, když na pravé spodní hraně postřehl spáru o vlásek silnější než ostatní. Vzal do ruky nůž na dopisy a opatrně spárou projížděl. Na konci hrot zapadl hlouběji, a když trochu přitlačil, ozvalo se tiché cvaknutí a ode dna se odchlípl proužek dřeva široký jako prst. Jeff naklonil truhlici tak, aby do škvíry dopadalo světlo lampy. Doufal, že se tam ukrývá důvod, pro který musela Nell zemřít. Přihrádka byla téměř tak velká jako dno, ale bohužel byla prázdná.

Jeff tlumeně zaklel. Nic nedokazovalo, že by někdy obsahovala důležitou tajnou listinu nebo cokoliv, co by Raelynn přimělo uvěřit Rhysově domněnce. Jeff si musel přiznat, že se nepohnul ani o kousek dál.

Vstal od stolu a pohlédl na krb. Hodiny ukazovaly mnohem víc, než předpokládal. Hruď se mu sevřela bolestí. Toužil po štěstí, jaké prožíval, než nalezl ve stáji mrtvou Nell, ale jeho pocity byly mnohem složitější. Uvěřil, že v Raelynn nalezl chybějící část sebe samého, a nyní se jeho sen již podruhé rozplynul a přenechal místo melancholii, jaká mu zatím byla vždy cizí.

Nemohl Raelynn vyčítat, že je zmatená a vystrašená, ale nechtěl dopustit, aby v sobě živila strach a podezření věčně. Byla jeho manželkou, potřeboval její důvěru a podporu. Potřeboval ji vedle sebe. Role starostlivého manžela se mu líbila, ale teď potřeboval, aby se manželka starala o něho.

Promnul si oči. Byl tak unavený, že nemělo smysl hledat nyní řešení. Nejlepší bude, poskytnou čas sobě i Raelynn a počkat do rána.

Když se chystal vyjít z pracovny, zahlédl, že k němu přes halu běží Cora. Kingston jí byl v patách a snažil se ji zadržet, ale byla mladší a rychlejší.

„Nedělej zbytečný rozruch, ženská,” volal za ní. „Pan Jeffrey teďka potřebuje klid.”

„To je v pořádku,” mírnil ho Jeff, který byl zvyklý urovnávat občasné rozmíšky mezi oběma věrnými sloužícími. Doufal jenom, že za ním Cora opět nejde kvůli Nellinu synovi. Byl příliš dlouho svobodným mládencem, než aby měl chuť stát se přes noc adoptivním otcem. „Co tě tak rozrušilo, Coro?”

Hospodyně divoce zašermovala rukama. „Jde o slečnu Raelynn, pane. Pořád klepu na dveře, ale vevnitř je ticho. To není dobře, pane. I když je rozčilená, jíst musí. Kvůli děťátku.”

„Proč by měla moje manželka jíst kvůli Nellinu děcku?”

„Já nemluvím o Danielovi, pane Jeffrey. Já mluvím o dítěti, co slečna Raelynn čeká s váma. Mám strach, že se sbalila a utekla.”

Jeff prolétl podél sloužících jako střela. Než se vzpamatovali, bral schody po třech. V několika vteřinách byl přede dveřmi Raelynnina pokoje. Jak očekával, byly zamčené. Divoce zabušil klouby prstů na dřevo, téměř nepříčetný strachy, že by skutečně mohla utéci.

„Raelynn, otevřete! Slyšíte? Okamžitě otevřete, nebo vyrazím dveře.”

Přitiskl na dveře ucho v naději, že jsou jeho obavy plané, ale nezaslechl jediný zvuk, který by dokazoval, že Raelynn je uvnitř.

„Mám to vzít přes verandu a nakouknout dovnitř oknem?” nabízel se Kingston, ale Jeff byl příliš rozčilený, aby o jeho rozumném návrhu přemýšlel. Pokud Raelynn skutečně odešla, navíc s dítětem pod srdcem, pak vzbouří všechny v domě, aby ji hledali. A pátrání začne v jejím pokoji. „Ustupte,” zavrčel.

Kingston s Corou ohromeně přihlíželi, jak jeho noha dopadla na dveře. Silná prkna zaduněla, ale odolala.

„P-pane,” koktal Kingston, kterému vyrazil dech projev násilí u muže, jenž pro něj byl vzorem sebeovládání. „Jsem tam ani ne za minutku… „

Jeff znovu vykopl nohu. U zámku se objevily praskliny. Pod třetím náporem dveře povolily. Na nočním stolku svítila lampa, francouzské okno bylo otevřené, a jak se obával, po Raelynn nebylo ani stopy.

Cora nahlédla Jeffovi přes rameno do pokoje, a když viděla, že se její předtucha vyplnila, přitiskla si dlaň k ústům. „Dobrotivý nebe, ta chuděrka utekla. Co ji to popadlo, pane Jeffrey?”

Zachmuřeně mlčel. Při představě, že jeho těhotná manželka bloudí kdesi mimo bezpečí Oaklcy, zatímco vrah zůstává pořád na svobodě, mu stydla krev v žilách. Prudce se obrátil ke Kingstonovi. „Běž do stájí. Ať mi Sparky připraví Majestika. Ať mu dá pracovní sedlo, pouzdro na ručnici a vybavení na dlouhou jízdu. A ať sebou hodí.”

Cora žádné pokyny nepotřebovala. „Nikam vás nepustím bez jídla, pití, deky a spousty dalších věcí. Aby toho bylo dost pro dva. Bůh ví, jak dlouho budete slečnu Raelynn hledat. Sbalím vám to, než si vezmete flintu, pane Jeffrey.”

Aniž by se zdržoval s odpovědí, rozběhl se do svého pokoje. Oblékl si teplý kabát, do kapsy vsunul lovecký nůž a na hlavu narazil klobouk. Odemkl skříň se zbraněmi a vytáhl z ní ručnici. Za opasek si zastrčil pár pistolí, kožený řemen s dvěma růžky na střelný prach si přehodil přes rameno a vyrazil ven.

Sparky už vyváděl Majestika ze stájí. Jeff vložil ručnici do pouzdra a růžky s prachem omotal kolem hrušky sedla.

„Nechybí ve stájích Stargazer nebo jiný kůň?” zeptal se a přejel rychlým pohledem po uličce.

„Ne, pane. Kouk jsem se do všech boxů. Ani žádná přikrývka nezmizela.”

„Sakra!” Jeff si zřetelně představil, v jakém nebezpečí by se jeho manželka ocitla, kdyby se potkala s vrahem. Na koni by měla mnohem větší šanci mu uniknout.

Než upevnil k Majestikovu sedlu základní vybavení, které mu umožní strávit v lese několik dní, přiběhla z domu Cora a celá zadýchaná mu předávala jídlo.

„Koukejte tu dušičku přivízt zpátky, slyšíte?”

„Slyším, Coro,” prohlásil slavnostně. Překontroloval srolované přikrývky a nepromokavý plášť, které Sparky uvázal k sedlovým vakům. Sedlo bylo větší a pohodlnější než anglické, se speciálně upravenou hruškou. V nebezpečných situacích se mu již nejednou osvědčilo. Bylo tam i poutko na laso, na které Sparky přirozeně nezapomněl.

„Potřebujete ještě něco, pane?” zeptal se trenér starostlivě.

„Zdá se, že jste myslel na všechno, Sparky,” pochválil ho Jeff a vyšvihl se do sedla.

Hřebec vycítil netrpělivost svého pána a vyrazil, sotva se Jeff zlehka dotkl jeho boků. Jezdec i kůň brzy zmizeli v noční tmě.

U říčky, kde se s Raelynn milovali, přitáhl Jeff koni otěže a pozoroval, jak měsíc zapadá za hustý les. S ním se ztrácelo i mdlé světlo, které mu zatím umožňovalo sledovat stopy. Výsledek byl jednoznačný, nemohl jít dál.

Sesedl a rozdělal oheň pro případ, že by Raelynn byla nablízku. Pak odsedlal koně a dovedl ho k vodě. Když zvíře sklonilo ušlechtilou hlavu, aby se napilo, padl mu pohled na útržek jemné látky zachycený na nedalekém keři. Vyprostil ho a bedlivě studoval ve světle plamenů. Hrdlo se mu stáhlo, když poznal, že pochází z mušelínových šatů, které na sobě měla Raelynn při rozhovoru se šerifem.

Jeff ovládal základy stopařského umění, i když se samozřejmě nemohl srovnávat s Elijahem. Jakmile vyjel, opsal nejprve velký kruh kolem Oakley a pátral po stopách, které by mu prozradily, kam se Raelynn vydala. Opravdu se mu podařilo rozeznat otisky drobných nohou, které viditelně spěchaly k nízkému lesíku.

Chvíli doufal, že se mýlil, že nepropadla takové panice, aby se vydala směrem, který by ji přivedl k mokřinám, nicméně stopu sledoval a u říčky nalezl důkaz, který jeho obavy potvrdil.

Propátral okolí, jestli nenalezne chráněné místečko, kam se Raelynn schoulila, ale nakonec se musel smířit s trpkou skutečností, že se víc než kohokoliv a čehokoliv bojí jeho, svého vlastního manžela. Nyní byla uprostřed noci sama a jistě vystrašená až do morku kosti. Alespoň se modlil, aby byla sama, a ne s Nelliným vrahem. Také muž, který ukradl Ariadnu, vyrazil směrem k močálům, nejspíš aby odradil pronásledovatele. Jeff se utěšoval tím, že by měl být mnohem dál, jinak by mu byla Raelynn vydána na milost a nemilost.

Zíral do ohně. Děsivé představy, které byly jeho jedinými společníky, mu nedovolily usnout. Až do svítání se zmítal mezi přáním napravit Raelynn její krásnou bláhovou hlavu a ještě silnější touhou svírat ji ve své náruči, kde by byla v bezpečí.

12

Raelynn nabrala do dlaní vodu a trochu se napila. Na temné hladině neviděla odraz měsíce, ale obraz Jeffa stojícího se zakrváceným nožem nad Nell. Jen jako v mlze si vzpomínala, že před dvěma dny uprchla navečer ze své ložnice, aniž by tušila, kam se vydá. Štvaná děsem a přáním být pryč dřív, než se vrátí její manžel a bude s ní chtít hovořit, si na cestu nevzala vůbec nic, dokonce ani plášť, který by ji chránil před chladem podzimních nocí. První strávila schoulená pod nízkými větvemi starého dubu, druhou ve vysoké trávě. Hlad nepociťovala, přestože za celé dva dny téměř nevzala do úst. Našla jen pár jedlých bobulí a dva sladké brambory, které zřejmě vypadly při sklizni z povozu. Snědla je syrové, a protože neměla ani nůž, pečlivě je omyla a pak se musela prokousat jejich slupkou. Tak ubohý pokrm měl na míle daleko k pochoutkám, které jídala na Oakley, ale nyní už neměla ani brambory.

Zvolna se rozhlížela kolem, aniž si uvědomila, že jí voda uniká mezi prsty. Ze všech stran na ni útočily temné nepřátelské stíny. Zdálo se jí, že celou věčnost bloudila v kruhu. Mohla být právě tak dobře kousek od Jeffových plantáží, jako desítky mil daleko. Divila se, že po prožitém děsu se ještě nyní nechoulí jako omráčená ve své ložnici.

Unaveně si otřela vlhkými dlaněmi tvář a odhrnula si z ní zcuchané vlasy plné listí a větviček. Padaly jí na ramena a záda, tížily ji a občas, když se zachytily o strom či keř, ji přinutily se zastavit. Prsty měla od věčného vyprošťování kaštanové hřívy rozpíchané do krve. Litovala, že si ji hned při prvních potížích nespletla do copů.

Upírala pohled do tmy a snažila se zorientovat. V Londýně nikdy nevěnovala větší pozornost pouti měsíce a hvězd po nebi. Měla dojem, že stříbrný kotouč klesá, a usoudila, že musí být po půlnoci. Skutečnost, že je uprostřed noci daleko od Oakley, ji znovu naplnila melancholií. Téměř se hlasitě rozplakala.

Zahoukání sovy jí připomnělo, že by měla uvažovat věcně a rozumně. Nevěděla, jaká dravá zvěř by v ní mohla spatřovat svou kořist, ani jestli se kousek od ní, pokud byl Jeff nevinný, neplíží zákeřný vrah. Kde jinde by se nejlépe schovával před šerifem?

Půda, na níž klečela, byla studená a chlad jí postupoval vzhůru do celého těla. Nesměla zůstat dlouho nehybná, pokud nechtěla riskovat prochlazení, které by ji mohlo stát život. Přinutila se vstát. Opřela se o kmen nejbližšího stromu a snažila se uhodnout, kterým směrem jsou obydlené končiny. Postavila se na malý kopeček vedle potoka a otáčela se kolem, ale zdálo se jí, že ve všech směrech vidí totéž. Nenašla jediný bod, jehož by se zachytila.

I přes svůj zmatek chápala, že má dvě možnosti. Mohla se pokusit dojít buď do Charlestonu, nebo na Harthaven, neboť Oakley ležel mezi nimi, i když blíž k Brandonovým plantážím.

Pokud dojde na Harthaven, bude zcela odkázána na laskavost a pochopení svého švagra. Nepochybovala, že Brandon i Heather oběma těmito vlastnostmi oplývají, ale dostala by je do choulostivé situace, kdyby je požádala, zda by se u nich nemohla ukrýt před Jeffem.

Pokud si zvolí za cíl Charleston, bude sama v cizím městě, kde se nemá na koho obrátit. Bude odkázána pouze sama na sebe, bude si muset najít práci i střechu nad hlavou a nějak se protloukat, tedy udělat to, na co byla připravena, když připlula z Anglie. Už nebude moci užívat výhod, které jí poskytovalo postavení manželky Jeffreyho Birminghama, jednoho z nejbohatších mužů kraje. Dokonce i lidé náchylní uvěřit tomu, že je Jeffrey vrah, ji budou odsuzovat. Neposlušná manželka byla vždy předmětem všeobecného opovržení, nicméně Raelynn byla připravena snášet je spíše než návrat do lůna birminghamovského klanu, přestože ještě nedávno byla pyšná, že tam patří.

Jakmile se rozhodla pro Charleston, zkoušela znovu uhodnout, kterým směrem leží. Poprvé v životě litovala, že nedávala pozor, když se jí učitelé pokoušeli zasvětit do pohybu nebeských těles. Pozdní lítost však nebývá účinná.

Namáhala si paměť, aby si vybavila detaily z cest, které s Jeffreym podnikla do Charlestonu i na Harthaven. Měsíc jí připomněl jeden z návratů od Brandona, kdy byl Jeff příliš netrpělivý, než aby dokázal čekat, až spolu budou ležet v manželské posteli. Vtiskl ji do měkkého čalounění a rozepjal jí šaty. Ňadra se jí zaleskla ve stříbřitém světle, dokud na ně nepadl stín jeho hlavy.

Raelynn potlačila zmučený výkřik a vykročila směrem, kde by podle jejího odhadu mohl ležet Charleston. Teprve až čas ukáže, zda ji intuice nezklamala.

Chůze jí pomáhala bojovat s chladem, ale brzy jí připomněla, že střevíčky, které měla na nohou, se pro trmácení nočním lesem pramálo hodí. Ozvaly se i puchýře, které jí naskákaly během plesu. Jakmile popraskaly až na živé maso, změnilo se počáteční svrbění v nesnesitelnou palčivou bolest. Také paže měla rozdrásané do krve od větví a trnů. Každou chvíli klopýtla a někdy dokonce upadla, ale touha po civilizaci ji hnala dál. Pokud nedojde k lidem, zemře hlady uprostřed lesa a potrvá týdny i měsíce, než někdo nalezne její tlící tělo.

Náhle vykřikla zklamáním, neboť si všimla, že se odchýlila z původního směru. Věnovala příliš malou pozornost obloze a často se vyhýbala hustému podrostu, a tak po půldruhé hodině chůze měla měsíc náhle po své levé, ne pravé ruce.

Z očí jí opět vytryskly slzy. Nedokázala odhadnout, kam až by se měla vrátit. Po chvíli si uvědomila, že pestrá změť zvuků lesa ustoupila jednotvárnému bzučení a že půda pod jejíma nohama je měkčí. Bylo pro ni chabou útěchou, že vzduch jako by se oteplil. Věděla, že se ocitla v ještě větším nebezpečí, uprostřed močálů plných moskytů, komárů a především plazů.

Uvědomovala si, že nemá daleko k panice. Přesvědčovala sama sebe, že jí určitě nic vlhkého neklouže přes nohy, že si pouze něco namlouvá, ale když se přinutila pohlédnout dolů, hrdlo se jí sevřelo děsem. S odporem odkopla velkého hada do nedaleké tůňky a nezadržitelně se rozvzlykala.

Trvalo dlouho, než se trochu uklidnila. Pochopila, že je na konci svých sil, alespoň pro tento den. Byla vyčerpaná, vyděšená a ztracená uprostřed mokřin. Jít dál by bylo šílenstvím, ne-li přímo sebevraždou.

Zašustění v houští ji přinutilo vyšplhat se na nejbližší strom. Jako malou ji naplňovalo radostí i hrdostí vylézat co nejvýše a ukázalo se, že ani po letech nevyšla zcela ze cviku. Přes únavu se jí podařilo dostat se do výšky, kde se cítila alespoň trochu v bezpečí. Shlížela na zrádný povrch, který právě opustila, a měla pocit, že v bažině rozeznává kradmý pohyb.

Opřela se o drsnou kůru, pevně odhodlaná vytrvat nahoře až do svítání. Nebyla tak pošetilá, aby pomýšlela na spánek, protože věděla, že by ji nutně čekal pád. Stačilo, že si trochu odpočine.

Dříve, než mohla zaujmout trochu pohodlnější polohu, mihlo se před ní trhaně cosi temného a na okamžik jí zakrylo výhled. Přikrčila se a vyděšeně čekala, kdy a odkud přiletí další netopýři. Zadržovala vzlyky a tiše se modlila, aby co nejdříve přišlo ráno.

Sotva Jeff ráno popojel jen kousek od říčky, u níž se utábořil, narazil na Raelynniny stopy. Sledoval je až k místu, kde se rozhodovala, kudy jít dál, a zamrazilo ho, když zjistil, že se nezadržitelně blíží ke zrádným mokřinám.

Slunce stoupalo výš a výš a rozhánělo noční chlad. Odevšad se vyrojila hejna moskytů i dotěrných mušek. Majestic špatně snášel jejich neustále útoky. Plašil se, ale jakmile ho Jeff pobídl, kráčel poslušně dál.

Jako chlapci podnikali Jeff s Brandonem výpravy do mokřin a důvěrně je poznali, aniž by ztratili nutný respekt. Věděli, kde nejlépe lovit zvěř i ryby, a seznámili se s lidmi, kteří se z nejrůznějších důvodů rozhodli žít stranou od ostatních. Samotář známý pod jménem Red Pete připadal Jeffovi jako kmet již v době, kdy byl on sám teprve kluk. Když zastavil před dřevěnou chatrčí, která byla Petovým domovem, působilo místo opuštěným dojmem, ale Jeff ani nic jiného nečekal. Stejně jako hrstka jeho sousedů byl starý muž opatrný a neukázal se, dokud si nebyl jistý, že mu od návštěvníka nehrozí žádné nebezpečí. Jeff žvýkal stéblo trávy a trpělivě čekal, dokud mu nepatrný pohyb mezi stromy za chatrčí neprozradil, že se hostitel rozhodl opustit svůj úkryt.

Objevil se muž s tváří jako scvrklé jablko. Přes roztrhané hadry měl oblečenou ozdobně vyšívanou vestu a hůl, o niž se při chůzi opíral, byla vykládaná perletí. Změřil si Jeffa očima přimhouřenýma do tenkých čárek. „Čekal jsem, že se tady dříve nebo později ukážeš, Jeffrey. Jak se máš?”

Jeffa napadlo, že přes svůj věk vypadá Pete stále čile. Rudé vlasy, podle nichž dostal svou přezdívku, se zřejmě nechystaly zešedivět.

„Ujde to,” odpověděl.

„A co tvůj bratr?”

„Líp než kdy jindy. Za dva měsíce z něho bude zase táta.”

„To mu přeji.” Pete se poškrábal chlupatou rukou na hrudi. „Ty ses prý také usadil.”

Jeff povytáhl obočí, i když ho vlastně nepřekvapilo, že se zpráva o jeho svatbě donesla až do močálů. Přes svůj poustevnický život byl Pete vždy dobře informován o všem, co se událo v Charleslonu a na okolních plantážích.

„Hledám manželku. Předpokládám, že už to víte,” řekl Jeff. „Neviděl jste ji?”

Pete vyplivl sliny zbarvené tabákem směrem ke stromu a zavrtěl hlavou. „Nezahlédl jsem z ní ani vlásek, ale včera jsem mluvil s Elijahem. Říkal, že pracuje pro tebe.”

Jeff přikývl. „Poslal jsem ho, aby vystopoval jednoho zloděje koní. Podařilo se mu to?”

„Zřejmě ano. Mluvil o nějakém Hydovi. Jel na koni kus před Elijahem a podle všeho měl z něčeho nahnáno, protože se nesnažil zametat stopy. Pak to vypadalo, jako by spadl. Asi dvě tři míle odsud. Kůň utekl a Hyde šel dál po svých, ale dost pomalu, jako by si něco udělal. Elijah se ho pořád drží.”

„Šikovný chlapík. Rozhlédnu se trochu po mokřinách. Kdyby se tady moje manželka mezitím objevila, byl bych vám vděčný, kdybyste ji zdržel na kus řeči, dokud se nevrátím.”

„Udělám, co budu moct, Jeffrey,” slíbil Pete. „Nevíš náhodou, jestli má ráda kukuřičné placky?”

„Domnívám se, že právě teď by si na nich náramně pochutnala.”

„Zamířím se na ně. Vsadím se, že jí vyhládne, než tudy půjde zpátky.”

Jeff by si přál, kdyby po dvou nocích v lese a jedné uprostřed močálů Raelynn kromě hladu netrápilo nic jiného, ale před Petem své obavy nerozváděl. Poděkoval mu a odjel.

Kousek od chatrče byla půda opět nebezpečně měkká, hmyz neúnavně útočil a slunce pálilo. Jeff postupoval dál a dál, jen občas dovolil Majestikovi se napít. Až když slunce dosáhlo nejvyššího bodu své pouti, zrodila se v Jeffovi poprvé naděje, že jeho pátrání bude korunováno úspěchem.

Krátce po rozednění slezla Raelynn ze stromu. Byla prochladlá, rozbolavělá a tak vyčerpaná, že nedokázala rozeznat, zda jí v pohybech brání víc ztuhlé svaly nebo únava. Měla žízeň, ale neodvažovala se napít ze stojaté vody, protože se bála nevolnosti. Podařilo se jí nasbírat z větších listů trochu rosy, ale vypařovala se tak rychle, že jí nebylo víc než na dva tři malé doušky. Na jídlo neměla chuť. Kolem sice bylo množství nejrůznějších rostlin, ale Raelynn nepoznala, které z nich jsou jedlé a které jedovaté. Nechtěla pokoušet osud. Hlad ji nezabije tak rychle, jako by ji mohla zahubit snaha po jeho utišení.

S přibývajícím dnem se její únava, žízeň i hlad zvětšovaly. Husté listoví i popínavé rostliny ji chránily před nejpalčivějším sluncem, ale dusné vedro v ní vyvolávalo pocit, jako by se brodila melasou.

Rovnalo se zázraku, že vůbec postupuje vpřed. Zaplétala se do šlahounů, klopýtala o kořeny a co chvíli upadla. Puchýře pálily jako oheň. Částečnou úlevu jí přinesly chomáčky rašeliníku, který si vsunula do punčoch. Aby si nezvrtla kotník, ovázala si kolem chodidel pruhy utržené ze své spodničky a konce uvázala kolem lýtek. Nic z toho však příliš nepomáhalo. Snad jen ztuhlá páteř jí zabránila schoulit se na zemi a rozplakat se vyčerpáním, žízní, hladem a beznadějí. Dál kladla nohu před nohu. Věděla, že kdyby se zastavila, bylo by to nadobro.

Tiché zaržání považovala zprvu pouze za halucinaci, nicméně se zastavila, rozhlížela se kolem a modlila se, aby ji někdo přišel zachránit.

Pohled na Ariadnu líně se pasoucí opodál byl sladší než lehká bríza, která ji v tu chvíli pohladila po tváři. Měla pocit, že se vznesla kousek nad zrádnou bažinu kolem, která by ji tak ráda stáhla do svých temných bezedných hlubin. Netušila, jakým kouzlem se zde klisna ocitla, ale svou radost by stěží vyjádřila slovy.

Ariadna potřásla hlavou, aby odehnala obtížný hmyz, a dál se spokojeně pásla. Lidské bytosti stojící opodál nevěnovala pozornost.

Raelynn se k ní opatrně blížila a měkce jí domlouvala, aby klidně stála a byla hodná. Zvolna vztáhla ruku a pohladila ji po kohoutku. Klisna neutekla.

„Ariadno, jsi to opravdu ty?” mumlala Raelynn a v hlase se jí chvěly slzy. „Co děláš tak daleko od domova?” Napadlo ji, že kdyby kobylka uměla mluvit, položila by jí stejnou otázku. „Já vím, Ariadno. Obě jsme utekly a nyní jsme obě ztracené uprostřed ďábelských močálů. Začínám si myslet, že bych udělala lépe, kdybych zůstala tam, kde jsem byla. Co si o tom myslíš ty?”

Ariadna si dál nevzrušeně pochutnávala na trávě. Raelynn jí zlehka přejížděla rukou po těle, ale neobjevila jediné vážnější zranění, pouze štípance od hmyzu a jeden šrám.

Přivlekla kus kmenu, aby mohla klisně vylézt na hřbet. Poplácala ji po krku a prosila ji, aby zůstala klidně stát. Zdálo se, že Ariadna nemá proti jejímu úmyslu námitky, nicméně Raelynn nezapomněla, že jí Jeff nechtěl dovolit, aby si na ní vyjela. Sedět na neosedlaném koni a navíc obkročmo bylo značně nezvyklé. Chtěla si podložit choulostivá místa spodničkou, ale Ariadně se buď nelíbilo, jak se na ní vrtí, nebo byla prostě zlomyslná. Tak či tak dokázala, že jí opravdu není co věřit. Bez varování vyhodila, uskočila a poslala ubohou jezdkyni do bahnité tůňky. Hnijící voda sice Raelynn zachránila před zraněním, ale z odporného puchu se jí udělalo zle. Blesklo jí hlavou, že jediným kladem prázdného žaludku je skutečnost, že člověk nemá co vyzvrátit. Seděla tam jako hromádka neštěstí, z očí jí tekly slzy, pramínky špinavých vlasů jí visely do tváře, šaty měla nasáklé páchnoucí vodou, hýždě a lýtka zabořené do bahna. Byla přesvědčená, že v tu chvíli by se na celém světě nenašlo odpudivější stvoření než ona.

„Proč jsem nezůstala v Anglii?” zanaříkala a hlasitě se rozplakala.

Ariadna se k ní přiblížila a natáhla k ní hlavu, jako by ji chtěla utěšit, nicméně Raelynn nebyla v rozpoložení, kdy by ji usmířily pouhé omluvy. „Jdi ode mě, ty herko!” vybuchla. „Nechám tě zapřáhnout do pluhu, i kdyby to byla poslední věc, kterou v životě udělám!”

Chvíli byla v pokušení zůstat tam, kde je, protože jí každý pohyb působil bolest, ale hlad a žízeň měly nakonec přece jen poslední slovo. Zmítala se v odporném bahně, dokud se jí nepodařilo vyškrábat se na pevnější zem. Upřela na klisnu výhružný pohled, chytila ji za ucho a pohrozila jí prstem před krásnýma očima.

„Ted mě dobře poslouchej, Ariadno,” cedila mezi zuby. „Zabloudila jsem, jsem unavená a hrozně se na tebe zlobím. Jestli nechceš skončit na jatkách, tak mi dovolíš, abych si na tebe vylezla, a pak mě odvezeš z těch odporných bažin. Rozumělas mi?” Klisna se pokusila zvednout hlavu, ale Raelynn svírala ucho pevně. „Jestli se nebudeš chovat slušně, pak ti zaručuji, děvenko, že to byl poslední zlomyslný kousek ve tvém životě.”

Raelynn chápala, že se chová jako blázen, když křičí výhrůžky na zvíře, které jí stejně nerozumí, ale bylo jí to lhostejné. Toužila po jediném: po horké koupeli, aby se zase mohla zhluboka nadechnout, aniž by cítila, jak páchne.

Přitáhla kobylku za dlouhou hřívu ke špalku, postavila se na něj, podruhé se vyškrábala na koňský hřbet a pak celou věčnost čekala, zda Ariadna svůj kousek nezopakuje. Když měla dojem, že se umoudřila, otočila ji směrem, kde doufala, že by mohl být Charleston. Trvalo další věčnost, než získala k Ariadně trochu důvěry, ale koňskou hřívu i nadále svírala stejně křečovitě.

Po třídenním úmorném pochodu Raelynn vychutnávala pohodlí jízdy na koňském hřbetu, kde netrpěly její zmučené nohy a kam na ni nedosáhly ostnaté šlahouny ostružiní. Ariadna měla sice nevypočitatelnou povahu, ale pohodlný, měkký krok.

Bříza zesílila. Přinesla osvěžující chlad a Raelynn novou naději, že možná své děsivé dobrodružství přežije.

Netrvalo však dlouho a srdce jí opět pokleslo. Močál byl stále pochmurnější a vítr přihnal hrozivé bouřkové mraky. Právě když si je nevěřícně prohlížela, prořízl oblohu první blesk a vzápětí se spustil hustý liják.

Raelynn zanaříkala a zaryla paty do koňských boků. Ariadna se poslušně snažila zrychlit, ale mazlavé bláto se jí lepilo na kopyta jako závaží. Déšť je obě oslepoval a téměř jim nedovoloval pohnout se z místa. Během několika vteřin přilnuly promáčené šaty Raelynn na tělo jako druhá kůže. Jedinou útěchou pro ni bylo, že přestaly páchnout. Měla se také konečně čeho napít, nicméně vody bylo tolik, že se bála, aby se v ní neutopila.

Pátrala v přívalu po nějakém útočišti. Zamířila k nedaleké skupince stromů, ale Ariadna zapadala stále hlouběji a nedokázala se z mazlavého vězení vyprostit.

Raelynn měla pocit, že se proti ní všechno spiklo. Zoufalé vzlyky jí uvízly v hrdle, když oblohu rozpáral další blesk, za ohlušujícího hřmění sjel k zemi a zasáhl jeden z cypřišů, které si vybrala za svůj nebližší cíl. Ohnivý šíp rozčísl kmen ve dví a vyslal na všechny strany spršku jisker. Raelynn si vyděšeně přikryla pažemi hlavu a přes koňský hřbet přihlížela, jak kmen při svém pádu k zemi očesává větve okolních stromů. Ariadna vylekaně ržála a snažila se utéci, ale nepohnula se ani o píď.

„Klid, holčičko,” mumlala Raelynn, rozechvělá představou, že v tuto chvíli již mohly být obě spálené na uhel. „Všechno je v pořádku. Jsme naživu… alespoň prozatím.”

Kobylka se trochu uklidnila. Raelynn sklouzla z jejího hřbetu, aby jí pomohla vyprostit se ze sevření močálu, ale vyjekla hrůzou, když ucítila, že se také propadá. Jen s krajním úsilím se jí podařilo zachytit se nízké větve a přitáhnout se na pevnější půdu. Když se otočila, krev jí ztuhla v žilách. Ariadna byla uvězněná ve výmolu vyhloubeném deštěm. Čím více sebou zmítala, tím hlouběji klesala.

Raelynn se v panické hrůze rozhlížela kolem. Bylo by bláhové věřit, že může klisnu vytáhnout z bezedné pasti, zrádné jako tekuté písky. Neměla k tomu ani dost sil, ani prostředky.

Náhle si vzpomněla na šlahouny, s nimiž se cestou potýkala. Některé z nich by mohly být natolik pevné, aby unesly váhu koně. Pátrala v dešti, až konečně klopýtla o výhonek plané vinné révy pnoucí se po jednom ze stromů. Zuřivě za něj škubala, až se jí podařilo strhnout ho z větví. Klesla na kolena do uzoučkých potůčků stékajících po zemi. Sbírala síly a přemýšlela o dalším postupu. Kořeny révy vězely pevně v půdě, ale potřebovala něco, co by jí posloužilo jako kladka. Vstala, omotala přírodní lano kolem několika mladých stromků a pomalu, vyhýbajíc se nejzrádnějším místům, se blížila ke klisně. Nemohla zavírat oči před hroznou skutečností. Jestliže sejí nepodaří Ariadnu zachrá-‘ nit do půl hodiny, dojdou klisně síly a přestane bojovat o svůj život. Únava se na ní projevovala stále zřetelněji, pokusy dostat se na pevnou zem slábly. Jestliže se vzdá, brzy klesne do bahnitého hrobu.

Raelynn přehodila šlahoun Ariadně kolem krku a svázala ho pomocí pruhů látky, které si utrhla ze sukně. Vrátila se ke stromům a vší silou zatáhla. Ariadna poslušně hrabala nohama a umožnila Raelynn lano kousek přitáhnout, ale pak prudce škubla hlavou ve snaze dostat se ze smyčky. Drsný šlahoun se bolestně zařízl Raelynn do dlaní, takže ho pustila. Odhodlaně ho opět sevřela a volala Ariadnu k sobě. Klisna sebou zazmítala a Raelynn přitáhla lano o další kousek. Hrdinně pokračovaly v nelítostném dešti dál.

„Dokážeme to, Ariadno,” zajásala Raelynn, když si všimla, že klisna je z nejhlubší jámy venku. „Zaber ještě párkrát a jsi zachráněná!”

Jako by jí rozuměla, škrábala se Ariadna z bahna, ale než se mohla Raelynn zaradovat z dalšího úspěchu, šlahoun se pod vahou těžkého těla přetrhl. Raelynn upadla do bláta a Ariadna s vyděšeným zaržáním sklouzla zpátky do výmolu.

Když Majestic zastříhal ušima a zastavil se, posunul si Jeff klobouk trochu z čela a napjatě pátral v dešti. Nepochyboval, že kůň cosi viděl nebo slyšel, ale sám nikde nic nepostřehl. Poplácal ho po mokrém krku. „Co tam je, kamaráde?”

Majestic upřeně hleděl ke stromům kus před nimi. Jeff znovu naslouchal a pak v šumění deště a bublání nových potůčku zachytil další, neznámý zvuk.

Pobídl koně. Čím více se ke stromům blížili, tím si byl Jeff jistější, že za nimi vyděšeně řehtá kůň. Napadlo ho, že možná objevili Ariadnu, a nepochyboval, že je v nebezpečí.

Opatrně vedl koně dál mezi stromy, kde byla půda nejpevněj-ší. Když si prorazili cestu hustým houštím, dostali se na malou paseku a Jeff spatřil klisnu po břicho zabořenou do bahna. Zuřivě sebou zmítala, aby se dostala ven. Kolem krku měla uvázaný šlahoun, jehož druhý konec byl ovinutý kolem mladého stromku. Jeff zalapal po dechu, když spatřil promáčenou postavu snažící se v lijáku ovinout nouzové lano kolem stromu těsněji a klisnu zachránit.

„Raelynn!”

Přestože mu z úst vyšel pouhý šepot, o nic hlasitější než bubnování deště, Raelynn prudce otočila hlavu. Zvedla ruku, aby si chránila oči před proudy vod, ale přesto musela několikrát zamrkat, aby viděla zřetelněji. Když poznala Jeffa, objevila se jí na tváři podivná směs strachu, zahanbení a úlevy. Seděl na hřbetě vysokého koně jako statečný rytíř. Otevřela ústa, ale nevypravila ze sebe jediné slovo. Utekla z Oakley, protože se bála, že je vrah, a nyní s ním byla sama uprostřed močálů.

Jeff si stáhl klobouk opět hlouběji do čela, vyhrnul si límec kabátu a seskočil na zem. Neztrácel čas výtkami ani otázkami. Rychle odvázal lano od sedla, na jednom konci udělal smyčku, hodil ji Ariadně kolem krku, do druhé, větší, chytil koňský zadek, volný konec protáhl menší smyčkou a vyrobil tak něco jako postroj. Laso připevnil k hrušce sedla, vyhoupl se na Majestika a pobídl ho.

Hřebec vší silou zabral. Ariadna se zprvu vzepřela lasu, které se jí utahovalo kolem těla, takže se chvíli zdálo, že pokus skončí neúspěchem, ale pak se začala téměř nepostřehnutelně nořit z bahna. Jakmile se předními kopyty dotkla pevné země, vítězoslavně zaržála a mávla zabláceným ocasem. Majestic naposledy zatáhl a byla venku.

„Díkybohu,” zvolala Raelynn. Svezla se na kolena a rozplakala se úlevou. Stačilo málo, a horečnou snahu o záchranu Ariadny by zaplatila vlastním životem.

Na rameno jí dopadla těžká ruku. Polekaně vykřikla a vzhlédla. Jeff se proti hustému dešti rýsoval jen jako šedivý stín, ale oči mu divoce plály. Přikrčila se a čekala, co přijde.

„Co tady u všech čertů děláte, madam?” obořil se na ni. „Vy nevíte, co se vám mohlo stát?”

Odvrátila se a schoulila se do klubíčka jako malé děcko očekávající trest.

Jeff tlumeně zaklel, zvedl ji a odnesl k Majestikovi. Postavil ji na zem, zabalil do přikrývky a vysadil na koňský hřbet. Uvolnil smyčku kolem Ariadnina zadku a volný konec uvázal ke kovovému očku na svém sedle. Vyšvihl se za Raelynn, pevně ji objal jednou rukou a pobídl hřebce. Vedl ho mezi stromy a Ariadna poslušně kráčela za nimi. Liják se vyzuřil a přešel v drobné mrholení. Dvojice jedoucí mokřinami se tiskla k sobě ve snaze uchránit se před vlezlou vlhkostí. Jeff neochaboval v ostražitosti a vyhýbal se zrádným místům, ale Raelynn byla tělesně i duševně zcela vyčerpaná. Přestože se snažila zůstat vzhůru, víčka jí klesala pod tíhou únavy a hlava jí do chvíli přepadla vpřed, dokud ji velká ruka nezachytila a nepřitiskla k širokému rameni. Její čelo si našlo teplou, důvěrně známou úžlabinku pod šlachovitým krkem a s tichým povzdechem zanechala bláhových pokusů odhánět spánek. Kdyby mě Jeff chtěl zabít, uvažovala ospale, pak už by to udělal.

Jak se blížil večer a jak postupovali hlouběji do lesa, tma houstla. Raelynn se probrala z dřímoty a uvědomila si, že déšť ustal zcela. V jeho stopách postupoval vítr. S hukotem hnal rozervané oblaky přes stříbrnou tvář měsíce a pronikal Raelynn do mokrých šatů. Chvěla se zimou, až Jeffrey rozepnul svůj plášť a přitiskl si ji pevně k hrudi. Neměla sílu se bránit a s úlevou se k němu přivinula. Zatímco se propadala do spánku, přemítala, jestli vůbec někdy najdou nějaké teplé přístřeší.

Až po hodné chvíli se vytrhla z hlubin dřímoty a uvědomila si, že Jeff zastavil koně. Vrhla kradmý pohled přes jeho rameno. Neměla tušení, jak dlouho jeli a kde vlastně jsou. Měsíc ozařoval malou mýtinku se srubem uhnízděným pod větvemi vysokých borovic. Okna vlídně svítila do tmy a z komína stoupal kouř, jako by je zval dovnitř. Někde poblíž protékal potok a jeho zurčení se mísilo s houkáním sovy.

„Kdo tady žije?” zamumlala Raelynn.

„Jeden můj přítel. Říká se mu Red Pete.” Jeff přehodil pravou nohu přes hřbet koně a sklouzl dolů. Uvázal Majestika ke kůlu, sedlové vaky si přehodil přes ramena a vzhlédl k manželce. Zkřivil ústa do náznaku úsměvu. „Býval kdysi řádným knězem, takže byste se měla chovat řádně, madam. Neváhal by nám dvěma přednést kázání.”

„Žije tady sám?”

„Měl manželku a syna, ale před lety zemřeli na epidemii. Po jejich smrti se z něho stal poustevník.”

Jeff vztáhl k Raelynn paže, aby jí pomohl na zem, ale náhle se v ní opět probudilo podezření. Odtáhla se a nedůvěřivě na něho hleděla.

Posměšně vytáhl obočí. „Pokud hodláte prosedět celou noc zde, madam, pak vás upozorňuji, že tak budete činit zcela sama. Já mám v úmyslu se převléknout do suchých šatů, najíst se a dopřát si trochu spánku, který tak naléhavě potřebuji.”

Při představě jídla se jí výraz tváře změnil. Vrhla toužebný pohled ke srubu. Měla pocit, že nejedla nejméně měsíc. Přestože jí přestalo kručet v žaludku, do úst se jí sběhly sliny, jako by jí chtěly připomenout, že umírá hlady.

„Pojďte, Raelynn,” vyzval ji Jeff. Sevřel ji v útlém pase a snesl na zem. Propadlé tváře jasně vypovídaly o dlouhém půstu a Jeff jí rozhodně nemínil dovolit řídit se pošetilým hlasem pýchy a strachu. „Musíte jíst kvůli dítěti.”

Hlava jí vylétla vzhůru. Upřela na něho ohromený pohled. „Jak to víte?”

„Od Cory.”

„Ale odkud to ví ona? Nikomu jsem neřekla ani slovo.”

„Jistě, chovala jste se velice tajnůstkářsky. Nesvěřila jste se ani mně,” zamručel dotčeně. „Cora na to nejspíš přišla sama. Pokud jde o mě, madam, omlouvám se vám. Byl jsem posedlý myšlenkou milovat se s vámi noc co noc a nevšiml jsem si, že se vám nedostavily měsíčky.” Přimhouřil oči. „V kolikátém jste týdnu?”

Uhnula pohledem a překřížila si paže na břiše. „Asi v devátém.”

„Zjevně jste na svůj stav nepomyslela, když jste utekla jako vyděšený králík,” vyčetl jí. „A nebylo to poprvé,” pokračoval nelítostně, „co jste mě obsadila do role bídáka a nedala mi příležitost předložit vám důkazy své neviny.” Zrudla rozhořčením. Zjistila, že v ní i přes nesmírné vyčerpání zůstalo trochu sil, aby mu mohla odporovat. „A co jsem si měla myslet, když jsem vás našla stát nad mrtvou ženou s nožem v ruce a se zakrvácenou košilí? Zapomněl jste snad, jak jste Nell vyhrožoval, že ji zaškrtíte, jestli ještě někdy vkročí na Oakley?”

Jeff znechuceně zavrčel. „Pokud skutečně věříte, madam, že bych byl schopný tak odporného činu, pak ve mě máte malou důvěru. Opět jste mě shledala vinným, aniž byste mi napřed poskytla slyšení. Žádný spravedlivý soudce by nikoho neodsoudil bez řádného procesu, ale kdybyste na soudcovské lavici seděla vy, už bych visel.” Viděl na její půvabné tváři, že horečně hledá pádnou odpověď, ale měl už dost jejích logických vývodů. „Má drahá, vy jistě nechcete být pod jednou střechou s vrahem, a proto si budete muset najít vlastní lůžko.”

Udělal čelem vzad, přivázal ke kůlu i klisnu, vytáhl z pouzdra u Majestikova sedla ručnici a ráznými kroky došel ke srubu. Zabušil pěstí na dveře z hrubých prken, a když se zevnitř nic neozvalo, pootevřel je a zavolal: „Pete? Jste doma?”

Opovědí mu opět bylo ticho. Vešel do srubu, a když starého muže neobjevil v kuchyni, otevřel dveře do malé ložnice, ale i ta byl prázdná. Pozorně se rozhlédl a usoudil, že Red Pete odešel sotva před půlhodinkou, možná dokonce před pouhými několika minutami. Věděl o něm, jak nepozorovaně se umí vytratit, když vidí, že se někdo blíží ke srubu. Většinou se ukryl z opatrnosti, ale tentokrát velkoryse přepustil svůj příbytek hostům, aby tam našli co největší pohodlí.

V krbu z hrubě otesaných kamenů vesele plápolal oheň pod velkým kotlem plným horké vody. Poblíž stál masivní stůl se dvěma židlemi z borovicových větví. Na desce poznamenané léty byla připravená kameninová mísa, vedle ní ležela velká naběračka a na prkénku nůž s plátkem uzeného srnčího masa. O mísu byl opřený lístek se vzkazem napsaným těžkou rukou.

„Jeffrey, možná budu pryč i několik dní. Buďte u mě jako doma.”

Jeff složil vaky na židli, svlékl si plášť a nahlédl do mísy. Teprve nyní si uvědomil, že na prahu přešlapuje jeho manželka. „Máte ráda kukuřičné placky, Raelynn?” zeptal se, aniž by se po ní ohlédl.

Raelynn se při pouhé zmínce o jídle opět sbíhaly do úst sliny. „Ano,” hlesla a sama slyšela, jak je její hlásek tenoučký. Odložila mokrou přikrývku, postoupila k manželovi a zadívala se na jídlo na stole. „Vrátí se váš přítel brzy, Jeffe?”

„Ne.” Jeff v sobě ještě pořád nepotlačil hněv uraženého manžela. Nepochyboval, že by se Raelynn cítila lépe, kdyby byl jejich hostitel doma. Nebýt naprostého vyčerpání a hladu, utekla by před ním znovu, ale on by ji rychle přivedl zpátky.

Nenamáhal se dalším vysvětlováním a ukázal prstem na vzkaz. Mohla si ho přečíst právě tak dobře jako on, nebyl důvod, aby ji rozmazloval muž, kterého považovala za vraha.

Přelétla očima po velkém písmu a zničeně si povzdechla. Musela se rozloučit s nadějí, že by Red Pete mohl sloužit jako nárazník mezi ní a Jeffem. Poprvé od svatby budou pod jednou střechou zcela sami. Dříve by takové soukromí nadšeně přivítala, ale nyní si bez přítomnosti dalších osob připadala snadno zranitelná.

Klouzala pohledem po místnosti, jako by tak chtěla odehnat rušivé obrazy z minulosti. V každém koutě viděla důkazy osamělého způsobu života. „Proč se duchovní stáhl do ústraní?”

„Nikdy jsem se ho neptal.” Jeff chtěl po manželce pouze střelit krátkým pohledem, ale z jeho zelených očí se vytratila tvrdost, když viděl, jak je zbědovaná. Mužská pýcha mu však nedovolila usmířit se tak snadno, zvláště když v něm i nadále spatřovala zločince.

Otevřená bible na konci stolu mu poskytla záminku přestat si Raelynn všímat. Podržel knihu u světla a krátce se zasmál. „Kniha Přísloví. Měl jsem vědět, že Pete neodolá a nechá nám taky jako přívažek ke své pohostinnosti i kázání.”

„Jaké kázání?”

Jeffův sytý hlas zaplnil strohý prostor a získal si i plnou pozornost Raelynn. „ženu statečnou, kdo nalezne? Nebo daleko nad perly cena její. Důvěřuje jí srdce muže jejího; nebo tu kořistí nebude nedostatku. Dobře činí jemu a ne zle, po všecky dny života svého.”

Káravé verše vehnaly Raelynn krev do tváří. Nikdy se s knězem samotářem nesetkala, a přesto se zdálo, jako by promlouval přímo k ní. „Jak to mohl Red Pete vědět?”

Jeff odložil bibli a pohlédl na manželku. „Myslíte o nás dvou? Netvařte se tak vyděšeně, má drahá. Mluvil jsem s ním, když jsem tudy projížděl přede dvěma dny, ale již tenkrát věděl, k čemu na Oakley došlo.” „Věděl také, že jsem utekla?” zeptala se, a když Jeff přikývl, potřásla ohromeně hlavou. „Ale jak se může samotář uprostřed lesů dozvědět, co se děje na Oakley? Předpokládám, že srub je od plantáže dosti daleko, když jsme se tady zastavili na noc?”

„Je to pořádný kus cesty, ale tady, má drahá, novinky kolují rychlostí větru. Nemyslím, že by bylo hodně věcí, o nichž by Pete nevěděl. A rozhodně ví, kdy se držet stranou. Pravděpodobně nás viděl přijíždět a vytratil se.”

Raelynn jeho poznámka překvapila. „Proč by nám váš přítel přenechával svůj příbytek?”

„Možná proto, že je to laskavý člověk,” nadhodil Jeff posměšně. „Nebo je natolik taktní, že nechce překážet muži a ženě, kteří si spolu potřebují něco vyřídit.”

Raelynn zamrazilo. Objala si pažemi tělo v potrhaných, promáčených šatech. Představa, že by si měla s Jeffem něco vyřídit, ji připravila o poslední špetku odvahy. „Ne,” zamumlala a usmála se jako mučednice, „chtěl pouze dát najevo, co si myslí o postavení manželky. Podle něj zjevně nezáleží na tom, čeho se dopustil manžel.”

Jeff si neodpustil kousavou poznámku. „Třeba Pete nerad soudí druhé na základě pouhého zdání, jak zřejmě máte ve zvyku vy. A už vůbec ne přátele, které zná delší dobu.” Přistoupil ke krbu, poklekl, prohrábl oheň a přiložil několik polen. „Ale nemusíte si lámat hlavu tím, co si Pete myslí. Verše z Knihy Přísloví byly nejspíš určené mně.” Vztyčil se, oprášil si ruce a pokynul hlavou k míse. „Vám zanechal jiný vzkaz.”

Raelynn nechápala, o čem to mluví. Jistě, hlad, vyčerpání a ospalost otupily její důvtip, ale ani kdyby byla svěží, neviděla by nic, co by jí pomohlo hádanku rozluštit.

Jeff postřehl její zmatený výraz, přistoupil ke stolu, ponořil naběračku do mísy, zvedl ji a nechal stékat dolů zlatý pramen. „Pete se mě ptal, zda máte ráda kukuřičné placky. Zdá se, že připravil těsto, abyste je mohla upéct k srnčímu. Pokud se vám nezamlouvá pohoštění, které nám tady nechal, je zde ještě jídlo, které nám zabalila Cora.”

„Ach.” Na víc se Raelynn nezmohla.

Jeff se odvrátil, aby snáze potlačil rytířské city, které v něm probouzel pohled na zbědovanou manželku. Přehnaně dlouho si odkládal vestu a košili a potom je pečlivě přehodil přes židle. Konečně usoudil, že se dost obrnil proti obrazu bídy a utrpení, který představovala, a obrátil se k ní. Kymácela se na svých zmučených nohou a zdálo se, že se každou chvíli sveze bezvládně k zemi. Tlumeně zaklel, neboť pochopil, že prohrál.

Vzal ji jemně za ramena a otřáslo jím, jak je křehká a vyhublá. Protože se neodvážila zastavit v kuchyni, mohl předpokládat, že od útěku z Oakley téměř neměla v ústech. O hladovění svědčily i bledé propadlé tváře a temné kruhy pod pohaslýma očima. Při pohledu na její zuboženost pro něho bylo těžké se na ni dál zlobit, musel ji litovat.

„Posaďte se, Raelynn,” vyzval ji. Vtiskl ji na židli, poklekl před ní a vzal její tvář do dlaní. „Zavřu koně do stáje a dám jim trochu sena a ovsa. Zabere mi to jen pár minut. Až se vrátím, postarám se o vás. Do té doby se ani nepohněte. Rozumíte?”

Na čele jí naskočily vrásky, jako by jí položil nějakou obtížnou otázku. „Ano.”

Vrátil se tak brzy, jak slíbil, a přinesl polovinu velkého sudu, kterou našel pod okapem. Raelynn seděla tam, kde ji zanechal. Hlava jí padala únavou a ospalostí. Když odsunul stůl a postavil sud na kamennou podlahu před krbem, probrala se z dřímoty a pokusila se zaostřit pohled na Jeffa.

„Co s tím budete dělat?” vypravila ze sebe.

„To bude vaše vana, má drahá.” Jeff vzal chňapku, sňal kotel z vidlice nad ohněm a vylil horkou vodu do sudu. Přidal do něj trochu studené vody ze studny před domem, kotel opět naplnil a zavěsil ho do krbu. Potom vytáhl ze sedlového vaku mýdlo a ručník.

„Je dobré být připraven vždy na všechno,” poznamenal. Raelynn na něj nechápavě zírala, a když k ní přistoupil, požádala mdlým hlasem: „Jeffrey, já chci jít spát.” „Až se vykoupete a najíte, madam. Dřív ne.” Postavil ji na nohy. Povzdechla si, ale odevzdaně stála, zatímco jeho dlouhé prsty postupovaly dolů po jejích roztrhaných, mokrých šatech. Jakmile je rozepjal, stáhl jí je i s prádlem dolů ke kotníkům a otočil ji tváří k sobě. Když se sehnul, aby jí stáhl punčochy, musela se mu prokřehlou rukou opřít o nahé rameno, teplé a plné života stejně jako on sám.

Zaslechla, jak zalapal po dechu, a shlédla dolů. Třeštil oči na strašlivé popraskané puchýře na jejích nohou. Zkroutila prsty, jako by tak mohla skrýt krví nasáklé snítky rašeliníku, které sejí přilepily na nohy.

„Je zázrak, že jste ještě vůbec dokázala chodit,” poznamenal zastřeným hlasem.

„Mech trochu pomáhal,” zamumlala. Když se napřímil, nepokusila se zakrýt pažemi svou nahotu. Dokonce se ani nezačervenala rozpaky, když si prohlížel těhotenstvím nalitá ňadra a ztmavlé bradavky.

Změny na jejím těle byly sice nenápadné, nicméně pro pozorné oko postřehnutelné, uvažoval Jeff. Jenže já jsem byl příliš zaujatý manželskými radostmi, abych si jich všiml.

„Koupel je připravena, Raelynn,” oznámil a vztáhl k ní ruku.

Roztřesená kolena jí nedovolila odmítnout nabízenou pomoc. Vsunula mu prsty do dlaně, opřela se o něho a zvedla jednu nohu, aby zkusila vodu. Byla dostatečně horká, aby rozehřála její prochladlé tělo, a i když se puchýře okamžitě připomněly ještě palčivější bolestí, chápala, že jí koupel prospěje. Doufala pouze, že neusne dřív, než se umyje.

Vložila do sudu i druhou nohu a se zkříženými kotníky se posadila. Blaženě vydechla a se zavřenýma očima vychutnávala blahodárné teplo, dokud neuslyšela tiché šplouchnutí a na tváři neucítila jemnou spršku. Otevřela oči právě včas, aby zahlédla, jak mýdlo klesá ke dnu dubového sudu.

„Nezůstávejte tam celou věčnost, madam. Rád bych se také opláchl a najedl, než se uložíme ke spánku,” nabádal ji Jeff.

„Mohl byste mi podat džbánek teplé vody?” poprosila. „Musím si umýt vlasy.”

Díval se, jak si mne oči pěstmi. Připomínala dítě bojující s ospalostí. „Nebudete potřebovat pomoc?” „Asi ano. Sotva držím oči otevřené,” přiznala. „Mám vás umýt celou?”

Hlava jí klesla a vlasy jí zakryly tvář. „Jsem příliš vyčerpaná, abych vám v tom bránila.”

Poklekl a ovinul jí paži kolem ramen. Ležela jako hadrová panenka. Snad ani nevnímala, že jí umývá tvář a tělo, ale jakmile jí přejel žínkou po vnitřní straně stehen, napřímila se. Otevřela oči a zachytila jeho posměšný pohled.

„Dovolujete si příliš!” vyčetla mu.

„Když jsem byl malý, matka mi říkávala, že při mytí nesmím vynechat jediné místečko na těle. Kromě toho jste mi zatím nikdy nevyčetla, že si dovoluji příliš. Dokonce se zdálo, že se vám to líbí.”

„Děkuji, ty partie si umyji sama,” prohlásila. „Vy mi můžete umýt vlasy.”

„Stáváte se prudérní, madam,” posteskl si. „Ještě před několika málo dny jste mi dovolila, abych vás umyl celičkou.”

„To bylo před několika dny, jak jste sám řekl.”

„Takže nyní dotýkati se je zakázáno?”

„Tak nějak… Alespoň dokud si nesrovnám všechno v hlavě.”

V Jeffovi se znovu ozvala uražená hrdost a hněv. Bez varování jí vylil teplou vodu na hlavu. Vyjekla.

„Chcete mě utopit za to, že jsem vám nedovolila, abyste se mě dotýkal?”

„Chci vám umýt vlasy, nic víc,” odsekl. Namydlil jí hustou hřívu a začal ji důkladně masírovat dlouhými prsty. „Ne tak hrubě!” protestovala.

„Omlouvám se, madam,” prohlásil beze stopy soucitu v hlase, „zapomněl jsem, jakou sílu mám v rukou.”

„Budu mít holou lebku, jestli budete tak tlačit.”

„Ale vaše vlasy budou čisté, což se o nich nyní říci nedá. Vy jste spadla do močálu?” Nebylo těžké uhodnout, co se jí stalo, neboť měla většinu pramenů zelenou od řas. „Máte na hlavě tolik havěti, že by kanárkovi stačila na celý rok.”

„Havěť!” Zapištěla a pokusila se pokleknout. „Dejte ji pryč!”

„Pokouším se.”

„Jakou havěť?”

Nepodařilo se mu potlačit smích. „Maličká zvířátka, jaká žijí v močále. Dokonce i pár pulců.”

Raelynn zaskučela. Jeho vtip ji i přes únavu pobavil. „Jeffrey Birminghame, jestli to říkáte jen proto, abyste mě vyděsil, až do smrti na vás nepromluvím ani slovo,” vyhrožovala.

Smetl jí z hlavy podivného broučka tak, aby jí prolétl těsně kolem nosu. Zaječela, vyskočila a jako divá žena si prohrabávala vlasy. Jeff se posadil a rozchechtal se. Okamžitě mu ve tváři přistála mokrá žínka, ale tento pramálo slavnostní křest jeho veselí nezdusil. „Madam, dovolte mi pokračovat,” vyrážel ze sebe mezi jednotlivými výbuchy smíchu, „jestli vám ve vlasech zůstanou nějaké breberky i po umytí, vykartáčuji je.”

„Já je chci dát pryč hned teď!”

„Ale ale. Musíte se naučit být trpělivá, má drahá. Všechno má svůj čas.” Přestože byli manželé pouze krátce, Raelynn pochopila, že Jeffrey umí požadavkům jiných odolávat jako nedobytná pevnost, pokud s nimi nesouhlasí.

„Ale pospěšte si, prosím,” žadonila pokorně a otřásla se odporem, když si představila, co se jí hemží ve vlasech.

„Dobře, můj poklade. Posaďte se a zakloňte hlavu.”

Opět se ponořila do vody a opřela si hlavu o okraj sudu. Jeff jí pročesával dlouhé prameny, a přestože se snažil na svůj úkol soustředit, pohled mu co chvíli zalétl k mokrým ňadrům lesknoucím se v záři plamenů.

Když z vlasů odstranil všechno smetí, důkladně je umyl, opláchl a zabalil do ručníku. Druhý ručník podal Raelynn a chvíli ji pozoroval, jak stojí a utírá si svůdné tělo. Pokušení však bylo příliš silné, takže se raději odvrátil a rozprostřel na podlahu rohož. Sáhl na oblečení, které přehodil přes židle, a když zjistil, že jeho košile již uschla, podal ji manželce.

„Můžete si ji zatím obléknout. Vyperu vám oblečení a pověsím k ohni. Pak se pokusím pro nás něco ukuchtit.”

„Děkuji,” zamumlala a pokusila se na něho usmát. „Je od vás hezké, že se ujmete prací, které přísluší ženě.”

„Jste tak unavená, madam, že byste při vaření usnula. Já si nepotrpím na připálené škvarky a kromě toho mám pravděpodobně víc zkušeností než vy. Když jsme s Brandonem jako kluci chodili na lov a tábořili v přírodě, museli jsme si vařit sami.”

„Jsem ráda, že aspoň jeden z nás je schopen něco dělat,” zamumlala. „Ještě nikdy v životě jsem nebyla tak unavená.”

„Budiž to pro vás poučením, že utíkat močály není tak snadné jako procházet se po pevné zemi,” poznamenal a ohlédl se po ní, právě když si přetahovala jeho košili přes hlavu. Téměř se v ní ztrácela. Spodní lem jí sahal až pod kolena, a přestože si vyrolovala rukávy, průramky jí spadaly až k loktům. Košile jí kromě blaženého pocitu sucha a tepla poskytovala i potěšení, k němuž by se sama nepřiznala. Stoupala z ní důvěrně známá vůně, šimrala ji na hrudi a připomínala jí chvíle rozkoše, které strávila v objetí muže, jenž ji měl ještě před chvílí na sobě. Je možné, aby někdo tak ohleduplný a něžný ubodal mladou ženu k smrti?

Jeff mezitím vypral její šaty i prádlo a začal se věnovat vaření. Položil pánev na rošt nad ohněm a nakrájel maso. Když se pánev rozpálila, potřel ji tukem a nalil na ni trochu kukuřičného těsta.

„Pete opouští svůj domov jen zřídka,” řekl, aniž by se otočil. „Musíme si vážit toho, že pro nás uvolnil svůj srub. Pro každého by to neudělal. Možná mi oplácí, že když jsme tady s Brandonem jako kluci lovili, vždy jsme se s ním o svou kořist podělili.”

Lákavá vůně přivábila Raelynn ke krbu. Napjatě sledovala bublinky tvořící se nejprve na okrajích a pak i ve středu placky. „Mám ukrutný hlad, Jeffrey.”

Obrátil placku. „To mi nemusíte říkat. Nevzala jste si s sebou na útěk vůbec nic k jídlu.”

„Moc dobře jsem si útěk nenaplánovala,” přiznala. „Chtěla jsem být pryč, než vyjdete nahoru.”

„Vím, že mě považujete za lidožrouta, madam.”

„Většinou jsem vás považovala za svého rytíře bez bázně a hany, ale občas mě přepadnou pochybnosti.”

Sesunul placku na talíř. „Poslužte si. To vám zažene největší hlad, než upeču všechny,” řekl. „Ale počkejte, až trochu vychladne.”

Varování přišlo pozdě, protože už po jídle sáhla. Usilovně foukala na popálené prsty a pak si opatrně ukousla horké placky. Převalovala sousto v ústech, dokud nepřestalo pálit. Lahodná chuť ji odměnila za bolest. Blaženě zavřela oči, párkrát mlaskla a znovu si ukousla.

„Pete zřejmě tušil, proč nadělal těsta jako pro rotu vojáků,” poznamenal Jeff.

„Příští placka je vaše,” prohlásila velkoryse, ale pak hladovýma očima sledovala, jak si kus odtrhl. Olízla se a polkla sliny. Zaskočil ji, když sousto strčil do úst jí. Rozžvýkala je, spolkla, otřela si dlaní mastnotu a vyčetla mu: „Budu tlustá.”

„O tom bylo rozhodnuto dřív, než jsem vám dal první placku,” řekl. Poodstoupil od žáru ohně, vztáhl ruku a pohladil ji po břiše. „Jen počkejte. Za pár měsíců budete jako koule.”

Zvedla oči k jeho usměvavé tváři a znovu si uvědomila, jak je vysoký. Stín, který vrhal na stěnu, by mohl patřit obrovi. Ještě nikdy neviděla jeho svalnatou postavu ozářenou rudými plameny. Zdálo se jí, že jeho bronzová pleť vydává vlastní zář, a rychle se odvrátila, zmatená vlastními pocity, které v tu chvíli zcela převážily nad pochybnostmi a strašlivým podezřením.

„Je prostřeno, madam,” oznámil Jeff.

Přistoupila ke stolu. „Řekněte mi, co se stalo, než jsem vás našla ve stáji,” požádala ho přiškrceným hlasem.

Jeff vytáhl obočí. „Konečně jste se uvolila mě vyslechnout, madam? Budete se bát o něco méně být sama s vrahem, jestliže vám poskytne alespoň slabý důkaz své neviny?”

Přitiskla si ruku k čelu. „Pořád mám před očima krvavou scénu ze stáje. Ještě nikdy mě nic tak nevyděsilo. A vy jste byl jejím hlavním aktérem.”

„Jídlo je horké, ale vychladne, budete-li trvat na tom, abych vás seznámil se všemi skutečnostmi,” upozornil ji a přidržel jí židli. „Já se potřebuji najíst, a pokud vy snad ne, pak naše dítě rozhodně ano.”

Svezla se na židli. „Řeknete mi to někdy, Jeffe?”

„Možná později. Teď si nehodlám kazit chuť tou hrůzou. Zřejmě si neuvědomujete, že i já jsem prožil otřes, když jsem Nell nalezl. Věřte mi nebo ne, madam, ani já nedokážu na vraždu myslet, aniž by se mi dělalo zle.”

Raelynn ho plně chápala a stočila řeč jiným směrem. „Kde budeme spát?”

„Budeme se muset podělit o přikrývku, ledaže byste se chtěla natáhnout do Petovy postele.”

„Ne, raději ne.” Představa, že by měla ležet v posteli zcela cizího muže, se jí hnusila. „Vy byste…“

„Ani nápad. Pcte tvrdí, že v bibli není jediné místo, kde by se čistota srovnávala s bohabojností. Ve vaně, kterou jsem pro vás opatřil, byla nejméně týdenní vrstva prachu a já nemám v úmyslu válet se v cizí špíně. Je mi líto, madam, ale budete se muset smířit s tím, že budu ležet vedle vás. Ledaže byste se natáhla na holou podlahu nebo mokrou přikrývku.”

„Nechováte se právě jako kavalír,” postěžovala si.

Znechuceně si odfrkl. „Zřejmě nepovažujete za kavalírské chování ani to, že jsem přistoupil na oddělená lože hned poté, co jsem riskoval svůj život, abych vás zachránil před Gustavem. Ale vezměte na vědomí, madam, že nedopustím, aby se to opakovalo. Když nic jiného, budeme sdílet společné lože.”

„Vy byste mě nutil…“

„Ne, u sta hromů!” vybuchl. „Ale nedovolím vám utéci do jiné ložnice. Vím, jak kdysi za stejných okolností trpěl můj bratr. Já tak bláhový nebudu. Dokud budete žít pod mou střechou, madam, tak se mnou budete spát v jedné posteli.”

„Zapomněl jste na naši dohodu,” namítla. „Souhlasil jste, že mi poskytnete čas…“

„To bylo před tím, než jste vy sama zatoužila po intimním soužití.” Mírně se předklonil. „Prozraďte mi jedno, madam. Čím pro vás vlastně jsem? Loutkou? Myslíte si, že se budu hýbat tak, jak vy budete tahat za špagátky? Že mě můžete odhodit do tmavého kouta, když se vám omrzím, a že tam budu trpělivě ležet, dokud na mě nedostanete chuť a nevytáhnete mě na světlo, abych vám zase poskytoval potěšení? Já nebudu tančit, jak píská nějaká žena, i když jste tou ženou vy, má drahá! Buď se budete chovat jako moje manželka, nebo bude s naším manželstvím konec!”

Raelynn vzdorně pozvedla bradu. „Zapomněla jsem vám sdělit, pane, že když jste mě nalezl, měla jsem namířeno do Charlestonu.”

„Měla jste namířeno do bažiny, kde byste se bezpochyby utopila i s koněm.”

„Stejně tam půjdu,” prohlásila.

„Na anulování manželství je pozdě,” upozornil ji. „Čekáte se mnou dítě, a pokud ho snad nechcete vy… pak já ano!”

Přitiskla si třesoucí se ruku k hrdlu. „Moje dítě, pane, zůstane u mě, ať půjdu kamkoliv!” „Zapomínáte, madam, že dítě, které nosíte pod srdcem, je naše, nikoliv jen vaše. Máme sedm měsíců na to, abychom se dohodli, kde bude žít, jestliže se skutečně rozhodnete opustit můj dům. Do té doby budete dbát o jeho blaho. Neuživíte ani sebe, natož dítě.”

„Mohla bych pracovat pro Farrella Ivese stejně jako Nell,” ohradila se. „Umím docela dobře navrhovat modely i šít.”

Pohled zelených očí ztvrdl jako ocel. Raelynn se bezděčně přikrčila. Stejný pohled možná probodl i Nell, než byla zavražděna.

„Je-li to vaše přání, madam, nebudu vás nutit zůstávat mou ženou proti vaší vůli.”

Blesklo jí hlavou, že si počínala pošetile, když pokoušela jeho trpělivost, ale v jeho mužné tváři se nehnul ani sval. „Nyní byste se však měla pokusit něco sníst,” dodal mrazivě.

Raelynn se neustále bála, ale k hrůze vyvolané scénou ve stáji se kupodivu přidala obava, že by se s ní Jeff skutečně mohl rozvést. A vlastně bych se mu ani nemohla divit, pomyslela si trpce. Bylo by mu bez ní lépe. Od svatby na něho dopadá jedna rána za druhou. Byl přepaden, postřelen, nařčen z otcovství nemanželského dítěte a nyní dokonce z vraždy.

Vybavila se jí věta z bible: Dobře činí jemu a ne zle, po všecky dny života svého.

„Dobře činí jemu…“

Trhla sebou, když si uvědomila, že promluvila nahlas. Jeff na ni pohlédl, jako by se jí snažil číst myšlenky.

Třesoucími se prsty sevřela vidličku a dala se do jídla, ale mlčení mezi nimi ji tížilo. Nevnímala chuť placek ani masa a podle napjatých svalů na Jeffových tvářích usoudila, že ani on řádně neví, co jí.

Čas se nesnesitelně vlekl. Po večeři Jeff mlčky sklidil ze stolu a Raelynn umývala nádobí v dřevěné míse. Jako poslední si nechala pánev, ale zapomněla, že je těsně u ohně, a když po ní sáhla, vykřikla bolestí. Jeff k ní okamžitě přiskočil a ponořil jí ruku do studené vody. Po chvíli ji vytáhl a natřel tukem. Utrhl spodní okraj své košile, ovázal jí ho kolem spálených prstů a na zápěstí udělal uzel, aby se obvaz nesmekl.

Sevřela si prsty ve zdravé dlani. „Neuvědomila jsem si, že je pánev tak rozpálená.”

„Všiml jsem si,” poznamenal suše. Vykročil ke dveřím a palcem ukázal přes rameno na rohož rozprostřenou na podlaze. „Bude bezpečnější, když se posadíte. Nepříjemností už bylo dost.”

„Kam jdete?”

„Pro další vodu ze studny. Mám totiž v úmyslu se také vykoupat. Nějaké námitky, madam?”

Zaujatě studovala otřepený lem košile. „Nemyslím, že by mě pohled na vás šokoval.”

„Možná ano, budete-li se dívat opravdu upřeně,” prohlásil zcela vážně. „Ještě pořád jsem čerstvě ženatý muž.”

„Nebudu se dívat vůbec, jestliže by vás to rušilo.”

„Spíš vzrušilo, má drahá,” opravil ji.

„I když se na mě zlobíte?”

„Pochybuji, že bych mohl být někdy natolik rozzlobený, aby na mě vaše blízkost nepůsobila.”

„Počkám, dokud nepůjdete také spát,” řekla, protože jí nic jiného nezbývalo.

„Už ze mě nemáte strach?”

Hrála si s obvazem. „Pořád se mám na pozoru.”

„Ach tak.”

Postřehla zklamání v jeho hlase a bezděky se usmála.

Posadila se na rohož a pročesávala si vlasy tak důkladně, jak jí to zraněná ruka dovolovala. Rázem však na ně zapomněla, když náhodou pohlédla ke krbu. Jeff si připravil koupel a nyní si svlékal jezdecké kalhoty. Jednu nohavici měl již dole a právě si stahoval druhou. Byl k ní obrácený zády, stál na jedné noze, koleno druhé měl zvednuté k pasu. Raelynn ho z takového úhlu ještě nikdy neviděla. Zrudla a vyčítala si, že se tak nerozvážně ohlédla.

Jeff odhodil kalhoty na židli a začal se přehrabovat v sedlových brašnách. Tentokrát vytáhl břitvu a stříbrné zrcátko. „Vy máte zrcadlo?” vykřikla rozčileně. Jednoho dne se budu muset do jeho brašen podívat, umínila si. Nejspíš mě překvapí, co všechno v nich najdu.

„Jsou lidé, kteří se vydávají na cesty vybaveni lépe než vy, má drahá,” dobíral si ji. „Dostanete zrcadlo, ale až se oholím. Nechcete přece, abych vás poškrábal svým strništěm. Měl jsem o vás takový strach, že jsem se před odjezdem neoholil.”

„Ráda počkám.” Choval se tak nenucené, jako by ani nebyl nahý. Významně se zadívala na partie, které před chvílí obdivovala. Jeff její pohled postřehl a výsledek se okamžitě dostavil. Znejistěla. „Smím se zeptat, v čem budete spát?” vypravila ze sebe.

„Jako obvykle pouze ve své kůži, madam.”

„Možná byste si výjimečně mohl obléknout kalhoty.”

„Bojíte se, co bych mohl dělat, jestliže budu nahý?”

„Bojím se, co byste mohl dělat, tečka.”

Posměšně si odfrkl. „Protáhněte si cípy košile mezi stehny a pevně uvažte, madam. Spolehlivější pás cudnosti zde neseženete. Já rozhodně odmítám spát v kalhotách jen proto, abych vám udělal radost.”

„Jeffrey,” vykřikla, když se od ní odvrátil.

Rozzlobeně mávl rukou. „K čertu, Raelynn, já vás nehodlám znásilnit, pokud se vůbec dá v případě manželů o znásilnění mluvit. Učešte se a spěte. Nebudu vás obtěžovat, pokud mě vy sama nebudete dráždit.”

Než se oholil a vykoupal, ručníky, do nichž se utřela Raelynn, u krbu mezitím uschly.

„Jste si jistý, že se váš přítel nevrátí?” zeptala se Raelynn nejisté, když vylezl z vany a s ručníkem v ruce postoupil o pár kroků k ní.

„Vždycky drží slovo.” Začal si utírat záda. „Jsme a budeme tady sami.”

Ohlédla se, a přestože hned zase sklopila oči, vryl se jí do paměti pohled na jeho tělo ozářené ohněm. Kapičky vody se na něm třpytily jako diamanty.

„Kde jste strávila poslední noc?” zeptal se, zatímco zhášel lampu.

„Na stromě,” přiznala zahanbeně. „A než mi zase začnete drčet kázání, Jeffrey, ujišťuji vás, že nemám v úmyslu si to zopakovat. Byla to nejhorší noc mého života.”

Rozprostřel na dece přikrývku. „Co vás tam vyhnalo? Had?”

„Jak jste to uhodl?”

Trhl širokými rameny. „Domyslel jsem si to. Je jich tady spousta. Zatím ještě nezalezli do děr k zimnímu spánku.”

Vystrašeně se ohlédla ke dveřím. „Neříkejte to přede mnou, Jeffrey. Hadů se štítím.”

„Většina žen z nich má hrůzu, ale ne všichni jsou nebezpeční. A tady se jich už vůbec nemusíte bát.”

„Jak to můžete tvrdit s takovou jistotou?”

Ušklíbl se. „Za prvé se nás bojí víc než vy jich a za druhé neumějí otvírat dveře.”

„Ale dokážou se protáhnout sebemenší škvírkou.”

„Jistě,” připustil. „Jestliže se jich tak bojíte, přitiskněte se ke mně. Slibuji, že vás ochráním. Tak pojďte, madam, jsme oba unavení a potřebujeme se vyspat.”

Do dveří se opřel vítr a zabubnoval déšť. „Myslíte si, že se vrací bouře?” zeptala se Raelynn ustrašeně.

„Je to možné.”

„Jestliže bude pršet stejně hustě jako odpoledne, nebudeme se moci vrátit na Oakley.”

„Počkáme tady v suchu, dokud se nevyčasí. A teď už spěte, Raelynn.” Jeff si lehl na záda, vzal ji do náruče a položil si její hlavu na rameno.

Její pokus o odpor zdusil v samém počátku pocit nevýslovné úlevy a bezpečí, který ji zaplavil, když ji pečlivě přikryl. Odhrnul jí vlhké vlasy z tváře a políbil ji na čelo. To bylo poslední, co vnímala.

Spala neklidně, pronásledovaná zážitky posledních dní. Až nad ránem ji sen přenesl zpátky do dětství. Byly jí tři nebo čtyři roky a hrála si v zahradě otcova londýnského domu. Vše jí připadalo neskutečně obrovské, ale možná to bylo tím, že ona byla tak malá. Zahrada byla obehnaná cihlovou zdí. Slyšela hlasy na druhé straně. Náhle se otevřela tepaná branka a vešel vysoký mladík. Žertoval s ní a pak jí s dvornou úklonou podal květinu. Zasmála se. Náhle se na ně snesl drobný déšť a odplavil krásný sen. Pokusila se ho zadržet, ale proklouzl jí mezi prsty jako kapičky průzračné vody.

Jeff nespal. Naslouchal tichému nesouvislému mumlání, které tu a tam uniklo Raelynn z úst. Přestože ji objal pevněji a snažil se ji ukonejšit, nepodařilo se mu proniknout hradbou, za níž bloudila její zmučená mysl. Bděl, aby mu neunikl jediný pohyb, jediný sten.

Náhle se ho pokusila odstrčit. Se zavzlykáním mu zase bezvládně klesla na hruď, ale jakmile ji k sobě jemně přitáhl, celé tělo sejí napjalo. Tloukla hlavou o jeho rameno, a když ji zkoušel pochovat jako vyděšené dítě, začala s ním divoce bojovat ve snaze uniknout mu, jako by byl samým ďáblem. Pustil ji, opřel se o loket a zahleděl se jí do tváře ozářené záblesky ohně. Blouznila, a když se mu podařilo zachytit útržky vět, pochopil, že je neustále v zajetí hrůzy, která ji vyhnala ze stájí.

„Nell! Ach, ne! Jeffrey, ne! Prosím… Jak jste mohl… Pomoc… Tolik krve… Co mám dělat?”

Jeffa se zmocnilo zděšení. Bylo zřejmé, že ho považuje za netvora, za hlavního viníka děsivé tragédie. Marně hledal způsob, jak zaplašit její strach a přesvědčit ji o své nevině. Dokud nebude odhalen skutečný vrah, byl bezmocný.

Opravdu mu nezbývá nic jiného, než ji zbavit své blízkosti, která ji tak tíží? Přestože se mu ta představa příčila, nepřišel na nic lepšího, co by pro ni mohl udělat. Byla tak rozervaná, že se do jeho náruče nevrátí, dokud se v jejích očích neočistí a nezabije démony, kteří ji pronásledují.

Nad ránem bubnování deště ustalo a vítr se přestal opírat do korun stromů. Kdesi v bezprostřední blízkosti srubu zaštěkala liška. Raelynn doširoka otevřela oči, cosi neslyšně zašeptala, ale zůstávala v zajetí hrozného snu. Jeff k ní vztáhl ruku a zalil ho pocit blaha, když se k němu přivinula, jako by u něho hledala bezpečí. Usnula klidněji. Podřimoval také, dokud ho neprobudilo koňské zaržání.

Prudce se posadil a zatřásl jí. „Rychle, Raelynn. Oblékněte se. Venku někdo je.”

Rozespale se vymotávala z přikrývky. Jeff už byl u židle, kde nechal schnout její oblečení. Hodil jí je a bleskurychle si natáhl kalhoty. Právě když sahal po pistolích, kdosi kopnutím rozrazil dveře, až udeřily o stěnu. Raelynn vylekaně zalapala po dechu. Dovnitř ztěžka vkulhal Olney Hyde. Roztržená levá nohavice kožených kalhot mu plandala kolem zakrvácené nohy, levou ruku měl v šátku, v pravé svíral pistoli s dlouhou hlavní.

„Odhoďte ty zatracený pistole, nebo tý vaší děvče vyvrtám díru do hlavy,” zaječel a namířil na Raelynn, která seděla jako socha s přikrývkou až u brady. Taktak si stihla svléknout Jeffovu košili a natáhnout si košilku.

„Už je pokládám,” řekl Jeff a dal pistole na stůl. „A vy teď přestaňte mířit na mou manželku.”

„Napřed tam jako hodnej chlapeček dejte i flintu,” přikazoval Olney hlasem skřípajícím bolestí. Počkal, dokud Jeff nesplnil i jeho druhý pokyn, a pak ukázal bradou na lampu nad stolem. „A teďka dobře poslouchejte, nemám náladu to opakovat. Rozsvítíte, abych na vás dobře viděl. Pak se odvalíte od toho stolu. A dávejte si bacha, abyste mě nenamích.”

Počkal, až se Jeff postavil vedle Raelynn. Pak se dovlekl ke stolu, zastrčil Jeffovy pistole za pas, vlastní si zasunul do podpaždí zraněné ruky, do zdravé vzal ručnici a opřel ji mezi dva vyčnívající kameny krbu. „Tady jí bude nejlíp. A jestli se o něco pokusíte, rozstřílím vás oba na cucky.”

Vzal do zdravé ruky opět pistoli, ale vzápětí si ji přitiskl ke zraněnému rameni a zašklebil se bolestí, až odhalil žluté zuby. Upřel na Jeffa kalný pohled. „Ta vaše zatracená herka se mnou třískla o strom, když jsme se hnali pryč. Shodila mě jako žok bavlny. Než jsem se zved, byla v čudu. A měla kliku, protože jinak bych ji rozřezal na malý kousky. Nohu mám odřenou do krve od kolena po rozkrok a ruku vyhozenou v rameni, takže s ní nemůžu hejbat stejně jako pan Fridrich. Budete mi ji muset šoupnout, kam patří, vážený pane Birminghame.”

„Já?” užasl Jeff. „Já nemám zkušenosti s ošetřováním vykloubených ramen. Budete muset vyhledat doktora Clarence.”

„Ten je moc daleko a ta zatracená ruka bolí jak čert. Jestli mi ji nehodíte zpátky, udělám vaší paničce kulkou ve vlasech pěšinku.”

Výhružka zapůsobila. „Tak dobře,” svolil Jeff, „udělám, co bude v mých silách, ale varuju vás. Nejsem lékař.”

„Radil bysem vám udělat víc, než je ve vašich silách, protože na tom závisí život vaší ženušky. Rozumíme si?”

„Ale řekl jsem vám…“

„Já něco řeknu vám, váženej pane,” skočil mu do řeči Olney. „Dáte mi ji zpátky hned na první pokus, jinak kopete svý ženě hrob.”

„Dobře. Ale bude mi to chvíli trvat,” upozornil ho Jeff.

Olney si hlasitě oddechl, jako by se mu ulevilo, že dosáhl svého, ale neopatrným pohybem si způsobil další bolest. Zaskučel. „Potřebuju něco, abysem na tu svinskou bolest zapomněl. Není tady hlt něčeho ostrýho?” procedil mezi zuby.

„Nedíval jsem se.”

„Tak se koukněte!”

„Já se hned podívám, Olney, jestli mi dovolíte se obléknout,” nabízela se Raelynn vylekaně.

Kývl a pak posměšně sledoval, jak si přetáhla pokrývku přes hlavu a utvořila z ní něco jako stan, který ji chránil před jeho pohledy. „Nebuďte stydlivka, milostivá. Takovejch jako vy jsem viděl už tucty.”

Raelynn si nevšímala jeho chvástání. Nasoukala se do šatů a přikrývku odhodila. Vstala, ale šaty si neustále přidržovala na zádech. „Dovolíte, aby mě manžel zapnul?”

„Nic jinýho mi nezbejvá, když nemůžu hejbat jednou rukou,” zavrčel. Hltal ji očima, ale za jeho lačným pohledem se neskrývala skutečná hrozba. Trpěl příliš velikou bolestí, než aby se mohl pokusit znásilnit jakoukoliv ženu. A Raelynn, po níž toužil jeho šéf, by se nikdy nedotkl, protože věděl, co by ho čekalo.

Zachvěla se odporem a s nehybnou tváří couvla k Jeffovi. Zjevně nebyl tak roztřesený jako ona, protože jeho dlouhé prsty zapnuly všechny háčky s obvyklou hbitostí.

Jakmile byla zcela oblečená, začala pátrat po alkoholu, kterého by se zraněný lotr mohl napít. V sousední ložnici našla džbánek whisky. Rychle se vrátila do kuchyně a naplnila až po okraj hliněný hrnek. Olney ho do sebe obrátil a postavil ho na stůl, aby mu nalila znovu. Jakmile se Jeff pohnul směrem k němu, zamával výhružně pistolí.

„Počkejte, až to nebude tak bolet,” řekl a znovu si lokl. „Nechci skučet před vaší paničkou, jako skučel pan Fridrich. Třeba by zase měla pitomý řeči, mně by mohla dojít trpělivost a z vás by byl vdovec. Takže koukejte, ať to bolí co nejmíň.”

Jeff se skutečně obával, aby se Olney nepřestal ovládat. „Dávám vám své slovo, že si budu počínat co nejopatrněji. Vy mi na oplátku slibte, že kvůli mé nešikovnosti nezastřelíte mou manželku.”

„Jste sice náramně laskavěj, ale měl byste vědět, že pan Fridrich je po ní celej divej a je ochotnej za ni dát slušnej pytlík peněz. Teďka ji odvíst nedokážu, ale můžete se vsadit, že si pro ni přijdu pozdějc.”

„Proto jste zabil Nell?” zeptal se Jeff a zaslechl, jak se Raelynn zhluboka nadechla překvapením. „Přivedl jste ji do mého domu, protože jste předpokládal, že by její vražda mohla vrazit klín mezi mě a mnou manželku. Ale nechápu, proč jste si vzal mého koně a proč jste měl tak naspěch, že jste ho ani neosedlal.”

„Tu vraždu mi na krk nehodíte!” rozkřikl se Olney. „Jo, přived jsem tu husičku k vám, aby vám udělala menší trable, ale nenapadlo mě, že ji odděláte. Nechala mě s děckem v maštali a šla si s váma popovídat. Chtěla vám vyhrožovat, že jestli neprohlásíte jejího kluka za vlastního, ukáže ho vašim nóbl hostům, aby viděli, že je celej vy. Jenže když jsem se pokusil schovat v jednom boxu, ta herka mě málem rozšlapala. Utek jsem s děckem v podpaždí vedle. Vaši chlapi ji pustili do výběhu a mě napadlo, že ji tam nechaj přes noc a že já v prázdným boxu v pohodě počkám na Nell. Pak jsem vás zmerčil, jak vlíknete Nell uličkou. Jednu ruku jste jí zkroutil za záda a dlaní jste jí zacpal pusu. Šinul jste si to přímo ke mně, tak jsem přelez vedle a děcko tam nechal ležet.”

„A přirozeně jste taky viděl, jak jsem ji zabil,” dodal Jeff posměšně.

„Taky že jo,” přikyvoval Olney. „Koukal jsem se skrz škvíry mezi prknama. Myslel jsem, že ji chcete znásilnit, jenže jste jí vrazil do břicha kudlu. Slyšel jsem, jak chroptí.” Raelynn zděšeně vykřikla a přitiskla si ruku k ústům. Olney se ušklíbl a pokračoval. „Nejspíš jsem vyjek, protože jste se hnal do boxu, co jsem se schovával. Asi není marný mít tak dlouhý nohy jako vy. Nikdy bysem neřek, že umíte tak rychle zdrhat. Byl jsem si jistej, že jestli mě chytnete, propíchnete mě stejně jako chudinku Nell. Pak jsem zblejsk ve výběhu tu kobylu. Vyšvih jsem se na ni, když už jste se po mně sápal. Nakop jsem ji a ona vystřelila jako blesk. Přelítla přes ohradu, jako kdyby tam ani žádná nebyla. Říkal jsem si, že jsem káp na slušnýho koně, podle toho jak rychle pádila. Doufal jsem, že budem brzo v Charlestonu a že řeknu panu Fridrichovi, že jste zamordoval Nell. Jenže pak mě ta mrcha shodila a takle jsem dopad.”

Jeff si odfrkl. „Nechte těch báchorek, Olney. Naplánoval jste vraždu tak, aby podezření padlo na mě a vy abyste shrábl svou špinavou odměnu. Jenže jsem požádal Elijaha, aby sledoval vrahovy stopy. A on řekl Red Petovi, že sleduje vás.”

„To vím i bez vás,” zavrčel Olney nevzrušeně. „Elijaha jsem měl pořád v patách. Ne a ne ho setřást. Měl jsem až po krk toho, zdrhat před ním s rozmlácenou nohou a rukou. Včera v noci jsem si na něho počíhal ve křoví a střelil ho do nohy. Odpajdal se domů.”

„Umíte se velice dobře zbavit každého, kdo vám překáží, Olney,” poznamenal Jeff. „Elijahovo zranění je další zločin, za nějž budete souzen. Jakmile vás šerif Townsend dopadne…“

„Jestli mě dopadne, budu pro něho mít náramně zajímavou historku o tom, jak jste zabil Nell,” odsekl Olney. „Nemoh jsem si vás splíst. Byl jste vyšňořenej na bál. Vy nóbl lidi jste blázni do černý, ale když jsme s Nell přišli k vám a koukli jsme oknem dovnitř, tak celej v černým jste byl jedině vy.”

„Okamžik.” Jeff byl viditelně zmatený. „Zopakujme si to. Když jste mě viděl ve stáji, měl jsem na sobě černý oblek?”

„Jo.”

„Když jsem nalezl Nell, byla asi jedna hodina a já jsem na sobě měl bílou košili a hnédé kalhoty.”

„Když jste ji zabil, nemohlo bejt ani půl dvanáctý.”

„Vyloučeno,” odporoval Jeff. „Všechny její rány byly tak hluboké, že by musela zemřít mnohem dřív než za hodinu a půl.”

„Co to žvaníte? Já vás viděl bodnout ji jenom jednou.”

„Měla v těle tři rány nožem.”

„Tak jste se třeba vrátil a dodělal ji. Já jenom vím, že jsem vás viděl před jedenáctou.”

„Viděl jste zřetelně mou tvář?” Olney bez váhání přikývl, ale Jeff si ho podezíravě změřil. „Svítila někde ve stájích lampa?” vyptával se. „Neměla by. Rozhodně žádná nesvítila, když jsem tam přišel já. Vzal jsem si lampu z verandy.”

„Můžu odpřisáhnout, že jste to byl vy. Světlo jsem nepotřeboval.”

Jeff svraštil obočí. „V té tmě jste mou tvář nemohl rozeznat. Podle čeho jste mě poznal?”

„Jste vysokej. Nikdo si vás nemůže splíst.”

„Šerifa Townsenda přece znáte, ne? Co Farrella Ivese a mého bratra? Viděl jste je někdy?”

„Všecky jsem je viděl, když jste vpadli k panu Fridrichovi. Ale nebyl to žádnej z vašich kumpánů. Chlap, co vlek Nell do boxu, byl vysokej, ale hubenej. Ti druhý vážej o pěknej pár liber víc než vy. A měl černý vlasy. Ty jsem viděl naprosto jasně i v měsíčním světle.”

„Hnědé vlasy vypadají v noci taky černé,” nadhodil Jeff.

„Odpřisáhnu, že byly černý jako vaše, co na ně koukám teďka.”

„Olney, v době, kdy tvrdíte, že jste viděl vraha, jsem tančil se svou manželkou. Mám svědky, kteří to potvrdí.”

Raelynn se kousla do rtů. Nechtěla manžela opravovat před zločincem. Kolem jedenácté hodiny ze sálu odešel. Pamatovala si, že se krátce po jeho odchodu podívala na hodiny a přemýšlela, jestli se má zajít nahoru přezout. Nešla, protože ji Farrell požádal o tanec. Možná by byla našla v pokoji Jeffa s Nell.

Jeff rozvážně pokročil k mladšímu muži. „Asi bude rozumnější dát se do práce. Whisky už měla dost času, aby na vás začala působit.” Když lotr přikývl, položil mu dlaň na zraněné rameno a paži táhl směrem k sobě. Olney zesinal bolestí, ale zaťal zuby a nevykřikl. Jeff opatrně začal paží kroužit. Olney se svíjel bolestí, ale ani na zlomek vteřiny mu nepřestal mířit pistolí na hruď.

„Nyní vám rukou trochu trhnu,” upozornil ho Jeff. „Doufám, že kloub zaskočí na své místo.”

„A co když ne?” Olneymu se oči leskly strachem.

„Budeme pokračoval tak dlouho, dokud se to nepovede.”

Raelynn přistoupila ke zraněnému, otřela mu z čela pot a nabídla další lok whisky. Zavrtěl hlavou.

„Koukejte dělat, ať už to mám za sebou,” pobízel.

Jeff mu sevřel rameno pevněji a vší silou táhl. Olney cedil kletby mezi zuby, ale pak náhle s tichým lupnutím zaskočila hlavice kloubu do jamky a bolest okamžitě ustala. Vydechl úlevou.

„Řekl bych, že jsme to zvládli,” prohlásil Jeff, z něhož, také viditelně opadlo napětí.

Olney supěl jako po dlouhém běhu. „Hrome, vůbec to nebolí.”

„Nicméně byste měl nosit paži přivázanou k hrudi, dokud se kloub nezhojí,” radil mu Jeff.

„Taky že budu. Nemám chuť trpět jako zvíře podruhy.” Olney se obrátil na Raelynn. „Mám hlad. Neměl jsem v hubě, co jsem slít z tý zatracený bestie.”

„Je tam kousek srnčího a kukuřičné placky od večeře.”

„Dejte to sem.”

„Jak chcete jíst a zároveň mířit na mého manžela?” zeptala se.

„Pošlu ho do kouta. Bude tam dřepět jako hodnej chlapeček, dokud si nenacpu břicho. Ještě nějaký pitomý otázky, děvenko?” obořil se na ni a vzápětí vyštěkl: „Sem s tím jídlem!”

Raelynn uraženě mrskla na talíř placky a maso. S náramným potěšením by jídlo bohatě posypala solí nebo paprikou, aby se mu pomstila, ale neodvažovala se, protože by byl schopen použít všechny tři pistole.

Když Jeff Olneymu přivázal ruku k hrudi, musel se stáhnout do nejzazšího kouta a počkat tam, dokud se nenají. Zločinec se hltavě vrhl na jídlo, které před něj Raelynn položila, ale pistoli měl neustále na dosah, takže by bylo nerozumné o cokoliv se pokusit.

Konečně hlasitě říhl, vstal, poplácal se po břiše a zabodl pohled do Jeffa. „A teďka si půjčím vašeho koně a vy mi ho osedláte. A žádný skopičiny, protože celou dobu budu mít na mušce vaši paničku. Jasný?” Jeff přikývl. „Naprosto.”

„Tak se dejte do práce. Nemíním tady tvrdnout až do poledne.” Olney se zachechtal a pokynul pistolí Raelynn. „A vy se držte kus od něho, jinak vás rozstřílím na cucky. Nezapomínejte, že jsem hned za váma. Kulka by vám vyšla břichem a nadělala pěknou paseku. Jasný!?”

Střelila po něm pohledem. „Jako facka.”

Zachechtal se. „Prskáte stejně jako tenkrát ve skladišti, ale já stejně nemám chuť si s váma zašpásovat, jako má pan Fridrich. Já si potrpím na ženský, co toho maj vepředu i vzadu víc.”

„To je zcela pochopitelné,” neodpustila si Raelynn.

„Jak jste to myslela?” vyjel na ni.

„Že máte vkus jako lidožrout.”

Jeff jí dával znamení, aby ovládala svůj špičatý jazýček, ale Olney se už rozzuřil. Zavrčel a napřáhl se, aby ji udeřil zbraní do týla. Jeff se k ní vrhl, aby ji zaštítil, a zločinec na něho okamžitě namířil pistoli.

„Ne!” Raelynn se mu pověsila na loket. „Nestřílejte! Prosím! Já už budu hodná.”

Vytrhl se jí. Nespouštěl z Jeffa výhružný pohled. „Dobře, holubičko,” zavrčel konečně. „Tentokrát vám mužíčka neodprásknu, ale varuju vás, ještě jednou budete hubatá a kopete mu hrob. Jasný?”

Pokorně přikývla. „Ano.”

Olney se na Jeffa jízlivě ušklíbl. „Vypadá to, že vás má radši než pana Fridricha, ale musím přiznat, že pro ženskou není až tak příjemný na něho koukat.” Zamával pistolí. „Tak se hněte, a když budete oba hodný, nechám vás možná naživu.”

Jeff vzal lucernu a vedl malé procesí k přístavku, kde ustájil koně. Neustále měl na paměti pistoli, kterou Olney mířil na Raelynn, a úzkostlivě se vyhýbal všemu, čím by ho mohl podráždit. Dokonce mu úslužně pomohl do sedla, postavil se vedle Raelynn, a díval se, jak odjíždí. Když kůň s jezdcem zmizeli mezi stromy, s úlevou jí položil ruku kolem ramen, ale vytrhla se mu a utekla do srubu.

„Vážně nevím, která z vás dvou je nevypočitatelnější,” postěžoval si Ariadně a klisna nastražila uši, jako by věděla, že je o ní řeč. „Ty jsi sice hodně jankovitá, ale obávám se, že tě ona dáma překoná. Ovšem možná změním názor, až po tobě budu chtít, abys nás oba dovezla bez sedla v pořádku až domů.”

Když vešel do srubu, zjistil, že jeho manželka zaujala obrannou pozici na vzdáleném konci stolu a nedůvěřivě si ho měří. Nemusel se ani ptát, co jí nahnalo strach.

„Takže vy opravdu věříte, že jsem Nell zabil já.”

„Ráda bych znala odpověď na pár otázek,” prohlásila suše.

„Například?”

„Například co jste dělal, když jste se kolem jedenácté omluvil, že si musíte odskočit? Nikam jinam jste nešel? Pokud ne, tak vám to zabralo nezvykle hodně času.”

Jeff dlouze vydechl. Na rozdíl od manželky na tuto epizodu zcela zapomněl. „Omlouvám se. Vypadlo mi to z hlavy.”

„Samo od sebe, bez vašeho přičinění,” dorážela na něho. „Jestli s vraždou Nell nemáte nic společného, tak proč jste byl venku tak dlouho?”

„Když jsem si ulevil, madam, tak jsem si ještě chvíli povídal s přáteli, kteří čekali, až na ně přijde řada. Hrom do vás, ženská, asi jsem si měl vlézt za první keř a pak zase pelášit zpátky za vámi. Věřila byste pak víc v mou nevinu? Co budete dělat, abyste získala jistotu? Budete se vyptávat mých přátel, jestli viděli, jak čurám?”

„Nebuďte vulgární,” okřikla ho.

„Madam, nemáte představu, jak velice vulgární mám chuť v tuto chvíli být. Napadlo vás vůbec, že Olney může lhát, aby si zachránil krk nebo aby nás dva rozeštval a shrábl odměnu, kterou Fridrich slíbil Fryeovi? Vážíte si mě tak málo, že přikládáte větší váhu tvrzení toho lumpa než mému slovu?”

„Vím jenom, že jsem vás viděla stát nad Nell s…”

Zašermoval rukama, aby ji umlčel. „To už jsem slyšel, má drahá. Ušetřete mě věčného opakování. Velice dobře vím, co jste viděla. Byl jsem tam, pokud jste na to náhodou zapomněla. Ale jen proto, že jsem uslyšel Nellin výkřik. Nechcete porovnat fakta s Olneyovou báchorkou? Nell měla v těle tři rány, ale on tvrdí, že jsem ji bodl jen jednou.”

„Možná škvírami mezi prkny neviděl, kolika ranami byla zabita,” nedala se Raelynn.

„Ale jak potom, k čertu, může s tak neotřesitelnou jistotou tvrdit, že mě bezpečně poznal? Ve stájích byla tma, jak sám řekl. Byla jste někdy uvnitř, když tam nesvítí jediná lampa?” dotíral na ni.

Nemusela dlouho pátrat v paměti. „Ne.”

„V tom případě byste se tam měla někdy po jedenácté v noci vydat, abyste se přesvědčila, že i když svítí měsíc, rozeznáte stěží nejasné obrysy, a v době, kdy mě Olney údajně viděl vraždit Nell, byl měsíc za mraky.”

Raelynn jen s námahou zadržovala slzy. „Olney řekl, že vás viděl kolem jedenácté. A vy jste kolem jedenácté vyšel ven.”

„Nell nemohla být pobodána tak brzy,” vysvětloval trpělivě. „Byla by vykrvácela mnohem dřív, do půl hodiny. Já jsem ji slyšel vykřiknout kolem jedné a našel jsem ji umírat v Ariadnině boxu. Vytáhl jsem jí z těla nůž, protože mě o to požádala, a krev mi vystříkla až na košili. A jen proto mě teď osoba, která by mi měla důvěřovat nejvíce ze všech, ocejchovala jako vraha.”

„Vždyť se skoro neznáme,” namítla bezradně.

„Tak to cítíte vy, madam,” řekl trpce. „V mých očích jste součástí mého těla i duše, mou manželkou, polovinou mého já, ale já jsem pro vás zřejmě cizím člověkem, a dokonce i ve vašich snech zločincem. Proto se domnívám, že bude nejlepší, když se přestěhujete do Charlestonu, jak jste měla v úmyslu…“

Raelynn prudce vztyčila hlavu. „Navrhujete trvalou odluku?”

„To rozhodne až čas, a než se tak stane, můžete vy žít v Charlestonu a já na Oakley. Napřed vás ovšem odvezu domů, abyste si tam dva až tři dny odpočinula. Mezitím zajistím váš pobyt ve městě. Nepochybuji, že pokud jste talentovaná návrhářka, Farrell vás velice rád zaměstná. Smím-li být tak smělý, doporučil bych vám pronajmout si pokoj u Elizabeth nebo paní Brewsterové, bude-li vám to milejší. Oběma by zajisté přišel další příjem vhod. Přirozeně budu nájemné platit, dokud se nerozhodnete pro konečnou rozluku. Ujišťuji vás, že mám upřímný zájem hlásit se vždy k našemu dítěti jako otec, nicméně je-li pro vás nepřijatelné, že bych měl hrát v životě našeho potomka jakoukoliv roli, vzdám se všech nároků.”

„Vy… mě necháte odejít… jen tak?” Raelynn měla dojem, že se dusí. Odvrátila se a musela usilovně mrkat, než zase viděla nerozmazaně. Chvíli trvalo, než nalezla alespoň zdánlivou rovnováhu. Možná bude lepší se rozvést. Zdálo se, že kdykoliv jsou spolu, řítí se na ně ze všech stran neštěstí. Jako z dálky zaslechla, že Jeff pokračuje.

„Nesnesl bych, aby na mě pod mou střechou pohlížela jako na vraha osoba, která by mi měla plně důvěřovat. Ujišťuji vás, že se postarám o vaše pohodlí. Můžete si s sebou vzít Tizzy a přirozeně také vše, co jsem vám daroval. Jakmile pro vás zajistím ubytování a promluvím si s Farrellem, odveze vás Thaddeus do Charlestonu. Pak vás již nebudu obtěžovat svou přítomností.”

13

Farrell Ives se pohodlně opřel v křesle a zamyšleně hleděl na žhavý konec viržinka, které si dopřával jako každé ráno, než se vrhne do navrhování modelů a přijímání dam prahnoucích držet krok s módou. Chvíli sledoval kroužky dýmu stoupající ke stropu a pak stočil pohled k rannímu návštěvníkovi, který seděl na čalouněném opěradle koženého divanu, jednoho z cenných kousků nábytku v jeho bytě. „Lidem bude připadat proklatě podivné, Jeffrey, že ty žiješ sám na Oakley, zatímco tvá žena bydlí u Elizabeth a přes den pracuje u mě.”

Jeff trhl širokými rameny. „Nemohu se starat o to, co si budou nebo nebudou myslet jiní, Farrelli. Víc mě zajímá, co se děje Raelynn v hlavě. Musím jí poskytnout čas a klid, aby si ujasnila svůj názor na mě, a za nejlepší řešení považuji nechat ji odejít: Víš lépe než kdokoliv jiný, že jsme se před svatbou vůbec neznali, a přestože jsem nezvratně přesvědčený, že se k sobě hodíme, nemohu jí své přesvědčení vnucovat násilím. Musí k němu dojít sama.”

Jeho přítel ustaraně potřásl hlavou. „U sta hromů, Jeffrey, co se mezi vámi stalo? Kdykoliv jsem vás viděl, působila Raelynn dojmem, že je do tebe zamilovaná až po uši.”

„Zažila šok, když mě našla ve stájích se zakrváceným nožem nad mrtvou Nell a ještě se z něho nevzpamatovala. Vrací se jí i ve snu. Mohu jen doufat, že pokud ji zprostím role manželky a dovolím jí, aby mě poznala jako člověka a snad jako přítele, pochopí, že bych tak krutého činu nebyl schopen.”

„A jak by k tomu mělo dojít, když budeš pěkných pár mil od ní? Nezapomněls tak trochu, že z Oakley do Charlestonu to není, co by kamenem dohodil?” Farrell nebyl jízlivý, pouze věcný. „A co když se Fridrich rozhodne zahrát si podruhé na Attilu Bič boží? Kdo bude Raelynn chránit?”

„Všechno jsem důkladně promyslel a dohodl se s několika muži, kteří ji budou nenápadně hlídat. Její bezpečí je pro mě samozřejmě na prvním místě. Elijah sice zatím stále kulhá, ale souhlasil, že ji bude sledovat z okna hostince proti Elizabethinu domu. Paní Murphyová mi pro Elijaha ochotně pronajala pokoj v posledním patře. Kdyby zpozoroval cokoliv podezřelého, pošle za mnou někoho z personálu.” Jeff se ušklíbl. „Zahlédl jsem v jejích očích pomstychtivý záblesk, když mě ujišťovala, že je pro ni potěšením poskytnout mi služby, o jaké ji žádám. Zdá se, že nemá Fridricha příliš v lásce. Jeho muži jí rozmlátili nábytek v jednom z pokojů. Dokonce mi ukázala zbraň, ze které po nich střílela. Připomínala tak trochu mušketu. Nedivím se, že se u ní víckrát neukázali.”

„Ta stařenka má pravou irskou jiskru,” zachechtal se Farrell, ale hned zase zvážněl. „To je sice hezké, Jeffrey, ale vzal jsi v úvahu, jak dlouho potrvá, než pro tebe někdo dojede až na Oakley? Do té doby se ten lotr může Raelynn zmocnit a ty by sis nikdy neodpustil, kdyby ji zneuctil, protože jsi u ní nebyl včas.”

„Po pravdě řečeno, nemíním být tak daleko. Pokud nebude moje přítomnost na Oakley nezbytně nutná, budu se zdržovat v domě, který si pronajmu poblíž doků. Raelynn se to ovšem nesmí dozvědět, jinak by si myslela, že ji špehuji.”

Farrell se předklonil a odložil viržinko do skleněného popelníku na stolku. „Nejspíš ti přeskočilo, Jeffrey. Napřed jí dáš volnost a pak ji ještě chceš chránit. Snad si uvědomuješ, že se může rozhodnout opustit tě jednou provždy.”

„Poskytnu jí příležitost udělat to,” připustil Jeff sklíčeně. „Sama si musí vybrat mezi rozchodem a manželstvím se mnou. Nepřekvapilo by mě, kdyby se rozhodla pro návrat do Anglie, i když na tuto možnost myslím nerad.”

Situace přímo volala po naprosté otevřenosti a Farrell nebyl mužem, který by se jí vyhýbal. „Lidé z toho vyvodí ty nejhorší závěry, Jeffrey. Snad ti nemusím říkat jaké.”

„Ano, budou si myslet, že ode mě manželka odešla, protože věří, že jsem zavraždil Nell.”

Chladnokrevné prohlášení vyrazilo dech i otrlému boxerovi, ale rozhodně příteli neodporoval. „Jeffrey, srdíčko moje, pokusil sis představit, jak její útěk zapůsobí na soud, jestliže budeš obviněn z vraždy Nell? Porotu jistě ovlivní skutečnost, že tvá vlastní manželka je přesvědčená o tvé vině.”

„Ve svých úvahách jsem taky došel tak daleko,” ušklíbl se Jeff. Nepopřel oprávněnost přítelovy připomínky, ale dál se jí nezabýval. „Olney tvrdí, že viděl, jak jsem Nell zavraždil, ale nemůže jít se svým obviněním na veřejnost, protože by ho Rhys mohl zatknout za útok proti mně. Byl na místě vraždy, ale Elijah mě a Rhyse upozornil na stopy muže, který Olneyho pronásledoval do výběhu. Druhé otisky tam zanechal pár mých vlastních bot, které Cora našla ráno po vraždě zablácené v koupelně. Já jsem je na nohou neměl víc než týden, takže si je zřejmě půjčil vrah. Mohl to být někdo z hostů.”

Farrell zamáčkl viržinko. „Domníváš se, že by se Cooper Frye odvážil na Oakley, kde bys na něho mohl narazit?”

„Jistě,” prohlásil Jeff. „Měl proč riskovat. Fridrich mu slíbil tisíc dolarů, jestli se mu podaří Raelynn a mě rozdělit. A není lepší způsob jak toho dosáhnout, než dostat mě na šibenici za vraždu, kterou jsem nespáchal. Ale pokud mě paměť neklame, ani on ani Olney by moje boty neobuli. Mají příliš širokou nohu.”

Farrell spojil konečky prstů, přitiskl si je ke rtům a zadíval se na jeho ručně šité boty. „Řekl bych, že to by mohla být další přitěžující okolnost, jestliže se nepodaří dopadnout skutečného vraha. Máš tak úzkou nohu, že do tvých bot by nikdo z nás nenasoukal ani prsty.”

„Jestliže má vrah stejně úzkou nohu, mohla by ho prozradit,” nadhodil Jeff, ale jeho přítel si jen povzdechl.

Vstal a začal přecházet sem a tam. „Zeptal ses Brandona, jestli by Raelynn nemohla zůstat na Harthavenu, dokud se neprokáže, že jsi nevinný?” zeptal po chvíli. „Byla by tam ve větším bezpečí než tady v Charlestonu.”

„Nepřála si, abychom Brandona s Heather do této záležitosti zatahovali.”

Farrell nedokázal potlačit údiv. „Je opravdu nutné, aby ses v tak vážné situaci řídil tím, co si přeje, nebo nepřeje tvoje manželka?” „Nutné ne, ale rozumné. Jestliže chci získat zpátky její důvěru, musím se o ni ucházet podle všech pravidel. Kdybych ji zavřel do kruhu své rodiny, zabránil bych jí mé dvoření svobodně přijímat nebo odmítat. Krátce a dobře, bylo by pro ni obtížné vyhodit mě z domu mého vlastního bratra. Pokud jde o Fridricha, jestliže uvěří, že ode mě Raelynn odešla, nechá ji nejspíš na pokoji, dokud já nebudu odstraněn ze scény nadobro. Při své velkodušnosti si možná myslí,” pokračoval Jeff jízlivě, „že Raelynn dostala za vyučenou a vděčně se mu vrhne do náruče, jakmile kývne prstem. Kdyby se uchýlila na Harthaven, mohl by se pokusit unést ji znovu. Brandon by ji určitě bránil i proti přesile a mohl by přijít o život.”

„Fridrich by se mohl pokusit unést ji i odsud,” nadhodil Farrell.

„Jestli nebudeš nic namítat, mohl bych pověřit pár svých mužů z pily nebo doků, aby ji tady hlídali. Vyberu takové, aby je Raelynn ani Fridrich neznali. Oba si budou myslet, žes přijal další zaměstnance.” „Obchody mi běží dobře, pomoc by mi mohla přijít vhod,” poznamenal Farrell suše. „Ovšem nepředpokládám, že mi pošleš někoho, kdo umí v ruce držet jehlu.”

Jeff se uchechtl. „No, jestliže máš takovou nouzi o švadlenky, mohl bych ti poslat námořníky, kteří umějí nejlépe spravovat plachty.”

„Skvělé,” zamumlal Farrell beze nádechu nadšení v hlase. „Jestliže se obyvatelé Charlestonu rozhodnout chodit v plachtách, mám o budoucnost postaráno.”

„Jsem rád, že vás mohu zaměstnat, paní Birminghamová,” ujistil Farrell Ives krásnou ženu svého přítele, když ji o pár dní později přijal před otevírací dobou ve svém salonu. Její komorná seděla v hale, odkud na oba dva viděla. Byla tam v roli gardedámy, aby se zabránilo nemístným řečem, protože o svobodném majiteli salonu kolovaly po Charlestonu ty nejneuvěřitelnější pomluvy. Podle nich byl otcem poloviny dětí, které se v posledních letech ve městě narodily. Kdyby měl skutečně podat tak úctyhodný výkon, nezbýval by mu čas ani síly na vedení salonu.

Ukázal na návrhy rozprostřené po stole, které mu přivezl Jeff. Čím déle je studoval, tím víc jimi byl nadšen. „Vaše skici jsou obdivuhodně živé, paní Birminghamová. Zcela zřetelně vypovídají o vašem nadání.” Jako budoucí zaměstnavatel se vrátil k formálnímu oslovení. „Mohla byste nastoupit hned?”

„Hned? Myslíte ještě dnes?” užasla.

„Jistě. Jak jsem vyrozuměl, k Elizabeth jste se již přestěhovala. Jestliže nemáte jiné plány, mohla byste tady začít. Vyhovuje vám to?”

Raelynn měla pocit, že sní. Když ji Jeff o skici požádal, varoval ji, že pokud s nimi nebude Farrell spokojený, nabídne jí jiný druh práce. Například by prý mohla pomáhat Elizabeth s účetnictvím. Připravila se na nejhorší, i když se příliš neobávala, že by ji nezaměstnal vůbec.

„Ano, myslím, že ano, pane Ivesi. Chci říci, nevidím důvod, proč bych nastoupit nemohla. Nemám nic jiného na práci.” Zajíkla se a odvrátila. Jeff ji brzy ráno posadil do kočáru a s nehybnou tváří se díval, jak odjíždí. Odjezd z Oakley v ní vyvolal podobné pocity jako smrt rodičů. Srdce jí svíraly těžké kovové řetězy.

„Něco není v pořádku?” zeptal se Farrell znepokojeně. Očekával, že jí jeho chvála udělá radost, ale měla v očích slzy. „Jste smutná. Vadí vám, že u mě budete pracovat?”

„Ne, ani trochu, pane Ivesi. Mám radost, že se vám moje návrhy líbí.” Nervózně si proplétala prsty a přemýšlela, jestli mu má zcela otevřeně vysvětlit, proč je nyní v jeho salonu. „Možná vám moje tvrzení bude připadat podivné, pane Ivesi, ale okolnost, že jsem se u vás ucházela o místo, neznamená, že je mi zcela jednoznačně proti mysli být Jeffovou manželkou a paní na Oakley. Nejsem smutná proto, že je mi nepříjemné pracovat u vás. Jsem smutná, protože v příštích dnech a týdnech budu odloučená od všeho, co je mi drahé. Nechtěla jsem od Jeffa odejít, jenže mě neustále pronásleduje děsivý obraz, jak stojí s nožem nad Nelliným tělem. Nechci věřit, že je vrah, ale stále mi zní v hlavě: Co když… Co když…“

Farrellovi se ulevilo, když slyšel, s jakou otevřeností hovoří o svém vztahu k Jeffovi. Probudila v něm naději, že se nedorozumění mezi nimi urovná. „Neznepokojujte se, paní Birminghamová. Vašemu manželovi na vás velice záleží a chápe, že se potřebujete vyrovnat se svými pochybnostmi. Znám Jeffa řadu let a znám taky jeho dobré srdce. Chápu, že scéna ve stáji musela otřást vaší důvěrou v něho, ale vím, že když dopřejete své mysli trochu času, dojdete k přesvědčení, že by takového činu nebyl schopen. Kdysi jsem vyhrožoval Emorymu Daltonovi, že ho zmrzačím. Neudělal jsem to, a když jsem ho o několik dní později pohřbíval, cítil jsem úlevu a zármutek zároveň. Ještě bych rád dodal, že šerifa ani mě rozhodně přátelství k vašemu manželovi nezbavuje schopnosti vidět věci tak, jak jsou. Kdybych si skutečně myslel, že tu chudinku zabil, byl bych první, kdo by ho obvinil, i kdyby za to měl viset.”

„Jsem špatná manželka, když nedokážu uvěřit v jeho nevinu?” hlesla Raelynn a odvrátila se, protože se bála odpovědi.

„Milujete Jeffa?”

Prudce se otočila a pohlédla na svého nového zaměstnavatele, jako by si myslela, že se pomátl. Sklopila hlavu, a když promluvila, měla dojem, že k ní její vlastní hlas doléhá z velké dálky. „Ano, miluji ho.” Prudce zamrkala, ale slzy se nedaly zadržet a stékaly jí po tvářích. „Myslím, že jsem se do něho zamilovala v okamžiku, kdy mě strhl na chodník před jedoucím kočárem. Byl tak… galantní, tak jemný… tak úžasný…“ Náhleji zaplavila klidná radost. Zvedla hlavu. „Ano, velice ho miluji,” opakovala spíš pro sebe než pro muže, který seděl proti ní.

Překvapený, jak hluboce ho její vyznání dojalo, si odkašlal a vstal. „Jestli dovolíte, paní Birminghamová, ukážu vám, kde budete pracovat. Rád bych vás posadil ke stolu v hlavní místnosti, kde vás Elizabeth nebo některá ze švadlen rychle najdou, kdykoliv se s vámi budou potřebovat poradit, a kde si vaše návrhy budou moci prohlédnout zákaznice. Já jsem jich sice pro jarní sezonu několik vypracoval, ale není jich tolik, abych mohl uspokojit každou dámu, která zatouží po originálním modelu. Doufám, že díky vaší pomoci budou spokojené všechny.”

„Budu se vám snažit pomáhat ze všech sil, pane.”

„A já toho od vás budu vyžadovat hodně,” varoval ji. „Mnohé mé zákaznice očekávají, že se jim budu věnovat osobně, a čím je jich více, tím méně mám času na navrhování nových modelů. Snad se vám podaří tuto mezeru zaplnit.”

Farrell vedl Raelynn ke stolu poblíž chodby, odkud bylo vidět do vzorně udržované zahrady, o kterou pečoval osobně, aby měl nějakou změnu, jak říkával. „Nebude vám vadit, když budete všem na očích, paní Birminghamová?” zeptal se.

Usmála se trochu zdráhavě, protože nevěděla, jestli nemá za lubem nějakou zlomyslnost. „Nebude mi to vadit, pokud nebudu nucena odpovídat na impertinentní otázky, proč jsem tady, jestli jsem skutečně odešla od svého manžela a jestli je on skutečně otcem Nellina dítěte.”

„Udělám, co bude v mých silách, abych všechny dotěrné dámy umlčel přívalem lichotek. Budete překvapena, jak rychle se některé začnou natřásat, sotva se jim dostane jen náznaku mužské pozornosti.”

Pro Raelynn nebylo těžké si představit, jaká změna se může se ženami odehrát, jestliže komplimenty budou vycházet z úst Farrella Ivese. Nebýt Jeffreyho Birminghama, možná by tak působil i na ni.

„Mám vážné podezření, že na lichotky máte velký talent, pane Ivesi.”

Rty pod pečlivě přistřiženým knírem se roztáhly do širokého úsměvu. „Má milovaná matka, Bůh opatruj její duši, byla Irka irštější než Dublin. Naučil jsem se tomu umění od ní.”

„A byl jste zřejmě velice snaživým žáčkem, pane Ivesi,” poznamenala Raelynn.

Farrell si uhladil bradku a začal posunovat stolem, aby pro něj našel nejvýhodnější úhel. „Takhle vás tady usadím, paní Birminghamová,” prohlásil spokojeně. „Krásná, elegantně oblečená žena zde okamžitě upoutá pozornost všech. Budete zarámovaná okny do zahrady, která budete mít za zády. Poskytnou vám přirozené denní světlo, zatímco lustr visící od stropu kousek před stolem vás zase patřičně ozáří. Všichni k vám bezděčně zamíří a budou muset nevyhnutně projít kolem pultů, kde jsou vystavené ty nejdražší látky.”

„Jste přímo ďábelsky vynalézavý, pane Ivesi,” neodpustila si poznamenat Raelynn. „Budu si muset udělat důkladný uzel na váčku s penězi, abych také nepadla do pasti, kterou jste nastražil svým zákaznicím.”

„Má drahá paní Birminghamová, a to ještě nevíte zdaleka všechno.” Naklonil se k ní, jako by jí sděloval tajemství. „Budete vějičkou, která má vlákat zákaznice do pasti, protože na sobě budete mít, stejně jako paní Daltonová, některý z mých nejzdařilejších modelů.”

Raelynn mrzelo, že bude muset zchladit jeho nadšení, ale chtěla ho ušetřit zbytečné práce a vydání, protože do měsíce na ní bude těhotenství pravděpodobně znát. V očích se jí škodolibě zablesklo. „Umíte navrhovat okouzlující modely i pro nastávající matky?” zeptala se.

Pootevřel ústa údivem, sjel pohledem na její zatím dokonale ploché břicho a odkašlal si. „Omlouvám se, paní Birminghamová. Jeff mě o vašem stavu opomněl informovat.” Přimhouřil oči. „Předpokládám, že vy jste mu tu radostnou novinu sdělila.”

„Ví, že čekám dítě,” odpověděla vyhýbavě. Považovala za slušné poskytnout mu příležitost vzít svou nabídku zpět. „Ještě pořád mě chcete přijmout? Pochopila bych, kdybyste se rozmyslel jinak. Zákazníky by mohlo šokovat, že u vás pracuje žena v mém stavu.”

„Zeny ve vašem stavu, paní Birminghamová,” prohlásil se svým typickým ďábelským úšklebkem, „potřebují krásné šaty, které by obliny zakryly. Je na čase, aby si je měly kde pořídit, a já jsem připravený zahalit je do šatů, v nichž se nebudou muset schovávat doma. Jestliže oblékám staré čarodějnice a bachraté matrony, pak si jen já umím představit, jakou radostí pro mě bude věnovat svůj talent ženě, kterou její manžel zjevně vroucně miluje.”

Raelynn se zasmála, ale náhlá červeň ve tvářích prozradila, co cítí. „Vy jste přímo zvrhlý, pane Ivesi.”

Významně na ni mrkl. „O tom nikterak nepochybujte, paní Birminghamová.”

14

Dlouho před tím, než do práce nastoupili ostatní zaměstnanci, vešla do salonu Elizabeth Daltonová. Její úsměv jasně svědčil o tom, jak je ráda, že Raelynn bude bydlet u ní. „Pokoje pro vás jsou již připraveny, paní Birminghamová. Váš kočí trval na tom, že osobně vynese zavazadla nahoru, takže jestli chcete, můžete ke mně hned poslat Tizzy, aby je začala vybalovat. Moje Flora jí všechno ukáže. Než přijdu domů, mívá obvykle navařeno a může rovnou nosit na stůl, ale pokud jde o snídaně a víkendy, budete se muset spokojit s tím, co ukuchtím já. Nákupy obstarávám o sobotách. Přirozeně chápu, že se na nás nebudete chtít vázat ve všem, ale Jake i já vám rádi budeme dělat společnost, kdykoliv po ní zatoužíte. A především doufám, že vám budu moci ukázat naše město. Nepochybuji, že si je zamilujete stejně jako já.”

„Děkuji, Elizabeth,” usmála se Raelynn vděčně. „Jenom bych vás ráda poprosila, abyste se ke mně nechovala tak formálně. Kromě toho, jestliže mě budete vytrvale oslovovat paní Birminghamová, vzbudí to pozornost zákazníků. Budou na mě pohlížet jako na kuriozitu salonu.” Elizabeth se zasmála a podala jí ruku. „Dobře, Raelynn, zvítězila jste. Pan Ives jistě povytáhne nad naším přátelským oslovením obočí, ale nevadí. Kdykoliv ho něco podráždí, vypadá až hříšně hezky.”

Obě ženy se zachichotaly a vzbudily tak pozornost svého zaměstnavatele stojícího na druhém konci dlouhé haly. Obočí mu vylétlo vzhůru a vyvolalo další výbuch smíchu. Sotva k nim zamířil, rozprchly se každá jiným směrem, Raelynn ke svému stolu a Elizabeth do první dílničky, kde začala zkoumat práci, kterou předešlý den odvedla švadlena. Farrell se postavil do dveří a upíral na svou pomocnici pohled tak dlouho, dokud se neotočila.

„Potřebujete něco, pane Ivesi?”

Mlčky se kochal její krásou. V růžových šatech s vysokým nabíraným límcem vypadala tak půvabně, že málem zapomněl, proč za ní přišel. „Ano. Tedy…, jen jsem se chtěl zeptat, co vám a paní Birminghamové připadalo tak zábavné.”

„Celkem nic. Vy byste to zábavným rozhodně neshledal. Byly to jen takové čistě ženské postřehy.”

„Čistě ženské, říkáte?”

Jeho obočí opět putovalo vzhůru a Elizabeth zacukalo kolem úst. Z obavy, že nedokáže zachovat vážnost, zamumlala jakousi omluvu, proklouzla kolem něho a utekla pryč. Když zmizela na zahradě za živým plotem zakrývajícím záchodky, obrátil se Farrell na podpatku a zaměřil se na svou novou zaměstnankyni, která se s nápadnou horlivostí přehrabovala ve svých skicách. Jediný pohled zpod vytaženého obočí ji vyhnal stejným směrem, kam před několika vteřinami uprchla Elizabeth.

Farrell se postavil před vysoké zrcadlo ve stříbrném rámu a začal důkladně zkoumat svůj zevnějšek, ale neobjevil nic nepatřičného. Kravatu neměl nakřivo a kalhoty, což by byla ještě větší katastrofa, ho příliš neobepínaly. Navzdory panující módě je nikdy nenosil tak přiléhavé, aby zdůrazňovaly intimní partie. Chlubit se na veřejnosti, čím ho příroda obdařila, považoval za vrchol vulgarity. Vždy si velice zakládal na svém vybraném vkusu.

Nakonec usoudil, že veselost obou dam nijak nesouvisela s ním. Možná si pouze vyměňovaly žertovné poznámky na adresu mužů všeobecně a on vztáhl jejich smích na sebe zcela neopodstatněně. Ale který muž by neznejistěl, když by na sobě ucítil pohled rozesmátých žen?

Bojovně pozvedl hlavu a přemýšlel, jak si poradit se dvěma ženami, které jsou v něčem zřejmě dokonale zajedno. Jenže pouze nebesa věděla v čem! Ignorovat je nemohl, protože s nimi chtěl co nejtěsněji spolupracovat. Kdyby je pokáral, vrátily by mu to i s úroky. Dotčeně by pozvedly nosíky a nechaly ho dusit ve vlastní šťávě. Měl je snad zahrnout lichotkami, které se mu tak osvědčovaly u mladičkých dívek, ochotných uvěřit, že jsou nejúžasnějšími krasavicemi, jaké kdy viděl svět? Reakcí Raelynn si nebyl zcela jist, ale Elizabeth by si zaručeně pomyslela, že se pomátl, což její zásluhou byla tak trochu pravda. Nejlepší bude tvářit se, jako kdyby se nic nedělo, rozhodl se. Snad se mu podaří vyváznout se zdravou kůží.

„Vysvětlil vám pan Ives, proč jsem zde?” zeptala se Raelynn Elizabeth váhavě, když se vrátily ze zahrady.

„Seznámil mě s vaší situací, ale nepovažuje za vhodné hovořit o tom před ostatními. Já také nevidím důvod, proč by měli něco vědět. Diskrétností pana Ivese si můžete být jista a mou samozřejmé také.”

„Jste nesmírně laskavá, Elizabeth.”

S úsměvem zavrtěla hlavou. „Ne, jsem pouze žena, která si také prožila své. Jednou vám o tom třeba budu vypravovat, ale ze všeho nejdřív si vypijeme čaj a pak vás seznámím se švadlenami. Připravte se na to, že budou zvědavé, protože vás tady viděly s manželem.”

Pět švadlen se za léta, co u Farrella Ivese pracovaly, naučilo diskrétnosti a dalo najevo jen nepatrné známky překvapení nad tím, že se manželka Jeffreyho Birminghama stala jejich kolegyní. Elizabeth se rozhodla situaci odlehčit a zmínila se o žertovném rozhovoru, který se skutečně odehrál.

„Jakmile se pan Ives dozvěděl, že je paní Birminghamová mimořádně nadaná návrhářka, požádal jejího manžela, aby mu ji přenechal.” Zasmála se s ostatními tak absurdní myšlence a pokračovala. „Skutečnost je taková, že se nám zákaznice jen hrnou a mnohé z nich vyžadují, aby se jim věnoval osobně. Na navrhování modelů mu nezbývá dost času a paní Birminghamová, coby manželka jeho nejlepšího přítele, se laskavě uvolila, že mu takříkajíc alespoň na čas vytáhne trn z paty. Můžeme si gratulovat, že mezi sebou budeme mít tak talentovanou kolegyni, nemyslíte?”

Ozval se potlesk a smích. Většina švadlen alespoň navenek přijala vysvětlení, které jim Elizabeth nabídla. Pouze jediná z nich, starší žena s laskavýma šedýma očima, nevydržela a zmínila se o záležitosti, která jí zřejmě ležela na srdci. „Chudinka Nell. Tak hrozný osud si nezasloužila. Znala jsem její mámu. Když zemřela, byla Nell ještě mrně. Vzala si ji k sobě teta, ale moc času na ni neměla, protože se musela starat o svých osm vlastních děcek. Přes všecky chyby, které Nell možná měla, o ní nikdo nemůže říct, že by nebyla dobrou mámou. Snad se brzo najde slušná rodina, která si jejího chlapečka vezme k sobě. Byla by to hanba, kdyby měl vyrůstat bez lásky.”

Sotva domluvila, zhrozila se vlastní smělosti a přitiskla si ruku k ústům. Také ostatní švadleny, k nimž se donesly řeči o tom, že otcem Nellina dítěte je Jeffrey Birmingham, se tvářily vylekaně.

Raelynn se přinutila usmát, a aby všem pomohla z rozpaků, rozhodla se ujistit je, že je o chlapce dobře postaráno. „Malý Daniel je prozatím u paní Fergusové, ženy dozorce mého manžela. Miluje děti a jemu její láskyplná starostlivost prospívá. Zůstane u ní, dokud se nepodaří zjistit, kdo je jeho otcem, nebo se ho neujme nějaká rodina.” Raelynn během své řeči ani jednou nesklopila zrak a čelila zvědavým pohledům švadlen. „Žádnému sirotkovi, který by se za podobných okolností objevil na Oakley, by se nemohlo dostat lepší péče. Přes pomluvy, které se donesly i nám, se manžel rozhodl o dítě postarat. Je džentlmen a má laskavé srdce. Nikdy by neponechal malé dítě zlému osudu jen kvůli jedovatým jazykům.”

Raelynn se ulevilo, že se jí podařilo zachovat jistou důstojnost a hájit čest svého manžela, jako by ji samou netýraly hrozné pochybnosti.

Přestože se ženy tvářily, jako by jí věřily, nikdo nemohl tušit, co si myslí opravdu. Bylo zcela jisté, že se její malý projev ještě před západem slunce rozšíří po celém Charlestonu, ale i přesto budou dál kolovat nejdivočejší dohady o tom, proč odešla z Oakley a začala pracovat u svobodného muže, který svým přitažlivým zevnějškem soupeří s jejím manželem.

Do salonu vešly první zákaznice a vytrvalý proud neustal po celé dopoledne. Farrell přijal novou švadlenu a dva mladé, statné muže. Oba se do práce jen hrnuli. Hezčímu a výmluvnějšímu z nich připadla role vrátného. Farrell nepochyboval, že si svýma jiskrnýma očima, irským přízvukem a vrozenou galantností získá u všech dam oblibu. Jedna ze švadlen dostala okamžitě za úkol ušít mu uniformu z látky stejně zelené jako nátěr dveří. Mladík byl mezitím poslán k Farrellovu holiči a pak ke kloboučníkovi pro cylindr.

I pro jeho kolegu nechal Farrell zhotovit zelený, i když zdaleka ne tak elegantní oblek. Byl spíše zamlklý, ale brzy se ukázalo, že je to velký pracant, který si potrpí na čistotu. Okamžitě se pustil do mytí výloh, leštění mosazných lamp po obou stranách vchodu a cídění všech měděných ozdob v salonu i na průčelí, včetně nápisu „SALON IVES, majitel Farrell Ives”. Na Farrella udělali oba muži svou přičinlivostí takový dojem, že se rozhodl zaměstnat je natrvalo.

Uprostřed všeobecného ruchu proklouzla dovnitř paní Brewsterová. Farrell se právě loučil s Isabeau Wesleyovou, mladou pohlednou vdovou, která se netajila tím, že smutek odloží, jakmile jí salon Ives vybaví na zimní sezonu některými z modelů, jejichž náčrtky si prohlédla.

„Milý pane Ivesi,” zašveholila baculatá modistka, „nikdy by mě nenapadlo, že si paní Wesleyová u vás objedná novou garderobu tak brzy manželově smrti, ale vzhledem ke jmění, které po svém podstatně starším choti zdědila, chápu, že vaše návrhy pro ni představovaly příliš velké pokušení.”

Poněkud křečovitě se usmál. Sotva se rozloučil s jednou vdovou, už se ho zmocnila druhá, zdaleka ne tak mladá a hezká. „Dobré ráno, paní Brewsterová…“

„Thelmo, prosím,” přerušila ho a zahihňala se jako holčička. Nesčetněkrát ho žádala, aby zanechal zbytečných formalit, ale byl tak zaneprázdněný, že si zřejmě své opomenutí neuvědomil. Chystala se ho laškovně pokárat, když koutkem oka postřehla u stolu na konci místnosti známou postavu. Zaostřila pohled a brada jí spadla úžasem. Ulevilo se jí, když uviděla, že žena, která měla podle jedné z četných fám bloudit samotinká a ztracená městem, se klidně věnuje nějaké práci, ale zároveň jí v hlavě vytryskl celý gejzír otázek.

Vypjala kyprou hrud’ a namířila si to přímo ke krásné ženě, aby ji ujistila, že všechno bude v nejlepším pořádku, že svět není tak bláznivým místem, jak se občas zdá, a že praví viníci (neodvážila by se nikoho jmenovat) budou brzy odhaleni. Paní Brewsterová byla vždy připravena nabídnout pomoc komukoliv, kdo ji potřeboval, a to nebohé dítě ji zajisté potřebovalo velice naléhavě.

„Dobrotivé nebe, děťátko moje, co tady děláte tak brzy po ránu?” vyhrkla, ale když k ní Raelynn vzhlédla od práce, neposkytla jí čas na odpověď. „Jste v pořádku, dušinko? Myslíte si, že je správné, abyste tady byla? Snad mi prominete, když si dovolím poznamenat, že jste poněkud bledá. Samozřejmě, po těch událostech na Oakley, když si každý myslí, že pan Jeffrey…”

Farrell vytušil, jaká neomalenost by mohla následovat, a vrhl se vpřed, jako by ho vystřelili z děla. „Ale ale, paní Brewsterová. Nesmíte věřit všemu, co se vám donese k uším. Paní Birminghamová se velkoryse uvolila navrhnout pro můj salon pár modelů a právě na nich usilovně pracuje. Jestli je snad trošku pobledlá, pak jen proto, že…,“ střelil pohledem po rozčilené Raelynn a doufal, že mu promine, když prozradí její tajemství… se necítí zcela dobře, což je ovšem vzhledem k jejímu stavu přirozené.”

Thelma si přitiskla ruku na hruď. „Chcete říci, že…“

Farrell se pásl na jejím ohromení, ale nebylo mu dobře po těle, když si představil, jak rychle se zvěst o Raelynnině těhotenství z toho jednoho jediného zdroje rozšíří. „Chci říci, paní Brewsterová, že pan a paní Birminghamovi očekávají radostnou událost.”

Modistka se začala ovívat baculatou rukou. „To je na mě příliš. Manželka pana Jeffreyho pracuje u vás, a přitom… To je neslýchané. Co tomu řeknou lidé.” Upřela na něho prosebný pohled. „Drahý pane Ivesi, řekněte mi, že sním. Já prostě nemůžu uvěřit, že by pan Jeffrey dovolil, aby…“

„Projevil se jako skutečný přítel. Paní Birminghamová je velice nadaná a on svolil, aby mi na jistou dobu vypomohla.”

Přitiskla si dlaň k čelu, jako by jí bylo na omdlení. „Neřekla jsem před chvílí, že je brzy? Možná ještě spím a všechno se mi pouze zdá. Opravdu jste říkal, že paní Birminghamová je těhotná, že u vás bude pracovat, že pan Jeffrey o tom ví a souhlasí s tím?”

„Nespíte, paní Brewsterová,” ujistil ji suše.

„Nespím,” opakovala jako zmámená. „Možná bych si měla jít lehnout a všechno si srovnat v hlavě.”

Farrell na sobě nedal znát, že se nemůže dočkat, až bude pryč. Dvorně ji doprovodil ke dveřím, trpělivě naslouchal jejímu nesouvislému projevu a horlivě přikyvoval, když ho nabádala, aby nedovolil budoucí matce pracovat příliš. Když za ní konečně zavřel a otočil se, stála za ním jeho nepostradatelná Elizabeth se šálkem kávy.

„Vypadáte, jako byste ji naléhavě potřeboval,” poznamenala.

„Bože, zachraň mě před tou ženskou!” zabědoval. Vypil kávu jediným douškem a přešel do šepotu. „Slyšela jste, co ta klepna málem řekla manželce mého nejlepšího přítele? Kdyby se splnilo to, co měla na svém špičatém jazyku, Jeff by co nevidět visel na nejbližším stromě.”

„Zvládl jste tu situaci obdivuhodně, pane Ivesi,” ujistila ho s úsměvem a zaplašila poslední zbytky jeho mrzutosti.

„Díky, Elizabeth. Zasloužila jste se o to, že je mi lépe.” Vzal ji za loket. „A teď se postaráme o Raelynn.”

„Raelynn?” zarazila se. „Nikoliv paní Birminghamovou?”

Přejel jí dlaní po ramenou tak zlehounka, že přemýšlela, jestli si ten dotek pouze nepředstavovala. „Mezi námi třemi vždy jen Raelynn, Elizabeth a Farrell. Naše přátelství nám dává k té výsadě právo, nemyslíte?”

„Jistě, pane Ivesi.”

„Farrelli,” opravil ji jemně, ale důrazně. „Po všem, čím jsme spolu prošli, si nemusíme dělat hlavu s formalitami. Nebo jste snad zapomněla, Elizabeth, že jsem pochodoval po vaší verandě jako nervózní otec, když jste vy uvnitř přiváděla Jaka na svět?”

„Ani na okamžik jsem na to nezapomněla, Farrelli,” přiznala. „Až mnohem později jsem si uvědomila, že jsem vám vlastně nikdy dostatečně nepoděkovala za všechno, co jste tu noc udělal. Byla bych ráda, abyste se alespoň nyní dozvěděl, jak jsem vám byla vděčná, že jste mi nablízku. Emory by tam nebyl, i kdyby ještě žil.”

„Emory byl hlupák, má drahá. Nenáviděl jsem ho za to, jak se k vám chová,” vyhrkl a v duchu se pokáral za svou upřímnost. „Promiňte, Elizabeth, to jsem neměl říkat.” „Nemáte se proč omlouvat, Farrelli,” uklidňovala ho, ale do očí se mu pohlédnout nedovážila. „Choval jste se ke mně vždy mnohem lépe než Emory. Snažil se být bohatý a elegantní především proto, aby ukázal, že není o nic horší než vy, a těžce nesl, že neuspěl.”

Farrell usoudil, že nastal čas, aby jí prozradil tajemství, které pečlivě dlouhá léta skrýval. „Jestliže Emory záviděl mně, Elizabeth, pak to platí i opačně.”

„Ale proč?” nechápala. „Emory nedokázal ani vést farmu, zatímco vy jste měl všechno. Proč byste mu měl závidět?”

„Měl něco, po čem jsem já celým srdcem toužil.”

Svraštila tmavé obočí. „Co měl?”

„Vás.”

„Mě?” opakovala zmateně.

„Zamiloval jsem se do vás na první pohled.” V duchu se posměšně ušklíbl nesčetným pokusům vypudit ji ze své mysli. „Před svatbou jsem vám nic neřekl, protože jsem chtěl zůstat věrným přítelem, a pak už bylo pozdě. Často jsem uvažoval, jestli by pro nás všechny nebylo lepší, kdybych vám to řekl. Emorymu nestačilo, že má vás. Chtěl mít všechno. Nevím, kdy se mu otevřely oči, ale ke konci věděl, jak velice po vás toužím.”

„Nikdy jste nic neřekl… Ani poté, co ho zabili.”

„Neodvážil jsem se, protože jsem si myslel, že mě nenávidíte.”

„Nikdy jsem k vám necítila nenávist, Farrelli, pouze jsem se obávala sama sebe a toho, co bych mohla udělat, kdybych polevila ve své bdělosti.” Polkla. „Víte, milovala jsem vás ještě mnohem dřív, než jsem se provdala za Emoryho.”

Tentokrát byla řada na něm, aby byl překvapený. „Skrývala jste své city dokonale.”

„Stejně jako vy.”

Něžně jí stiskl rameno. „Nemyslíte, že je na čase, aby měl Jake tátu? Nikdy jsem vás nepřestal milovat.”

Naklonila hlavu na stranu. „Vy mě žádáte o ruku, pane Ivesi?”

„Ano, paní Daltonová. Jsem připraven oženit se s vámi, jakmile budete souhlasit. Dnes, za týden, za měsíc. Jen mě proboha nenechávejte čekat celý rok.”

„Jste si jistý, že své rozhodnutí nezměníte?”

Stiskl jí drobné dlaně. „Požádal bych vás o ruku už dávno, ale bál jsem se, že mě odmítnete.”

Pohladila ho očima po tváři. Kdyby byli sami, jistě by se neudržela a pohladila ho alespoň konečky prstů. „Vy blázínku.”

Když odešla poslední švadlena, oba noví zaměstnanci i poslíček, zavěsil Farrell na dveře cedulku Zavřeno a s úlevou otočil klíčem v zámku. Měl až po krk zhýčkaných paniček a domýšlivých vdov, které si myslely, že bude skákat podle toho, jak budou potřásat váčky plnými peněz. Vzpomínal na blahé časy, kdy boxoval, ovšem takový způsob obživy se hodil pro bujného mladíka, nikoliv pro třiatřicetiletého muže, který se už jen občas, čistě pro zábavu, utkal se svými přáteli.

Raelynn celý den pracovala u svého stolu, poněkud stranou od hlavního proudu zákaznic. Poznala mezi nimi několik, s nimiž se setkala na plese nebo při jiné společenské příležitosti, ale žádná z nich nepřekonala rozpaky a nepřiblížila se k ní. Z útržků tlumených rozhovorů vyrozuměla, že zpráva o ní už oblétla celé město. Nejedna z žen vešla do salonu jen proto, aby se na vlastní oči přesvědčila, že tam manželka závratně bohatého Jeffreyho Birminghama skutečně pracuje, a zjevně rozčilená hned zase odešla šířit novinu dál. Raelynn si dokázala domyslet, že v jejich očích ztělesňuje Popelku, která dala přednost začouzeným kamnům před palácem krásného prince. Ona sama si neuměla představit nic, co by bylo vzdálenější pravdě.

Byla vděčná Farrellovi, že jí první den umožnil držet se stranou, ale chápala, že to nepotrvá věčně. Znovu ji napadlo, jestli nebude škodit jeho obchodům, až se jí postava začne zakulacovat. Když po konci jejího prvního pracovního dne přistoupil i s Elizabeth k jejímu stolu a začal si prohlížet skici, svěřila se mu se svými obavami.

„Se zákaznicemi si nedělejte hlavu, Raelynn,” uklidňoval ji. „Poradíme si s nimi. A pokud jde o vaše skici,” rozprostřel je po stole, „nikdy jsem nic podobného neviděl.” Vzal do ruky jednu, která se mu obzvlášť líbila. „Tyto šaty by vynikly na ženě s dokonalou postavou, ale mohla by si je obléci i ta, k níž příroda tak laskavá nebyla.” Raelynn jeho nadšená chvála potěšila. „O tom jsem neuvažovala,” přiznala podle pravdy. „Prostě mě napadlo, že by bylo hezké, kdyby splývaly kolem těla.”

„Z vašich kreseb dýchá život, přestože jsou jen na papíře,” pokračoval a ukázal na obrázek zachycující ženu tančící valčík. Sukně jí vířila kolem nohou a odhalovala štíhlé kotníky. „Na této ženě je vidět, že si uvědomuje, jak jí šaty sluší.” Raelynn věděla, že se její kresby odlišují od běžných návrhů. Chtěla, aby byly jiné. Ostatní návrháři prostě zobrazovali modely zepředu a ze strany, aniž by se namáhali alespoň načrtnout postavu ženy, která by je měla nosit, zatímco ona oblékala půvabné ženy v nejrůznějších situacích. „Napadlo mě, že bude zajímavější ukázat, jak by šaty mohly vypadat, až si je zákaznice oblékne.”

Farrell odložil list na stůl. „Váš nápad se mi zamlouvá. V každé kresbě jako by se ukrývala celá řada příběhů. Prosím, kreslete tak dál. Pravděpodobně budu váš styl používat pro všechny návrhy svého salonu.”

Usmál se na Elizabeth, která si skici prohlížela s ním. „Souhlasíte se mnou, má drahá?”

Něžné oslovení jí vehnalo krev do tváří. Až příliš dlouho záviděla ostatním ženám, takže se nyní nemohla jeho pozornosti nasytit. „Dovoluji si předpovídat, že za pár let bude takový způsob zobrazování modelů pravidlem. Návrhy báječně podněcují fantazii. Každá žena si může představit, jak úžasné věci by v těch šatech mohla zažít.”

„Dokážete obdivuhodně vystihnout podstatu každé věci. To je jeden z důvodů, proč jsem vás vždy tak obdivoval, Elizabeth.”

„Choval jste se dlouho velice tajnůstkářsky, pane Ivesi,” škádlila ho.

„Přiznávám. Ale vy jste mě také nechávala tápat v nejistotě.”

Raelynn přeskakovala pohledem z jednoho na druhého. Jiskření mezi nimi bylo tak silné, že si nutně musela vzpomenout na vzrušení, které v ní vyvolával Jeff. Srdce jí pukalo zármutkem a lítostí. Mohla vedle nich pouze stát s matným úsměvem na rtech a přemýšlet o svých návrzích. Záře, která ji ještě nedávno zalévala, pohasla a místo závratné radosti v ní zůstala jen vzpomínka na to, co kdysi měla, ale co nenávratně ztratila.

Elizabeth bydlela v prostém jednopatrovém domku s pečlivě udržovanou zahrádkou obehnanou tepaným plotem a částečně zastíněnou mohutným dubem. Bíle natřené okenice i zábradlí verandy mu dodávalo svěží vzhled a stejně útulně bylo i uvnitř.

„Máte to tady kouzelné, Elizabeth,” rozplývala se Raelynn. Vše, co kolem sebe viděla, vypovídalo o všestranném nadání její nové přítelkyně.

Domácí paní se rozhlédla, jako by se snažila uvidět svůj příbytek cizíma očima. „Dům byl v dosti bídném stavu, když jsem ho koupila, ale čtyři roky jsem ho usilovně vylepšovala a teď odpovídá představám, jaké jsem měla, když jsem si ho prohlížela poprvé.”

„Vy jste všechno dělala sama?” užasla Raelynn.

Elizabeth se zasmála. „Asi bych se nedostala moc daleko, kdybych se o to pokusila. Hrubší práci obstaral Farrell. Já mu za to trochu vyvařovala, uklízela a šila košile. Dělám to dál, ale nyní mi za to platí. Tapetování a drobné opravy zvládám sama.”

Do kuchyně vběhl malý chlapec. Elizabeth rozpřáhla paže, objala ho a mlaskavě políbila.

„To je můj syn Jake,” oznámila a obrátila ho tváří k Raelynn. „Jsou mu čtyři, ale už umí počítat do dvaceti.”

Stydlivě se na Raelynn usmál. „Chcete to slyšet?”

„Moc ráda,” prohlásila a poklekla k němu.

Jake jí hrdě odříkal čísla, a když ho pochválila, opět se mu po tváři rozšířil nesmělý úsměv.

„Jde ti to tak dobře, že tě musím naučit počítat o kousek dál,” pochválila ho matka a prohrábla mu pískové vlásky. „Jestli takhle budeš pokračovat, za chvíli budeš umět počítat do sta.”

Chlapec se rozzářil radostí, na pár vteřin zabořil tvář do matčiny růžové sukně a pak odběhl k zadnímu plotu, kde na něho čekal kamarád. Raelynn ho pozorovala a přistihla se při myšlence, jak by bylo hezké mít také takového syna a pro syna i otce. Jako vždy, když si vzpomněla, že ona od manžela odešla, ji zaplavila sklíčenost.

„Je pro vás obtížné vychovávat Jaka sama?” zeptala se.

„Občas ano,” připustila Elizabeth, „ale mám štěstí, že Farrell žije tak blízko. Nemohla bych ani spočítat, kolik času Jakovi obětoval. O víkendech, když vařím a věnuji se domácnosti, ho bere na ryby, na koně a zažívají spolu malá dobrodružství, jaká chlapci tolik milují. Nebýt Farrella, vyrůstal by Jake zcela bez mužského vlivu. Nemá to lehké, moc by tátu chtěl a často se mě vyptával, proč všichni jeho kamarádi nějakého mají, jen on ne. A kdysi mě dokonce zaskočil otázkou, jestli Farrell není jeho otcem.” Raelynn si uvědomila, že Jake má stejnou barvu vlasů a očí jako Farrell, ale neřekla nic, protože nechtěla být netaktní.

Elizabeth trhla rameny. „Na tu myšlenku ho přivedli starší manželé, kteří je potkali, když byli spolu na procházce. Zeptali se na cestu, a když se loučili, řekli Farrellovi, že má hezkého syna. Nevím proč, ale z omylu je nevyvedl. Vcelku nevinná poznámka Jaka rozrušila. Večer se mě zeptal, jestli ti lidé měli pravdu. Moc rád by slyšel, že Farrell je jeho otcem, ale musela jsem ho zklamat.”

Povzdechla si. „Jake je opravdu syn mého zesnulého manžela. Podobá se své babičce Margaret Daltonové. Byla to moudrá žena, jejíž smrt jsem nesla velice těžce. Zůstala krásná do posledních okamžiků svého života, i když už jí vlasy zbělely. Její oči se snad nedívaly na svět tak bystře, ale byly stejně laskavé jako vždy. Na jejího syna bohužel tak hezké vzpomínky nemám,” pokračovala Elizabeth zasmušile. „Emory byl hazardní hráč, a kdykoliv prohrál, což bývalo poměrně často, vyléval si svůj vztek na mně.

Jednou se Farrell stal svědkem jeho hrubosti a hrozil, že ho zabije, jestli na mě ještě někdy vztáhne ruku. Emory na varování nedbal, ale já jsem si Farrellovi nepostěžovala ze strachu, co by udělal. Je bývalý boxer a ještě dnes se najde jen málo mužů, kteří by ho porazili.” Tiše se zasmála. „Nejednou jsem zaslechla, jak si na to jeho přátelé stěžují.”

Elizabeth se odvrátila, aby Raelynn neviděla její rozpaky. „Ten večer, kdy Farrell Emorymu vyhrožoval, jsem se přistihla, že si přeju, aby Emory zemřel,” přiznala se. „Moje přání se zanedlouho splnilo. Pronásledovaly mě takové výčitky svědomí, že když na mě přišly porodní bolesti, nepřinutila jsem se požádat Farrella o pomoc. Byla jsem smířená s tím, že při porodu zemřu, protože jsem si přála manželovu smrt.” Otočila se opět k Raelynn a nejisté se usmála. „Jak nejspíš tušíte, nejsem na toto období svého života příliš hrdá.”

Raelynn jí položila ruku na rameno. „Nikomu nic neřeknu.”

„Děkuji.” Elizabeth jí ruku vděčně stiskla. „Nyní znáte mé temné tajemství, Raelynn. Jste jediná, kdo ho zná. Vím, jak na vás doléhá, co se událo ve vašem životě. Napadlo mě, že vám třeba pomůže, když vám prozradím, co jsem celá léta úzkostlivě tajila.”

„Nejste jediná žena, která si přála něčí smrt,” poznamenala Raelynn. „Když jsem se domnívala, že Olney Jeffa zabil, přála jsem smrt jemu i Fridrichovi.”

„Každá žena se musí zhrozit, jestliže si uvědomí, že někoho nenávidí tak prudce, že si přeje jeho smrt, ale vaše nenávist alespoň nebyla namířena proti vlastnímu manželovi,” upozornila ji Elizabeth.

„Ne, právě naopak. Kdyby se Jeff rozhodl zapudit mě nadobro, asi bych zemřela žalem.”

„Jeff vás hluboce miluje, Raelynn,” namítla Elizabeth. „Nemyslím, že by chtěl žít bez vás.”

Raelynn se nepřinutila říci, že svým způsobem bez ní žil hned první dva týdny po svatbě. „To ukáže až čas,” zamumlala sklesle. „Jeff se ve vypjatých situacích často zachová zcela opačně, než by se dalo očekávat. To je jedna z věcí, kterou jsem za pár měsíců manželství s ním pochopila. Jestliže se náš vztah neurovná, bude trvat na rozvodu.”

Elizabeth usoudila, že bude pro obě lepší, když se na chvíli pokusí zapomenout na smutek. „Nepůjdeme nahoru?” navrhla. „Ukážu vám pokoj, který jsem vám připravila.”

Uprostřed noci, po dlouhých hodinách neklidného převalování, vzdala Raelynn marný boj a dovolila myšlenkám zalétnout zpět ke chvílím, které strávila s Jeffem. Za jakýchkoliv okolností, v jakékoliv náladě, ať vážný, rozzlobený, rozpálený vášní či rozverný, se k ní choval galantně a něžně. V bažinách jí zachránil život a v Petově srubu o ni starostlivě pečoval, přestože ho rozzuřilo, že ho podezírá z vraždy.

Vybavilo se jí odpoledne asi týden po svatbě, kdy se zúčastnili malé slavnosti pořádané na jejich počest. Jeffa kamarádi odtáhli stranou a žertem mu vyčítali, že se oženil bez jejich svolení. Jeho pohotové odpovědi vyvolaly výbuchy smíchu a přilákaly k hloučku i přítomné manželky. Raelynn, která si uvědomovala, že od ní Jeff udržuje odstup, stála osaměle stranou a usrkávala punč. Okamžitě se na ni jako harpyje vrhly ženy, které by se rády viděly na jejím místě, a zasypaly ji otázkami, jejichž hlavním motem bylo: „Jak se vám podařilo dostat Jeffreyho Birminghama k oltáři?”

Zřejmě jí ze tváře vyčetl úzkost, protože se odtrhl od přátel a zamířil k ní. Vzal ji majetnicky kolem pasu a sklonil se k ní. „Chcete, abych vás před těmi čarodějnicemi zachránil, má drahá?” pošeptal jí do ucha tak tiše, aby ho neslyšely. Vděčně přikývla. Políbil jí ruku, nabídl rámě, omluvně se na kysele se tvářící ženy usmál a odvedl si ji. Ani udatného rytíře v plné zbroji by v tu chvíli nemohla obdivovat více.

Když odjížděli, cítila, jak ji harpyje opět probodávají nenávistnými pohledy. Jeff jí pomohl do kočáru, posadil se vedle ní, stáhl kožené rolety, a jako by si nebyl vědom mezer podél nich ani žen, které se snažily nahlédnout dovnitř, ji objal a vášnivě políbil. Byla mu nevýslovně vděčná za jeho pozornost i ochranu, ale byla také trochu smutná, protože si uvědomila, jak těžké pro ni bude zdusit plamínky, které v ní rozžehl, až bude ležet sama ve své posteli. A jestliže šlo o nelehký úkol tehdy, pak nyní, po nocích, kdy dosáhla vrcholů rozkoše, bylo nemožné ztišit palčivou touhu po Jeffově objetí.

Je možné, aby muž, který se k ní choval s takovou něhou a ohleduplností i v době, kdy ho odsoudila k trýznivé abstinenci, zavraždil matku malého dítěte? Mohl se tak dokonale přetvařovat? Byl snad tak vynikajícím hercem, že dokázal skrýt odpornou povahu pod vnější slupkou džentlmena?

Raelynn si náhle uvědomila, že si Jeffa nedokáže jako vraha představit. Žádná temná stránka se v něm neukrývala a ona byla pošetilá, když o něm pochybovala.

15

V následujících dnech vtahovali Farrell s Elizabeth Raelynn více a více do debat o tom, jaké látky, stužky či krajky by se nejlépe hodily pro její návrhy. Dny naplněné prací jí dávaly alespoň trochu pozapomenout na samotu, která ji tížila v noci. Nikdo přirozeně nevěděl, jak horoucně touží uvidět Jeffa, ale začínala se obávat, že on ji vidět nechce. Jinak by za ní přece dávno přišel. Zřejmě nepotrvá dlouho a jejich manželství skončí.

V pátek odpoledne vzhlédla od práce a spatřila, že do salonu vchází Gustav Fridrich. S obvyklou nadutostí ignoroval vrátného, který k němu přistoupil, aby se zeptal, co svobodný muž hledá v dámském módním salonu. Raelynn již neměla čas se ukrýt. Sklonila hlavu a předstírala, že je plně zaujatá svými návrhy.

Elizabeth na příchod Němce upozornila Farrella. Okamžitě se omluvil Isabeau Wesleyové, které se právě věnoval, a vykročil ke dveřím, ale Fridrich už zahlédl ve vedlejší místnosti Raelynn, smekl a zamířil k ní.

Farrell nenápadně kývl na vrátného a zastoupil Němci cestu. „Na slovíčko, pane Fridrichu.” Jeho mrazivý tón by dokázal potáhnout ledovým škraloupem řeku uprostřed léta. „Vzhledem k tomu, že mé zboží i služby jsou určeny výhradně dámám, musím se vás zeptat, co vás sem přivádí. Pevně doufám, že jste nepřišel působit další nepříjemnosti paní Birminghamové. Nerad bych své zákaznice rozrušil tím, že bych musel přikročit k násilí.” Škrobeně se usmál. „Ale kdybych musel, pak bych musel.”

Fridrich k němu uraženě vzhlédl. Musel zaklonit plešatou hlavu, aby viděl vysokému muži do tváře. Stáhl rty do úzké čáry a nakrčil nos, jako by ho do něho udeřil nepříjemný zápach. „Nevidím důvod vám něco vysvětlovat. Přišel jsem si s paní Birminghamovou promluvit. Ustupte mi z cesty.”

Jeho drzost Farrella popudila. K některým lidem uměl být velkorysý, ale Gustav Fridrich mezi ně rozhodně nepatřil. „Paní Birminghamová pracuje na návrzích pro mé zákaznice a já si nepřeji, aby byla vyrušována.”

„Nezdržím ji dlouho, seknu jí jen pár slov,” odsekl Gustav. „Nepřišel jsem urážet ji ani vás, ale jestli mě k ní nepustíte, udělám scénu.”

Ve Farrellovi všechno jen vřelo. Měl chuť popadnout neurvalého vetřelce za límec a za kalhoty a vyhodit ho, ale ovládl se. Uvědomil si, že by ho tím přinutil počkat si na Raelynn, až půjde domů, a přestože ji Jeffovi muži hlídali, nechtěl ji vystavovat zbytečnému nebezpečí.

Zalétl pohledem k místu, kam svou novou návrhářku posadil. Statný mladík, který nastoupil zároveň s ní, se přesunul do její bezprostřední blízkosti a utíral prach z polic, přestože je pečlivě vyleštil ráno. Farrell usoudil, že jestliže má vedle sebe tak schopného ochránce, sotva ji může ohrozit muž, který má jednu ruku zchromlou.

„Dávám vám na rozhovor s paní Birminghamovou několik minut, ale musím trvat na tom, abyste pak neprodleně opustil můj salon,” prohlásil úsečně a ustoupil.

Raelynn se rozhodla, že se jí bude s Fridrichem hovořit mnohem lépe, zůstane-li sedět za stolem. Když přistoupil k masivnímu kusu nábytku, pozvedla k němu zrak s okázalou pomalostí, ale hned se zase, aniž by se jí ve tváři pohnul jediný sval, věnovala práci. „Přivedl vás sem nějaký konkrétní důvod, pane Fridrichu?”

„Jen jsem se chtěl podívat, jak jste krásná, paní Birminghamová.”

„Proč?”

Strohá otázka ho vyvedla z míry. „Chtěl jsem vyjádřit své politování nad tím, co se stalo té chudince na pozemcích vašeho manžela. Bál jsem se, aby se něco takového nestalo i vám, dokud jsem se nedozvěděl, že jste se přestěhovala do Charlestonu. Schvaluji vám, že jste od manžela odešla.”

„Můj manžel se domnívá, že jste nějakým způsobem zodpovědný za smrt Nell,” řekla Raelynn a vzhlédla, aby jí neunikla jeho reakce. „Je to pravda?”

V očích mu zahořel hněv. „Váš manžel se snaží svalit svou vinu na někoho jiného. Ale já jsem nevinný.”

Ani na okamžik neuhnula pohledem. „Upřímně řečeno, pane Fridrichu, domnívám se, že byste byl schopen zavraždit mladou dívku spíše než můj manžel. Nezapomněla jsem, jak jste dal svým mlčením souhlas k tomu, aby mě Olney zastřelil, když vás doktor Clarence odmítl ošetřit, protože uvěřil zprávě, že je můj manžel mrtvý.”

„Pouze jsem se snažil doktora přimět, aby změnil názor. Nikdy bych Olneymu nedovolil vás zastřelit, mein Liebchen.”

Pohrdlivě pohodila hlavou. „Jestli se mě budete snažit přesvědčit o pravdivosti své báchorky, pane Fridrichu, uděláte hlupáka sám ze sebe. Vím, že byste mu v tom nebránil.”

Přitiskl si dlaň k hrudi. „Mluvím čistou pravdu, Frau Birminghamová. Jak vás o tom mám přesvědčit?”

Odložila pero. „Nejlépe tím, když zapomenete, že existuji.”

„Hoho,” zasmál se, jako by slyšel skvělý vtip. „Zapomenout na vás je těžké, mein Liebchen. Pro mě dokonce nemožné.”

„V tom případě je zbytečné, abychom v našem rozhovoru pokračovali,” poznamenala ledově. Chopila se opět pera a sklonila nad návrhy. „Pan Ives mě platí za práci, ne za řeči.”

„Smím vás tedy navštívit ve vašem novém domově, paní Birminghamová?”

Nenamáhala se na něho pohlédnout. „Nemyslím, že by to bylo moudré.”

„Ale proč ne? Jste tak samotinká, Frau Birminghamová, a já jsem taky sám. Proč bychom neměli naši samotu zahnat?”

Rozhodla se věnovat mu ještě jeden pohled. Opřela se o lokty, sepjala prsty a položila si na ně bradu. „Smím vám připomenout, pane Fridrichu, že jsem vdaná žena? Bylo by krajně nevhodné, abych přijímala jakékoliv mužské návštěvy, dokud nosím tento prsten.” Pohnula prsteníčkem levé ruky, na níž se třpytil velký diamant. Dokud ji Jeff nepožádá, aby mu prsten vrátila, bude ho nosit v naději, že se mezi nimi vše brzy urovná. „A nyní mě omluvte, pane Fridrichu. Musím se věnovat své práci. Sbohem.” Rozzuřeně odcházel. Když byl kousek ode dveří, vrátný je otevřel, aby mohl vejít Jeff.

Nestávalo se často, aby někdo mohl vidět Jeffreyho Birminghama na veřejnosti jinak než dokonale oblečeného. O Charlestonu to platilo dvojnásob, ale tentokrát to vypadalo, jako by byl odvolán od práce. Byl bez kabátu, vestu měl rozepjatou, rukávy vyhrnuté až k loktům a na ukazováčku pravé ruky skvrnu od inkoustu, nicméně Raelynn byla oslněná jeho zjevem stejně jako při prvním setkání. Sotva znatelně kývl na vrátného a mohutný mladík za ním pečlivě zavřel dveře.

Raelynn bušilo srdce jako o závod a tváře jí jen hořely. Očekávala, že Jefť zamíří k ní, ale jeho pozornost platila Fridrichovi. Založil ruce v bok a svraštil obočí v němé otázce.

Němec nevrle zabručel. „Bylo mi potěšením vidět vaši choť, Herr Birminghame, ale nemohu říct totéž, pokud jde o vás.”

„Ten pocit je oboustranný, Herr Fridrichu.” Jeff zkřivil rty, ale sotva by se dalo hovořit o úsměvu.

„Přišel jste za manželkou?”

Jeff sjel Němce pohrdlivým pohledem. „Jste-li na odchodu, pane Fridrichu, nerad bych vás zdržoval, i kdybych snad měl důvod vysvětlovat vám, co mě sem přivedlo… Na shledanou.”

Otočil se ke svému nepříteli zády a tvářil se, jako by manželku ve vedlejší místnosti neviděl. Ještě nikdy mu v životě nic nepřišlo tak zatěžko. Touha rozběhnout se za ní byla tak silná, že mu chvíli trvalo, než si vůbec všiml Farrella, který mu vyšel vstříc.

Když viděla, jak si Jeff potřásá rukou s přítelem, pohasl Raelynn na tváři úsměv radostného očekávání a vystřídal ho výraz zklamání a studu. Zírala na skici přes závoj slz a zvedla ruku k čelu, aby jí nikdo neviděl do obličeje. Když slané kapky začaly kresby rozmazávat, vyskočila, se sklopenou hlavou proklouzla kolem mladíka a utíkala k zadním dveřím. Nevěděla, že ji zelené oči sledují, dokud nezmizela na zahradě za živým plotem. Až tam, v naprostém soukromí se usedavě rozplakala. Vzlykala, protože měla pocit, že se její život řítí do propasti hluboké jako samo peklo. Neměla tušení, co Jeffa do salonu přivedlo, ale bylo zřejmé, že nepřišel za ní. Nestála mu ani za formální pozdrav.

Farrellovi její útěk také neušel. „Nemyslíš, Jeffrey, že jsi k ní příliš tvrdý?” zeptal se znepokojeně. „Mohu se mýlit, ale zdálo se mi, že měla v očích slzy.”

Jeff si ztrápeně povzdechl. Raelynniny slzy ho pálily v srdci. Málem se za ní vrhl, ale měl na paměti cíl, který si vytkl.

„Musím jí poskytnout možnost, aby si plně uvědomila, jaké by to bylo, kdyby ode mě odešla nadobro,” vysvětlil co nejklidněji. „Musí odloučením opravdu projít, jakkoliv je pro nás oba bolestné. Obávám se, že pouhých pár dní nepostačí, bude zapotřebí nejméně dvou týdnů, ne-li celého měsíce. Nebýt Fridricha, dnes bych se tady neukázal.”

„Byl jsi tady mnohem dřív, než jsem očekával,” přiznal Farrell, kterému se nesmírně ulevilo, když do salonu vpadl Jeff. „Jak ses, u ďasa, dozvěděl tak rychle, že sem ten mizera přišel?”

„Pracuje pro mě celá šňůra chlapů sahající od tvého salonu až po mé rejdařství. Vrátný dal znamení prodavači, ten hvízdl na tesaře o pár dveří dál a tak to šlo až do doků.”

„Neděláš dobře, když necháváš Raelynn žít v přesvědčení, že odloučení neseš lehce, zatímco pravý opak je pravdou. Nakonec si bude myslet, že se váš vztah nedá zachránit, a rozhodne se vrátit se do Anglie.”

„Musím jí k tomu poskytnout příležitost, i když se té vyhlídky děsím.”

„Přísahám, Jeffrey, ty jsi ten největší paličák, jakého jsem kdy viděl,” prohlásil Farrell. „Kromě sebe, samozřejmě.”

„Můžeš Raelynn říct, že mě mrzí, že jsem s ní nemohl mluvit.” „Ty odejdeš jen tak? Bez jediného slova?” užasl Farrell. „Jo.”

Sotva Jeff odešel, otevřel vrátný dveře dalšímu mužskému návštěvníkovi. Tentokrát vstoupil anglický lord, který přišel na ples na Oakley s paní Brewsterovou. Farrell ho okamžitě poznal a v duchu zasténal, protože se začínal bát, že se ke své zákaznici už nikdy nevrátí.

„Dobrý den, lorde Marsdene,” pozdravil. „Čím vám mohu posloužit?”

Angličan mu kývl na pozdrav. „Doufám, že byste mi mohl poskytnout jistou službu.” „Rád, bude-li to v mých silách. Co pro vás mohu udělat?”

„Ocenil bych, kdybyste mi prozradil jméno svého krejčího. Oblek, který jste měl na plese, na mě udělal ten nejlepší dojem.” Zaklepal špičkou nohy o podlahu a vysunul bradu. „Přiznávám, že se mi zalíbila myšlenka vrátit se do Anglie jako vyměněný… pokud jde o oblečení. Prokázal byste mi tu laskavost, pane?”

„Jistě,” přisvědčil Farrell, ale v duchu se ušklíbl. Šaty sice mohou pozvednout sebevědomí, ale sotva dodají jiskru kožené tváři.

Pozvedl ruku, aby upoutal pozornost Elizabeth. „Má drahá, mohla byste prosím napsat na lístek papíru jméno a adresu mého krejčího?”

Angličan se vděčně usmál. „Jste nesmírně laskavý, pane,” řekl a přejel pátravým pohledem po salonu. „Zdá se, že váš obchod vzkvétá. Dámy jsou zřejmě nesmírně zvědavé na vaše nejnovější modely. Dnes jsem u oběda náhodou vyslechl rozhovor několika z nich. Rozplývaly se chválou.”

Farrell jen s námahou skrýval rostoucí netrpělivost. Vyhovět lordovi pro něho nebylo zdaleka tak důležité jako ujistit zákaznici, že na ni nezapomněl. Obával se, že Isabeau Wesleyová uraženě odkráčí a víckrát se neukáže.

Lord Marsden si odkašlal a vyslovil další prosbu. „Mohu se vás zeptat, pane, zda si u téhož krejčího necháváte šít i košile? Všiml jsem si jejich dokonalého vypracování, když jste na plese odložil kabát a vestu před přátelským boxerským utkáním se šerifem. Mimochodem, obdivoval jsem vaši udatnost.”

„Děkuji, Vaše Lordstvo. Bohužel vás musím zklamat. Košile mi zhotovuje paní Daltonová. Nakládám na ni tolik práce, že jí sotva zbude čas šít košile pro další muže.”

„Paní Daltonová, říkáte.” Lord Marsden zamyšleně svraštil čelo. „Doneslo se mi, že si paní Birminghamová najala pokoj právě u paní Daltonová.”

„Paní Daltonová je mojí nejbližší spolupracovnicí,” oznámil Farrell Angličanovi, aniž by ukojil jeho zvědavost, a když k němu Elizabeth přistoupila s adresou, objal ji kolem ramen. „A také moje snoubenka.”

Lord pochopil, že se dalších informací nedočká. Vzal si od Elizabeth adresu. „Nebudu vás déle zdržovat, pane Ivesi. Vím, že máte spoustu práce.”

„Čeká na mě zákaznice,” potvrdil Farrell a vrhl další ustaraný pohled k paní Wesleyové. Se zájmem si prohlížela poslední návrhy, ale přesto cítil naléhavou potřebu vrátit se k ní.

Angličan znovu zaťukal špičkou nohy o podlahu, jak měl zřejmě ve zvyku, a rozhlédl se kolem. „Z několika zdrojů jsem slyšel, že u vás pracuje paní Birminghamová. Možná by považovala za nezdvořilé, kdybych ji nepozdravil.”

„Paní Birminghamová teď právě nemůže s nikým hovořit. Necítí se dobře, a teď dokonce ani není v salonu.”

„V tom případě jí prosím vyřiďte mé uctivé pozdravy,” požádal lord a rozloučil se. „Na shledanou, pane.”

Jakmile se za ním zavřely dveře, Farrell si vydechl úlevou a spěchal k Isabeau Wesleyové. Zaradoval se, když se dozvěděl, že si během čekání vybrala z Raelynniných návrhů několik dalších.

Začal jí ukazovat látky, které by byly pro modely vhodné a zároveň by zdůraznily její půvab. Věnoval se jí s takovým zaujetím, že si nevšiml, kdy se vrátila Raelynn. Až po delší chvíli postřehl, že její oči a nos pořád nesou stopy pláče. Rád by ji ujistil, jak velice na ní Jeffovi záleží, ale nechtěl zklamat přítelovu důvěru. Spokojil se s tím, že po ní požadoval další návrhy, aby neměla čas na chmurné úvahy.

Čtrnáct dní uplynulo Raelynn jako voda. Vypracovala pro Farrella velké množství návrhů, které sklidily jeho chválu a vzbudily zájem zákaznic. Když jednoho rána vybrala s Farrellem a Elizabeth vhodné látky pro jednotlivé modely a sklonila se opět nad svými kresbami, uslyšela ode dveří známý ženský hlas a veselý smích. Srdce jí poskočilo radostí. Ulevilo se jí, že ji Jeffova rodina neodvrhla, jak se začínala obávat. Nedočkavě vzhlédla. Její drobná švagrová se téměř ztrácela za vysokým Farrellem, ale přesto Raelynn rozeznala, že ukrývá své pokročilé těhotenství pod elegantní pelerínou. Na hlavě měla módní klobouček, uvázaný pod jemnou bradou. Ozdobná péra se kývala, jak Heather zamítavě kroutila hlavou.

„Při svém současném stavu od vás nic nepotřebuji, pane Ivesi,” odpověděla k jeho zklamání na dotaz, zda jí může něčím posloužit. Přestože byl blízkým přítelem jejího švagra a manžela, dávala na veřejnosti přednost formálnějšímu oslovení. Zvědavým uším neuniklo jediné slovíčko a jedovaté jazyky by si smlsly na posledních událostech. „Jestliže jste sem nepřišla kvůli mému talentu,” poznamenal laškovným tónem, „pak asi kvůli své půvabné švagrové.” Opět zalitoval, že věnuje více času nedůtklivým lakomým zákaznicím než svým přátelům, mezi nimiž zaujímali Birminghamovi jedno z nejpřednějších míst.

Drobná žena přikývla. „Hádáte správně, pane. Smím být tak smělá a požádat vás, abych mohla s Raelynn promluvit? Je tady?”

Pokynul rukou směrem ke království nové návrhářky. „Jistě už netrpělivě čeká na tak milou návštěvu.”

Raelynn poněkud nervózně pokročila vpřed, aby švagrovou přivítala. Obdivovala, s jakou elegancí a radostí snáší Heather svůj stav. Nejedna žena by jí mohla její šarm závidět a u mužů, kteří se v přítomnosti těhotných žen obvykle cítili nesví, jistě vzbuzovala obdiv.

Heather srdečně políbila Raelynn na tváře a o krok ustoupila, aby si ji prohlédla. „Díkybohu na vás není vidět, že jste byla vláčena močálem.”

Raelynn pochopila, že švagrová ví o jejím pošetilém útěku, a provinile se přikrčila. „Nedá se říci, že bych byla vláčena, Heather. Dostalo se mi mnohem jemnějšího zacházení.”

Heather na ni chápavě mrkla. „To si dokážu představit. Jeffrey byl vždy mnohem civilizovanější než Brandon. Jímá mě děs při představě, jak by se v takové situaci zachoval on. Jednou, ještě před svatbou, jsem před ním utekla, ale víckrát jsem k tomu odvahu nenašla. A nepochybuji, že kdybych se někdy pustila do lesů a močálů jako vy, zdeptal by mě nevybíravými slovy víc, než kdyby sáhl po karabáči.” Otřásla se v předstírané hrůze z toho, jak by její temperamentní manžel vybuchl, kdyby se sama vystavila smrtelnému nebezpečí. „Jsem náramně zvědavá, Raelynn, co vás přimělo k útěku. Napadlo mě, že bychom si spolu mohly zajít na pár sendvičů a šálek čaje.”

Heather zřejmě velkoryse přehlížela skutečnost, že švagrová je zaměstnankyní salonu Ives, ale Raelynn to měla neustále na paměti. „Ráda bych s vámi šla, Heather, ale musím dokončit několik návrhů…“

„Nesmysl,” přerušil její omluvy Farrell a odložil práci, kterou se právě zabýval. „Nemůžete odmítnout prosbu mé nejmilejší zákaznice. Je poledne a vy jakožto nastávající matka potřebujete jíst. Nechcete přece, aby si o mně vaše švagrová myslela, že se chovám jako otrokář. Zničilo by mi to obchody.”

„Alespoň někde si mě váží,” zasmála se Heather.

Farrell srazil podpatky a vysekl jí poklonu. „Madam, ujišťuji vás, že jste se vždy těšila veliké úctě. Kdyby mé modely nepodtrhovala vaše krása a půvab, nebyl bych dnes tam, kde jsem. Dovoluji si pokračovat ve svém chvástání a dodat, že se v mém salonu právě nyní nacházejí tři nejkrásnější ženy celé Karolíny. Každá z nich přivábí svou elegancí k mým dveřím celý zástup zákaznic.”

„Cítila bych se poctěna vašimi komplimenty mnohem víc, pane, kdybych nevěděla, že byste dokázal opěvovat i starou čarodějnici. Ovšem protože mám také irskou krev, nijak mě to nepohoršuje.”

Farrell si přitiskl ruku na srdce. „Nesmírně se mi ulevilo, že jste tak shovívavá, madam, ale ujišťuji vás i druhé dvě dámy, jež tak nevýslovně obdivuji, že bych takové tvrzení nikdy nevypustil z úst, pokud bych nebyl naprosto přesvědčený o jeho pravdivosti.”

Vzal obě ženy za loket a osobně se ujal úkolu doprovodit je ke dveřím. Raelynn měla stěží čas nasadit si klobouček a obléknout pelerínku. „Přeji dobrou chuť i zábavu, mé dámy.”

„Můj bože,” vydechla Raelynn, když za nimi dveře zapadly. „Málem to vypadalo, že mě nechá vyvést.” Otočila hlavu a zkoumala zadní část šatů. „Je přímo zázrak, že mi nepřiskřípl sukně mezi dveře, když je za námi zabouchl.”

Heather se do ní se smíchem zavěsila a nasměrovala ji k čajovně. „Doufám, má drahá, že vám nebude vadit, když se o vás budu při chůzi opírat. Moje děťátko zřejmě dělá, co může, aby se dostalo ven dřív, než dozraje čas. Brandonovi si postěžovat nemůžu, protože by mi nedovolil vstát z postele.” „Není pro vás nebezpečné vydat se tak daleko od Harthavenu?” strachovala se Raelynn.

„Možná trochu riskuji,” připustila Heather, „ale musím si s vámi promluvit o Jeffovi, a jakmile bude malé na světě, nebudu se od něho moci vzdálit.”

„Jeffrey vás požádal, abyste se za něj přimluvila?” Raelynn by ráda uslyšela, že na ní Jeffovi záleží, ale Heather její otázka viditelně překvapila.

„Samozřejmě ne, má drahá. Kdybyste znala svého manžela lépe, věděla byste, že vždy spoléhá především sám na sebe. Nepotřebuje, aby za něho jeho soukromé záležitosti řešil někdo jiný.” Heather pokrčila rameny. „Dokonce ani jeho bratr nebo já, přestože bychom mu oba rádi pomohli,” uzavřela.

„Jak jste se tedy dozvěděla o mém útěku?”

„Od Cory. Řekla mi také, že čekáte dítě.”

„Příště to nechá nejspíš vybubnovat po celém městě,” zasténala Raelynn.

Obě ženy se rozesmály, až se za nimi kolemjdoucí otáčeli. Důstojné matrony měly ve tvářích vepsáno pohoršení nad tím, že se žena v pokročilém stavu těhotenství ukazuje na ulici, jiní trousili jízlivé poznámky o vrahovi, který zůstává na svobodě jen proto, že je příslušníkem mocného klanu Birminghamů, další pouze udivila dobrá nálada manželky, která zřejmě stojí před rozvodem. Heather si upřených pohledů nevšímala, ale Raelynn bylo nepříjemné, že jsou středem pozornosti. Koneckonců to bylo její manželství, které se rozpadalo, a její manžel, který byl podezřelý z vraždy.

„Je neuvěřitelné, že v tak velkém městě jako Charleston, žijí takoví maloměšťáci,” ulevila si, když vešly do čajovny.

„Nemyslete si, má drahá, že jste jediná, koho pomlouvají. Zrovna tak probírají i právě ovdovělou paní Wesleyovou, Farrella s Elizabeth a celou řadu dalších, včetně Brandona a mě. Většina z nich zažije v životě tak málo vzrušení, že musí obalit problémy druhých do sprostých pomluv a křiklavých dohadů, které vůbec neodpovídají pravdě. Takové lidi najdete v každém městě, a jak jste správně poznamenala, Charleston není výjimkou.”

Majitelka čajovny přivítala Heather jako vzácného hosta a usadila je ke stolku v rohu, kde byly ukryté před zvědavými zraky. Když si vybraly z bohaté nabídky, vzdálila se, ale brzy se vrátila s konvicí čaje a talířem lákavě vyhlížejících sendvičů.

Heather si stáhla rukavice, odložila je na stůl a nalila Raelynn i sobě. Vybrala si sendvič s krocanem a řeřichou. „Pokud se nemýlím, má drahá,” začala, když spolkla pár soust, „jste zmatená a rozrušená z toho, co se stalo. Nechcete si o tom promluvit s někým, kdo si všechno nechá pro sebe?”

Raelynn si vzala také sendvič, ale do jídla se nepustila. Přemýšlela jak začít. „Především bych byla ráda, Heather, abyste věděla, že Jeffreyho miluji.”

„To mě nijak nepřekvapuje, Raelynn. Za roky, co jsem provdaná za Brandona, jsem se mohla přesvědčit, že Jeffrey je miláčkem všech žen, starých i mladých. Mnohé mu nadbíhaly, jak jen mohly. Nechápu, jak se mu podařilo jim uniknout.” Heather se mírně předklonila. „Řekněte mi, Raelynn, co hodláte udělat vy?”

Raelynn náhle viděla švagrovou rozmazaně a musela zamrkat, aby zahnala slzy. „Bojím se, že jestli se nic nezmění, požádá Jeffrey o rozvod. Celé noci nespím strachy.”

„To mi budete muset vysvětlit,” požádala Heather zmateně. „Cora mi řekla, že jste z Oakley utekla, když byla ve stájích objevena mrtvá Nell. Neznala přesné okolnosti vašeho odjezdu do Charlestonu, ale domnívá se, že to bylo vaše rozhodnutí. Jak můžete z případného rozpadu manželství vinit Jeffa?”

„To on mě poslal pryč,” hlesla Raelynn.

V návalu soucitu a ženské solidarity ji Heather pohladila po ruce nervózně si hrající s vidličkou. „Omlouvám se, má drahá, myslela jsem, že jste odešla z vlastního rozhodnutí.”

„Napřed ano. Utekla jsem do lesa, protože jsem měla pořád před očima Jeffa, jak stál nad Nell s nožem v ruce. Našel mě v močálech a odvezl do srubu Red Peta. Tam nás přepadl Olney Hyde. Tvrdil, že na vlastní oči viděl, jak Jeff Nell zabil. Co jsem si měla myslet? Nepochybuji, že by Olney byl schopen vraždy a že by se mohl snažit svalit vinu na někoho jiného, ale mluvil naprosto přesvědčivě.”

Heather tušila, co se v Raelynn děje, a usoudila, že by se s ní měla podělit o vlastní zkušenosti. „Před několika lety padlo na Brandona podezření, že zabil Louisů Wellsovou, bývalou majitelku Oakley. Šerif ho dokonce zatkl. Po více než roce společného života jsem si byla naprosto jistá, že by se takového činu nedopustil ani v záchvatu zuřivosti. Vy jste s Jeffem neměli tolik času poznat jeden druhého. Je to přirozeně jen můj osobní názor, ale jsem přesvědčená, že Jeff by se nikdy nedal strhnout k tomu, aby někoho zabil, leda snad kdyby ohrožoval jeho nebo někoho blízkého. Vím, že by nemohl zabít Nell. Odporuje to jeho povaze. Je příliš ušlechtilý…“

„Ano,” přisvědčila Raelynn s bolestí v hlase, ,,a tak milý, hezký, ohleduplný a… a…”

„Jedním slovem Jeffrey,” doplnila Heather a stiskla jí ruku. „Můj švagr je nejvyrovnanější člověk, jakého znám. Není ani mluvka ani zakřiknutý, nejistý ani arogantní, nepřeceňuje se ani nepodceňuje. Ovšem tím neříkám,” dodala a pozvedla ukazováček, aby dodala svým slovům váhu, „že není schopen nám vyrazit dech svými rozhodnutími nebo činy. Není to žádný mučedník ani ušlápnulá chudinka, která si od vás nechá všechno líbit a ještě vás bude prosit za odpuštění. Má svou hrdost, a jestliže vy nejste schopna mu důvěřovat, pak ponesete následky. Je to muž a umí trucovat jako kůň, kterého příliš bili. Ale o to ho mám raději.”

„Co jsme se vzali, přináším mu jenom smůlu,” posteskla si Raelynn. „Všechno to začalo kvůli mně, protože jsem nesnesla pomyšlení, že by mě dostal ten odporný Fridrich.”

„Nesmysl, má milá. Potíže začaly, když Nell vlezla Jeffovi do postele. A to se stalo mnohem dřív, než jste se tady objevila vy.”

Raelynn pátrala v krásné tváři své švagrové. „Jeffrey vám vyprávěl, jak se to stalo?”

„Vůbec se o tom nezmínil.”

„Jak tedy…“

Heather se usmála. „Cora mě do ledasčeho zasvětí. Vyrůstala na Harthavcnu. Jeffrey potřeboval hospodyni, na kterou by se mohl plně spolehnout, a my máme naši věrnou Hatti. Zdá se, že tu noc, kdy se Nell pokusila Jeffa svést, se probudil celý dům. Jeffrey ji vyhodil z pokoje jenom v prostěradle. Pokud jsem vyrozuměla, vydal pokyny služebnictvu a zavřel se v pokoji. Cora sbalila Nell věci, Kingston ji posadil do kočáru a Thaddeus ji odvezl do Charlestonu, kde jí za Jeffovy peníze našel pokoj.”

„Nellino dítě se mu podobá,” namítla Raelynn.

„To je pouhá náhoda, Raelynn,” ujistila ji Heather. „Jeffrey by nikdy neztropil takovou scénu před služebnictvem jen proto, aby zamaskoval, k čemu došlo. Cora se dušovala, že ho nikdy neviděla tak rozzuřeného. Slyšela, jak vykřikuje cosi o hloupé holce, která by si měla hrát spíš s panenkami než s muži’. Nevím přesně, čím ho Nell tak rozběsnila. Probudila ho z hlubokého spánku a já se domnívám, že se neomezila jen na pár více méně nevinných polibků.”

Raelynn se odmítala třeba jen zabývat myšlenkou, že by Cora Heather lhala. Jistě ji příběh vylíčila tak, jak se udál. A na vlastní uši slyšela, jak se Kingston zlobí na Nell za to, co před rokem provedla. Z toho, co se stalo, obviňoval jenom ji, ne Jeffa.

Dokázala si také představit, že se mladičká dívka mohla pobláznit do tak pohledného a elegantního muže jako Jeff a rozhodnout se, že ho svede stůj co stůj. Protože spával nahý, mohla zajít dosti daleko, dokud se ovšem neprobudil.

Náhle prudce zalitovala, že vůbec někdy dopustila, aby se Nell postavila mezi ni a Jeffa. „Stydím se, že jsem svému manželovi tak málo důvěřovala, že jsem dopustila, aby nás rozdělilo obvinění mladičké dívky, a že jsem sama sobě dovolila uvěřit, že je vrah. Když se nyní ohlížím zpátky, uvědomuji si, že jsem utekla, aniž bych Jeffovi poskytla možnost vysvětlit mi, co se stalo. Má plné právo cítit se mou nedůvěrou uražený.” „Kdysi jsem si myslela, že svého manžela nenávidím. Rozhodně jsem se ho bála,” přiznala Heather a Raelynn k ní ohromeně vzhlédla. Byla přesvědčená, že její manželství s Brandonem bylo idylické od samého začátku. Každý musel vidět, jak jsou do sebe zamilovaní, a bylo nemožné představit si, že by tomu někdy mohlo být jinak. „To jsem netušila.”

„Těsně po svatbě jsem si o něm myslela, že je to tyran,” pokračovala Heather s melancholickým úsměvem na rtech, „ale než jsme dopluli z Anglie do Charlestonu, změnil se v mých očích v toho nejúžasnějšího muže na světě. Přestože jsem ho hluboce milovala, pýcha nám nadále bránila najít k sobě cestu. Zeď mezi námi padla až rok poté, co jsme počali Beaua. Nyní zápasíte se stejně vážnými potížemi vy dva s Jeffem. Doufám, že se to nestane rodinnou tradicí.” Zlehka si zabubnovala prsty na vystouplé břicho. „Jestli ano, pak upřímně lituji každého, kdo se vydá ve vašich stopách.”

Raelynn zamrazilo při představě, že by její děti měly prožít stejná muka jako ona. „Musíme věřit, že na nikoho z našich drahých nepadne podezření z vraždy, jako se stalo Jeffreymu a Brandonovi.”

Heather souhlasila a stočila rozhovor jiným směrem. „Vroucně si přeji, Raelynn, abyste se přestěhovala k nám na Harthaven. Budete tam srdečně vítána a můžete tam zůstat, dokud se roztržka mezi vámi a Jeffem nevyřeší.”

Raelynn pozvání dojalo, ale přesto zavrtěla hlavou. „Děkuji, Heather, ale opravdu nemohu. Jeffovi by možná nebylo příjemné jezdit k vám, kdybych tam byla. Kromě toho nechci vás a Brandona do té záležitosti zatahovat.”

„Ale ona se nás bezprostředně týká, má drahá.”

„Jistě, ale já nemám právo stavět se mezi Jeffa a jeho rodinu,” trvala na svém Raelynn.

„Brandon mi říkal, že odmítnete,” zamumlala Heather zklamaně, „ale zkusit jsem to musela.”

16

„Slečno Raelynn! Slečno Raelynn!” O tři dny později vpadla odpoledne do salonu vylekaná Tizzy. „Ke slečně Elizabeth přijel kočí pana Brandona. Na slečnu Heather už to přišlo a prý se nechává ptát, jestli byste byla tak hodná a jela tam a byla u ní.”

Raelynn okamžitě vyskočila. Ani nemusela hledat Farrella, aby ho požádala o svolení odejít, protože už k ní dlouhými kroky mířil.

„Jeďte!” pobízel ji a strkal ji ke dveřím. „Uklízením stolu se nezdržujte, o to se postará Elizabeth. Zůstaňte tam tak dlouho, jak bude zapotřebí. Kdyby se vyskytlo něco, co by nepočkalo, víme, kde vás najít. Běžte se připravit, máte před sebou dlouhou cestu.”

„Sbalila jsem vám něco věcí, slečno Raelynn, kdyby si děťátko slečny Heather dalo na čas,” hlásila Tizzy. „Už je to v kočáře. Můžete jet třeba hnedka.”

„Děkuji, Tizzy.” Raelynn v chůzi sňala plášť z věšáku a oblékla si ho.

Vrátný jí přidržel dveře. Kočí zajel k chodníku před salonem a čekal na ni u otevřených dvířek.

,,‘brý den, slečno Raelynn,” pozdravil a dotkl se klobouku. „Snad vám nebude vadit, když pojedem kapku rychlejc. Pan Brandon je bez sebe strachy o slečnu Heather. Říkal, abysem prásk bičem a přivez vás co nejdřív.”

„Děkuji, že jste pro mě přijel až do Charlestonu. Ráda pojedu.” Vložila dlaň do jeho velké tlapy v rukavici. Nastoupila do landaueru tak rychle, že se její nohy téměř nedotkly schůdků. Sotva se posadila, kočár se zhoupl pod vahou kočího a vyrazili.

Jakmile se dostali za město, začal James mávat bičem nad hlavami koní jako zběsilý. Kopyta vířila prach na klikaté cestě, ale kočí nehodlal zpomalit. Zřejmě vzal pánův příkaz doslova.

Za soumraku zabočili na dlouhou příjezdovou cestu lemovanou duby. Na jejím konci je vítala světla Harthavenu. Kočár ještě ani nezastavil a přes verandu již běžel Brandon. Vrhl se ke dvířkám, otevřel je a pomohl Raelynn vystoupit.

„Jsem rád, že jste mohla přijet,” vyhrkl. Vzal ji za loket a vedl do domu. „Heather říkala něco v tom smyslu, že jste sestry téměř tak, jako jsme my s Jeffem bratři. Vzala si do hlavy, že vás chce mít u sebe, a já jsem jí přece nemohl nevyhovět.” Zajíkl se, ale dál se snažil o bezstarostný tón. „Řekl jsem Jamesovi, aby vás do kočáru nacpal třeba násilím, ale on se jen smál a říkal, že to snad půjde po dobrém.”

„O Heather se nemusíme bát, že ne?” ujišťovala se Raelynn vylekaně, když jí švagr otvíral dveře. Ohromilo ji, jak je vysoký, a až dodatečně si uvědomila, že není o nic vyšší než Jeff. Její překvapení nejspíš pramenilo z okolnosti, že s manželem již tři týdny nemluvila.

„Hatti říká, že všechno probíhá tak, jak má,” odpověděl Brandon, ale vzápětí si ztrápeně povzdechl. „Jenže mě svým prohlášením moc neuklidnila, protože se za ním může skrývat cokoliv.”

Když vešli do ložnice, úpěla Heather pod vlnou porodních bolestí, ale hrdinně se na ně usmála. Jakmile se jí ulevilo, položila si hlavu na polštář a zhluboka dýchala. Nestarala se o to, že má vlasy i tvář zmáčené potem, a vztáhla útlou ruku k Raelynn. „Omlouvám se, že vás nemohu přivítat, jak se sluší a patří, ale děťátko chce, abych se věnovala pouze jemu. Bolesti začaly před několika hodinami, myslím, že dítě už každou chvíli přivedu na svět.”

Raelynn jí ruku něžně stiskla, povzbudivě se na ni usmála a pokusila se o lehký tón. „James se postaral, abych tady byla co nejdříve. V životě jsem nejela tak rychle.”

Heather se zatvářila málem provinile. „Nechtěla jsem vás vyděsit k smrti, má drahá. Zcela by mi stačilo, kdybyste tady byla o půlhodinky později.”

„Náš potomek by možná tak dlouho nečekal,” namítl Brandon a obešel postel. Opřel se o ni jedním kolenem, sklonil se k manželce a vzal do dlaní její druhou ruku. „Už když jsem Jamese do Charlestonu posílal, měla jste silné bolesti a nyní se vracejí velice rychle. Na mou duši, madam, nevím, jak dlouho to ještě vydržím.”

Obě ženy se usmály jeho vtipu. „Držíte se dobře,” pochválila ho Heather.

„Co mi zbývá, když jsem slíbil, že u vás budu až do konce. Kolena se mi klepou strachy, když si představím, co mě ještě čeká,” přiznal.

„Byl to váš nápad, ne můj,” upozornila ho něžně. „Já bych to zvládla i bez vás.”

Položil jí ruku na břicho vzdouvající se pod prostěradlem. „Kdo má to děcko na svědomí?”

„My oba,” odpověděla s úsměvem.

„Tak budeme oba u toho, až přijde na svět,” prohlásil. Políbil jí ruku. „Jak se cítíte právě teď, má drahá?”

„Já dobře,” ujistila ho a propletla své prsty s jeho. „A co vy?”

Vztáhl před sebe volnou ruku. „Vidíte? Ani trochu se netřese,” chvástal se.

„Vidím. A já jsem strýc mé matky,” zasmála se.

Zhruba za půlhodinku se ozvalo tiché zaklepání, a když Brandon otevřel dveře, oznámila mladá služebná tiše: „Právě přijel pan Jeffrey. Je dole, pane.”

„Díky, Melody. Řekněte mu, že hned přijdu.”

Když za služebnou zavřel dveře a otočil se, zachytil pohled Raelynn. Vypadala nejistě, ale nevěděl, jak by ji mohl zbavit nervozity. Trhl rameny. „Asi k němu Farrell poslal někoho se vzkazem.”

„Až na Oakley?”

„Spíš do jeho domu v Charlestonu…“ Brandon se zarazil, protože si uvědomil, že prozradil bratrovo tajemství. Když viděl, že Raelynnin zmatek ještě vzrostl, vymyslel si vysvětlení, na němž bylo aspoň zrníčko pravdy. „Jeff má teď spoustu práce v rejdařství. Nechtěl ztrácet každý den spoustu času dojížděním, a tak si ve městě pronajal od jednoho přítele dům.”

Raelynn otevřela ústa, aby něco řekla, ale opět je zavřela, protože cítila, že by se rozplakala. Doposud se utěšovala, že se za ní Jeff nezastavil, protože z Oakley jsou to do Charlestonu hodiny jízdy a on má spoustu práce. Ale jestliže byl celou dobu ve městě, pak bylo zřejmé, že se jí vyhýbá zcela úmyslně.

Odkašlala si, aby uvolnila stažené hrdlo. „Bydlí ve městě už dlouho?” vypravila ze sebe.

„Pár týdnů. Přesně nevím, měl jsem v hlavě jiné věci.” Znělo to jako trapná výmluva, ale Brandon řekl čistou pravdu. Jak se porod blížil, dělal si o Heather takové starosti, že nedokázal myslet na nic jiného.

„Brandone?” ozvala se Heather.

„Ano, miláčku?” Přistoupil k ní. Byl jí vděčný, že zasáhla.

„Jděte dolů za svým bratrem. Ráda bych si s Raelynn promluvila o samotě.”

Uhodl, že má v úmyslu říci švagrové plnou pravdu. Poslechl ochotně, protože uznal, že bude opravdu pro všechny lepší, jestliže se on vzdálí. Navíc nestál o to být u scény, při níž určitě dojde na slzy.

„Nedělejte nic, dokud budu pryč,” přikazoval jí. „Řekl jsem, že u vás budu až do konce, a jak víte, já vždycky držím slovo.”

„I kdybyste při tom měl omdlít,” dobírala si ho a nastavila mu tvář k polibku.

„Já?” Napřímil se a ukázal na sebe ukazováčkem, jako by nevěřil svým uším. „Styďte se, madam. Mně by se nikdy nic takového nestalo.”

„Samozřejmě že ne,” potvrdila a stiskla mu ruku.

Jakmile se za ním zavřely dveře, vyzvala Raelynn, aby si k ní přisedla. Vzala ji za ruku, ale vzápětí zkřivila tvář.

„Mohu pro vás něco udělat?” zeptala se Raelynn, vylekaná silou, s jakou jí tak drobná žena sevřela dlaň.

Bolesti Heather nedovolily odpovědět. Usilovně dýchala a vší silou tlačila, dokud nepřešly. Pak dlouze vydechla a opět nabrala do plic vzduch. „Už to nebude dlouho trvat,” vypravila ze sebe s unaveným úsměvem.

„Chtěla jste se mnou mluvit,” připomněla jí Raelynn.

„Ano, má drahá. Chtěla jsem vám vysvětlit, že Jeff zůstal v Charlestonu jen a jen kvůli vám.”

„Kvůli mně?” Raelynn se zasmála, tak jí připadlo prohlášení Heather absurdní. „Ale já jsem s ním od odjezdu z Oakley nemluvila. Zastavil se ve Farrellově salonu, ale ani se na mě nepodíval.”

„To neznamená, že mu nejde o vaše blaho. Najal celou armádu mužů, aby vás chránili. Především před Fridrichem. Nevím, kde mají stanoviště, ale určitě poblíž míst, kde pracujete a bydlíte. Jeffrey je v Charlestonu, aby mohl v případě potřeby zasáhnout.”

„Zdá se, že se zachoval stejně ušlechtile jako vždy,” prohlásila Raelynn poněkud afektovaně. „Nebo mě používá jako vějičku pro Fridricha?”

„Raelynn, má drahá, jsem přesvědčená, že vás má Jeffrey rád, jinak…“

„Tak proč za mnou ani jednou nepřišel?” přerušila Raelynn švagrovou třesoucím se hlasem. „Podle mě za jeho chováním není nic jiného než mužská pýcha. Když má všude po městě muže, kteří mě hlídají, nemůže mu nikdo vyčíst, že mě nechal napospas Fridrichovi.”

Heather se napjala a přitiskla si ruce na břicho. „Asi bude lepší, když zavoláte Hatti. Myslím, že se děťátko už dere ven.”

Raelynn seběhla ze schodů a volala na Hatti. Brandon se vyřítil z pracovny a hnal se nahoru. Raelynn se musela opřít o zábradlí, protože do haly vešel vysoký elegantně oblečený muž.

Jeff jí pokývl na pozdrav, nedbale došel ke schodišti a položil nohu na první stupeň. Přestože hala ožila služkami, které spěchaly nahoru s prostěradly a horkou vodou, nevnímala Raelynn nikoho jiného než manžela. Až zpětně si uvědomila, že kolem ní prošla i Hatti.

„Heather se bude divit, kde jsem tak dlouho,” vykoktala. Podkasala si sukně a vyběhla nahoru. Teprve když za sebou zavřela dveře ložnice a opřela se o ně, postřehla, že se celá třese. Srdce jí bušilo tak divoce, že jí málem vyskočilo z hrudi, a kdyby křečovitě nezaťala zuby, jistě by jí hlasitě jektaly. Rozzlobeně pokárala sama sebe, že se nechala pohledem na manžela tak vyvést z rovnováhy, a na nejistých nohou pokročila k lůžku.

Heather tlačila, aby pomohla svému dítěti co nejrychleji na svět. Brandon jí šeptal povzbudivá slova a snad pouze Raelynn si všimla, že se mu velká ruka, jíž otíral manželce zpocené čelo, třese mnohem více než před chvílí.

„Děláte to moc dobře, dušinko,” chválila svou paní Hatti. Stahy opět povolily a Heather klesla hlava na polštář. Když se trochu vzchopila, rozhlédla se kolem a všimla si, že se k ní švagrová vrátila. Podala jí ruku a povzbudivě se na ni usmála.

„Všechno bude v pořádku,” vypravila ze sebe. „Nemusíte se o mě bát, už to brzy bude.”

V příštím okamžiku tlumeně vykřikla a opět zatlačila. Konečně se ukázala dětská hlavička a vzápětí se již ozval žalostný, vyčítavý nářek. Všichni se rozesmáli.

„Todle děcko nebude tak velký, jako byl pan Beau,” oznámila Hatti. Bílé zuby se jí zableskly v širokém úsměvu. „A křičí to spíš jako holčička. Hnedka to bude, slečno Heather, hnedka uvidíte dcerušku.”

Heather zvedla hlavu z polštáře. Stará černoška spokojeně zakvokala. „A je venku. Má černý vlásky. A je to krasavice.”

„Opravdu je rozkošná,” potvrdila Raelynn. U srdce jí náhle bylo báječně lehko.

Hatti položila plačící dítě matce na břicho a chystala se přestřihnout pupeční šňůru. Brandon, naplněný posvátnou úctou ze zázraku zrození, jehož byl právě svědkem, vsunul dcerce prst do zakrvácené pěstičky. Okamžitě přestala plakat a místo toho začala tiše pomlaskávat.

„Tak už víme, čeho se náš drobeček bude brzy dožadovat,” zasmál se otec.

Hatti odnesla novorozeně do rohu a za chvíli je omyté a zavinuté vložila matce do náruče.

„Je nádherná,” prohlásila Raelynn uchváceně.

Heather se zadívala do červené svraštělé tvářičky a zasmála se. „Tak může promluvit jenom hrdá tetička.”

Brandon vstal a přešel ke dveřím. „Přivedu Beaua a Jeffa. Určitě by taky rádi Suzanne viděli,” oznámil.

Heather se mazlila s dceruškou a přesvědčovala se, že je všechno, jak má být. Hatti a Melody přenesly kolíbku k posteli a začaly uklízet ložnici. Ve všeobecném zmatku si žádná z nich nevšimla, že Raelynn vyklouzla ven a seběhla ze schodů. Vytratila se z domu zadním vchodem a zamířila k záchodku. Těhotenství ji nutilo vyhledávat jej častěji a kromě toho naléhavě potřebovala soukromí, které budka zaručovala. Nechtěla, aby ji Jeff viděl tak rozrušenou.

Prostě tam musela jít, ale rozhodně se nenadála, že až otevře dveře, bude venku stát Jeff. Zrudla rozpaky, jako by ji nikdy neviděl krást se do rohu ložnice, kde byl nočník. „Omlouvám se, nevěděla jsem, že tady čekáte, až na vás přijde řada.”

„Čekám zde na vás, madam,” opravil ji. „Bylo mi řečeno, že vás sem přivezl James, a chtěl jsem se zeptat, zda byste se nechtěla do Charlestonu vrátit mým kočárem. Ušetřila byste Jamesovi další cestu.”

Po takovém zdůvodnění mohla Raelynn jeho nabídku sotva odmítnout. „Tizzy mi sbalila pár věcí pro případ, že bych tady musela přespat. Dojdu si pro ně.”

„James mi váš kufřík dal, madam. Už je v kočáře. Jakmile složím poklonu matce i jejímu děťátku, můžeme odjet. Vyhovuje vám to?”

Raelynn nevěděla, zda se má urazit, protože bral její souhlas jako samozřejmost, nebo zda má mít radost, že se o všechno postaral se svou obvyklou pečlivostí. „Ano, naprosto.”

Neodvážil se jí dotknout, protože se bál, jak by zareagovala. Ukázal na cestičku k domu. „Až po vás, madam.”

Spěchala před ním a cítila v zádech jeho pohled. U domu ji několika dlouhými kroky předstihl a otevřel jí dveře.

„Děkuji,” zamumlala a nervózně vzhlédla. Neodtrhla od něho oči, dokud nevrazila hlavou do ostré hrany zárubně. Zapotácela se a málem se rozplakala hanbou a sebelítostí.

„Nestalo se vám nic?” zeptal se Jeff starostlivě a vzal ji za bradu, aby si prohlédl její zranění.

Stála před ním rudá ve tváři, s dlaní přitisknutou na bouli, která jí naskakovala na čele, a přála si, aby se pod ní otevřela zem a ona se propadla do bezedné hloubky. „Nic se mi nestalo. Nechte mě být, Jeffrey,” bránila se, když se jí pokoušel ruku odtáhnout.

„Jste zraněná,” odporoval jí. „Mezi prsty vám prosakuje krev.”

Jeho upozornění jí vyrazilo dech. Prudce ruku odtrhla a zadívala se na ni. Byla opravdu zakrvácená, ale ještě horší bylo, že jí rudé kapky stékaly až na hruď. „Moje šaty! Budou zničené.”

„Byl by div, kdyby nebyly.” Jeff jí přitiskl na ránu čistý kapesník. Setřel jí krev z čela a se samozřejmostí manžela se začal věnovat i živůtku.

Sotva ucítila na hrudi první doteky, zapomněla na pulsující bolest hlavy. Znervózněná tím, že se jí díky jeho nevinné péči zahrocují bradavky, se přestala chovat jako dáma a zakryla si ňadra rukou. „Jeffrey, nechte mě. Prosím.”

„Protože všichni v domě mají plné ruce práce, byl bych rád, kdybyste dovolila, abych vám ránu ošetřil já,” domlouval jí.

„Můžu to udělat sama.”

„Nevidíte si na hlavu.”

„Tak dobře!” Jako trucovité děcko se posadila na židličku u zadních dveří. Zaklonila hlavu, ale hruď si zakrývala dál. „Tak mě ošetřete.”

Jeff vytáhl ze studny vědro vody, odlil trochu do hrnku visícího na háku a přinesl ho do domu. „Nemusíte se tvářit tak nepřístupně, Raelynn,” poznamenal, když namočil do vody kapesník. „Už jsem dělal jiné věci, než vám čistil šaty na hrudi.”

Raelynn pochopila, že asi vypadá hodně směšně, jak tam tak sedí s rukou na prsou. Zavrtěla se a nechala ji klesnout do klína. Zachytila manželův pohled a podívala se, co ho tak zaujalo. Když spatřila, že se jí vztyčené bradavky stále zřetelně rýsují pod látkou, zkřížila si ruce na prsou.

„Děláte, jako byste to nikdy dřív neviděl,” zasyčela, když se Jeff zasmál.

„Už je to delší doba. Moje paměť potřebuje osvěžit,” omlouval se posměšně.

Chtěla ho zpražit, ale nic vhodného ji nenapadlo. Trpně čekala, dokud ránu neočistil a neovázal. Nechala si pomoci do pláště a vyšla s Jeffem po schodech nahoru.

Když vstoupili do ložnice, seděl Beau na posteli vedle matky, zaujatě si prohlížel stvořeníčko v otcově náruči a zasypával rodiče dotazy, kde se tady nová sestřička tak najednou vzala. Brandon vzal novorozeně do jedné ruky a druhou položil manželce na nyní už podstatně plošší břicho.

„Odsud. Stejně jako ty.”

Beau chvíli přemýšlel, ale odpověď ho zřejmě plně neuspokojila. „No jo, ale jak jsme se dostali dovnitř?”

Jeff si přitiskl klouby prstů k ústům, aby nevyprskl smíchy, když na něho bratr zmučeně pohlédl. Starší z obou Birminghamů konečně přišel na odpověď. „Nadělila vás tam láska. Děti se narodí, když se mají lidé rádi.”

„Láska?” opakoval Beau pochybovačně. „A co se stane, když mají lidi rádi pečená kuřata? Třeba jako Hatti?”

Jeff zaklonil hlavu a rozchechtal se na celé kolo. Jeho smích byl tak nakažlivý, že se brzy celá místnost otřásala výbuchy veselí.

Než se Jeff s Raelynn rozloučili a nasedli do kočáru, byla již tmavá noc. Raelynn toužila, aby jí Jeff nabídl, že může přespat na Oakley, kam bylo z Harthavenu podstatně blíže než do Charlestonu, ale brzy pochopila, že nic takového nemá v úmyslu.

Zpočátku vedle něho seděla ztuhlá nervozitou, ale den nabitý událostmi si vybral svou daň. Brzy začala dřímat. Hlava jí klesla, ale jakmile se dotkla poraněným čelem stěny kočáru, probudila ji bolest. Klobouk si nenasadila ze strachu, že by si ho ušpinila od krve. Opět se napřímila. Do kočáru pronikalo měsíční světlo a Raelynn si až příliš dobře uvědomovala, že ji její k zešílení klidný manžel neustále pozoruje.

Sotva ujeli dalších pár mil, začaly se jí oči klížit znovu. Nevěděla, kdy přesně si ji Jeff posadil na klín a hlavu jí položil na své rameno, protože přestala proti neodbytnému spánku bojovat. Nevěděla ani o něžném polibku, který jí Jeff vtiskl do vlasů.

Mnohem později nezřetelně vnímala, že je nesena temným prostorem, slyšela zvuk zavíraných dveří a pak hlasy, které jako by vycházely z hluboké studny. Kdesi nad ní proplula lampa vrhající na stěny a strop dlouhá kopí světla a stínů. Další dveře se otevřely a zavřely. Pak pod ní zavrzala postel. Pokusila se probudit, když zaslechla rozespalou Tizzy, ale podstatně hlubší hlas zahnal komornou pryč. Citlivé ruce jí rozepjaly knoflíky a háčky. S blaženým povzdechem zabořila tvář do polštáře. Snad se jí jen zdálo, že ji teplá dlaň pohladila po břiše. Stejné ruce jí oblékly noční košili a přetáhly přes ni přikrývku. Pak lampa na konci dlouhého tunelu zhasla. Zavřela se nad ní neproniknutelná tma a mocný vír ji vtahoval do větších a větších hlubin spánku, z nichž se nechtěla už nikdy vynořit.

17

V pátek o čtrnáct dní později vešel těsně před koncem otevírací doby do salonu Ives vysoký muž. Smekl cylindr a kráčel dál ke stolu u ústí chodby, kde měly své dílničky švadleny. Raelynn právě ukládala poslední ze svých skic do zásuvek, když na ni dopadl stín mužské postavy, vržený lustrem. Vzhlédla v domnění, že si s ní její zaměstnavatel přišel popovídat o návrhu, který odpoledne dokončila. Před chvíli odvedl Elizabeth nahoru, aby mu pomohla ze vzorků látek vybrat tu nejvhodnější.

Když spatřila svého manžela, smetla ji stejná lavina pocitů, jaká ji přiměla přijmout jeho nabídku k sňatku necelou hodinu poté, co se poprvé potkali. Jeho mužná krása brala dech, úsměv se dvěma dolíčky byl neodolatelný, zelené oči zářily stejně jasně jako dřív. Jediná změna se dala vypozorovat v jejím nitru. Nepamatovala si, že by jí tehdy tak divoce bušilo srdce, přestože ji Jeffrey právě strhl na chodník těsně před koly povozu.

„Po návratu z Harthavenu jsme neměli příležitost si promluvit,” řekl. „Přišel jsem se zeptat, jak se cítíte. Rána se vám zahojila? Žádnou jizvu na vašem čele nevidím.”

Když obcházela stůl, sklouzl pohledem po její postavě. Přestože na sobě měla nabírané temně zelené šaty, které měly skrýt její stav, bylo na ní těhotenství patrné. Vzpomněl si, že když ji v pokoji u Elizabeth svlékal, neodolal, aby ji nepohladil po mírně zaobleném bříšku.

„Ne, jizva mi nezůstala,” zamumlala. „A cítím se až překvapivě dobře.”

„Žádné z obvyklých potíží, jaké provázejí těhotenství?” vyptával se starostlivě.

„Ne, pouze na mě občas v naprosto nevhodnou dobu padne ospalost. Ovšem sotva si můžu jít lehnout, když jsem zaměstnaná zde.”

„Ne, to by asi nebylo možné.”

„Jak se má Heather a malá Suzanne? Měla jsem v úmyslu najmout si drožku a dojet na Harthaven, jenže tolik zákaznic po nás požaduje nové šaty na jaro, že si žádný z nás tří nemůže ani na chvíli vydechnout.”

„Obě dvě se mají skvěle,” odpověděl. „Suzanne dokonce k radosti svých rodičů několikrát spala od setmění až do svítání. Řekl bych, že dávat dítěti noc co noc pít každé čtyři hodiny značně vyčerpá. A i kdyby se manžel snažil sebevíc, zůstává ta povinnost plně na matce.”

Raelynn se zdráhavě dotkla otázky, jež ji v poslední době značně znepokojovala. „Jak jsem vyrozuměla z útržků hovorů, které jsem tady zachytila, jsme nyní hlavním námětem všech klepů.” Rozpačitě přejížděla prstem po malé figurínce na stole. „Prý jste hovořil s advokátem a pověřil ho, aby podnikl první kroky k našemu rozvodu.”

Pohrdlivé odfrknutí jasně prozradilo, co si Jeff o takových fámách myslí. „Nesmíte věřit všemu, co slyšíte, má drahá, a jen malé části toho, co vidíte. Nikdy bych to neudělal, pokud by to nebylo vaším výslovným přáním.” Sklonil k ní hlavu a čekal, dokud nevzhlédla. „Je to vaším přáním?”

„Ne, samozřejmě ne,” vyhrkla a nervózně se zasmála. „Ale bála jsem se, že by to mohla být pravda vzhledem k tomu, jak jste na mě byl rozzlobený, když jsem odjížděla z Oakley.”

„Bála?” opakoval Jeff, překvapený slovem, které použila.

„Byla jsem znepokojená, rozrušená, měla jsem strach. Všechny výrazy znamenají zhruba totéž,” řekla sklíčeně.

„V tom s vámi souhlasím, Raelynn, ale opravdu jste byla znepokojená do té míry, že se dá hovořit o strachu?”

Přikývla. „Ano.”

„Znamená to, že stále máte jisté pochybnosti o mé vině na smrti Nell?”

Jeho přímá otázka jí vehnala slzy do očí. „Zatím se mi nepodařilo dojít k jednoznačnému závěru o tom, co se oné noci odehrálo. Občas mi připadá absurdní vás třeba jen podezírat, že byste byl schopen takové krutosti, a vzápětí se probudím z děsivého snu, v němž jste se před mýma očima proměnil v démona, který mi nahání hrůzu.”

Jeff samozřejmě nemohl zapomenout na noc, kdy v Petově srubu ležel na rohoži vedle Raelynn a naslouchal jejímu zmučenému blouznění. Usoudil, že bude rozumnější neprodlévat u minulosti. „Přišel jsem se vás zeptat, madam, zda byste se mnou nepovečeřela.”

„Na Oakley?” Opravdu by jí dovolil vkročit opět do svého domu? Se zatajeným dechem čekala na odpověď, jako by měla vyslechnout ortel nad svým životem a smrtí.

„V jedné restauraci zde ve městě,” odpověděl. Nebyl si jist, zda jí oči opravdu trochu pohasly, nebo zda si to pouze namlouval. „Potom bych vás doprovodil k Elizabeth, případně nám vzal drožku, abychom nemuseli jít pěšky. Dnes večer jsem bez kočáru. Byl jsem nucen poslat Thaddeuse na Oakley, aby tam něco vyřídil.”

Raelynn litovala, že si ráno nevzala elegantnější šaty. „Musela bych se převléknout a upravit.”

„Nesmysl, má drahá. Vypadáte úchvatně jako vždy.”

Jeho nadnesený kompliment ji potěšil, ale přesto se pochybovačně zasmála. „To stěží, Jeffrey.”

Rozhlédl se. „Kde máte plášť? Venku je nezvykle sychravo. Vypadá to, že brzy padne mlha.”

Ukázala na věšák. „Plášť je Elizabeth, pelerínka moje.” Z komody vzala apartní klobouček z modrého sametu připomínající skotský baret a postavila se před zrcadlo. Nasadila si ho koketně našikmo, a když se chystala upevnit si ho do vlasů dlouhou jehlicí, obrátila se, aby se ujistila, že na ni manžel stále čeká a je ochoten ukázat se s ní na veřejnosti. Ano, byl tam. Právě sňal z věšáku její pelerínku a otočil se k ní. Šťastně se usmála a nesoustředila se na to, co dělá. Vzápětí své roztržitosti zalitovala, protože si vbodla jehlici do ukazováčku. Vykřikla a ještě dřív, než k ní Jeff přiskočil, jehlici vytáhla. Upustila ji na zem a sevřela si poraněný prst v dlani, aby jí kapky krve nepotřísnily šaty.

„Já jsem ale nešika,” zlobila se na sebe s tváří staženou bolestí.

„Ukažte, co jste vyvedla tentokrát,” vyzval ji. Zrudla a v duchu zasténala. Proč musí být v jeho přítomnosti tak nešikovná?

Vzal ji za ruku a odtáhl k umyvadlu, kde si oplachovala ruce ušpiněné od kreslířského uhlu. Nalil do něho trochu vody, důkladně jí ruku vydrhl mýdlem, vytáhl z kapsy kabátu kapesník a prst po prstu důkladně osušil. „Měla byste být opatrnější, Raelynn,” napomenul ji.

Přitiskla si ruku k čelu. Na zraněný prst i vlastní nešikovnost zapomněla. Vylekalo ji, když si uvědomila, jak velice ji vzrušuje jeho pouhá blízkost. Ňadra se jí zahrotila touhou, aby je opět hladily Jeffovy ruce, líbala jeho ústa, aby se o ně rytmicky otírala jeho zarostlá hruď. Její horký klín volal po vášnivém spojení. Zklidni svou rozbouřenou krev, napomínala se, kdyby tě chtěl mít opět celou, zastavil by se tady mnohem dřív.

Jeffova tvář ztuhla úsilím ovládnout touhu sevřít Raelynn v náruči. Pouze on věděl, jaká muka mu odloučení působí. Kroky na schodech ho přiměly rázně zdusit plameny, které v něm tak rychle vzplály. Z prvního poschodí scházela dolů Elizabeth a těsně za ní Farrell.

„Co se stalo?” zeptala se, když došla až k nim. „Jste v pořádku, Raelynn? Měla jsem dojem, že jsem vás slyšela vykřiknout.”

„Píchla jsem se do prstu jehlicí,” přiznala zahanbeně. „Jeff mě již ošetřuje.”

„A jistě nebude potřebovat naši pomoc,” dodala Elizabeth, které neušla červeň na Raelynniných tvářích. Potlačila úsměv, couvla a dala Farrellovi pokyn, aby se také vzdálil. „My se můžeme klidně vrátit tam, odkud jsme přišli.”

Jeff se k ní obrátil. „Jdeme na večeři, Elizabeth. Nemusíte na mou manželku čekat, pravděpodobně přijde domů pozdě.”

„Chápu,” přikývla a bylo slyšet, jakou má radost. „Dobře se bavte.”

„Přesně to máme v úmyslu,” potvrdil.

Když druhá dvojice odešla, vytáhla se Raelynn na špičky a pošeptala manželovi do ucha: „Elizabeth pozvala Farrella na večeři. V poslední době mají oči jen jeden pro druhého. Překážela bych jim. Jsem ráda, že mám kam jít.”

„I když jdete se mnou?” Usmála se a oči jí zazářily. „S nikým jiným bych nešla, Jeffrey.”

Na Charleston se rychle snášela noc. Do ulic i úzkých uliček se od přístavu vkrádaly cáry mlhy, plazily se po předzahrádkách a jako přízraky ovíjely budovy. Už na vzdálenost několika kroků nezbylo z lamp a luceren nic než rozmazané kotouče světla.

Jeff zavedl manželku do elegantní francouzské restaurace. Jejich příchod vyvolal ohromení, ale když je maitre vedl ke stolku u okna, trochu stranou od ostatních, dokázala Raelynn hrdě čelit zvědavým pohledům a zavěšená do manžela půvabnou úklonou zdravila všechny, kdo na ně třeštili oči.

„Bude vám to zde vyhovovat, pane Birminghame?”

„Naprosto, Gastone. Děkuji.”

Vrchní trpělivě čekal, až Jeff pomůže Raelynn z peleríny, a pak ji odnesl. Jeff přidržel manželce židli, usadil se po její pravici, a když se Gaston vrátil, objednal láhev vína a předkrm. Vzal Raelynn za ruku, ale sotva se nadechl, aby se rozhovořil o tom, co měl na srdci, pronikl do jejich soukromí vysoký tmavovlasý muž.

„Omlouvám se, že vyrušuji, pane Birminghame. Nevím, zda se na mě pamatujete z plesu. Jsem lord Marsden.” Ukázal na volné místo po levici Raelynn. „Nevadilo by vám, kdybych si k vám a vaší rozkošné choti přisedl a probral s vámi záležitosti, kvůli nimž jsem vážil dlouhou plavbu z Anglie do Karolíny?”

Jeff byl odhodlaný dvořit se vlastní manželce, nicméně dobré vychování mu nedovolilo lorda odmítnout. Aniž by dal najevo rozmrzelost, pokynul mu, aby se posadil. „Prosím, buďte naším hostem.”

Číšník, který přinesl víno a předkrm, byl poslán pro třetí sklenici. Když okusil víno a spořádal úctyhodnou porci garnátů se špenátem, zahrnul Angličan svého hostitele chválou. „Je skutečně vzácností narazit zde na tak lahodný nápoj. Mně se to zatím nepodařilo.”

„Záleží na tom, kam chodíte a koho zde znáte, Vaše Lordstvo,” poznamenal Jeff. „Mé lodě přivážejí mnohá z francouzských vín, která se ve městě podávají.”

„Již se nedivím, že víte, kde dostat to nejlepší. Kromě vynikajících vín mám v oblibě i francouzskou kuchyni. Omáčky, které podávají k pokrmům, jsou prostě báječné. Obeznámil jsem se velmi důvěrně se vším francouzským, když jsem v té zemi zastupoval zájmy Jeho Veličenstva, ale to bylo přirozeně dávno před jejich hroznou revolucí. Lůza, která táhla zemí, zničila vše, co jsem měl rád. Nyní má Francie Prvního konzula, který se chce stát císařem. S ničím menším se Napoleon nespokojí. Sotva jsme s ním loni uzavřeli mírovou smlouvu, už jsme znovu ve válce. Je si po čertech jistý svým vítězstvím a není divu, když měl své špinavé špehy v našich řadách, dokonce v bezprostřední blízkosti trůnu. Slyšeli jste o těch hanebných záležitostech i zde v koloniích?”

„V Karolíně, chtěl jste říci?” opravil ho Jeff s chladným úsměvem. „Nedomníváme se, že by toto území bylo stále pod anglickou nadvládou.”

„Jistě. Pouhé přeřeknutí, nic víc.”

„Pokud jde o vaši otázku, události na anglickém dvoře se nás netýkají.”

„Ale vaše choť je Angličanka, jak jsem vyrozuměl. Ani ona neslyšela nic o zákeřných piklech několika mužů ode dvora?”

„Sama jimi značně trpěla, Vaše Lordstvo,” odpověděl Jeff a vzal Raelynn za ruku. Nepřekvapilo ho, když ucítil, že se v jeho dlani třese. „Domnívám se, že toto téma je pro ni stále velice bolestivé. Její otec byl křivě obviněn z velezrady. Zemřel ve vězení dřív, než se dočkal soudu.”

„Och, to mě nesmírně mrzí.” Lord Marsden svraštil obočí a upřel na Raelynn soucitný pohled. „Omlouvám se, jestli jsem se vás svou poznámkou dotkl, madam.”

„Nemohl jste o mém neštěstí nic vědět,” zamumlala. „Znáte mě pouze jako paní Birminghamovou. Můj nebohý otec se jmenoval James Barrett, hrabě z Balfouru.”

Lord Marsden překvapením zalapal po dechu, ale brzy se opět vzpamatoval. „Má drahá, vašeho otce jsem znal jen zběžně, nicméně jeho osud mě hluboce zarmoutil. Nikdy jsem nevěřil, že by se obvinění opírala o solidní základ. Měl pověst skutečného šlechtice…“

„Ovšem právě jiní šlechticové se zákeřně postarali o jeho pád,” přerušila ho Raelynn rozechvěle. „Otec skálopevně věřil, že se při soudu podaří odhalit skutečné zrádce, neboť měl ve svém držení nezvratné důkazy. Bohužel zemřel dřív, než je mohl předložit.” Raelynn zesmutněla při vzpomínce na poslední otcovy dny. Z obav o jejich bezpečí nechtěl, aby ho navštívily ve vězení. Říkal, že již tak musí obě snášet dost utrpení, ale matka poprvé neuposlechla manžela, kterého tak milovala a ctila. Když se s ním setkala, byl unavený a skleslý, ale vypadal vcelku zdravě. Za necelý den byl mrtev a jeho vdově bylo bez dalších podrobností oznámeno, že se ve studené cele nachladil a zemřel na zápal plic.

„Ovšem důkazy o jeho nevině jste po jeho smrti mohly předložit vy,” namítl lord.

„Otcova věrnost a oddanost králi Jiřímu bude dříve či později prokázána,” prohlásila s neochvějným přesvědčením Raelynn, která vždy věřila, že dobro nakonec zvítězí nad zlem. „Den odplaty jednou přijde,” dodala slavnostně.

„Ještě jednou se omlouvám, že jsem zkalil příjemnou náladu, když jsem se zmínil o problémech, jež má Anglie s Francouzi. Nesmím zapomínat, kde jsem. Zde v Karolíně se neřídíte podle Francie ani Anglie.”

„Ne, Vaše Lordstvo, tady si žijeme po svém,” potvrdil Jeff. Mírně se předklonil. „A smím se nyní zeptat, o čem jste si se mnou přál hovořit?”

„Jistě. Málem jsem pro starosti Anglie zapomněl na své vlastní záležitosti. Možná si pamatujete, že se zde poohlížím po pozemcích, jež bych mohl své dceři věnovat jako svatební dar. Šlechtic, s nímž je zasnoubena, nemůže doufat, že by na něj někdy přešel otcův titul, a proto se rozhodl přesídlit do Karolíny, kde se již usadil jeho mladší bratr. Navštívil jsem vás již dříve, ale bylo mi řečeno, že se po jistou dobu zdržujete mimo dům. Mohl byste mi být při mém hledání nápomocen?”

„Co kdybyste se ráno stavil v mé rejdařské firmě?” navrhl mu Jeff. „Zajedeme spolu do města a já vás seznámím s několika muži, kteří mají o volných pozemcích lepší přehled než já. Vyhovovalo by vám to?”

„Naprosto, pane Birminghame. A pokud jde o dnešní večer: Bylo by mi ctí, kdybych jej mohl strávit ve vaší milé společnosti. Smím vás považovat za své hosty?”

„Děkuji, Vaše Lordstvo. Jste velice laskav, ale musím přiznat, že jsem se těšil na večeři ve dvou.”

„Naprosto chápu, bylo to ode mě hloupé.” Angličan spěšně vstal, viditelně uražený Jeffovým odmítnutím. „Mohu si na večeři pochutnat právě tak dobře sám.”

Raelynn ho sledovala, jak s pyšně vztyčenou hlavou odchází. „Obávám se, Jeffrey, že jste se ho dotkl.”

Ohlédl se za ním. „Opravdu jsem nestál o to, aby nám svou přítomností zkazil celý večer. Kdyby nás pozval před několika dny, možná bych nad odpovědí váhal, ale nelíbilo se mi, s jakou neomaleností nám dnes vnucoval svou společnost.”

„Nejspíš ho víckrát neuvidíte,” varovala ho.

Nedbale trhl rameny. „Nebude mi to vadit, madam. Jeho titul tady v Karolíně příliš neváží a já necítím potřebu plazit se mu u nohou jen proto, že je lord.” Vztáhl ruku a uvolnil pramen hedvábných vlasů, který se jí zachytil za nabíraným límcem. „Jak jsem mu řekl, má drahá, těšil jsem se na večer ve dvou.”

Z jeho hlubokého, trochu zastřeného hlasu se jí tělem rozlilo horko. Vysvobodila kadeř, kterou zálibně mnul mezi palcem a ukazováčkem, a uhladila si vlasy. „Musí na mě být hrozný pohled, když si moje hříva dělá, co chce.”

„Úchvatný pohled, madam,” opravil ji a pásl se očima na její kráse. Měl dojem, že ji neviděl už celou věčnost. K odloučení se rozhodl dobrovolně a po zralé úvaze, ale čekání bylo tak dlouhé, že nyní nebyl ochoten připustit, aby je kdokoliv vyrušoval. A výjimkou nebyl ani pravý anglický lord.

Oba vychutnávali přítomnost toho druhého i vynikající večeři. Blaženost Raelynn dosáhla vrcholu, když před ni číšník položil talíř s nákypem. Při každé lžičce, kterou polkla, zavřela slastně oči. Jeff se dezertu ani nedotkl, stačilo mu, že může sledoval půvabné rysy své manželky.

„Naše děťátko bude nechutně tlusté, jestliže se budete tak ládovat, madam,” varoval ji.

Našpulila rty. „Je to vaše vina, Jeffrey. Neměl jste mě vystavit pokušení, jakému se prostě nedá odolat. Napřed mě vezmete do podniku, kde je každé sousto rozkoší, a pak mi vyčtete, že jsem nenasytná? Zítra se budu muset postit, abych odčinila, jak jsem dnes zhřešila.”

„Asi bych se vám měl vyhýbat, když na vás mám tak špatný vliv.” Zachmuřila se. „Už jste se mně vyhýbal dosti dlouho, pane. Začínala jsem si myslet, že vás víckrát neuvidím.”

Zrádné zachvění jejího hlasu Jeffovi naznačilo, že jejich manželství má naději, avšak rozhodil omluvně rukama. „Omlouvám se, madam, měl jsem mnoho práce.”

„Tolik, že jste si nevyšetřil ani trochu času na vlastní manželku.” Raelynn odstrčila talíř se zbytkem moučníku. Chuť k jídlu i radostná nálada ji rázem přešly. Musela chvíli bojovat s pláčem, než se odvážila na Jeffa pohlédnout. „Ráda bych šla domů, pokud byste nic nenamítal.”

Jeff okamžitě luskl prsty, aby upoutal pozornost číšníka, a vyžádal si účet. Vrhl na něj jen letmý pohled a hodil na stůl tolik mincí, že vykouzlily na mužově tváři široký úsměv.

„Díky, pane Birminghame. Uctivá poklona.”

Před vchodem se Jeff zastavil. Přitáhl Raelynn pláštěnku těsněji ke krku a zadíval se do šedivé hradby, která je obklopovala. Stěží viděl na délku napjaté paže.

„Připadám si jako v Londýně,” poznamenala Raelynn a zachvěla se.

„Jsem rád, že se tady dobře vyznám. Ta mlha je stejně hustá jako šlehačka na vašem moučníku.”

Přitiskl si její paži k tělu a pomalu ji vedl po chodníku. Občas, když míjeli jinou restauraci nebo kavárnu, se zdálo, že jim ozvěna vrací zvuk jejich kroků. Jakmile opustili živé ulice, Jeff se zastavil, soustředěně naslouchal a pak vykročil mnohem rychleji.

„Proč tak spěcháte, Jeffe?” zeptala se Raelynn. Stěží mu stačila. „Máte mnohem delší nohy než já. Než dojdeme do další ulice, budu celá zadýchaná.”

„Už jsme téměř na rohu,” utěšoval ji, aniž by zpomalil.

Marně se snažila před sebou něco rozeznat. „Jste si tím jistý?”

„Naprosto, madam. Můžete mi věřit.” Došli na křižovatku, jak slíbil. Raelynn málem vkročila do vozovky, ale Jeff ji stáhl zpátky a přitiskl ji zády k sobě. Když pootočila hlavu, aby se zeptala, co to má znamenat, zakryl jí ústa dlaní a naklonil se k jejímu uchu. „Jede za námi nějaký povoz. Slyšíte ještě něco jiného?”

Napjala sluch a rozeznala cinkot postrojů a klapot podkov o dláždění. Zachytila i rychlé kroky? Nebo to bylo mámení vytvořené mlhou? Vycítila Jeffovo napětí a ustrašeně se k němu přitiskla ještě víc. Kočí pobídl koně a značnou rychlostí objel roh, kde stáli, aniž by jim věnoval pozornost.

Jakmile povoz přejel, sevřel Jeff Raelynn v pase, až tiše vyjekla, nadzvedl ji a přeběhl ulici. Tam ji přitiskl ke zdi a s rozpřaženými pažemi se postavil před ni. Kroky se rychle blížily. Z rubáše mlhy se vynořila vysoká postava se zlověstnou kápí na hlavě. Cípy peleríny za ní vlály jako křídla. Když k nim duch temných sil doplachtil, zvedl nad hlavu dlouhý lesklý nůž a zaútočil na Jeffa.

Raelynnin výkřik prořízl sychravý vzduch, ale Jeff byl stejně hbitý jako útočník. Pokročil vpřed, sevřel mu zápěstí a zkroutil paži za záda, až zaječel bolestí a nůž upustil. Hrdlořez se však Jeffovi vytrhl a udeřil ho loktem do břicha tak silně, až se zapotácel a narazil na cihlovou budovu. Než se vzpamatoval, další úder ho přibil ke zdi a na chvíli omráčil. Když se dlouhán v peleríně shýbl pro nůž, vytáhla Raelynn z kloboučku dlouhou jehlici a vrhla se k němu. S děsivou jasností pochopila, že chce zabít Jeffa, ji, nebo dokonce oba, a nehodlala trpně přihlížet.

Její výpad neminul cíl. Jehlice zajela až po zdobnou hlavičku útočníkovi do hýždě. Zařval a prudce se napřímil. Rozzuřený bolestí zamával nožem a přerývaně dýchal otvorem kápě.

„Přišla tvoje poslední hodinka, ty čubko,” syčel. „Už se nebudeme muset bát, co bys třeba mohla najít.”

Jeff ze sebe setřásl mrákoty. Když spatřil, jaké nebezpečí hrozí jeho manželce, vymrštil se, zasáhl muže ramenem do žaludku a srazil ho zpátky na dlažbu. Oba se začali zuřivě rvát o nůž, zatímco Raelynn kroužila kolem nich a čekala na příležitost, kdy bude moci do násilníka vrazit jehlici znovu.

Všichni tři byli tak zaujatí bojem o život, že nikdo z nich nezaznamenal zvuk běžících kroků, dokud hustou mlhou nezaduněl hluboký hlas: „Co se tady, k čertu, děje?”

Jeff s úlevou poznal svého přítele: „Tady, Rhysi! Pomoz nám!”

Maskovaný muž využil vteřiny jeho nepozornosti a zasadil mu tvrdou ránu do brady. Jeff narazil hlavou do sloupu lucerny a v bezvědomí se svezl na zem.

Útočník sevřel nůž, přikročil k Raelynn a pozvedl ruku v rukavici, aby jí probodl hrud’. Zaječela v bezmocné hrůze, ale v příštím okamžiku zaburácel výstřel a kulka mu vyrazila zbraň z ruky. Se zaskučením si sevřel zakrvácenou dlaň a změřil si Raelynn, jako by se chystal k dalšímu útoku, ale pak se ohlédl a spatřil šerifa, který na něho mířil druhou pistolí. Rázem nechal svou oběť být a rozběhl se pryč. Zatímco ho Rhys pronásledoval, poklekla Raelynn k manželovi. Položila si jeho hlavu do klína a sukní otírala krev, která mu prýštila z rány na čele.

Šerif se po chvíli vrátil celý zadýchaný a přisedl si k ní. „Ten ničema byl rychlejší. Za rohem mi pláchl,” oznámil Raelynn, a když zahlédl v jejích očích slzy, snažil se ji uklidnit. „Neplačte, Jeff má hlavu tvrdou jako žula.”

Přesto přitiskl dva prsty příteli na krk. Když nahmatal pomalý, pravidelný puls, trochu se napřímil, vložil tytéž dva prsty do úst a zahvízdal tak silně, až sebou Raelynn trhla. Brzy se za rohem vynořil povoz, který je před chvílí minul. Kočí zastavil vedle nich.

„Máte tady někoho zraněného, šerife?”

„Ano, Charlie. Pomozte mi naložit pana Birminghama.”

„Mám ho odvíst až na Oakley?” zeptal se kočí trochu znepokojeně.

„Ne,” odpověděla místo šerifa Raelynn. „Zavezte ho do domu paní Daltonové. A byla bych vám vděčná, kdybyste pak zajel pro doktora Clarence.”

18

„Dobrotivé nebe, Raelynn,” zvolal Farrell, když otevřel dveře Elizabethina domku a spatřil svou návrhářku přivádějící podivné procesí. V patách za ní kráčel kníratý zástupce šerifa a lokty svíral Jeffova kolena. Za ním šel Rhys s rukama sepjatýma na přítelově hrudi. Hlava zraněného se mu bezvládně převalovala po prsou, takže si Farrell nebyl jistý, zdaje Jeff mrtvý nebo živý. „Co se stalo?”

Raelynn ustoupila, aby muži mohli vejít. „Byli jsme přepadeni a ten chlap odhodil Jeffa na lucernu.” Zadržela zoufalý vzlyk a proklouzla dovnitř. Oba muži už stoupali do schodů. Podařilo se jí ovládnout se natolik, že na ně mohla pevným hlasem zavolat: „Moje ložnice je vlevo.”

Nahoře otevřela dveře a vklouzla dovnitř jako první. Stáhla z postele přehoz, zakryla polštář i přikrývku čistým prostěradlem a ustoupila, aby muži mohli složit svůj náklad.

„Opatrně,” nabádala je. Jeff byl tak dlouhý, že se jeho vlasy dotýkaly jedné a podpatky druhé pelesti. Až doposud si myslela, že je postel dostatečně velká. Rozhodně byla příliš široká, když se v ní choulila sama.

„Sežeňte co nejrychleji doktora Clarence,” přikázal Rhys.

Sotva jeho zástupce odešel, objevila se ve dveřích Elizabeth s Farrellem. „Mohu nějak pomoci?” zeptala se.

Raelynn se vděčně ohlédla. „Doktor Clarence bude nejspíš potřebovat obvazy, až Jeffovi ošetří ránu na hlavě. Nemáte nějaká čistá prostěradla, která už dosloužila? Tizzy by je mohla natrhat na pruhy.”

„Není nutné budit Tizzy,” řekla Elizabeth. „To zvládnu sama. Nezabere mi to moc času.”

Když odešla, přistoupil Farrell blíž k posteli. „Jeffreymu by bylo lip bez šatů. Pomoz mi, Rhysi,” požádal.

Zatímco muži zraněného svlékali, nalila Raelynn vodu do umývadla a položila ho vedle postele. Pak sešla dolů požádat Elizabeth o léčivé bylinky a masti. Když se vrátila, byl již manžel svlečený a přikrytý prostěradlem.

„Víte, kdo to udělal, Raelynn?” zeptal se Farrell, když začala jemně omývat ránu.

„Nepoznala jsem ho.” Když útočníka popisovala, hlas se jí chvěl. „Měl na sobě širokou pelerínu a na hlavě kuklu. Řekl sice pár slov, ale spíš potichu syčel, než skutečně mluvil. Byl vysoký, možná ještě vyšší než Jeff.”

„Brzy mi utekl,” dodal Rhys ze židle, na niž se mezitím posadil. „Bude nejen vysoký, bude mít i pořádně dlouhé nohy. Vůči většině ostatních mužů je asi ve výhodě. Měl jsem dojem, že mu běh dělá radost, protože když měl přede mnou dostatečný náskok, otočil se a vysmíval se: ,Vy mladíci neumíte pořádně ani běhat.’”

„To nevypadá na Fridricha nebo Hyda,” usoudil Farrell. „Ne, byl podstatně vyšší, a jestliže mně říkal mladíku, pak Hyde by pro něho byl nemluvně.” „Ale proč Jeffa s Raelynn napadl?”

Raelynn mužům nabídla vlastní domněnku. „Mohu se mýlit, ale zdálo se mi, že chtěl zabít mě.” „Vás? Ale proč?” nechápal Farrell.

Rozpačitě pokrčila rameny. Domněnka, že byla hlavním cílem útoku ona a že manžel znovu trpí jen kvůli ní, ji velice trápila. „Nemám sebemenší tušení. Když mě ohrožoval nožem, řekl, že přišla moje poslední hodina a… Další větu si pamatuji naprosto přesně. ,Už se nebudeme muset bát, co bys mohla třeba najít.’ Když to říkal, pevně doufal, že mě zabije.”

„Napřahoval se ke smrtelné ráně, když jsem mu vystřelil pistoli z ruky,” potvrdil Rhys.

„To byl jeho druhý pokus vrazit do mě nůž. Když nás přepadl, vypadalo to, že chce zabít Jeffa, ale možná ho jenom potřeboval zneškodnit. V každém případě budeme muset být při procházkách tmavými ulicemi mnohem opatrnější, než se podaří toho bídáka zatknout.”

„Nezlobte se, že se ptám,” ozval se Rhys váhavě, „vím, že Cooper Frye je údajně vaším strýcem, ale nemohl vás přepadnout on?”

„Určitě ne,” prohlásila Raelynn. „Není tak obratný. A pokud se vám uleví - nepovažuji ho za svého strýce.”

„Ano, pamatuji si, že jste mi to říkala, ale nevěděl jsem, jestli jste nezměnila názor.”

Elizabeth se vrátila s natrhaným prostěradlem a těsně po ní dorazil i lékař. „To je zase Fridrichova práce?” zabručel, když si prohlédl ránu.

„Ne, pane. Dnešní útočník byl mnohem nebezpečnější,” odpověděla Raelynn a trochu se zachvěla. „Měl v úmyslu nás zabít a podařilo by se mu to, kdyby nám Rhys nepřispěchal na pomoc.”

Doktor Clarence pohlédl na šerifa přes obroučky brýlí. „Občané našeho krásného města vždy rádi slyší, že šerif dbá o jejich bezpečnost. Ovšem já jsem o tom nikdy nepochyboval.”

Rhys konečně podrobněji vysvětlil, jak se všechno seběhlo. „Můj zástupce při své pravidelné objížďce spatřil maskovaného muže, který sledoval Birminghamovy. Rozjel se pro mě, ale v mlze jsme je nemohli hned najít, a tak jsme se rozdělili. Já jsem je hledal pěšky a Charlie z kozlíku.”

„Charlie pravděpodobně zachránil Jeffreymu život,” poznamenal lékař. „Nebýt jeho ostražitosti, nenašli byste je včas a Jeff by byl mrtvý.”

„A Raelynn také,” dodal Rhys. „Útočník se pokoušel zabít i ji,” vysvětloval, když starý muž překvapeně vzhlédl. „Vystřelil jsem mu nůž z ruky, když se rozpřahoval k ráně, ale řekla mi, že to byl jeho druhý útok. Nevím, jestli jsem ho zranil vážněji, ale vy i vaši kolegové byste měli být ve střehu a nahlásit mi každého muže se zraněnou rukou.”

„Upozorním je, ale ten zločinec si nejspíš ošetří ránu sám. Za námi by přišel, jenom kdyby měl smrt na jazyku.”

Doktor Clarence pečlivě ovázal Jeffovi hlavu. „Víc pro něho teď udělat nemůžu,” řekl zachmuřeně. „Nezbývá než čekat, až se probere z bezvědomí. Rána dost krvácela a pravděpodobně utrpěl i otřes mozku, doufejme, že jenom lehký. Až přijde k sobě, bude mít dojem, že se mu hlava musí každou chvíli rozskočit, ale bolesti časem přejdou.” Pozvedl kostnatý prst a začal Raelynn udělovat pokyny. „Pokuste se ho udržet v posteli. Nedovolte mu, aby začal útočníka pronásledovat jako Fridricha a neodvážejte ho na Oakley, abych byl u něho včas, kdyby nastaly nějaké komplikace. Jestliže Elizabeth nebude nic namítat, nechejte ho ležet, kde je. Dávejte mu hodně pít. Nechám vám tu opiovou tinkturu. Kdyby byly bolesti nesnesitelné, dejte mu ji, ale pozor, děvenko, jen pár kapek.”

„Rozumím, doktore Clarenci. Jsem vám nesmírně vděčná, že jste přijel manžela ošetřit.” Raelynn se pohnula směrem ke komodě, kam odložila kabelku. „Hned vám zaplatím.”

Zarazil ji pohybem ruky. „Ne, děťátko. Jeff mi zaplatí, až se postaví na nohy. Nikdy si nenechávám platit, dokud nevím jistě, že jsem někomu pomohl.” Pozvedl ruku na pozdrav. „Ven trefím sám.”

Šerif zvedl svou váhu ze židle. „Odvezeme vás s Charliem domů, doktore.”

„Díky, Rhysi. Oči mi už neslouží jako dřív a v takové mlze nevidím skoro vůbec.”

Rhys s lékařem odešli, ale Farrell se cestou ke dveřím ještě zastavil u Raelynn. „Jeffrey vás teď bude potřebovat, do salonu ráno nechoďte. I kdybych vás postrádal sebevíc, bude mi mnohem lépe na duši, když budu vědět, že se o něho staráte.”

„Budu, Farrelli. Děkuji.” Odvrátila se, aby neviděl, že má v očích slzy. „I kdybych přišla, pravděpodobně bych se na práci nedokázala soustředit. Pořád bych musela myslet na Jeffreyho. Modlím se, aby jeho zranění nebylo vážné.”

„No tak, Raelynn, neplačte. Jeffrey bude v pořádku,” zamumlal Farrell konejšivě a zlehka jí položil ruku na rameno. Doufal, že se jeho předpověď vyplní, a odmítal si připustit jakékoliv obavy. „Vašeho manžela jen tak něco neskolí. Vím to z vlastní zkušenosti. Přátelíme se tak dlouho, že o jeho odolnosti nemám žádné pochybnosti. Už zítra bude pravděpodobně čilý jako rybička.”

Raelynn si otřela oči kapesníčkem a vysmrkala se. „Doufám. Puklo by mi srdce, kdyby zranění podlehl.”

„Jeffrey nezemře, nebojte se. A vy jste pro něho nyní tím nejlepším balzámem. Tak se o něho pěkně starejte.”

S povzdechem se k němu obrátila. „Škoda že jsem u sebe neměla nůž, abych ho mohla tomu lotrovi vrazit do zadku místo jehlice na klobouk.”

Zamrkal úžasem a snažil se dát si dohromady její prohlášení s všeobecně platnými představami o tom, jak se v takové situaci chová dokonalá dáma. „Promiňte, Raelynn, možná mé šálí sluch. Mohla byste zopakovat, co jste právě řekla?”

Zrudla. „Nic, co by stálo za opakování, Farrelli.”

„Neříkala jste, že jste mu vrazila do zadku jehlici?” ujišťoval se a kolem koutků mu podezřele zacukalo.

„Neříkejte to nikomu,” zapřísahala ho.

Se smíchem jí odmítl vyhovět. „Kdepak, Raelynn, to je příliš žertovná historka, abych si ji nechal pro sebe. Skláním se před vaší duchapřítomností.” Zřejmě byla ženou, která měla dost kuráže, aby manželovi přispěchala na pomoc, když mu hrozilo nebezpečí. „Jen velice málo žen by se uchýlilo k takové metodě, ale nebojte se, dozví se o ní jen pár nejbližších přátel. A nyní mě omluvte, musím dolů, aby mi neujel doktor Clarence. Bude se smát celou cestu domů.”

„Málem to vypadá, že se chcete stát největší klepnou ve městě,” vyčetla mu.

„Dělám, co můžu,” chechtal se.

Měla chuť třísknout za ním dveřmi, ale kvůli Jeffovi se ovládla. Tiše je zavřela a začala se svlékat. Asi to od ní bylo pošetilé, ale vzala si svou nejsvůdnější noční košili, kterou na sobě neměla od odjezdu z Oakley. Stáhla knot v lampě, až se pokoj ponořil do tmy, a zalezla pod přikrývku.

Chvíli ležela na zádech, ale pak neodolala pokušení, převrátila se na bok, přitiskla se k dlouhému mužskému tělu, a jak si za pár měsíců manželství zvykla, přehodila svou štíhlou nohu přes svalnatá stehna a rukou pohladila bradavky ukryté v hustém porostu na hrudi. Dech se Jeffovi nezrychlil, ani když sjela rukou k jeho slabinám, přestože jindy i v nejtvrdším spánku na její dotek zareagoval.

Zachvěla se hrůzou. Co když se neprobere k vědomí, co když bude pomatený, co když…

„Tak dost!” přikázala si. „Můj manžel bude žít. Musí žít!”

Byla opět dívenkou. Seděla na mramorových schodech a hrála si s panenkami. Do ticha vzorně udržované zahrady pronikaly z otcovy pracovny otevřenými prosklenými dveřmi tlumené hlasy rodičů. Její kočka Nezbeda otáčela hlavu za ptáčky, kteří přeletovali z keřů na stromy, ale vždy zůstávali mimo dosah jejích drápků.

Vzala panenky do náruče a cupitala po terase. Nezbeda jí dovádivě poskakovala po boku a vrhala se po každém lístku nebo motýlovi. Cestička končila u kamenné lavice pod stromem. Vyšplhala na ni. Chtěla kočku obléknout do šatiček pro panenky, ale Nezbeda na její volání nepřišla. Sklouzla dolů a hledala ji, dokud nenarazila na tepanou branku. Za ní musí být něco úžasného, pomyslela si. Ale co?

Branka nebyla zamčená. Když přitiskla tvář k mřížím, se skřípotem se otevřela. Odvážila se dál, do sousední zahrady. Nad hlavou se jí zatřepetal motýl. Vztáhla ruku a běžela za ním. Mával duhovými křídly, stoupal a zase klesal, ale nikdy ne tak nízko, aby na něj dosáhla.

Zastavil ji hluboký hlas přidušený smíchem. „Takhle nikdy žádného nechytíte, malá slečno.”

Otočila se. Jako zmámená postoupila blíž k tmavovlasému mladíkovi a zaklonila hlavu, aby viděla jeho smaragdově zelené oči i široký úsměv. Zdálo se jí, že se dotýká nebe, jak byl vysoký.

„A domů s vámi, než vás začnou hledat.” Silné paže ji pozvedly a posadily na široká ramena. Vypískla vylekaná výškou, v níž se ocitla, a přestože ji držel pevně, sevřela v dlaních jeho vlasy.

Vykročil k jejímu domovu. Opět se rozpršelo. Drobný déšť zmáčel její lokýnky i černé vlasy mezi jejími prstíky.

Velká ruka, postupující pod její košilí, vyzvedávala Raelynn ze snů. Chvíli si o ní myslela, že je jejich součástí, dokud se nevsunula mezi její stehna a nepokračovala v pátrání. Srdce jí vzlétlo do výše radostí. Otočila hlavu, přestože její oči všude vítala jen neproniknutelná tma. „Jeffrey?”

„Ano, madam,” odpověděl jí známý hlas. „Jsem tady.”

„Jak se cítíte?” „Vzrušeně.”

Zachichotala se. „Mluvila jsem o vaší hlavě.” „Já ne.” Zatápal po její ruce a táhl ji dolů, až pod prsty ucítila jeho vzrušení.

„Už vím, co máte na mysli,” vydechla a otřela se mu nosem o krk. „Jste krásně… rozpálený.”

„Vy také, ovšem na můj vkus na sobě máte příliš mnoho oblečení.”

Posadila se, zhoupla se z jedné půlky zadečku na druhou, vysvobodila zpod sebe spodní díl noční košile, svlékla ji a širokým obloukem odhodila do tmy obklopující postel.

„Tak je to lepší,” zamumlal a přitáhl ji k sobě blíž. Klouzal jí rty po těle. Probírala se prsty ochlupením na jeho hrudi, a když zachytil v ústech její bradavku, blaženě zasténala.

Převalil se a opřel loket. „Ta postel vrže,” stěžovala si Raelynn. „Elizabeth má ložnici přesně pod námi. Co když nás uslyší?”

„Elizabeth je vdova, má drahá,” utěšoval ji chraptivě. „Chápe, co manželé potřebují po dlouhém odloučení.”

Zakroužila mu v ústech jazykem, jako by pátrala po vůni vína, které pil. Obrátila se také na bok a okamžitě polibek ukončila, protože postel znovu zavrzala. „Jak mám přijít Elizabeth ráno na oči, když budu vědět, že ona ví, co jsme spolu v noci dělali?”

Ztrápeně si povzdechl a nechal hlavu klesnout zpátky na polštář. Dokonale zatažené závěsy nevpouštěly dovnitř jediný paprsek měsíčního světla. Nemohl jí vyčíst z tváře, zda jsou její starosti skutečné. „Chcete, abych přestal, Raelynn?”

„Ne! Nikdy!” Přehodila nohu přes jeho boky a patou ho postrčila těsně k sobě. „Toužím po vás. Chci být vaší manželkou a milenkou, životní družkou. Chci vás cítit v sobě, chci, abychom byli jedno tělo, chci vám rodit děti, chci, abyste mi patřil, jako já patřím vám, chci se vás dotýkat, kdykoliv si budu přát, a chci cítit, jak vás moje doteky rozpalují. Potřebuji vás, Jeffrey, nemohu bez vás žít.”

Začala pomalu, metodicky svádět jeho tělo, jak ji to naučil. „Hrozně jste mi scházel,” zašeptala, když už žádný z nich nedokázal ovládat touhu po splynutí. Posadila se na něj a se zatajeným dechem vychutnávala, jak do ní proniká. Zvrátila hlavu v tiché rozkoši, že jsou opět jednou bytostí.

„Je to ještě krásnější, než jsem si pamatovala,” zasténala a přejela mu dlaněmi po hrudi.

„Můžete mi sedět na klíně, kdykoliv si zamanete, má milá,” ujistil ji chraptivě.

Přitiskla si jeho ruce k plným ňadrům a zachvěla se blahem, když zakroužil palci kolem bradavek. Když se zvedl a zabořil hlavu mezi její prsy, zaryla mu prsty do ramen a začala zvolna pohybovat pánví. Okamžitě sevřel v dlaních její hýždě a pomáhal jí. Na vrzající postel dávno zapomněla. Tělem jí stoupal pulsující žár, ve tmě kolem se zatřpytila záplava světel a rozkoš je vynesla vysoko do vzdálené galaxie.

Jen zvolna se vrátili zpátky na zem. Leželi vedle sebe s propletenými prsty i nohama.

„Miluji vás,” zašeptala Raelynn s hlavou na Jeffově rameni.

Ležel bez hnutí, neschopný uvěřit tomu, co právě slyšel.

„A nesnesitelně se mi po vás stýskalo.”

„Vrátíte se ke mně na Oakley?”

„Ano. Jakmile to váš stav dovolí.”

„Můžu jet třeba hned.”

Obrátila se k němu. „Doktor Clarence říkal, že s vámi teď nemáme hýbat.”

„Já se můžu hýbat sám,” namítl.

„Nicméně zůstaneme tady, dokud bude jisté, že vám cesta nepřitíží.”

„Za všechno může ten prokletý sloup,” zlobil se.

„Nyní jste mým zajatcem, drahý choti,” dobírala si ho. „Nenechám vás upláchnout. Budete mi sloužit v této posteli, dokud nebudete tak vyčerpaný, že nedokážete hnout ani malíčkem.”

Spokojeně se ušklíbl do tmy. Na muže, kterého si ostatní často dobírali pro neústupnost, se podrobil nátlaku své ženy s překvapivou ochotou. „Můžeme tady zůstat den nebo dva, dokud zcela nezničíme tu ubohou postel. Elizabeth si nejspíš bude muset pořídit novou.”

Spokojeně se mu schoulila v náruči. „Věděla jsem, že si to rozmyslíte.”

Další půlhodinku oba mlčeli.

„Raelynn?”

Prudce zvedla víčka ztěžklá ospalostí. „Ano, Jeffrey?”

„Já vás také miluji.” Nekonečně dlouho čekal na odpověď, ale nikdy by ho nenapadlo, že zaslechne plačtivé potahování. Zvedl se, přitiskl jí dlaň ke tváři a ke svému úžasu ucítil, že je mokrá. „Vy pláčete, madam?”

„Ano,” hlesla.

„Ale proč?”

„Protože jsem šťastná.”

Rozporuplnost jejího prohlášení mu vyrazila dech. Porozumí vůbec někdy té překrásné bytosti, s níž se oženil?

„Ach, Elizabeth, to je úžasné. Moc vám to přeji,” ujišťovala Raelynn černovlásku, když jí v sobotu o pár dní později oznámila, že ji Farrel požádal o ruku. Raelynn si vážila toho, že jí to řekla jako první. Elizabeth se pro ni stala přítelkyní stejně blízkou jako její švagrová Heather. „A kdy bude svatba?”

„Ještě nevím. Musím si napřed promluvit s Jakem. Má sice Farrella moc rád, ale nikdy nevíte, jak se zachová čtyřletý chlapec, když se dozví, že se jeho matka bude znovu vdávat. Nicméně doufám, že to bude brzy. Ztratili jsme několik let, protože si každý z nás myslel, že ten druhý o něho nestojí. Máme co dohánět.”

Elizabeth několikrát probudilo vrzání postele v pokoji nad ní a ještě víc posílilo touhu, která ji spalovala a volala po utišení. Přemýšlela, jak se svěřit Farrellovi. Řekl jí sice, že nechává na ní, aby stanovila datum, ale od té doby se o manželství nezmínil. Nyní byla v takovém rozpoložení, že by přivítala, kdyby neplánovali nic a prostě se vzali, nicméně si netroufala tak uspěchanou svatbu navrhnout.

„Bude to jen zcela soukromá oslava, v kruhu nejbližších přátel. Farrell si Jeffreyho nesmírně váží a bude chtít, aby mu šel za svědka. A já bych ráda požádala o stejnou službu vás.”

„Bude mi ctí i potěšením,” prohlásila Raelynn. Napadlo ji, že začíná přítelkyni znát stejně dobře jako samu sebe. Vycítila, že jí čekání nevyhovuje. Kousla se do rtů, aby neřekla něco nevhodného, ale nepřítomný výraz v Elizabethině tváři ji přece jen přiměl k otevřenosti. „Elizabeth, opravdu chcete trávit čas plánováním a přípravou svatby, když byste se mohli vzít ještě dnes?”

Elizabeth s tichým výkřikem klesla na nejbližší židli. „Jak bych, pro všechno na světě, mohla Farrellovi říci, že se chci vdát hned teď?”

„Nechápete, že stejně jako vy netouží po ničem jiném? Všimla jsem si, jak se na vás dívá. Hltá vás pohledem přes půl místnosti. Jestli chcete, až se Jeffrey probudí, požádám ho, aby si s Farrellem promluvil.”

„Bolí ho hlava o něco méně?”

„Díky opiu může bolesti zaspat, ale musím mu ho dávat do jídla, jinak bych ho do něho nedostala. Ráno mu bylo tak zle, že odmítal snídani. Přimíchala jsem mu opium do vajíček a vyhrožovala, že budu spát na pohovce, jestli je nesní. Doufali jsme, že bychom se zítra mohli vrátit domů, ale není jisté, jak by cestu přestál. Zatím pořád jenom spal, uvidíme, jak se bude cítit, až se zkusí postavit na nohy.”

„Bude se mi po vás stýskat.”

Raelynn na ni čtverácky mrkla. „Nebude, jestliže budete mít v posteli Farrella.”

Elizabeth si přitiskla dlaň ke rtům, aby nevyprskla, a pak se po přítelkyni ohnala utěrkou. „Že se nestydíte! Jak vás to vůbec napadlo?”

„Jsem sice vdaná, Elizabeth, ale to neznamená, že jsem slepá. Farrell je stejně hezký a dokonale stavěný jako můj Jeffrey,” smála se Raelynn a Elizabeth jí musela dát za pravdu.

Vzpomněla si na jistou epizodu a do tváří se jí nahrnula krev. S Raelynn byla vždy naprosto uvolněná, měla pocit, že se jí může svěřit s čímkoliv, aniž by ji pohoršila. „Také jsem si nejednou všimla, že je hezký, ale nechtěla jsem se kolem něho příliš točit, abych nebyla jako ty hloupoučké dívenky, co chodí do salonu jen proto, aby se na něho mohly podívat. Já sama jsem si ho mohla prohlédnout velice důkladně asi před šesti měsíci, když jsem mu přišla uklidit. Byla jsem přesvědčená, že odešel na schůzku s jedním dodavatelem látek, ale velice drsným způsobem jsem se dozvěděla, že ze schůzky sešlo. Dveře do koupelny byly otevřené a já vešla dovnitř v domnění, že není doma. Právě vylézal z vany a natahoval se pro ručník. Ohromením jsem ztuhla na místě jako socha a zírala na něho.”

Ve tváři jen hořela, ale pokračovala. „S manželem jsem si v posteli příliš neužila, ale byla jsem nevinná a nevěděla, že… že jiní muži jsou vybavení lépe. Nakonec jsem se přece jen vzpamatovala a utekla. Když jsem si po čase dodala odvahu a začala koktat nějaké omluvy, džentlmensky je odmítl s tím, že to byla jeho vina, že mě měl varovat, protože se jednalo o den, kdy jsem k němu chodívala uklízet. Choval se, jako by se nestalo nic nepatřičného, ale já jsem na to ráno nikdy nedokázala zapomenout.”

„O důvod víc, abyste svatbu neodkládali,” rozhodla Raelynn. „Jinak spolu skončíte v posteli dřív, než se vezmete. A pomyslete na to pohoršení, kdyby se to někdo dozvěděl.”

„Mami, mami!” Do kuchyně, kde obě ženy roztíraly polevu po dortu, vpadl Jake. „Venku stojí nějaký divný pán.”

Pohlédly na sebe v neblahé předtuše. Raelynn si podkasala sukně a spěchala k oknům v průčelí domu. „Fridrich!” vydechla, když vyhlédla ven. Němec přešlapoval před brankou s kyticí ve zdravé ruce.

„Zřejmě se vám přišel dvořit,” nadhodila Elizabeth, ale její hlas prozrazoval znepokojení. Zavolala k sobě Jaka. „Jdi nahoru a řekni Tizzy, aby doběhla pro pana Farrella. Ale ať si pospíší.”

„Ano, madam,” přikývl chlapec a vyrazil z haly tak rychle, že se nohama ve šněrovacích botkách téměř nedotýkal země.

Raelynn si přitiskla chvějící se ruku k hrdlu, když sledovala, jak si Fridrich otevřel branku, prošel a otočil se, aby ji zavřel. „Jde sem. Co budeme dělat?”

„Mám nahoře Emoryho pistoli.” Elizabeth se zmohla pouze na přidušený šepot. „Mohla bych ho držet v šachu, než přijde Farrell.”

„Vy byste dokázala vystřelit na člověka?”

Elizabeth se snažila tvářit sebejistě, ale nakonec přiznala: „Zatím jsem to nikdy udělat nemusela.”

„Dojděte pro ni,” pobízela ji Raelynn rozčileně. „Já vím, čeho je schopen. Možná bych to dokázala.”

Než se Elizabeth vrátila, došel Němec k verandě. Elizabeth předala pistoli Raelynn, ale ta na ni pohlédla dosti zmateně.

„Jak se pozná, že je nabitá?”

„Já umím alespoň to.” Elizabeth jí zbraň opět vzala. „Nabila jsem ji, než jsem sešla dolů. Skryjte se za dveřmi, aby vás neviděl. Možná odejde a nechá nás být, jestliže mu budu vyhrožovat.”

Gustav Fridrich strčil kytici do podpaždí zdravé ruky a zaklepal. Pak smekl klobouk, položil ho na židli u dveří a opět sevřel květiny ve zdravé ruce.

Elizabeth pečlivě ukryla pistoli v záhybech sukně a otevřela. Když se na ni upřely studené modré oči, zamrazilo ji. Přinutila se usmát. „Pan Fridrich, domnívám se,” řekla nezvykle vysokým hlasem. Ukázala na kytici. „Čemu vděčíme za takovou čest?”

„Přišel jsem složit poklonu Frau Birminghamové,” oznámil upjatě. „Očekává vás?” zeptala se chladně.

„Chci s ní mluvit.” Bojovně vysunul bradu. „Zavolejte ji.”

„Nejsem si jista, zda si paní Birminghamová přeje setkat se s vámi,” namítla Elizabeth. Přála si, aby na ní nebylo vidět, jak je vystrašená. „Koneckonců jste ji unesl z domu jejího manžela. Jak můžeme vědět, že se o něco podobného nepokusíte znovu.” Všimla si, že pohled modrých očí ještě více ztvrdl, ale přesto nebyla připravena na výbuch vzteku, který následoval.

„Okamžitě Frau Birminghamovou přiveďte, ženská hloupá, než mi dojde trpělivost. Hoďte sebou!”

Polekaně ustoupila a srazila se s Raelynn, která opustila svou skrýš. Napřímila se, jak jen jí strach dovoloval, a otevřela ústa, ale ke svému pokoření zjistila, že jí hlas vypověděl službu. Odkašlala si. „Pane Fridrichu, nikomu nedovolím, aby na mě v mém vlastním domě křičel. Mírněte se, jinak vás přinutím, abyste se co nejrychleji vzdálil.”

Pohrdlivě mlaskl. „Kdo to za vás udělá, Frau Daltonová? Pán domu?”

„Možná,” ozval se za ženami mužský hlas. Farrell prošel kolem Elizabeth a jeho vysoká postava téměř zcela zaplnila dveře. Bývalý boxer se rozkročil před Němcem a založil ruce v bok. „Co chystáte tentokrát, Fridrichu?”

Když Jake uslyšel, že ten divný pán na maminku křičí, přikrčil se strachy pod židli, ale Farrellův příchod do něj vlil odvahu.

Vylezl ze svého úkrytu, proklouzl kolem zachránce a kopl podsaditého muže do holeně.

„Jdi pryč!” křičel. „Nemáme tě rádi.”

„Ty spratku!” zařval na něho Fridrich. „Rozřežu tě na malé kousky a hodím žralokům. Sežerou tě, že z tebe nezůstane vůbec nic.”

Farrell položil vyděšenému chlapci ruku na rameno, a když k němu Jake vzhlédl, povzbudivě na něho kývl. „Nemusíš se ho bát, synku. Alespoň dokud jsem nablízku já.”

Jake se k němu přitiskl a objal mu nohy.

Hádka probudila Jeffa. Ve spěchu si natáhl kalhoty a bosý, bez košile, začal scházet ze schodů. „Co se děje?” zeptal se Tizzy, která dole poskakovala rozčilením.

„Je tady pan Fridrich, pane Jeffrey,” sykla a tiše ukázala ke vchodu. „Je na verandě a je vyparáděný jako ženich. Řekla bysem, že se přišel dvořit slečně Raelynn.”

„Cože?” Jeffrey byl odhodlaný si to se svým nepřítelem vyřídit bez ohledu na tupou bolest v hlavě i nedostatečné oblečení. Jeho bojovný duch zatlačil takové maličkosti do pozadí. Nyní jasně chápal, jak bylo Brandonovi, když se vrhl na muže, jenž se krátce po narození Beaua pokusil políbit Heather.

Když procházel kolem Raelynn, chytila ho za paži. „Prosím, Jeffrey, nechte Farrella, ať to vyřídí sám. Vy ještě nejste natolik v pořádku, abyste si to s Fridrichem rozdal.”

Usmál se na ni a políbil jí ruku. „Nebojte se, madam. Budu opatrný.”

Elizabeth ustoupila, aby kolem ní mohl projít ke dveřím. Také Farrell mu udělal místo na verandě, ale neodešel. Nezdálo se mu, že by měl střet rozhodnout muž, který nedávno utrpěl otřes mozku, a navíc byl bos.

Gustav Fridrich si soka nenávistně změřil. „Vidím, Herr Birminghame, že spravedlivý šerif nepovažuje za nutné vás zavřít. Všichni vědí, že Nell byla zabita ve vašich stájích a že nikdo neměl pádnější důvod ji zabít než vy, a přesto jste pořád volný jako pták. Přátelíčkovat se s šerifem se vyplácí, ja?”

„A já vidím, Herr Fridrichu, že byste se pořád chtěl zmocnit mé manželky. Kdy pochopíte, že patří mně?”

Němec klouzal po polonahém těle svého protivníka, který byl nejen mladší, ale také vyšší a svalnatější než on. Byl sice štíhlejší, ale zato nebylo nikde ani stopy po panděru, které jeho trápilo od třiceti let. „Bude z ní brzy vdova, jen co budete vy viset za vraždu Nell.”

„To si počkáte, Fridrichu,” zasmál se pohrdlivě Jeff. „Než k tomu dojde, budete se už možná smažit v pekle.”

„To vy přijdete do pekla, Herr Birminghame, ne já! Já nejsem vrah.”

„Ne, vy byste si své slizké bílé ručičky takovou prací neušpinil. Od toho máte své poskoky. Doslechl jsem se, že jste slíbil tisíc dolarů Hydovi nebo Fryeovi, jestli mě jakýmkoliv způsobem odklidí, abyste měl volnou cestu k mé choti. Zajímalo by mě, který z nich zabil Nell, aby odměnu shrábl. Možná máte prsty i v nedávném útoku na nás. Nebuďte příliš překvapený, jestliže vás šerif nechá předvolat, aby vám položil pár otázek,” varoval ho Jeff posměšně. „Já osobně bych si vaše odpovědi také se zájmem vyslechl.”

Představa šerifa slídícího kolem jeho skladiště přivedla Němce k zuřivosti. „Já jsem nic neudělal!”

„Udělal jste toho víc než dost,” odsekl Jeff, „nemluvě o tom, že jste dnes vylekal dvě ženy a jedno dítě. Pro mě je to víc než dostatečný důvod, abych vás přinutil táhnout, odkud jste přišel.”

„Přišel jsem složit poklonu Raelynn, nic víc.”

„Je vdaná!” vybuchl Jeff. „Za mě! A teď sundejte své špinavé křápy z této verandy, nebo ji vytřu vaší širokou zadnicí!”

„Já umím být trpělivý, když je zapotřebí, Herr Birminghame. Počkám si. Jak se šiká, Raelynn bude moje přes vaši mrtvolu.”

Gustav Fridrich se zasmál vlastnímu vtipu a hodil kytici Jeffovi pod nohy. Narazil si klobouk na svou pleš, udělal čelem vzad a odpochodoval pryč, aniž by se namáhal zavřít za sebou branku. Mávl na drožku čekající na konci ulice, a než nastoupil, pohrozil Jeffovi pěstí. Když povoz míjel dům, hleděl upřeně před sebe.

„Jsem ráda, že je pryč,” povzdechla si Elizabeth a spustila ruku s pistolí.

Muži vešli do domu. Jakmile Farrell zahlédl zbraň, opatrněji své snoubence odebral. „Nemusíte se bát, madam, že byste ještě někdy musela bránit svůj domov. Pokud nebudete nic namítat, najdu kněze a požádám ho, aby nás neprodleně oddal.”

S nadšeným výkřikem se mu vrhla kolem krku.

„Pomalu, dušičko, ať mě neudusíte,” prosil.

„Omlouvám se,” zašeptala rozpačitě. Ustoupila, ale vzápětí neodolala, vytáhla se na špičky a letmo ho políbila na rty. Zaskočená vlastní zbrklostí se chystala utéci, ale sevřel jí ramena, přitáhl k sobě a vášnivě políbil. Od chvíle, co ji požádal o ruku, se držel zpátky, protože věděl, že by jediný polibek uvolnil stavidla jeho touhy.

Jeff odolal pokušení následovat jejich příkladu. Všiml si, že má Tizzy vytřeštěné oči, a bál se, aby jí nevypadly z důlků úplně.

„Smím to považovat za váš souhlas?” zeptal se Farrell, když se od sebe s Elizabeth odtrhli.

„Ano, Farrelli! Ano!”

Blýskl bílými zuby. „V tom případě poběžím.” Vzal ji za bradu. „Oblečte si své nejkrásnější šaty, než se vrátím, madam. A sbalte si, co potřebujete, abyste mohla strávit jednu noc mimo dům. Nepochybuji, že Raelynn s Tizzy nám do rána Jaka pohlídají.”

„Ale kam půjdeme?”

„Ke mně, má drahá. Kam jinam?”

Farrell se před odchodem ohlédl na Jeffa. „A ty by ses měl trochu přistrojit, srdíčko moje. Ještě nikdy jsem se neženil, takže nemám protokol v malíčku, ale předpokládám, že bys měl mít na sobě něco víc než jen kalhoty.”

Jeff si uvědomil, že ho hlava jako zázrakem přestala bolet. „Uvidím, co se dá dělat, šviháku. Nemáš doma jednu čistou košili navíc?”

Raelynn se do něho zavěsila. „Nemusíte si nic půjčovat. Tizzy vám vyprala a vyžehlila vaši. Máte ji nahoře v pokoji.”

„Nějak se mi točí hlava,” tvrdil. „Budu potřebovat někoho, kdo by mi pomohl s oblékáním.”

Vzhlédla k němu. „Pomohu vám, jestli to bude nezbytné. Neměl by to být žádný problém, protože se budu převlékat také.”

„Budete chtít, abysem vám pomohla, slečno Raelynn?” zavolala z haly Tizzy.

„Jenom učesat. Zatím buď k ruce nevěstě. Slečna Elizabeth by jistě chtěla mít při svatbě co nejkrásnější účes.” Elizabeth horlivě přikyvovala a Raelynn se zasmála. „Vidíš, Tizzy, dnes bude po tvých službách velká poptávka. Zavolám na tebe, až budu oblečená.”

Jeff si odvedl Raelynn nahoru. Sotva zavřel dveře, opřel se o ně, objal ji a dlouze políbil. Když ji konečně pustil, točila se hlava i jí.

„Neumíte si představit, madam, jak velice se mi po vás stýskalo,” zašeptal do jejích rtů. „Musel jsem sám se sebou den co den bojovat, abych se za vámi nerozjel, ale bál jsem se, že přede mnou utečete stejně jako v Petově srubu.”

„Jeffrey, nevzpomínám si na jedinou noc, kdy bych neplakala steskem a obavami, co s námi bude dál.” Vzala jeho tvář do dlaní. „Teď mi přijde naprosto nepochopitelné, že jsem pochybovala o vaší nevině. Jak bych mohla milovat muže, který by byl schopen tak odporného činu?”

„Měl jsem být trpělivější a dát vám více času,” vyčítal si. „Utrpěla jste hluboký otřes.”

„Už je to všechno za námi,” stačila zašeptat, než znovu přitiskl své rty na její. Objala ho kolem krku a přivinula se k němu tak pevně, že v klíně ucítila jeho touhu.

„Raději bychom se měli obléknout,” řekl chraptivě. „Jak znám Farrella, bude zde cobydup, a jestli nepřestaneme, bude pod námi ta ubohá postel skřípat jako ještě nikdy.”

Raelynn se od něho sice odtáhla, ale začala si rozepínat živůtek. Jeff nevydržel, znovu ji objal, vklouzl rukou pod košilku a začal jí laskat ňadra. Vyzývavě se na něho usmála, ale s povzdechem ji odstrčil.

„Tak dost, ženuško. Jestliže si nepospíšíme, za chvíli nám bude Farrell bušit na dveře.”

Jeff litoval, že má čas nanejvýš se opláchnout nad umývadlem. Toužil ponořit se do vany plné horké vody, která by mu uvolnila ztuhlé svaly, ale především by si rád dopřál společnou koupel s manželkou. Za dobu odloučení nejednou vzpomínal na okamžiky, kdy se mu ve vaně opírala zády o hruď, a nyní se těšil na další stejně kouzelné chvíle jako ty, které se mu vryly do paměti.

Raelynn mu nachystala šaty a začala se také oblékat. Když si natahovala punčochy, náhodou vzhlédla. Jeff stál nahý před umyvadlem a holil se. Často si ho obdivně prohlížela, ale tentokrát ho zkoumala tak soustředěným pohledem, že se k ní otočil.

„Staly se pro vás mé intimní partie modlou?” dobíral si ji. „Jestliže na mě budete tak upřeně hledět ještě chvíli, nevejdu se do kalhot.”

„Jeffrey, jak jste na tom ve srovnání s jinými muži?” „Proč se ptáte?” zeptal se pobaveně.

„Pouhá zvědavost.” Sklonila se a přetáhla si punčochu přes lýtko. Po nesčetných důvěrných rozhovorech, které spolu vedli po milování, se nestyděla hovořit s Jeffem o jeho přirození. Zcela otevřeně jí vysvětloval, co mu působí největší rozkoš, a naopak na jejím těle pátral po místech nejcitlivějších na jeho laskání. „Tak co mi řeknete?”

Zasmál se. „Nikdy mě nenapadlo se s jinými muži poměřovat.” Nahnul se ke kulatému zrcátku a začal si břitvou seškrabovat z tváří bílou pěnu. Když skončil, přejel si rukou po obličeji, aby zjistil, zda některá místa nejsou ještě drsná, a pak se otřel vlhkým ručníkem. Až potom se obrátil k Raelynn. Podle lesku v jejích očích uhodl, že na něho bude dorážet, dokud neukojí její zvědavost. „Tak dobře, má drahá. Schovejte své dvě modré dýky, řeknu vám, co vím.”

Zavrtěla se jako dítě, které čeká, že uslyší svou oblíbenou pohádku. Byl na ni kouzelný pohled. Seděla na židli zpříma jako panna, ovšem její oblečení ten dojem kazilo. Neměla na sobě nic kromě jemné košilky, pod níž se zřetelně rýsovala její ňadra.

„Kdyby vás tak teď viděl Fridrich, má lásko. Probodl by mě prvním mečem, jen aby vás měl sám pro sebe.”

„Nevyslovujte přede mnou jméno toho lotra. Nenávidím ho.” Zatřepala rukou, aby manžela vrátila k původnímu tématu. „Spusťte, Jeffrey. Čekám.”

„Tak poslouchejte, má drahá. Jako kluk jsem se chodil s kamarády koupat, přirozeně na Adama. Houpávali jsme se na laně zavěšeném na větvi nad vodou a občas soutěžili, kdo dál doskočí. My, kteří jsme byli lépe vybaveni, jsme museli od ostatních vyslechnout spoustu vtipných i nejapných poznámek. Například navrhovali, že kdybych já nebo někdo mně podobný vylezl na strom, mohl by posloužit jako lano. Jejich veselí bylo stejně bujné jako jejich fantazie. Tvrdili, že by létali ještě dál, protože naše údy by pružily lépe. Jinak jsou prý od lana k nerozeznání.”

„Nebylo vám to vtipkování nepříjemné?”

Jeff se v předstíraném zamyšlení poškrábal na tváři, hned vedle dolíčku vyhloubeného úsměvem. „Vzhledem k tomu, že trubičky některých z nich byly dobré nanejvýš k tomu, aby mohli ucvrknout do nočníku, jsem usoudil, že jsem měl vlastně štěstí. Rozhodně si mě nikdy nikdo nespletl s holčičkou.”

„Líbíte se mi takový, jaký jste.”

„Ale k manželským hrátkám byste teď asi svolná nebyla, že?” odvážil se zeptat, protože ho rozhovor vzrušoval. „Nějakou omluvu pro naše zdržení bych si vymyslel.”

Raelynn si představila pohledy, které by je uvítaly, až by sešli dolů. „Postel vrže tak příšerně, Jeffrey, že by věděli, co jsme tady dělali.”

„Hned zítra si vás odvezu domů, kde postel nevrže,” prohlásil rozhodně. „A budu vás v ní držet tak dlouho, dokud nebudete žadonit, abych vás propustil.”

Rozzářila se. „Slibujete?”

Pozvedl ruku k přísaze. „Máte mé slovo, madam.”

19

Gustav Fridrich si to rázoval po ulici, připravený vrazit do každého, kdo by si dovolil neuhnout mu z cesty. Přestože se zadýchal a kulatá tvář mu zbrunátněla, nehodlal zpomalit. Dopřát si oddech by považoval za slabost, kterou nenáviděl téměř stejně jako prostředí, v němž se nacházel.

Ohrnul spodní ret a pohrdlivě si měřil všechny ty elegantní páry, které míjel. „Jako by neměli žádné starosti. Blázni! Slaboši! Chudáci!”

Podle jeho názoru byl Charleston žumpou lenosti, samolibosti a bezstarostného veselí, která si nezasluhovala nic jiného než opovržení, a to i přesto, že ve městě i okolí uzavřel řadu špinavých obchodů, které z něho udělaly zámožného muže. Zdejší lidé raději užívali prostých potěšení života a pěstovali čilé přátelské i společenské styky, než aby pilně pracovali a zvětšovali svůj majetek. Ze všech nejvíc nenáviděl šerifa. Nebýt jeho, patřila by mu Raelynn a byla by sladkou náplastí na zmrzačenou ruku. Ještě nikdy takovou ženu neměl. Z děvek, které šly za pár drobných s každým, se mu už dělalo zle. Nechal si jich přivézt hned několik, aby zapomněl na své zranění, ale skončilo to jeho hanbou a ponížením. Utekly, vyděšené výbuchem nepříčetného vzteku.

S Raelynn by to bylo jiné, utěšoval se. Pouhá představa, že s ní spí, ho rozněcovala víc, než dokázala i ta nejzkušenější a nejchlípnější prostitutka. Krásná, dobře vychovaná, elegantní a tak mladá, že by ji lehce zkrotil, by byla v posteli skutečnou lahůdkou.

Hlad na Raelynn ho nepřešel, ani když se stal příčinou jeho zranění. Nesnášel pohled na vlastní obraz, na břicho, které se měsíc od měsíce zvětšovalo. Mrtvá váha nehybné paže, stejně jako údu v rozkroku, mu neustále připomínala, proč tak nenávidí Jeffreyho Birminghama i šerifa, který odmítá Birminghama zatknout pro vraždu Nell.

Zabraný do chmurných myšlenek zabočil do úzké uličky, aby si zkrátil cestu k místu, kde na něho čekala drožka. Nevšiml si dvou námořníků, kteří na sebe kývli a vydali se za ním.

Náhle mu kdosi sevřel zdravou ruku a přirazil ho tváří ke zdi tak prudce, že mu málem zlomil nos. Zaskučel bolestí a pokusil se otočit, ale ohromná tlapa mu sevřela šíji.

„Co to má znamenat!” rozhořčoval se.

Do tváře ho udeřil zapáchající dech. „Naval prachy, jinak tě na fleku podříznu,” přikázal hrubý hlas. Aby svou výhružku zdůraznil, přitiskl mu lupič ke krku nůž, až vytrysklo pár kapek krve.

Druhý námořník neztrácel čas řečmi. Poklekl vedle Němce a prohledal mu kapsy. Když v nich nalezl jen pár drobných, začal mu přejíždět po těle, až nahmatal u pasu slibnou bouli. Vytáhl také nůž, přeřízl mu šle a stáhl kalhoty. Jakmile se dostaly přes mohutné hýždě, sjely samy až ke kotníkům. Lupič zručně rozepnul opasek s penězi a přehodil si ho přes rameno.

„S tímhle překlepem aspoň jednu zimu,” prohlásil spokojeně a plácl kumpána do zad.

„A co s ním provedem?”

„Odděláme ho, co jinýho?”

Gustav Fridrich byl zvyklý hrůzu spíš nahánět, a když uslyšel, že má zemřít, doslova ztuhl. Srdce mu bušilo o žebra, dech se změnil v namáhavé sípání. Přestože peníze miloval, nyní jim nevěnoval jedinou myšlenku. Hlavou mu běžel jeho život, lidé, které zničil nebo nechal zabít, ženy, které zneuctil, starci, které podvedl a nechal žebrat na ulicích, děti a mrzáci, které odkopl, když se mu připletli pod nohy. Jeho cesta k bohatství a moci byla dlážděna nevinnými oběťmi, další odhodil, jakmile dosáhl svého cíle. Nyní, když na prahu smrti účtoval se životem, ho pronásledovaly jejich tváře. A v čele průvodu byla Nell. Neslíbil snad tisíc dolarů za odstranění Jeffreyho Birminghama, který stál mezi ním a Raelynn? A co následovalo? Smrt mladičké matky.

Ne mou vinou! Já nic nevěděl! křičel do mrtvolné tváře soudce v černém taláru. Kladívko dopadlo. Vinen ve všech bodech obžaloby. Odsuzuje se k smrti!

Pokoušel se rozpomenout na slova modlitby, kterou naposledy odříkal někdy v šesti letech, když lupič, který ho ohrožoval nožem, náhle zachroptěl. Druhý se rozpřáhl k ráně, ale dlouhá čepel mu prořízla hrdlo. Zvolna se svezl na svého kumpána.

„Můžete si kaťata zas natáhnout, pane Fridrich,” vybídl ho známý hlas. „Tydle dva vám už nic neudělaj.” „Olney?” „Jo, já.”

Němec škubl kalhotami, aby je dostal přes mohutné pozadí, a zatímco se zapínal, otočil se k mladíkovi a vyštěkl na něho, jako by mu právě nezachránil život. „Kdes byl? Čekám tě už několik týdnů.”

„Nemoh jsem se ukázat, dokud se mi nezahojila ruka,” hájil se Olney. „Birmingham se šerifem na mě poštvali svý chlapy, takže jsem si nemoh ani na chvíli odpočinout. Štvali mě tak, že jsem z toho měl málem smrt. Dýl než měsíc jsem se nevykoupal a neměl ženskou, až jsem měl plížení po lese a bažinách plný zuby a řek jsem si, že se můžu právě tak dobře schovat v bordelu, kde jsem našel Coopera, a ještě si trochu užít. A právě tam jsem si to šinul, když jsem zahlíd vás s těma dvěma. Co je s Birminghamem?” vyptával se zvědavě. „Už ho sebrali?”

„Nein! Ten idiot šerif se o vraždu Nell vůbec nestará. Zabils ji úplně zbytečně!”

„Já ji nezabil! To Birmingham! Viděl jsem ho na vlastní oči.”

„Lžeš, Olney. Proč by ji zabíjel? Tys ji tam vzal, aby mu udělala scénu, a já pak uslyšel, že je po ní.”

„Možná se rozzuřil, když mu vyhrožovala. Podle mýho nestál o tu ostudu a oddělal ji. Některejm lidem záleží víc na jejich reputaci než na zákonech. To my dva jsme se nikdy nemuseli ohlížet ani najedno, ani na druhý, co, pane Fridrich?”

Němec, který nezapomínal, že možná mluví s vrahem, pro jistotu posměšnou poznámku přešel. „Přestože by se mi líbilo, aby byl vrahem Birmingham, nevěřím, že by byl takový hlupák. Třeba sis vraha s Birminghamem jenom spletl, Olney.” „Byl bysem ochotnej odpřisáhnout před soudem, že to byl on, jenže k tomu nedojde, protože sotva bysem se tam ukázal, šerif by mě sbalil. Zaručeně by o mně porotě navykládal fůru hnusnejch lží, jen abysem si pěknejch pár let poseděl v base. To mi za mizernejch tisíc dolarů, co jste slíbil, nestojí.”

Fridrich přimhouřil studené modré oči. „A co takhle tři tisíce?”

„Udělám to, jedině když vaši chlapi roznesou po městě, že jsem zpátky a že jsem viděl, jak Birmingham propích Nell. Musej poštvat lidi proti šerifovi, že kreje svý kamarádíčky. Pak se mnou i s těma naštvanýma lidma půjdou za šerifem a já se mu přihlásím coby svědek.”

„To půjde snadno. Kdy chceš začít?”

„Potřebuju pár hodin, abysem se umyl a trochu si zašpásoval. A taky deset tisíc jako zálohu.”

„Deset tisíc? Ty ses zbláznil! Tolik ti nikdy nezaplatím!”

Olney lhostejně trhl rameny. „Jak myslíte, pane Fridrich, ale za míň to neudělám. Je docela dobře možný, že si pár let posedím, a chtěl bysem napřed investovat slušnou sumičku, abysem si moh žít jako Birmingham, až mě pustěj.”

„To je horší než loupež!”

„No, můj děda přepadal lidi na cestách a já mám v žilách trochu jeho krve, jenže jestli je mezi náma dvěma někdo lupič, pane Fridrich, tak na něho právě koukám. Nezapomínejte, že jste mě platil. Jsem poctivej, tvrdě pracující chlap, kterej dokáže tvrdě vyjednávat, když mu nic jinýho nezbejvá. Několik let v base je tuze dlouhá doba na mizernou almužnu, co nabízíte. Krátce a dobře, za míň, než jsem řek, to neudělám.”

Gustav mladíka probodával pohledem. „Zaručuješ, že Birminghama zatknou?”

„Zaručuju.”

„Dobše. Deset tisíc za jeho zatčení. Jestli to nevyjde, najdou tě v řece s proříznutým hrdlem. To ti slibuju.”

,,‘brý odpoledne, šerife.”

Rhys se otočil jako na obrtlíku a sáhl po pistoli. Přirozeně hned poznal hlas muže, na něhož myslel ve dne v noci. Marně si lámal hlavu, kde se ta krysa Olney schovává, a ani ve snu by ho nenapadlo, že by se mohl zjevit na prahu jeho kanceláře vyfintěný jako na tancovačku. Ale Olney tam opravdu stál, v životní velikosti. Opíral se nedbale o veřeje v křiklavém kostkovaném kabátě, červené košili, s kalhotami zastrčenými do ohrnutých bot z jelenice, které pamatovaly lepší časy.

„Který čert tě sem přivedl, Olney?” vyštěkl Rhys, který si dobře povšiml davu shromážděného před kanceláří. Cítil v kostech, že se chystá něco nekalého.

Olney pokročil dopředu se zlomyslným úšklebkem muže, který drží celý svět v hrsti. Trhl úzkými rameny. „Řek jsem si, že bysem vás moh přijít pozdravit, šerife. Nějaký námitky?”

Když se mladík doklátil až k němu, šerif se s odporem odvrátil, jako by ho do nosu udeřil zápach rozzuřeného tchoře. „Smrdíš jako děvka.”

Olney zaklonil hlavu a rozchechtal se tak hlasitě, že probudil šerifova pomocníka dřímajícího v prázdné cele. Starší muž zákona doklopýtal k mřížím a ospale zamumlal: „Co se děje?”

„Klidně si lehněte, Charlie,” poradil mu Rhys a obrátil se k mladíkovi, který se před ním samolibě naparoval.

„Co říkáte mýmu novýmu ohozu, šerife?”

„Poněkud příliš nápadný na můj vkus, ale já přirozeně nejsem ty. Za co ti Fridrich zaplatil, že sis mohl koupit šaty?”

„To jste celej vy, šerife. Pořád si myslíte, že si někdo může koupit moji bezúhonnost.”

„Jakou bezúhonnost?”

„Žádný strachy.” Olney zamával šerifovi před nosem ukazováčkem. „Mám jí na rozdávání.” „Vážně? A kdo ještě?”

Olney si zhluboka povzdechl, jako by litoval, že k šerifovi vůbec chodil. „Já tady před várna stojím celej dychtivej vám pomoct s vraždou, s kterou nedokážete sám hnout, a vy na mě neumíte bejt ani trochu zdvořilej.” Pokynul hlavou k davu, který stále houstl. „Ti všichni jsou celí žhaví si poslechnout, co můžu říct k vraždě chudinky Nell, i když vy o to nejspíš moc nestojíte.” Rhys rozvážně došel k oknu a vyhlédl ven. Měl dobrou paměť na tváře a v davu rozeznal některé, které mu byly povědomé z noci, když s celou armádou přátel a pomocníků vtrhl do Fridrichova skladiště. „Nevím, čím to je, Olney, ale nějak se nemůžu zbavit dojmu, že tví kumpáni předem vědí, co uslyší. Ty se přímo třeseš nedočkavostí oznámit mi jméno muže, kterého chceš obvinit z vraždy. Mám hádat?”

Olney se zatahal za ucho. „No, jeden pokus bysem vám moh dovolit.”

Šerif kývl hlavou k davu. „Když tak vidím všechny ty lidi, co tě doprovázejí na tvé misi dobré vůle bezpochyby jen proto, abys mě přinutil zasáhnout, sotva se mýlím, když předpokládám, že z tvých úst uslyším jméno Jeffreyho Birminghama.”

„Čas od času mě překvapíte, šerife. Vy nakonec nebudete tak hloupej, jak vypadáte.”

„Díky, Olney. Od tebe jsem ochoten to přijmout jako kompliment. Ovšem vždy musím brát v úvahu pramen informací.”

„Viděl jsem Birminghama těmadle očima! Nelžu!” rozhořčoval se darebák.

Rhys si ho opět důkladně změřil. „Podle tvých nových šatů soudím, že ti Fridrich už zaplatil za to, aby ses vydal do mých rukou a svědčil.”

„Můžete mít docela pravdu, šerife. Poněvač jsem moc dobře věděl, jak prahnete po tom strčit mě pod zámek, neměl jsem chuť vám líst na oči, dokud nedostanu slušný odškodnění za dobu, co budu sedět. A teď se věci maj tak, že až vyjdu ven, budu si žít jako pán. Když jsem řek panu Fridrichovi, co jsem viděl, řek, že bysem se vám měl sám vydat do rukou, abysem dal průchod právu, jak se vyjádřil.” Olney se pohrdlivě ušklíbl tak vznešené formulaci. „Vypláz deset tisíc dolarů, abysem za váma šel. A tak mě tady máte, šerife. Jsem připravenej vypovídat o všem, co jsem spáchal já i váš kamarádíček.”

„Víš, Olney, já obvykle dokážu rozpoznat, když někdo lže. Šimrá mě v žaludku tak dlouho, dokud mi není jasné, že prostě nemůžu strávit, co mi vykládá. Někteří lidé lžou pro čiré potěšení, protože je zevnitř stravuje hniloba. Kněz by řekl, že jsou posedlí ďáblem. Tebe už ďábel strčil do pytle a teď se rozhlíží po další oběti. Chci tím říct, chlapče, že mě nemůžeš tahat za nos příliš dlouho. Měl by sis šetřit dech, protože pro tebe z toho nekouká nic dobrého. Já nakonec vraha dopadnu, ať už s tvou pomocí, nebo bez ní.”

„Já vím, co jsem viděl, šerife,” tvrdil darebák s andělsky nevinnou tváří. „Je to pravda pravdoucí, ať tomu vy uvěříte nebo ne. Tak vyslechnete mě, nebo mám těm venku říct, že nechcete slyšet nic ošklivýho o svým vzácným zazobaným příteli?”

„Nezdráhám se vyslechnout tvou verzi, Olney, ale konečný závěr učiním až na základě nezvratnějších důkazů, než je tvoje slovo. Ty můžeš být přesvědčený, že máš pravdu, ale nedá se vyloučit, že se všechno odehrálo jinak. Než mi vylíčíš, co jsi viděl, byl bych rád, abys mi odpověděl na jednu otázku. Znáš totožnost muže, který tě pronásledoval, když jsi prchal ze stájí?”

„Jak to ksakru víte?” vyhrkl Olney ohromeně.

Šerif se sladce usmál. „Mám své zdroje. Ukradl jsi z výběhu koně, abys utekl před vrahem, že?”

Olneymu klesla brada, ale vzápětí po šerifovi podezíravě zašilhal. „To vám navykládal Birmingham, co?”

„Nemluvil jsem s ním o okolnostech vraždy od noci, kdy k ní došlo.” Rhys si soustředěně prohlížel darebákovy špinavé boty. „Zanechal jsi ve výběhu stopy. Vypadalo to, jako by se tudy prohnal býk. Máš velice široká chodidla, Olney, pokud sis toho zatím nevšiml, a našlapuješ na vnější hranu. Tvoje stopy se nedají zaměnit s jinými.”

„No jo, ale jak můžete vědět, že mě někdo honil?”

„Prozradily to otisky menších, elegantních bot, které překryly tvoje. Tys nasedl na koně, přeskočil ohradu a odjel. Druhé stopy se vrátily do stáje. Vraha jsi skutečně viděl, Olney, a pelášil jsi pryč, jako by ti za patami hořelo. Elijah řekl, že tě klisna shodila v lese a že ses pravděpodobně zranil, protože ses dlouho motal na jednom místě.”

Olney byl přesvědčený, že bude mít hlavní slovo, ale šerif mu vzal vítr z plachet, když mu události osudného večera vylíčil, jako by byl muškou na stěně stáje.

„Dobře,” připustil neochotně, „půjčil jsem si ve výběhu koně a ta mrcha mě skoro zabila. Vyhodil jsem si rameno a roztrh nohu. Ve srubu Red Peta jsem natrefil na Birminghama s paničkou. Byli v tom hnízdečku úplně sami. Přinutil jsem ho, aby mi šoup ruku zpátky. Zkoušel mi nabulíkovat, že Nell nezabil. Dokonce prohlašoval, že ji vrah bod třikrát.” Odfrkl si. „Já jsem viděl, že do ní vrazil kudlu jenom jednou.”

„Birmingham nelhal, Olney,” oznámil mu šerif. „Nell měla v těle tři bodné rány.”

„Tak se musel vrátit a dorazit ji. Vím, co jsem viděl.”

Šerif se zamyslel nad jeho výpovědí. „Viděl jsi vrahovi do tváře?”

„Viděl jsem nějakýho chlapa v nóbl ohozu, skoro o hlavu vyššího než já.”

„A přestože jsi nezahlédl jeho tvář, jsi ochotný odpřisáhnout, kdo to byl?”

„Stejně jsem ho poznal, šerife. Byl to Birmingham. Osobně,” dušoval se Olney. „Málem dostal i mě. Kdyby ve výběhu nebyla ta kobyla, dopad bysem jako chudinka Nell. V životě jsem neviděl nikoho zdrhat tak rychle. A to je mi o dobrejch deset let míň než jemu.”

Rhys zpozorněl. „Říkal jsi, že byl velice vysoký?”

„Jako Birmingham, vy nebo ten elegán, co šije róby pro nóbl dámy.” Přezíravě zkřivil rty. „Řek bysem, že si na kraječky a volánky potrpí tak, že je začal šít, aby v nich moh v tom svým salonu tajně chodit.”

Rhys na navoněného darebáčka nevěřícně vytřeštil oči. „Než budeš rozvíjet svou absurdní domněnku, rád bych tě upozornil, že Farrell Ives je nejen bývalý neporazitelný boxer, ale také daleko široko nejlepší střelec. Ze šedesáti kroků by ti vystřelil oči z důlků dřív, než bys stačil mrknout.

„Vy se ale umíte zastávat svejch přítelíčků, šerife,” nedal se Olney. „Tak poslechnete si, co vám chci říct o Birminghamovi, nebo ne?”

„Já půjdu otevřít, Tizzy,” zavolala Raelynn směrem do zadní části domu, kde mladá černoška koupala Jaka. „Nevyrušuj se.” „Ano, madam.”

Raelynn nejprve opatrně vyhlédla z okna, aby se přesvědčila, že návštěvník má přátelské úmysly. Když spatřila šerifa, spěchala ke dveřím.

„Rhysi! Co vás k nám přivádí?” zeptala se trochu překvapeně, ale pak sklouzla pohledem na ulici a oči se jí rozšířily při pohledu na dav, který se tam shromáždil. V čele stál Olney s pouty na rukou a Raelynn pochopila, že se konečně přestal skrývat, aby udal jejího manžela.

„Jeffrey to neudělal, Rhysi,” prohlásila, aniž by si v duchu připustila jedinou pochybnost. „Já vím, že by něčeho takového nebyl schopen.”

„Potřebuju s ním nutně mluvit, Raelynn,” prohlásil úředně. „Je uvnitř?”

„Ano,” odpověděla neochotně a otevřela dveře dokořán, aby mohl mohutný muž projít. „Jeffa před několika hodinami znovu rozbolela hlavu. Dala jsem mu do jídla pár kapek opia, aby usnul. Ještě nepřestalo působit.”

„Opravdu bych ocenil, kdybyste mu oznámila, že jsem zde.”

„Pojďte dál a posaďte se v hale,” vyzvala ho.

„Díky, Raelynn.” Vešel dovnitř a rozhlédl se. „Je doma ještě někdo další?”

„Pouze moje komorná a Jake. Elizabeth se odpoledne provdala za Farrella. Noc stráví u něho.”

Rhys roztáhl ústa do širokého úsměvu. „To rád slyším. Měli to udělat už dávno.”

„Půjdu vzbudit Jeffreyho. Možná budete muset chvíli počkat, než se oblékne a sejde dolů.”

„Nevadí, Raelynn. Nikam neodejdu.”

Když Raelynn vešla do ložnice, Jeff byl vzhůru a omýval si tvář studenou vodou. Ukázal palcem přes rameno směrem k oknu, na němž mezitím roztáhl těžké závěsy.

„Co se tam venku děje?” zeptal se, když se utíral. „Na co ti lidé čekají?”

„Jestliže se podíváte pozorněji, můj drahý, pak mezi nimi najdete Olneyho Hyda. Dole čeká Rhys Townsend. Moc toho sice nenamluvil, ale obávám se, že vás přišel zatknout.”

Jeff odhodil ručník. „Asi bych se měl obléknout.”

V pohledu, kterým pohladila jeho nahé tělo, tentokrát scházel obvyklý obdiv. „Také si myslím. Rhyse by nešokovalo, kdybyste sešel dolů tak, jak jste, ale Tizzy ano.”

„Mohla by mi uvařit kávu. Připadám si jako opilý.” Mnul si čelo, jako by se snažil rozehnat přetrvávající otupělost. „Nevím, čím to je, že v poslední době tolik spím.”

Raelynn se neodvážila prozradit mu příčinu. „V salonu jsem se naučila vařit opravdovou kávu. Udělám vám takovou, jakou má rád Farrell. Silnou.”

O pár minut později sešel Jeff ze schodů v košili, kalhotách a kotníčkových botách. Sotva se pozdravil s přítelem, vyšla z jídelny Raelynn. Nesla podnos s porcelánovým servisem zdobeným květinovým ornamentem. Jeff, který naléhavě potřeboval povzbudit omámenou mysl, k manželce přistoupil, sám si vzal jeden šálek a opatrně usrkl vřelého nápoje.

Raelynn postoupila k šerifovi. „Můžu vám nabídnout?”

„Dám si ji bez cukru a mléka stejně jako Jeff,” řekl. Předklonil se v křesle a sáhl po druhém šálku.

Jeff klesl na pohovku, pohlédl na Raelynn a mlčky poklepal na polštář vedle sebe. Usmála se, odložila podnos na stolek a posadila se.

Rhys upil a uznale pokýval hlavou. „Dobrá káva. Přesně to jsem potřeboval.”

„Díky,” zamumlala Raelynn a křečovitě se usmála. Bylo obtížené chovat se nenuceně, když věděla, že za chvíli šerif před jejíma očima Jeffa zatkne. „Naučila jsem se ji vařit od Elizabeth.”

„Od vás dvou si dám kávu kdykoliv. Asi bych vás měl někdy vzít domů, abyste ji naučily vařit mou Mary. Na můj vkus ji dělá hrozně slabou. Jako správná Skotka se pořád snaží ušetřit nějaký ten cent a nevadí jí, že káva se pak nedá pít.”

Napjaté ticho mu prozradilo, že manželé Birminghamovi čekají, až jim oznámí důvod své návštěvy, a že žádné žertování nemůže zmírnit jejich úzkost. Odkašlal si a pokývl hlavou směrem k ulici. „Předpokládám, Jeffe, že sis všiml toho srocení venku,” začal a znovu usrkl kávy. „Olney si sehnal posilu, než se ke mně vypravil. Přísahá, že Nell jsi zabil ty…“

„Vím, co si myslí, ale mýlí se,” hájil se Jeff. „Já jsem Nell nezabil, Rhysi. Vylíčil jsem ti, co se stalo. A je to pravda.”

„Jeffrey ji nemohl zabít, Rhysi,” ozvala se Raelynn s neotřesitelným přesvědčením, které jejího manžela překvapilo. Pevně mu stiskla ruku. „Vy ho znáte déle než já a měl byste vědět lépe než kdokoliv jiný, že by takového činu nikdy nebyl schopen.”

Rhys pozvedl ruku. „Nechte mě domluvit, prosím. Ujišťuju vás, že podezírám někoho jiného, ale abych mohl Jeffa chránit před tou chátrou, musím ho odvést. Kdybych tě nezatkl, Jeffe, zlynčovali by tě. Fridrichovi chlapi je na tebe poštvali. Jsou přesvědčení, že neplním svou povinnost, protože jsi můj přítel. Teď bych byl rád, kdybyste mi řekli všechno, čeho jste si všimli na muži, který vás přepadl. Víme, že byl vysoký, uměl rychle běhat, a protože dokázal jednou ranou odhodit velkého muže na lucernu, musí být i silný. Napadá vás něco jiného, na co jste si hned nevzpomněli? Co například jeho nohy?”

Jeff na přítele pohlédl, jako by pochyboval o jeho zdravém rozumu. „Stejnou otázku jsi mi položil, když jsme se bavili o Olneym, a moje odpověď je taky stejná. Neprohlížel jsem si je. Snažil jsem se zachránit život Raelynn i sobě. Co je na jeho nohou pozoruhodného, že tě tak zajímají?”

Rhys pozvedl široká ramena. „Já jsem se k němu moc blízko nedostal. Prostě by mě zajímalo, jestli náhodou nemá tak úzkou nohu, aby se vešel do tvých bot.”

Jeff se překvapením napřímil. „Narážíš na zablácené boty, které našla v koupelně Cora?”

„Přesně na ty.”

„Jenže proč by se vrah Nell pokoušel zabít i mě? Logičtější je, že ji zabil, aby vina padla na mě.” Jeff, který ještě pořád nedokázal uvažovat zcela jasně, si bezradně mnul spánky. „Nedokážu si dát jedno k druhému. Začínám se bát, že mi v hlavě už nikdy nepřestane dunět.”

„Z toho si nic nedělej. Opium uspí tělo i duši…“ Rhys zmlkl uprostřed věty, protože si uvědomil, že se uřekl, a pohledem poprosil Raelynn za odpuštění.

Jeff byl tak zmatený, že mu jejich němý rozhovor unikl. „Vy jste mi dávala opium?” zeptal se manželky.

Schoulila se jako provinilé dítě. „Musela jsem něčím zmírnit vaše bolesti,” vysvětlovala.

„Ale já jsem vám řekl, že to svinstvo nechci,” vyčetl jí. „Dávám přednost bolestem hlavy před ochrnutým mozkem. Právě teď nedokážu ani sledovat, co mi Rhys říká.”

„Omlouvám se, víckrát to neudělám,” slibovala zkroušeně a jeho podráždění se okamžitě rozplynulo.

„Můj bože, madam, vy byste obměkčila srdce i samému ďáblovi,” zamumlal a přitáhl ji k sobě. Po týdnech trýznivého odloučení si rozhodně nepřál, aby se ho znovu bála. „Žádné slzy, má lásko. Prosím. Nesnesl bych je.”

Rhys se při pohledu na ně spokojeně ušklíbl a nalil si další šálek kávy. „Předpokládám, Jeffe, že u vás doma je zase všechno v nejlepším pořádku, co? Až na to, že tě budu muset na krátkou dobu zavřít.” Pohled mu padl na oblinu pod Raelynninou sukní. „Jak vidím, příští rok vás čekají rodičovské starosti a radosti. My s Mary budeme mít taky spoustu práce s potomkem, ale vám se to nejspíš narodí později. A než se naděješ, Jeffe, budeme mít vnoučata.”

„Dost!” zasmál se Jeff. „Rád bych zplodil několik dalších dětí, než budu chystat svatbu tomu, co je na cestě. Nejsem ještě tak starý, Rhysi.”

„To netvrdím. Už vzhledem k tomu, že jsi o dva roky mladší než já. Mary touží po velké rodině. Buď mi bude muset příštích osm let porodit rok co rok jedno dítě, nebo se budu muset činit až do šedesátky. Mary bude pořád mladá, alespoň v mých očích.”

„Vraťme se k chlapovi, co nás přepadl,” požádal ho Jeff. „Cos o něm zatím zjistil a proč si myslíš, že by Nell mohl zabít právě on?”

„Olney vypověděl, že muž, který ho pronásledoval do výběhu, uměl běhat po čertech rychle, a mě ohromilo, jak snadno mi v noci útočník utekl. Přirozeně nemůžu tvrdit, že mezi oběma událostmi existuje souvislost, ale na druhé straně si říkám, kde by se tady najednou vzali dva tak rychlí běžci. Vím, že ty nejsi zrovna louda, Jeffe. Když jsme byli kluci, většinu závodů jsi vyhrával, ale nikdy jsi mě svou rychlostí neohromil. Můžu se jen dohadovat… a doufat, že chlap, který zavraždil Nell, je totožný s tím, který přepadl vás. Rozhodně by mi to usnadnilo práci, protože bych pátral jenom po jednom lumpovi místo dvou.”

„Ale ani ty, ani Olney ho nedokážete přesněji popsat,” namítl Jeff. „Olney tvrdí, že byl vysoký, černovlasý a ve večerním obleku. Ten popis se hodí na mě, ale také na bůhvíkolik dalších hostů. Jak chceš na jeho základě hledat vraha mezi všemi muži, co se pohybují po Charlestonu?”

„To bude těžký oříšek k rozlousknutí, Jeffrey, srdíčko moje, jak by řekl náš přítel Farrell,” připustil šerif.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Rhys pohybem ruky zarazil Raelynn, která se chystala vstát. „To bude Charlie. Jde mi říct, že se dav venku nemůže dočkat, kdy začnu konat svou povinnost.” Vstal ze židle, přešel do chodby a otevřel dveře. „Ano, Charlie?”

„Šerife, Olney pořád štve ty lidi venku. Mám mu zavřít pusu?”

Rhys tlumeně zaklel. „Řekněte jim, ať se pěkně drží zpátky. Za chvíli s panem Birminghamem vyjdeme.”

Vrátil se, postavil se za židli a pohlédl příteli do očí. „Bude lepší, když půjdeme, než Olney s tou cháskou vtrhne dovnitř.”

„Proč jsi ho vůbec bral s sebou?” zlobil se Jeff. „Mohls tušit, že bude dělat potíže.”

„No, Charlie si jako vždycky, když něco opravuje, dává na čas. Tentokrát nevsadil včas nové dveře ani u jedné cely. Bude to muset udělat hned, jak se vrátíme, aby nám Olney zase neupláchl. Honil jsem se za ním tak dlouho, že nestojím o to, aby mi zase proklouzl mezi prsty.”

Jeff se také zvedl a nastavil zápěstí. „Publikum venku by mě rádo vidělo s želízky na rukou, Rhysi.”

„Řeknu jim pár slov, kamaráde. Neuvidí tě spoutaného, dokud jsem tady šerifem já.”

„Půjdu se obléknout,” vypravila ze sebe Raelynn.

Jeff nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Nepřeji si, abyste jela s námi, Raelynn. Nedá se předvídat, co ta sebranka udělá, až vyjdu, a vám se nesmí nic stát. Prosím vás, zůstaňte tady v bezpečí.”

Oči se jí leskly slzami. „Ale já chci být s vámi, Jeffe…“

„Ne, má lásko. Nedovolím vám to,” opakoval hlasem prozrazujícím dojetí. „Zůstanete v domě, jak jsem řekl.”

Když uplakaná Raelynn klopýtala z pokoje, Rhys si rozpačitě odkašlal a Jeff tiše zaklel. Těžce nesl, že musí nechat manželku v domě pouze s Tizzy a Jakem. Šel za ní, vzal ji kolem ramen a zatáhl za dveře, kde je Rhys nemohl vidět. Otočil ji k sobě, políbil a objal. Rty měla slané od slz, ale nedočkavě je pod jeho polibkem otevřela.

Když se od ní konečně odtrhl, chvěla se po celém těle a nohy se pod ní podlamovaly. Opřela se mu o hruď. Políbil ji na čelo, vytáhl z kapsy kapesník a jako otec malému dítěti jí napřed otřel oči a pak ji přiměl, aby se vysmrkala.

„Donesu vám kabát,” zamumlala. „Venku se ochladilo.”

O pár minut později vedl šerif Rhys Townsend svého přítele po cestičce k bílé brance, před níž čekal povoz. Většinu davu tvořily tváře, které žádný z nich neznal. Oblečení ukazovalo na obyvatele chudých částí města a nedalo se vyloučit, že alespoň někteří z nich dostali zaplaceno, aby sem přišli. Nespokojeně na šerifa pokřikovali. Vyčítali mu, že protěžuje své bohaté přátele na úkor chudáků jako Olney. Jeffovi se dostalo nadávek jako „špinavý vrah” a „odporný smilník”. Někteří zašli tak daleko, že na něho plivali. Snědá tvář mu zrudla rozhořčením nad takovou potupou.

Raelynn stála u okna. Nesnažila se zadržet slzy, které jí stékaly po tvářích až na bílé hrdlo. Před měsícem šerifovi zazlívala, že manžela chrání, nyní těžce nesla, že ho okolnosti donutily Jeffa zatknout, přestože byl přesvědčený o jeho nevině.

Když došli k povozu, chystal se Jeff nastoupit dozadu, kde již seděl Olney pod přísným dozorem šerifova pomocníka, ale Rhys ho nasměroval dopředu. Z davu se ozvaly další nadávky.

„Zavezete ho za město a necháte pláchnout, šerife?” zavolal hluboký hlas.

Rhys, který právě vylezl na vůz, se pomalu otočil a prohlížel si tváře lidí, kteří obstoupili povoz. Mnohým z nich se zadíval do očí. „Vy jste přesvědčení, že jste mě přinutili zatknout vraha,” řekl a okamžitě si zjednal ticho. „Jste na omylu. Pouze jsem se postaral, aby nikdo z vás nebo vám podobných Jeffreymu Birminghamovi neublížil. Já si nemyslím, že by zavraždil Nell…“ Rozhořčené výkřiky ho přinutily zvednout ruku. Mluvil dál, až utichlo i nesouhlasné mručení. „Čas ukáže, že mám pravdu, ale zatím si dobře pamatujte, co vám teď řeknu. Jestliže tady nebo v okolí nebo kdekoliv ve městě dojde k násilí, půjdu po vás. Viděl jsem vaše obličeje a dostanu vás do posledního.

V tomto městě se lynčovat nebude. Už jsem poslal pro posily, aby mi pomohly prosazovat zákon a udržovat pořádek.” Klouzal pohledem po zdvižených hlavách. „Vy si myslíte, že máte pravdu, ale já vím, že se mýlíte, a udělám všechno, abych to během několika dní dokázal. Zatím mějte na paměti mé varování. Můj přítel Jeffrey Birmingham nikoho nezabil…“ Rhys se odmlčel, aby dodal důraz posledním slovům… ale já ano.”

Posadil se vedle Jeffa a vzal do ruky otěže. Charlie si vlezl dozadu k Olneymu. Za léta, co se šerifem pracoval, se naučil, že je lepší mu neodporovat. Měl osobitý přístup k problémům a kupodivu je vždy vyřešil.

20

Cooper Frye vrazil ramenem do těžkých dveří a vešel do Fridrichova obchodu. Okamžitě uviděl Němce sedět za stolem kanceláře, kde ho teď bylo možno zastihnout téměř vždy. Zraněná ruka ho nejspíš připravila o radost z výprav do vykřičených čtvrtí a nevěstinců, kde dřív trávil celé hodiny ve společnosti prostitutek, někdy i tuctu najednou. Byl tak bohatý, že si jich mohl zaplatit, kolik chtěl, ale zřejmě mu nedokázaly zlepšit náladu. Frye za ním přišel s úmyslem připravit ho o malý zlomek jeho bohatství.

Studené modré oči se zvedly od účetních knih a upřely se na Angličana. Gustav Fridrich se občas docela dobře bavil tím, co zase Cooper Frye vytáhne z rukávu. Nebylo pochyb, že je to darebák, kterému to rychle myslelo, pokud neměl mozek zatemněný alkoholem. Samozřejmě nezapomněl, že ho svými špinavými triky připravil o Raelynn a nepřímo i o paži. Jednoho dne se postará, aby Angličan za svůj podvod zaplatil.

Zvrátil se ve své masivní židli a zaťukal perem o kůží potaženou desku stolu. „Tak co, Fryei, čemu vděčím za vzácnou příležitost vidět vás střízlivého? Musí to být něco důležitého. Peníze jako vždycky? Jsem zvědavý, co jste za pár centů ochotný udělat tentokrát.”

Cooper se bez vyzvání posadil proti němu. „Chodil jsem s našpicovanýma ušima, aby mi neušlo nic, co se v Charlestonu a okolí šustne. Dnes odpoledne jsem se doslech, že šerif zatkl Jeffreyho Birminghama pro vraždu Nell, a tak mě napadlo, že byste mi měl vyplatit, co jste mi naposledy slíbil.”

„Za co?” zeptal se Němec popuzeně. „Co jste udělal, že si mě dovolujete vyrušovat od práce? Už byste měl vědět, že to nemám rád. Nevidíte, že kontroluju účty?”

Cooper si z jeho námitek nic nedělal. „Kdyby sem Nell neoddělal, neseděl by teď Birmingham v base. Jak si zaručeně pamatujete, tak jste mi slíbil tisíc dolarů, když se postarám, aby mezi mou neteří a tím hejskem, co se za něho provdala, byl konec.”

Němec vyskočil a vztekle udeřil dlaní do stolu. „Lžete! Mluvil jsem s Olneym. Viděl, že Nell zabil Birmingham. Co to na mě zkoušíte? Chcete, abych vám zaplatil za něco, co jste neudělal?”

Frye v duchu zaskřípal zuby, když uslyšel jméno svého konkurenta. Ten cucák pořád mařil jeho úsilí dostat se k několika mincím. „Olney všecko poplet jako vždycky. Nell nezabil Birmingham.”

„Každý tvrdíte něco jiného. Rád bych věděl, kdo z vás lže,” zasyčel Němec.

„Řek bych, že můžu ukojit vaši zvědavost,” prohlásil Frye nedbale. Nikdy neměl Gustava rád, a nebýt jeho peněz, vyhýbal by se mu velkým obloukem. „Dostal jsem hlášku, že Olney chce vzít Nell k Birminghamovi na bál, aby mu tam sehrála tyátr. Napadlo mě, že se tam taky trochu porozhlídnu, jenže jsem nesehnal koně, protože všechny drožky svážely panstvo na Oakley. Než jsem se tam dotrmácel po svých, bylo už po tý slávě, ale přesto jsem se tam motal s lampou v ruce, kdyby sem třeba na něco narazil. A ve stájích jsem objevil Nell s děckem. Nikdo jiný tam nebyl. Někdo ji bod do břicha, ale vypadalo to, že se z toho vylíže, když ji ošetří doktor. Napřed mě napadlo, že kudlu, co ležela vedle ní, do ní vrazil Olney, ale řekla mi, že to nebyl on. Šla za Birminghamem, aby ho naposledy varovala, jenže v jeho ložnici našla cizího chlapa, jak se šťourá v nějaký bedničce. Než se stačila vypařit, chyt ji, dal jí nůž na krk a vyhrožoval, že ji podřízne, jestli bude řvát. Protože bylo venku bláto po tom lijáku a on si nechtěl zašpinit svý fajnový botičky, hodil ji na postel, posadil se na ni a přezul se do Birminghamových bot.”

„Proč ji nezabil přímo v ložnici? Ušetřil by si tak spoustu práce.”

„Protože tam byl jako host. Chtěl se napřed vypařit. Je jasný, že nechtěl, aby ji našli a začali pátrat, kdo jí to proved, dokud bude v domě.”

Gustav si zamyšleně mnul bradu a pak mu pokynul. „Pokračujte.”

„Ten chlap ji odtah do maštale a vrazil ji nůž do břicha. Nell tvrdila, že ji chtěl bodnout znovu, ale uslyšel hluk, jak Olney zdrhal pryč. Vrh se za ním, ale asi ho nechyt, protože slyšela dusot kopyt. Když se vrátil, dělala, že je mrtvá. Řek bych, že poznal, že není, ale stejně ji nechal být. Stál jsem nad ní a přemýšlel. Vy jste mi slíbil tisíc dolarů, když ty dvě hrdličky dostanu od sebe, jenže Nell by dosvědčila, že ji bod nějaký cizí chlap. A tak jsem se rozhod, že ji dorazím.” Bezcitně se zasmál. „Ječela, když jí došlo, co chci udělat, jenže jí to nebylo nic platný. Stih jsem to taktak. Uviděl jsem, že od domu jde někdo se svítilnou, a rychle jsem vlez do jinýho boxu. Objevil se samotný Birmingham, ale pro Nell už stejně nemoh nic udělat, i když ještě chvíli žila. Blábolila něco o tom, jak ho má ráda a jak ji mrzí, že tvrdila, že děcko je jeho. Za chvíli přišla i moje neteř. Asi ho hledala, a když ho uviděla s Nell, tak ji podle všeho napadlo, že ji zabil on, protože pelášila domů, jako by jí za zadkem hořelo.”

„Aha. Vy se tady naparujete, Fryei, že jste vrazil klín mezi Birminghama a svou neteř, a přitom byl s ní, když jsem za ní šel k Frau Daltonové.”

„To je fuk.” Frye odbyl Němcovu námitku mávnutím ruky. „Důležitý je, že nebejt mě, Nell by ještě žila a Birmingham by nebyl v base, protože by každýmu řekla, že je nevinný a že jí dokonce ani neudělal toho parchanta. Byla do něho zamilovaná a dám krk za to, že by to na něm nenechala ani o den dýl. Hned by roztroubila, jak to bylo opravdu, a možná taky jak jsem ji přemluvil, že má Birminghama prohlásit za tátu svýho děcka.”

„A vy teď po mně chcete, abych vám zaplatil,” uzavřel Gustav Fridrich s neskrývaným posměchem.

„Tisíc dolarů, jak jste slíbil, pane Fridrich. Jinak bysem musel dát šerifovi hlášku, že manžel mý neteře není chlap, kterýho hledá, že by měl spíš hledat mezi nóbl hosty na trachtaci u Birminghama.”

Němec chvíli jeho hrozbu zvažoval. Olneymu už za Birminghamovo zatčení vyplatil deset tisíc dolarů. Vzhledem k všeobecnému pobouření se dalo předpokládat, že jeho rival bude v krátké době viset a z Raelynn bude vdova. Nemohl riskovat, že mu Frye ještě všechno zkazí.

„Zaplatím vám, abyste držel jazyk za zuby, Fryei,” přikývl nakonec, vytáhl ze stolu pokladničku, odemkl ji a odpočítal příslušný počet zlatých mincí. „Jak vás znám, vy byste svou hrozbu splnil a pomohl Birminghamovi na svobodu.”

„Jeho manželka je moje neteř, a jak se říká, krev není voda.” Frye se spokojeným úsměvem shrábl peníze do koženého váčku a odklátil se ke dveřím. Na prahu se naposledy obrátil a nedbale Němce pozdravil.

„Verdammt!” Fridrich udeřil pěstí do stolu. Vyskočil a rozběhl se tmavými halami skladiště. „Kde jste všichni? Morgane? Cheney? Muffate? Kde jste?”

Nedočkal se odpovědi. Hnal se dál, až uslyšel hekání mužů, kteří se lopotili s bednami pušek.

„Kde jste? Morgane!”

„Tady, pane. Nakládáme pušky, jak jste nám řek.”

„Nechte toho teď!” přikázal jim ostře. „Mám pro vás důležitější práci. Před chvilkou odsud odešel Cooper Frye. Mohl by být nebezpečný pro naše obchody. Chci, abyste… Jak to říct? Trochu si ho podali? Má u sebe pytlík peněz. Jestli ho vy tři odklidíte, jsou vaše. Podělte se, jak chcete. Je mi jedno, kdo z vás to udělá, jen když Coopera Frye umlčíte jednou provždy. Rozumíte?”

Tisíc dolarů pozvedlo Cooperu Fryeovi značně sebevědomí. Po dlouhé době neměl mysl obluzenou alkoholem, který do sebe jinak lil ve velkém množství, a byl přesvědčený, že se nemůže dopustit žádné chyby. Plánoval už příští podnik, který by mu dopomohl k dalším několika tisícům dolarů. Musel se ovšem sejít se starým známým, kterému se zatím úzkostlivě vyhýbal. Ten chlapík byl mnohem nebezpečnější než Němec, ale jestliže vezme rozum do hrsti a dá si pozor, určitě vyjde i z tohoto setkání jako vítěz. Má přece šťastný den. Bylo vzácnou příležitostí vidět Coopera Frye loudat se po Meeting Street k nejdražšímu hotelu ve městě, a dokonce překročit jeho práh. Ne snad že by měl k takovým místům odpor, ale nemohl si tam poručit nic, na co by měl chuť, a sotva tam vešel, všichni, od pikolíka až po majitele, na něho hleděli jako na mršinu vyplavenou mořem. Dříve vždy utekl s pocitem ponížení, který ho přiměl ještě víc pít. Nyní měl alespoň v kapse peníze, i když bohužel nemohl uprostřed luxusu plného pokušení zůstat příliš dlouho.

Podstrčil spropitné fešné, jen nepatrně odkvetlé číšnici a dostalo se mu ujištění, že jeho vzkaz doputuje do rukou adresáta. Přesto nenápadně sledoval stolníka, který zamířil k pokoji, kde bydlel jeho známý. Sotva číšnice předala lístek kolegovi, vrátila se ke své práci. Spokojeně si prozpěvovala, dokud jí po zadku neplácla těžká ruka. Zalapala po dechu, rozhořčeně se otočila, a než mohl Cooper Frye couvnout do bezpečné vzdálenosti, hmátla mu do rozkroku a sevřela mu přirození tak silně, že mu bolest vystřelila až do palců na nohou.

„Zkus to udělat ještě jednou, ty gaunere, a utrhnu ti ho,” zasyčela. „Jasný?” Zesílila stisk, aby dodala hrozbě váhu.

Frye horlivě kýval hlavou a sliboval, že udělá cokoliv, jen když ho nechá jít. Konečně ho pustila. Ustoupila a oprášila si ruce jako po těžké celodenní práci.

„Ty čubko,” ulevil si neslyšně, když se od něho dotčeně vzdalovala, až se jí sukně houpala ze strany na stranu. S bolestnou grimasou ve tváři se potahoval za kalhoty, aby se všechno vrátilo na své místo. Bál se, že zůstane pomačkaný až do smrti.

Konečně se napřímil, oprášil si chatrné šaty a s výrazem boháče vyšel na čerstvý odpolední vzduch. Nepochyboval, že jeho známý na schůzku přijde, protože to bylo i v jeho zájmu. Pro jistotu ho pozval na místo, kde budou obklopeni lidmi. Opatrnosti nikdy nezbývá.

„Sakra, Rhysi, měl bys mě pustit,” dožadoval se Jeff a rozčileně kroužil po kanceláři, zatímco šerif seděl na židli s nohama na stole. „Celý Charleston už ví, že jsem zatčený, a moje manželka je v nebezpečí. Gustav i ten lump si určitě myslí, že ji mají přímo jako na stříbrném podnose, když jsem já pod zámkem.”

„Ty nejsi pod zámkem,” upozornil ho šerif a mávl rukou k obsazené cele. Obě dvě už měly dveře zase vsazené, takže se nemusel bát, že mu mladý vězeň uteče. „Olney je pod zámkem, ty jsi volný.” Opsal rukama široký oblouk, jako by chtěl svému podrážděnému hostu připomenout, že se může po kanceláři volně pohybovat. „Ale jestli nepřestaneš dupat, uděláš mi díru do podlahy.”

„S chutí bych ti udělal díru do hlavy, kamaráde. Snad bys pak pochopil, o čem mluvím,” vztekal se Jeff. „Kolikrát ti mám opakovat, že je Raelynn v domě sama pouze s komornou a čtyřletým klukem? Kdo jí přijde na pomoc, jestli se něco stane? Fridrich tam už byl a vykřikoval, že stejně jednou bude jeho. A co teprve ten lump s kuklou? Říkám ti, Rhysi, pusť mě!”

„Ale, ale, Jeffrey. Mám všechno pod kontrolou,” ujišťoval ho šerif. „Mluvil jsem s Elijahem. Pořád drží hlídku, a kdyby se cokoliv dělo, pošle pro mě.”

„To mě neuklidní,” vybuchl Jeff. „Ne teď, když trčím tady!”

Rhyse začínalo jeho naléhání unavovat. „Poslouchej, Jeffe, proč se na chvíli nenatáhneš v cele a nezdřímneš si? Třeba se uklidníš a dáš mi za pravdu. Kdybych tě pustil, s největší pravděpodobností bys visel na nejbližší lucerně. A můžeš mi říct, co bys byl platný své ženě pak?”

Jeff se zamyslel, ale vzápětí v samém zárodku udusil přítelovu naději, že se snad bude chovat rozumněji. „Klidně bych odsud mohl odejít. Nezatkl jsi mě a víš právě tak dobře jako já, že jsem nevinný. Takže jsem volný.” Sáhl po kabátu a vykročil ke dveřím. „Zatím se měj, Rhysi.”

„Charlie!” vyštěkl šerif a převrhl židli, jak vyskočil, aby byl u dveří první. Podařilo se mu to, ale jen o vlásek.

„Tady jsem, šerife!” Do kanceláře vtrhl z vedlejší místnosti pomocník.

Rhys se zadíval do smaragdových očí svého přítele, a přestože neuhnul pohledem, cítil, že se mu na šíji zježily vlasy. Byli stejně vysocí, a i když měl Jeff o pár liber méně, byl silnější a obratnější. Ano, Jeffrey Birmingham uměl být příjemný, někdy působil až lehkomyslně, ale o jeho železné vůli nemohlo být pochyb. Rhys si znovu uvědomil, proč mají bratři Birminghamovi pověst mužů, s nimiž si není radno zahrávat. „Připoutejte pana Birminghama k pryčně!” „Cože?” zařval Jeff. „Sakra, Rhysi, to mi přece neuděláš! Zvlášť teď, když je moje manželka v nebezpečí.”

Šerif mu položil ruku na svalnaté rameno a pokusil se ho odstrčit ode dveří. „Jdi do své cely.”

„Ne, u sta hromů!” Jeff se k němu otočil se zaťatou pěstí.

Po nedávném otřesu mozku stačil zcela lehký úder, aby klesl v bezvědomí na zem. Rhys kývl na Charlieho, aby mu pomohl. Společně přenesli bezvládné tělo do cely a uložili ho na pryčnu.

„To pana Birminghama na chvíli uklidní, co, šerife?” poznamenal pomocník dobromyslně. „Pořád chcete, abych mu dal želízka?”

„Ne, nechte ho, jak je. I tak bude vyvádět jako šílený, až přijde k sobě. Stačí, když zamkneme celu, aby neutekl.” Rhys zarmouceně potřásl hlavou. „Jestli vyvázneme se zdravou kůží, Charlie, tak jen proto, že se ji pan Birmingham nepokusí z nás stáhnout.”

„Hele, šerife!”

Rhys otočil hlavu k druhé cele. Kudrnatý dareba se rozvaloval na pryčně a tvářil se, jako by se skvěle bavil. Dělalo mu dobře šerifa dráždit a nemínil přestat. „Co chceš, Olney?”

„Vy máte z Birminghama strach, co? Aspoň to tak vypadá.”

„Zmlkni, Olney,” poradil mu Rhys unaveně.

Cooper Frye přecházel téměř dvě hodiny u staré celnice, opevněné věže, kam Angličané za války zavírali zajatce. Vybral ji jako nejvhodnější místo pro schůzku, ale nyní usoudil, že nemá cenu, aby čekal dál. Jeho partner zřejmě nepřijde.

Zabočil do obchodní ulice a koupil si jabko. Sotva se opřel ramenem o strom a začal ho hryzat, dopadl na něj dlouhý stín a na žebrech ucítil hrot nože.

,,‘brej večír, Coopere,” pozdravil ho zastřený hlas.

„Morgan?” Frye se chtěl otočit, ale nůž ho přiměl k nehybnosti. „Co to děláš?”

„Tentokrát jsi pana Fridricha vážně namích. Poslal nás za tebou, a protože jsem na tebe natrefil jako první, počítám, že si tu odměnu můžu nechat celou.”

„Jakou odměnu?” Cooper se snažil zahlédnout Fridrichova muže aspoň koutkem oka.

„Tu, co máš u sebe. S tvým dovolením si ji vezmu.”

„Mám ji pod košilí, a jestli se k ní pokusíš dostat, zavolaj lidi kolem šerifa, že mě chceš oloupit.”

Morgan nemusel dlouho přemýšlet. Nebylo nutné, aby šerif Townsend věděl o všem. Nepochyboval, že stejný názor zastává i jeho šéf. „Popojdem k zátoce. Tam není tolik lidí, který by na nás čuměli.” Když se Frye nehýbal, přejel mu nožem po žebrech. „Hni se, než mi dojde trpělivost.”

Cooper Frye neochotně poslechl. Když byli mimo dohled ostatních, začal si svlékat kabát, ale jednu ruku nechal v rukávě a zcela nečekaně se prudce otočil. Plášť zasáhl Morgana do tváře, takže se zapotácel a upustil nůž. Cooper po něm skočil a vrazil ho zaskočenému protivníkovi do břicha. Když jej vytáhl, Morgan zachroptěl a složil se mu k nohám. Spokojeně si odfrkl a rozhlédl se. Široko daleko nebyla živá duše. Mám vážně šťastný den, říkal si, když se rychle vzdaloval.

Coopera Frye probudilo z prvního lehkého spánku příšerné zakvílení. Po zádech mu přeběhl mráz a vytřeštil oči na cosi temného, obludného, tyčícího se nad ním. Nemělo to tvář, jen černou masku s dvěma otvory pro oči. V první chvíli byl přesvědčený, že se mu to jen zdá, druhá myšlenka byla ještě děsivější. To nepatrné zrníčko svědomí, které v něm bylo, ho obvykle nechávalo na pokoji, ale měl živou představivost a hrůzu z duchů. Věřil, že strašili v domě jeho dědečka, kde vyrůstal a kde byl později nalezen tucet lidských koster. Stín nad ním vypadal jako pekelný přízrak.

„D-duch!” koktal Frye. Ze sevřeného hrdla mu vycházel jen chraptivý šepot. Okamžitě si vzpomněl na Morgana, kterého zabil před necelými třemi hodinami. Nebo se mu zjevil duch jiné z jeho obětí, které připravil o život? Jména mnohých z nich dávno zapomněl.

Jako by jeho hrůza nebyla dost velká, napadla jeho zmatený mozek další, ještě horší možnost. Přišel mu snad maskovaný stín zvěstovat smrt?

Přitiskl se k pelesti a zaskřehotal: „Ty jsi Smrtka? Slyšel jsem houkat sýčka.”

„Probuďte se, chlape. To byl jenom kocour pod okny,” vysmíval se mu chladný hlas. „Jistě, jsou tací, kdo by mě mohli právem považovat za posla z pekla.” Frye se horečně snažil srovnat si myšlenky v hlavě, ale vzápětí se ho zmocnila ještě větší panika. V měsíčním světle se zaleskla čepel nože. Z úst mu uniklo přidušené zachroptění, když ucítil ostrý hrot na krční tepně.

„Radil bych vám, abyste sebou příliš neškubal,” pokračoval hlas s přehnanou starostlivostí. „Moje ruka je sice mimořádně pevná, ale přesto by mohlo dojít k nemilé příhodě.”

Frye opět zachroptěl na znamení, že rozumí.

„Prozraďte mi,” pokračoval tajemný návštěvník, „víte, kdo jsem?”

Frye odevzdaně přikývl. Bohužel až příliš dobře věděl, kdo nad ním stojí. Muž, který zasadil Nell první ránu. „A víte taky, proč jsem přišel?”

„Jo… nechal jsem vám v hotelu vzkaz, že s váma chci mluvit jako se svým společníkem, jenže vy jste se neukázal.”

„Já nejsem váš společník. A laskavě mě oslovujte, jak se sluší a patří,” zavrčel návštěvník a přitlačil na nůž.

„J-jak si p-přejete, V-vaše Lordstvo.”

„To je lepší. Jak jste se dozvěděl, že jsem tady v kolonii, a jak jste mě našel?”

Hrot nože nedovoloval Fryeovi jasně uvažovat. „Všechno vám řeknu, Vaše Lordstvo, jen co mi dovolíte, abych se nadech.”

Zpod masky se ozvalo posměšné zasyčení, ale tlak nože povolil. „Dobře si rozmyslete, co řeknete, Fryei. Lež nestrpím.”

„Já vím, Vaše Lordstvo. To bylo tak. Nell ještě žila, když jsem ji našel v maštali. Pomoh jsem vám, když jsem dodělal, co jste začal, ale ještě mi stihla říct, že v ložnici narazila na cizího chlapa, co se šťoural v pokladnici mý neteře. Došlo mi, že to moh být jedině někdo z těch třech mužů, co po tý bedničce šli. A protože máte vybraný vkus, hledal jsem v nejlepším hotelu. A taky mě napadlo, že vaši kamarádi poslali nejspíš vás, abyste to zařídil, protože jste… nejschopnější.”

„Barrettova dcera není vaše neteř, parchante. S takovou na mě nechoďte. Nikdy jste nepatřil ke šlechtě. Jste sprostý lump, který má dobrou paměť, pokud je náhodou střízlivý, a který se kamarádil se skutečným Cooperem Fryem, než se utopil v moři.”

Stárnoucí námořník se zazubil. „To jo, měl jsem kliku, že mladej Coop hrozně rád vykládal o svý rodině. Věděl jsem toho tolik, že jsem dokázal oblafnout i jeho vlastní ségru.”

„A k naší velké lítosti jste ji přemluvil, aby odplula do kolonií,” dodal lord suše.

„Vždycky jsem se chtěl usadit tady, jenže každá loď, co jsem na ni vlez, plula úplně jinam, jenom ne tam, kam jsem potřeboval. Přesvědčit lady Barrettovou, že pro ni i její holku bude nejlepší přestěhovat se sem, nebylo tak těžký, protože po smrti lorda Barretta si na ně každý ukazoval prstem. A tak dlouho jsem skučel, že nemám peníze, až mi na cestu půjčila.”

„Vaše jednání přimělo mě a mé přátele zamyslet se, zda vám můžeme nadále důvěřovat. Dospěli jsme k názoru, že ne, a proto jsem se za vámi vypravil. Já nesu koneckonců zodpovědnost za to, že se vzkaz dostal Barrettovi do rukou. Moje smůla, že si ho můj sluha spletl s mužem, s nímž se měl sejít, a Barrettova smůla, že byl v nepravý čas na nepravém místě. Ještě ke všemu se francouzský posel opozdil. Ale to je vedlejší. Barrett je vaší zásluhou mrtvý a mně i mým přátelům dělá starosti, kde jsou důkazy, které ukryl, aby je mohl předložit až u soudu. Vzhledem k tomu, jak dlouhou cestou by musely projít, než by se dostaly až ke králi, se jistě oprávněně bál, aby neskončily v nepravých rukou. Nedivím se, že nevěřil ani těm, co se mu snažili pomoci. Odmítal mluvit s kýmkoliv, dokud jste se nevynořil vy. Vskutku, kdybyste se nebyl prohlásil za bratra jeho manželky, předal by dokument soudu a my bychom byli zatčeni. Máme vám tedy být za co vděční, ale mě zajímá, co máte za lubem nyní. Jestliže jste to hlášení našel a chcete je použít proti nám, pak vás ujišťuji, že si umím s muži jako vy poradit. Ptám se vás tedy zcela otevřeně, co ode mě chcete?”

„Našel jsem ten papír, přesně jak jste uhod, a hned jak jsem ho přečet, tak mi došlo, že by vám šlo o krk, kdyby se dostal do nesprávných rukou. Nepřátelům Anglie by se náramně hodil, protože se tam psalo i o slabinách armády Jeho Veličenstva. A nejhorší bylo, že na něm byly podpisy vás třech. Jinak byste se asi tak zuřivě nesnažili dostat ho zpátky.”

„Vaše vědomosti by lehce mohly stát krk vás, Fryei,” varoval ho lord.

„To já moc dobře vím, Vaše Lordstvo. Proto jsem taky o tom zatím s nikým jiným nemluvil.”

„Dal jste si na čas, i než jste to oznámil mně. Nell je mrtvá déle než měsíc.”

„Musel jsem si napřed dodat kuráž, protože jsem se vypařil z Londýna a vám nic neřek. Bál jsem se, že mě rozsekáte na kousky, ale pak jsem si řek, že zkusím štěstí a řeknu vám všechno na rovinu jako poctivý chlap.”

Lord Marsden se zasmál. „Nějak mi dělá potíže vám věřit, Fryei. Víte právě tak dobře jako já, že poctivý nejste.”

„Tak proč bysem vás teda hledal, kdybysem vám ten papír nechtěl dát?”

Lord měl i nadále pochybnosti, ale zvědavost mu nedala, aby se nezeptal: „Kde jste zprávu našel? V Barrettově skříňce? Předpokládal jsem, že by tam mohla být.”

„Přesně tam, Vaše Lordstvo, jenže ono jaksi nestačilo zvednout víko a vzít si to. Trvalo mi skoro dva a půl měsíce, než jsem vykoumal, jak se k tomu dostat. Kdybyste nemluvil o tajný přihrádce, dávno bysem to vzdal. Naštěstí jsem měl na moři fůru času. Bylo to ve dně tý bedničky. Přesně v tý, co jste se s ní pachtil, než jste bod Nell.”

Hrozivý stín se zadíval z okna. „Věděl jsem, že to musí být tam,” zamumlal, „ale neodvážil jsem se třeba jen přiblížit k Barrettovu sídlu ze strachu, aby mě nezpozorovali jeho přátelé. Falešné obvinění, které jsem proti němu vznesl, připadalo podezřelé mnoha významným šlechticům. Byl jste mou poslední nadějí, a když se vám podařilo dostat se k němu do cely, doufal jsem, že najdete, co hledáme.” Obrátil se zpátky k zarostlému chlapíkovi a tentokrát jeho hlas přetékal pohrdáním. „Nikdy by mě nenapadlo, že ho zabijete dřív, než se listiny zmocníte.”

„Copak jsem moh vědět, že jed zabere tak rychle?” hájil se Frye. „Myslel jsem, že budu mít fůru času se zeptat. Dal jsem mu to do sklenice vína, přesně jak jste mi řek. A přesně jak jste mi řek, jsem mu oznámil, co jsem udělal, a slíbil, že mu dám protijed, když mi to lejstro dá, nebo mi řekne, kde je. Jenže sotva mu jed doputoval do žaludku, bylo po něm.” Frye zklamaně luskl prsty. „Čert ho vem.”

„Spíš vás by měl odnést čert, Fryei, protože jste takový lotr. Podvádíte nejen své nepřátele, ale i přátele,” vyčetl mu lord. „Neuvědomili jsme si, že vám není co věřit, když jste nás přesvědčoval, že nám pomůžete dostat se z té choulostivé situace. Shrábl jste peníze, přemluvil lady Barrettovou a zmizel z Anglie. Už jsem vaše trapné výmluvy poslouchal dosti dlouho…“

Frye sebou vyděšeně trhl. „Stejně by z Anglie zdrhla,” tvrdil. „Urážela ji dokonce i ta holota, co žila okolo chatrče, kam se přestěhovala. Vím to naprosto jistě. Jeden z nich po mně hodil hlávkou zelí, když jsem za ní jednou šel. Málem mi rozbil nos. Udělal jsem, co jsem moh. Copak jsem ji nepřesvědčil, že jsem její bratr? Vy si myslíte, že to byla hračka?” Frye se sám nad sebou tak rozlítostnil, že mu vytryskly slzy. „Žiju jako Cooper Frye už tak dlouho, že si někdy nemůžu vzpomenout, jak se opravdu jmenuju.”

„Mimochodem, jaké je vaše skutečné jméno? Nikdy na to nepřišla řeč.”

„Fenton… Oliver Fenton.”

Jméno lordovi zřejmě nic neříkalo. „Takže, Fentone, kde je zpráva nyní?”

Oliver Fenton měl v ruce ještě jednu kartu, kterou zatím nevytáhl. „Když jsem viděl, jak vám na tom kousku papíru záleží, tak mě napadlo, že bysme mohli uzavřít novou dohodu o tom, kolik mi za něj vyplatíte.”

„Dávejte si pozor, Fentone,” zavrčel návštěvník. „Nestrpím, abyste mě znovu podvedl.”

„Kdy jsem vás…?“

„Přijal jste peníze ode mě a mých přátel Prescotta a Havelocka. Uvěřili jsme vám, že získáte dopis, který se dostal do rukou Barrettovi. Vyplatili jsme vám slušnou sumičku a slíbili další.” Hlas mu ztvrdl. „První splátku jste prochlastal v Anglii, aniž byste udělal cokoliv, co by zmírnilo naše znepokojení. Nechápu, co po mně ještě můžete požadovat.”

„Nic než to, co jste mi slíbili. Vaše Lordstvo. A ještě o kapánek víc, abysem si moh koupit hospůdku…“ „Cože?” vyhrkl zahalený muž. „Abyste všechno propil? Kde je zpráva, kterou jste našel?”

„Bezpečně schovaná, Vaše Lordstvo.”

Zpod špičky nože na Fryeově krku vytrysklo pár kapek krve. „Hrom do vás, řekněte mi, kde je!”

„Když mě zabijete, tak to nenajdete nikdy. Jak se lidi, co jsem to u nich schoval, doslechnou, že je po mně, daj to Barretlově holce… teda paní Birminghamové.”

„Co to žvaníte, vy mizero! Proč byste jí to posílal? Jak jsem slyšel, zakázal vám její yankeeský manžílek vkročit na jeho pozemky nebo se k ní jen přiblížit tady v Charlestonu.”

„Můžete si třeba říkat, že jsem jí něco dlužný za to, že jsem jí otrávil tátu a nechal umřít mámu. Kromě toho, co mi bude do peněz, jestli budu mrtvý? Aspoň tady po mně zůstane něco dobrýho.” Námořník se ušklíbl. „Kromě toho, ti dva mě nezabijou. Jsou to slušný lidi.”

Lord Marsden musel uznat, že Fentonovy úvahy mají logiku, a pochopil, že Fenton svůj postoj nezmění. A proč také? Tahal za delší konec lana. Jestliže se dokument ocitne v rukou Barrettovy dcery, postará se, aby se co nejrychleji dostal do Anglie k váženým advokátům, kteří očistí otcovo jméno a zařídí, aby byli potrestáni ti, kdo osnovali pikle proti němu i trůnu.

Ukryl nůž. „Dobře, Fentone. Kolik požadujete a jak chcete dokument předat, abychom si oba dva mohli být jistí, že nebudeme podvedeni?”

„Chci nejmíň dalších pět tisíc.”

Odpovědí mu bylo dlouhé ticho. Lord mlčky kulhal pryč. „Pokračujte,” vybídl ho konečně z druhé strany pokoje.

„Já už vím, že když nedodržím slovo, tak si mě najdete a odděláte. To mě nutí chovat se slušně. Pošlete sluhu s penězma do bordelu. Tam mu řeknou, kam má jít dál. Jak budu mít peníze v ruce, dám mu zprávu v zapečetěný skříňce, aby se nedozvěděl o vašem tajemství. Pak ho pošlu kočárem za váma.”

„To mi nezaručuje, že já dostanu dokument, až vy dostanete peníze. Musí existovat lepší způsob.” „Já přece vím, jak umíte zacházet s nožem, a vím i o jiných věcech, co umíte. Například běhat jen tak pro radost. O něčem takovým jsem v životě neslyšel, ale asi vám to dělá dobře a udržuje vás to ve formě.” Fenton se zasmál. „Můžete vzít jed na to, že já s penězma daleko neuteču. Bude to poctivý obchod a já budu pro změnu držet slovo. A vás pak třeba nenapadne přijít za mnou s tou vaší dlouhou kudlou.”

Rezavý hlas konečně odpověděl. „Možná dnešní noc přece jen přežijete, Fentone. Jen si dejte pozor, abyste dodržel, co jste řekl, jinak nebudu mít klid, dokud nebudete hnít v zemi.”

Za maskovaným návštěvníkem se tiše zavřely dveře. Fenton se odlepil od pelesti a zhluboka vydechl. Slezl z postele, nalil si whisky a obrátil ji do sebe. Rozsvítil lampu a chvíli hleděl na své roztřesené ruce. Jedna věc byla jistá: Byl příliš starý, aby měl zapotřebí nechat se vyděsit až k smrti.

Zpozorněl, když zaslechl na chodbě klopýtavé kroky. Napadlo ho, že se lord přece jen rozhodl ukončit celou záležitost vraždou, ale hlas muže, který prošel kolem jeho dveří, byl rozmazaný opilostí.

Fenton si podruhé v rozmezí několika minut oddechl. Usoudil, že nějaký opilec hledá prázdnou postel. Nesnesl by v pokoji nikoho dalšího. Přistoupil ke dveřím, otevřel je, vyhlédl ven a opět je zavřel. Když se chystal zamknout, silné rameno je znovu rozrazilo. Fenton ohromeně ucouvl a zíral na dva muže, kteří se k němu blížili s noži v rukou. Vyrazil ze sebe výkřik, ale zvuk, při němž tuhla v žilách krev, umlčel dlouhý řez nožem. Uvědomil si, že přece jen neměl tak šťastný den, jak se domníval. Z hrdla se mu vyvalila krev a s vytřeštěnýma očima klesl na zem.

Když smrtelný výkřik naplnil noc, ztuhl temný stín na místě. Oči v otvorech kápě našly pokoj, který před chvílí opustil, a sledovaly dva muže, kteří vylezli ven a kradli se po střeše pryč. Jeden z nich se zastavil a odhodil předmět nápadně připomínající nůž. Seskočili na zem a zmizeli stejně rychle, jako se objevili. Napjaté ticho prořízl ženský hlas: „Zavolejte šerifa! Někdo zavraždil Coopera Frye!” Stín se obrátil a spěšně odkulhal mezi stromy. Věděl, kam musí jít teď.

21

Zahrada byla vlhká od ranní rosy. Strýčkův dům za jeho zády byl tichý jako hrob. Po nedělním obědě příbuzní usedli do salonu k whistu. Jeho osobně tato karetní hra nikdy příliš nebavila. Nahlédl do knihovny, kam se zavřel jeho starší bratr. Tady se taky nedá nic zajímavého podnikat, usoudil. Nakonec vyšel do zahrady sídla, v němž žila již dlouhá řada generací předků. Tepaná branka svědčila o přátelství s obyvateli sousedního domu. Občas si za ní hrávala malá holčička s kaštanovými vlasy. Její velká šedá kočka vždy proklouzla brankou, aby prozkoumala zkypřenou půdu ve vedlejší zahradě. Strčila růžový čumáček hned tam a pak zase tam, dokud nenašla pohodlné místečko. Dnes očichávala jeho naleštěné jezdecké boty, otírala se o jemnou kůži a tiše předla, jako by prosila, aby ji zvedl. Vyhověl jí a poškrábal ji za ušima, jako se mazlíval s kočkami doma. Zaskřípání ho přimělo vzhlédnout. Holčička stála v otevřené brance a nejisté se rozhlížela. Nad hlavou se jí za-třepotal pestrobarevný motýl. Zavýskla a se vztaženou rukou se za ním rozběhla.

Její úsilí ho pobavilo. „Takhle nikdy žádného nechytíte, malá slečno,” zasmál se.

Trhla sebou a ohlédla se. Když spatřila kočku v jeho náruči, mrkla na něho svýma azurovýma očima, jako by náklonnost zvířete byla dostatečným doporučením.

„A domů s vámi, než vás začnou hledat,” zavelel a vysadil si ji na ramena. Vykřikla, jako by se polekala výšky, v níž se ocitla, a sevřela v pěstičkách jeho vlasy, aby se na svém živém bidýlku udržela. Pohlédla na něho, a když se předklonila, spadl jí jeden kaštanový pramínek na krajkový límec. Ostýchavě se usmála a pak tiše zachichotala. Rozpršelo se. Drobný deštík smáčel její lokýnky i jeho usměvavou tvář.

Jeff se probral z mrákot. Prudce se napřímil a v hlavě jako by mu vybuchl granát. „Kruci!” zaklel a přitiskl si dlaně ke spánkům. „Rhysi! Cos to se mnou provedl?”

Zlomyslný smích ho přiměl zamžourat proti světlu lampy visící v uličce mezi celami. Za žlutavým kruhem rozeznal mladého darebáka, který stál na počátku jeho trápení.

,,‘brej večír, Birminghame,” pozdravil ho Olney drze. „Jak se vede? Šerifa napadlo, že by nebylo marný do rána vás uspat, abyste mu nezdrh.”

„Jen klid, Olney,” odsekl Jeff. Přes hučení v hlavě se bedlivě rozhlížel po vězení, dokud se nepřesvědčil, že je tam pouze s Olneym. Přestože hrozilo, že se mu hlava rozskočí, dopotácel se ke dveřím a pokusil se je otevřít. K jeho ohromení se ani nepohnuly. Vztekle jimi zalomcoval a pak přitiskl čelo k mřížím a zkoumal uličku vedoucí k zadnímu východu. „Hrome, Rhysi, pojď mi otevřít!” zařval z plných plic. „Nemáš důvod mě tady držet!”

Kudrnatý darebák se zachechtal, natáhl se na pryčně, složil ruce pod hlavou a spoutané nohy překřížil v kotnících. „Šerif i se svým poskokem před chvílí vypadli. Někdo sem vtrh a hlásil, že v jednom hostinci našli chlapa s podříznutým krkem. Jsme tady akorát my dva, Birminghame. Řek bych, že si vás tady šerif nechá na kousek řeči, aby vám ukázal, kdo je tady pán.”

„Já jemu ukážu, kdo je tady pán,” sliboval Jeff s pohledem upřeným na stěnu uličky, kde na háku visely klíče. Doklopýtal zpátky k pryčně, pozvedl ji a mrštil jí o zem, až dřevo zapraštělo.

Hluk upoutal Olneyho pozornost. Posadil se. „Vždycky jsem věděl, že jste vztekloun, Birminghame.”

„Zatím jste ještě nic neviděl, Olney,” ujistil ho Jeff. Vyrval lať o něco delší než on sám a znovu přistoupil k mřížím. Jednou mezerou prostrčil lať, druhou pravou ruku a sunul bidlo ke svazku klíčů. Kroužil koncem tak dlouho, až ho provlékl kroužkem. Opatrně sňal klíče z háku a spokojeně se ušklíbl, když mu sjely po laťce přímo do ruky.

Olney napětím ani nedutal. Když si Jeff odemkl a vyšel z cely, přitiskl se k mřížím a olízl si rty, jako by na nich cítil chuť svobody. „Hele, Birminghame, a co kdybyste pustil i mě? Já jsem neproved nic, za co bych měl sedět bůhvíkolik roků…“

„A co takhle za pokus o vraždu?” připomněl mu Jeff. „Jak může dosvědčit můj majordomus, pokusil jste se mě zastřelit, když jste s Fridrichovou bandou vtrhli do mého domu.”

„Pochopte, pane Birminghame, já vás vážně nechtěl zabít,” dušoval se Olney a vztáhl k němu ruku v naději, že ho obměkčí. „Pistole vystřelila sama od sebe.”

Jeff zamířil a hodil klíče přímo na hák. Pak si založil ruce v bok a zkroušeně potřásl hlavou, jako by se omlouval za svou dobrou mušku. „Já vážně nechtěl, Olney. Ty klíče tam přistály samy od sebe.”

Olney si odfrkl jako rozzuřený býk. „Jo! To vám tak akorát věřím. Vy jste zatracenej lhář, Birminghame.”

Jeff si uvědomil, že ho hlava jako zázrakem přestala bolet. Když míjel druhou celu, spokojeně na mladíka mrkl. „Jako vy, Olney?”

Cupitala mezi květinami vyššími než ona sama a kolem ní dováděla kočka. V sousední zahradě, kde se sešli hosté, hrála hudba a vábila ji k brance. Za filigránskými ozdobami zahlédla několik párů kroužících po mramorové terase. S dětským obdivem pro krásné princezny a statečné rytíře z pohádek sledovala tanec a pohupovala se do rytmu. Kočka se jí s tichým předením otřela o sukně, plavně proskočila mezi mřížemi, zastavila se na čerstvě zkypřeném záhoně a pokračovala dál k hloučku sedícímu v rohu terasy.

Idylu přerušil hlasitý štěkot. Přes trávník se ke kočce hnal obrovský pes. Zasyčela strachy a hledala bezpečný úkryt v hustém křoví, kam za ní nemohl. Zuřivě na ni dorážel, dokud ho neodvolala píšťalka. Vysoký černovlasý mladík ho rázným povelem poslal k domu, kde ho sloužící uvázali. Sklonil se a lákal kočku z úkrytu, dokud mu nevyskočila do náruče a nezačala spokojeně příst pod mazlivými doteky jeho dlaně.

Střelil pohledem k sousední zahradě, utrhl květinu na dlouhém stonku, usmál se do modrých očí, které ho pozorně sledovaly, otevřel branku a vešel. Položil kočku na zem a s galantní úklonou podal květinu holčičce.

Poklesla v kolenou a s plachým úsměvem přijala dar od mladého rytíře. Přivoněla a nakrčila nosík, když ji plátky zašimraly. Zaklonila hlavu. Odpolední slunce tvořilo kolem jeho tmavovlasé hlavy svatozář. Protřela si oslněné oči. Zívla a zadívala se na květinu.

„Asi touto dobou chodíte do postýlky, slečno,” poznamenal rytíř s úsměvem. „Možná bych vás měl odnést k rodičům, než tady usnete.”

Zvedl ji do náruče a nesl po pěšince k domu. Znovu zívla a začala si prozpěvovat písničku, kterou ji naučila maminka. Přidal se k ní sametovým hlasem a roztočil se s ní.

Dotančili k místu, kde její matka řezala květiny. Mladík ji postavil na zem a chystal se odejít, ale vzala ho za ruku a usmívala se na něj, dokud se k ní nesklonil. Ovinula mu paže kolem krku, políbila ho na tvář a se smíchem odběhla. Její matka ho pozvala na šálek čaje, ale omluvil se, že se musí vrátit ke strýčkovým hostům, a spěchal pryč.

Nakláněla hlavu ze strany na stranu a zpívala si. Sluníčko se na ni usmívalo a nad hlavou se jí třepotal motýl.

Raelynn nevěděla, co ji tak prudce vytrhlo ze snů. Chvíli zůstala ležet a snažila se rozeznat všechny zvuky v domě. Když zachytila vzdálené bouchnutí, napjatě čekala na další s nadějí, že pocházelo ze sousedního domu.

Zaskřípění židle po podlaze ji vymrštilo z postele. Na přikrývce nahmatala šaty a spěšně si je oblékla. Zakopla o střevíčky a obula si je, zatímco usilovně přemýšlela, co má dělat. Jestliže hluk způsobil člověk, nemohla se utěšovat tím, že se k ní vrátil manžel. Rhys ji při odchodu ujistil, že Jeffa v zájmu jeho bezpečnosti nechá ve vězení. Vrátit se nemohli ani Farrell s Elizabeth, kteří jasně prohlásili, že budou pryč až do nedělního večera.

Opatrně se kradla hustou tmou ke dveřím, stejně opatrně stiskla kliku a otevřela. Byla vděčná za proužek měsíčního světla, který pronikal do chodby oknem na druhém konci. Starost o Jaka a Tizzy ji táhla ke dveřím, za nimiž spala komorná. Vklouzla do komůrky a chvíli čekala, až si její oči přivyknou na tmu. Když rozeznala postel a na ní pokojně spící dívku, přešla k ní, sklonila se a přitiskla jí ruku na ústa.

Tizzy sebou polekaně trhla a rozhlížela se kolem vytřeštěnýma očima.

„Pst, někdo je dole,” šeptala jí Raelynn do ucha. „Hlavně, prosím tě, nedělej žádný hluk. Oblékni se, probuď Jaka a počkej na odpočívadle. Dojdu do pokoje slečny Elizabeth pro pistoli a pak se ho pokusím vylákat od kuchyně. Než sejdeš ze schodů, přesvědč se, že tam není. Dole poslouchej, kde by se mohl schovávat. Musíte utéci zadními dveřmi. Běž k panu Farrellovi a řekni mu, že do domu někdo vnikl a že jsem tady sama. Rozumělas?”

„Ano, slečno Raelynn,” špitla Tizzy ustrašeně, „ale jestli je dole pan Fridrich, pak bysem tady měla zůstat já a vy byste měla utýct s panem Jakem k panu Farrellovi. “

„Udělej, co jsem řekla, Tizzy,” trvala na svém Raelynn. „Pan Fridrich mě nezabije. Chce mě živou. Ale tebe by zabít mohl. Pospěš si. Pokusím se také vyklouznout ven, ale napřed se musím postarat, abyste se s Jakem dostali do bezpečí.”

Tizzy si povzdechla, ale nezbývalo jí než poslechnout. Za chvíli již oblečená stála nad schody s rukou na Jakových ústech.

Raelynn strnula, když pod ní zavrzal schod. Vzápětí uslyšela, jak cosi bouchlo v jídelně. Závěsy v hale byly roztažené, takže se mohla přesvědčit, že tam nikdo není. Seběhla dolů a odvážila se zavolat: „Je tady někdo?”

Odpovědělo jí další bouchnutí.

„Já vím, že tady někdo je!” vykřikla. „Kde jste?”

Podivné zaskřípění ji přimrazilo na místě. Znělo to, jako by někdo vlekl obutou nohu po podlaze. Přitiskla si ruku k hrdlu. Nyní už nemohlo být pochyb. V domě byl vetřelec.

„To jste vy, Fridrichu?” zavolala. „Pokud ano, musím vás varovat. Mám v ruce odjištěnou pistoli, a bude-li to nutné, použiju ji.”

Koutkem oka zahlédla, jak se Tizzy s Jakem plíží do chodby, a mluvila dál, aby je nezaslechl. „Neměl jste sem chodit. Šerif Townsend bude mít důvod vás zatknout. Tentokrát ze sebe nevinného neuděláte.”

Další zavrzání židle ji málem vyhnalo nahoru, ale silou vůle se přinutila zůstat. Snad by vlastní nebojácnosti uvěřila spíš, kdyby se netřásla po celém těle.

Z jídelny se vynořil vysoký stín a Raelynn si s hrůzou uvědomila, že to není Němec, ale maskovaný útočník. Zcela zapomněla na pistoli ve své ruce, zaječela a dala se na útěk. Očekávala, že ji muž, který svou rychlostí tak ohromil šerifa, snadno dostihne, ale k jejímu překvapení se za ní vlekl, jako by mu něco v běhu bránilo. Zdálo se, že za sebou táhne jednu nohu.

Raelynn si uvědomovala, že jí hrozí smrtelné nebezpečí. Vrhla se do kuchyně a kolem pece se pokusila dostat se co nejrychleji k zadním dveřím, ale zděšeně vykřikla, protože narazila do židle, kterou tam vetřelec úmyslně nastražil. Tizzy, která se ven plížila opatrně, se jí vyhnula, ale vyděšená Raelynn si jí nevšimla.

Snažila se udržet rovnováhu, aby se nic nestalo dítěti. Udělala pár kroků stranou, ale zapomněla na velký džbán stojící na peci a narazila do něj hlavou.

Prudký úder ji téměř omráčil, ale podařilo se jí doplížit se do rohu a schoulit se pod stolem. O pár vteřin později dokulhal stín do kuchyně. Zarazil se, když ji nikde neobjevil. Pomalu se dovlekl k zadním dveřím a prudce je otevřel.

Byl tak blízko, že se Raelynn téměř neodvažovala dýchat. Nyní zcela zřetelně viděla, že muž kulhá, jako by trpěl nějakou záhadnou chorobou. Bylo to podivné u někoho, o kom Rhys prohlašoval, že mu běh zřejmě působí radost. Možná se mýlila a nešlo o muže, který je přepadl v mlze. Ale pláštěnka i kápě byly stejné.

Raelynn se tiskla k zemi a zvažovala, zda se jí podaří dostat se přes chodbu do haly dřív, než muž objeví její úkryt. Pohyboval se tak pomalu, že by to měla dokázat.

V napjatém tichu zaslechla, jak se otevírají přední dveře. Návštěvník vešel tak rychle, že nemohla podle chůze rozeznat, kdo by to mohl být. Oči se jí rozšířily hrůzou, když se ve tmě zableskl nůž, který maskovaný muž vytáhl zpod pláštěnky. Otočil se a vykročil k jídelně.

Myšlenky jí divoce vířily hlavou. Farrell to být nemohl, protože Tizzy k němu ještě ani nemohla doběhnout. Zbýval tedy pouze Jeffrey.

Vylezla ze svého úkrytu a vrhla se do chodby. Zoufale se snažila odjistit pistoli. Šlo to mnohem obtížněji, než předpokládala. Proklínala zbraň jako ďábelský vynález a utíkala dál, co jí nohy a srdce stačily, v zoufalé snaze být na místě dřív než maskovaný stín. Když doběhla ke dveřím do haly, vycházel právě z jídelny.

Nebyl to však Jeff, ale šerif, který uslyšel její rychlé kroky na chodbě a obrátil se k ní. Vetřelce si nevšiml a neviděl ani nůž v napřažené ruce.

„Rhysi, pozor!” vykřikla Raelynn.

Uskočil stranou, ale bylo pozdě. Vyhekl, když mu čepel pronikla do hrudi. Nohy se pod ním podlomily. Seděl na zemi a snažil se sevřít rukojeť.

Muž se k němu nemotorně sehnul se zřejmým úmyslem vraždu dokonat. Raelynn odhodlaně zaťala zuby a ze všech sil zatlačila na pojistku zbraně. Povolila právě ve chvíli, kdy šerif zasténal bolestí, jak mu muž vyrval nůž z těla. Znovu napřáhl paži, ale to už pistole vystřelila a kulka mu prolétla rukou. Upustil nůž a sevřel si zraněnou dlaň. Jeho výkřik, deroucí se otvorem v kápi, připomínal smrtelný chrapot. Když se otočil k Raelynn, dopadlo do otvorů kukly měsíční světlo, odrazilo se mu v očích a změnilo ho v démonický přízrak.

„Teď tě zabiju, ty čubko!”

Vytáhl kapesník, ovázal si zraněnou ruku a sunul se k Raelynn krokem, který se jí i přes kulhání zdál příliš rychlý, aby mohla uniknout.

Ruce ji ještě brněly od výstřelu. I kdyby měla dost času, nedokázala by pistoli znovu nabít, jak se jí třásly, a tak ji hodila. Zbraň by muže zasáhla do tváře, kdyby ji se zaklením neodrazil zdravou rukou.

Otočila se. Bylo jí jasné, kam se musí dostat. Ven z domu! Ještě pořád ztěžka oddychovala po běhu z kuchyně do haly, ale vědomí, že ji muž zabije, pokud se jí nepodaří utéci, jí vyčarovalo na nohou křídla.

V kuchyni málem znovu upadla přes židli, ale vzápětí již vyrazila ven zadními dveřmi. Na dvorku ji těžké supění přimělo vrhnout pohled přes rameno. Spatřila, že muž již dokulhal na verandu, a pak vyjekla, protože narazila do něčeho velice pevného. Tak by asi vypadala srážka se stromem, ale překážka byla živá, se dvěma silnými pažemi, které Raelynn sevřely a přiměly ji znovu vykřiknout. V panice, která zcela ovládla její mysl, ji nenapadlo nic jiného, než že útočníci jsou dva.

„Raelynn!”

Milovaný hlas byl tím posledním, co očekávala, že uslyší. Žádný jiný si nepřála slyšet víc, ale přesto nezapomněla na démona s nožem.

„Jeffrey! Je tady zase! Pobodal Rhyse!”

Jeff vyběhl z vězení beze zbraně, ale postavil se před Raelynn a připravil se na boj. Zlosyn pozvedl nůž, aby mu ho zabořil do hrudi, ale Jeff prudce trhl lemem černé pláštěnky a vrazil mu koleno do rozkroku. Maskovaná postava se s přidušeným zachroptěním zkroutila, ale Jeff útok opakoval, dokud mu u nohou neležela hromádka svíjející se bolestí. Strhl muži kápi tak prudce, že mu hlava bezvládně zakroužila po ramenou, uchopil ho pod krkem, nazvedl a vší silou udeřil do tváře. Nespokojil se s jediným úderem. Pravidelně střídal strany, dokud muž neztratil vědomí. Teprve potom povolil sevření, nechal ho klesnout na zem a otočil mu tvář k měsíci.

„Vida, sám vznešený lord Marsden!” prohlásil posměšně.

„Marsden?” Raelynn k němu postoupila. „Ale proč, Jeffrey? Co jsme mu udělali?”

„Klíčem k záhadě, má drahá, bude možná to, co on udělal vašemu otci. Je přece anglický lord, ne? Znal případ vašeho otce a z Anglie odplul nedávno, nejspíš krátce po vás. Dá se dokonce předpokládat, že sem vůbec nepřiplul proto, aby našel pozemek pro svou dceru, ale cosi zcela jiného, velice cenného nebo důležitého. Například dopis, který by dokazoval nevinu vašeho otce a vinu lorda Marsdena. Pokud se domníval, že by mohl být ukrytý v truhličce, pak bychom měli vysvětlení, proč se kdosi, možná Marsden osobně, pokoušel otevřít tajnou přihrádku. Když jsem ji objevil já, nic v ní nebylo, ale to ještě neznamená, že její obsah u sebe nemá Frye.”

„Vy jste ji objevil?” užasla Raelynn.

„Ano. V tu noc, kdy jste uprchla z Oakley.”

Pátrala v paměti. „Možná na ni Cooper Frye přišel během plavby,” nadhodila.

„Budeme se ho muset zeptat. Pokud jde o lorda Marsdena, na plese byl. Možná byl v našich pokojích, když mi tam přišla Nell vyhrožovat. Mohl ji zabít jen proto, aby ji umlčel. Jak oba víme, má nože ve značné oblibě.”

Trhla sebou. „Bodl i Rhyse!” vzpomněla si.

V tu chvíli vyběhl zpoza rohu zadýchaný šerifův zástupce s těžkou pistolí v ruce. Když spatřil obrysy dvou osob, rozkročil se, zvedl ji v obou rukou a zamířil. „Ruce vzhůru!”

„Dejte tu zatracenou věc zase dolů, Charlie, než nám ustřelíte hlavy,” zavolal na něho Jeff.

„P-pan B-birmingham?” vykoktal ohromeně. „Myslel jsem, že jste ve vězení.”

„Pustil jsem se na svobodu,” oznámil mu Jeff a ukázal na muže u svých nohou. „Svažte ten pytel kostí do uzlíčku. Půjdu se podívat na Rhyse. Manželka mi řekla, že ho ten mizera bodl.”

„B-bodl šerifa?” Charliemu strachem o šéfa selhal hlas.

Jeff se nohou dotkl bezvládné postavy. „Jestli se ta hromada hnoje pohne, vezměte ho pažbou po hlavě tak silně, až ho pošlete na onen svět. Prokážete nám všem velkou službu.”

Vzal manželku kolem ramenou a přitáhl ji k sobě. „Jste v pořádku, má drahá?”

„Jenom trochu vyděšená, nic víc.” Bylo krásné najít opět bezpečí v manželově objetí, ale přesto nedokázala potlačit vzlyky. „Ach, Jeffe, ten netvor… by mě zabil, kdybyste nepřišel. Pokusila jsem se Rhyse varovat. Měla jsem v ruce pistoli, ale než se mi podařilo ji odjistit, bylo pozdě. Lord Marsden ho už bodl. Viděla jsem, jak mu vrazil nůž do hrudi. Možná je mrtvý.”

„Pojďme rychle za ním, má drahá.” Jeff si musel odkašlat. Hrdlo se mu sevřelo dojetím při vzpomínce na vše, co se svým kamarádem od dětství zažil. Rhysova smrt by byla ztrátou, s níž by se těžce vyrovnával.

Zavřel dveře kuchyně, postavil převrácenou židli, opět položil manželce paži kolem útlých ramenou a vedl ji k jídelně. Právě když došli ke stolu, ozval se známý hlas.

„Sakra, je tady někdo?”

Překvapeně na sebe pohlédli a vrhli se do haly.

„Vy jste živý?” zvolala Raelynn radostně.

„Samozřejmě jsem živý,” zavrčel Rhys. Opíral se o křeslo s dlaní přitisknutou na krvavou skvrnu pod ramenem. „Ovšem ten darebák, co mě bodl, na tom nemá žádnou zásluhu.” Upřel podezíravý pohled na svého přítele. „Jak ses, u ďasa, dostal ven? Sám jsem tě přece zamkl.”

„Asi ne dost důkladně,” zasmál se Jeff. „Přišel jsem, abych ti to dokázal.”

„Ten lump Olney pláchl taky?” vyptával se šerif rozzlobeně.

„Ne. Pořád je za mřížemi. Alespoň tam byl, když jsem odcházel, a pokud není hadí muž, je tam pořád.”

„To máš kliku. Nakopal bych tě do…” Rhys se zarazil a pohlédl na Raelynn. „Prostě bych tě nakopal.”

„Bodl tě ošklivě?” zeptal se Jeff a poklekl k němu.

„Dost ošklivě, abych skončil na zemi,” zabručel a sykl, když se mu Jeff pokusil svléknout kabát. „Nebuď tak hr! Ta rána tam počká, i když nebudeš spěchat!”

„Promiň,” omlouval se Jeff provinile a pokračoval mnohem opatrněji.

Raelynn odběhla pro ručníky a lampy. Rozsvítila je a jednu postavila na stůl vedle Rhyse. Jeff svlékl příteli kabát a rozepjal košili. Rána sice minula srdce i plíce, ale byla tak hluboká, že vyžadovala lékařské ošetření.

„Doktor Clarence bude mít práci,” oznámil Rhysovi. „Přivedl sis s sebou jenom Charlieho?”

„Ne, venku by mělo být ještě pár dalších chlapů. Aspoň tam byli, když jsem se šel podívat dovnitř. Ostatní jsou u Fridricha. Elijah tam za mnou přijel, když uviděl vcházet do domu maskovaného muže. Hledal mě napřed ve vězení. Nebýt chlapa, co mu prořízli hrdlo, byl bych tady dřív.” Vzhlédl k přítelově manželce. „Je mi líto, Raelynn, ale tím mrtvým je váš strýc.”

Oba na něho vytřeštili oči a chvíli trvalo, než se Raelynn zmohla na otázku. „Cooper Frye?”

„Jo. Něco mi říká, že v tom má prsty Fridrich. Odpoledne někdo zabil jednoho z jeho chlapů. Když mě zavolali k Fryeovi, napadlo mě, že ho možná nechal oddělat ten plešoun. Svolal jsem své muže a vtrhl k němu. Tentokrát jsme ho načapali přímo nad zásobami kradených zbraní. Hned jsme je zabavili. Máme dost důkazů, abychom ho obvinili z několika zločinů. První na seznamu bude vražda Coopera Frye. Bůhví kolik dalších lidí nechal zabít nebo zabil. Pokud jde o zbraně, dodával je několik let zákazníkům se stejně špatnou pověstí, jako má sám. Prozradily mi to jeho účetní knihy.” Rhys se ušklíbl. „Právě nad nimi seděl, když jsme k němu vpadli. Neměl čas je schovat. Brzy ho pošleme na šibenici.”

„Ovšem napřed bychom někoho měli poslat pro doktora Clarence,” poznamenal Jeff a přitiskl mu k ráně ručník. „Pevně to drž, než někoho seženu.”

S lampou v ruce vyšel na verandu, právě když se po pěšince řítil Farrell, bosý a bez košile. Protože se jinak svlékal pouze při boxu, bylo jasné, že je pro něho bezpečnost Raelynn důležitější než dokonale upravený zevnějšek.

„Jeffe!” vykřikl a zastavil se na schůdkách. „Tizzy říkala, že jsi ve vězení a že je Raelynn v domě sama s nějakým vetřelcem. Je v pořádku?”

„Ona ano, ale Rhys je zraněný.”

„Co se, u sta hromů, stalo?”

„Náš maskovaný hrdlořez se vrátil, aby zabil Raelynn, ale místo ní bodl Rhyse.”

„Je zraněn vážně?” Farrellův hlas ztratil část své pevnosti.

„Podle Raelynn dělal lord Marsden, co mohl, aby ho zabil, ale jakmile ho ošetří doktor Clarence, bude zase pašák.”

„Lord Marsden,” vyrazil ze sebe ohromeně Farrell. „Proč…?“

„Je to dlouhá historie, budu ti ji vyprávět, až budeme mít dost času.”

„Marsden zase upláchl?”

„Ne, vzadu na dvorku ho hlídá Charlie. Někde tady by měli být další Rhysovi muži, snad se brzy ukážou, až nás poznají. Jeden z nich musí co nejrychleji jet pro doktora Clarence.”

Farrell na Jeffa mávl, aby se vrátil do domu. „Já se po nich podívám. Ty jdi tam, kde jsi teď nejvíce zapotřebí.”

„Díky, příteli.”

Uplynulo několik hodin, než Charlie odvezl doktora Clarence, potlučeného lorda a ovázaného Rhyse do věznice. Šerif odmítl jít domů, dokud se nepřesvědčí, že v jeho kanceláři je vše, jak má být. Než tam přijeli, další jeho pomocníci zavřeli do cely, kterou uvolnil Jeff, Fridricha i s jeho bandou, včetně dvou vrahů Coopera Frye. Olney se rozhodl držet se pro jistotu od Fridricha co nejdále. Málem mu vypadly oči z důlků, když šerif s Charliem přivezli posledního vězně. Na volnou pryčnu v jeho cele opatrně usedl ještě pořád trochu omámený lord Marsden a doktor Clarence mu začal ošetřovat odřeniny a podlitiny na obličeji.

„Charlie, najděte nějaké lepší místo, kam pověsíme klíče,” požádal Rhys. „Byl bych nerad, aby Fridrich nebo některý z jeho kumpánů předvedl stejný trik jako pan Birmingham.” Pohlédl na Němce a ušklíbl se. „I když si neumím představit, že by celá ta sebranka měla ve všech hlavách dohromady tolik důvtipu jako můj přítel ve své jediné.”

Fridrich se znechuceně ušklíbl nad situací, v níž se ocitl. „Jste Dummkopf, šerife Townsende, jestli si myslíte, že mě tady můžete držet. Jsem velice bohatý muž. Zaplatím si ty nejlepší obhájce…“

„Vaše peníze vám sotva zůstanou, pane Fridrichu. Většina jich padne na odškodnění lidí, které jste okradl.”

Němec na šerifa rozzlobeně vycenil žluté zuby. „To nemůžete udělat!”

„Já ne, ale soudce ano, jakmile mu předložím důkazy, které mám nyní v rukou. Upřímně řečeno, divil bych se, kdybyste se dožil příštího roku.”

Fridrichovy obvykle brunátné tváře dostaly mnohem světlejší barvu. Odvlekl se do rohu cely a nemotorně se posadil na zem. Bylo to jediné místo, kde mohl sedět… a přemýšlet.

Rhys si přitiskl ruku na zraněné rameno, odvrátil se, a teprve potom si dovolil zkřivit tvář bolestí. Přistoupil ke stolu, nalil si do sklenice trochu whisky, kterou v kanceláři vždy měl. Za léta, co vykonával svůj úřad, ji nejednou použil k dezinfekci ran i k utišení bolesti. Otevřel zásuvku, chvíli v ní šátral a pak sevřel v dlani malý předmět, který do ní před několika týdny uschoval. Zraněné rameno ho znovu přinutilo stáhnout obličej. Uvědomil si, že ho rychle opouštějí síly a že se už dlouho neudrží na nohou, ale zbývala ještě jedna věc, kterou musel udělat, než bude moci odejít domů. Došel k Olneyho cele a čekal před ní, dokud mu neodemkl pomocník, který tam vešel společně s lékařem. „Jak je na tom váš poslední pacient, doktore?” zeptal se.

Starý muž se napřímil. „Nevím, Rhysi,” přiznal se svraštělým čelem.

„Jak to myslíte? Jeho lordstvo má natlučený obličej. Co je na jeho stavu nejasného?”

„Lord Marsden má vysokou horečku.”

„Je nemocný?”

„Vypadá to tak.”

„To je zlé,” poznamenal šerif.

Lord Marsden postřehl jeho sarkasmus, pokusil se povytáhnout roztržené obočí, ale sykl bolestí. „Přišel jste se vysmívat, šerife?”

„Proč si myslíte, že se vám vysmívám?”

„Zranění na rameni jsem vám způsobil já, nebo ne?”

„Jo.”

„A jste Birminghamův přítel, nebo ne?” „To jsem,” potvrdil šerif hrdě. „Velice dobrý přítel, troufám si tvrdit.”

„Tak proč byste se mi nevysmíval?” „Můžete mít pravdu,” připustil Rhys.

„Vy kolonisti jste všichni stejní,” odfrkl si Marsden. „Hňupové, jeden vedle druhého.”

Lékař se šerifem si vyměnili významný pohled. „Pořád lepší než být arogantní hlupák,” neodpustil si Rhys.

Sklopil zamyšleně pohled k podlaze a náhle zpozorněl. Přestože mu bolest ztěžovala pohyb, sklonil se a předstíral, že cosi zvedá. „Co to je?” Ukázal předmět lékaři. „To je vaše, doktore?”

Lord Marsden chňapl po tabatěrce na jeho dlani. „To je moje, vy zabedněnče. Musel jsem to ztratit…“ Zarazil se, když si uvědomil, že se prořekl, a podával tabatěrku zpátky šerifovi. „Promiňte, spletl jsem se. To není moje.”

„Ale je, Vaše Lordstvo,” odporoval mu Rhys. „Vypadlo vám to u stolu pana Birminghama tu noc, co jste odtáhl Nell do stáje a zabil ji.”

Doktor Clarence se překvapeně nadechl a změřil si Angličana s neskrývaným odporem. Olney se na své pryčně prudce vymrštil.

„To on ne,” tvrdil. „Nemůže pořádně chodit. Vleče se jak vůl na porážku.”

„Teď možná ano,” souhlasil šerif, „ale před několika týdny byl dost rychlý, aby tě skoro chytil, když jsi utíkal ze stáje.” Ukázal na zpola zahojenou ránu na Angličanově ruce. „Vidíš? To jsem mu udělal já, když se zhruba před týdnem pokoušel probodnout paní Birminghamovou. Je to ten lump, kterého jsem tehdy honil. Byl dost rychlý, aby mi utekl, ale zřejmě ho zlobí zranění, které mu tehdy způsobila paní Birminghamová.”

Doktor Clarence si rázem vzpomněl, jak se Farrell upřímně chechtal, když mluvil o jehlici, kterou Raelynn vrazila maskovanému útočníkovi do zadku. Obrátil se k pacientovi. „Pokud se vám rána nehojí, Vaše Lordstvo, bude lepší, když mi ji ukážete. Možná se zanítila a infekce vyvolává horečku. Mohl byste i zemřít, jestli se nenecháte ošetřit.”

Lord Marsden se vylekaně přikrčil. „Mám otok na… hýždi,” hlesl.

„Víte, co ho mohlo vyvolat?” vyptával se lékař.

„Sedl jsem si na hřebík,” tvrdil Angličan.

Doktor Clarence se s ním nepřel. „Mohl bych se podívat?”

Pacient si jen neochotně rozepjal kalhoty a převelice opatrně se převrátil na břicho. Zřejmě se sám nedokázal rozhodnout, co ho bolí víc, zda přední nebo zadní část těla. Manželé Birminghamovi ošklivě poznamenali obě dvě.

Lékař mu stáhl kalhoty i spodky níž a při pohledu na rozsáhlou rudou skvrnu kolem zhnisané rány překvapením hekl. Při podrobnějším vyšetření zjistil, že pravá hýždě i stehno jsou podstatně větší než levé, a dospěl k závěru, že je infekce opravdu nebezpečná. V životě už amputoval mnoho údů, ale ještě nikdy nikomu nemusel uříznout zadnici.

„Bude třeba ránu vyčistit a přiložit obvaz, který by otravu vytáhl,” uvažoval nahlas. „Nicméně jsem nucen vás varovat, že už může být pozdě.”

„Musíte něco udělat,” naléhal lord. „Nemůžete to nechat jen tak hnisat. Mohl bych zemřít.”

„Udělám, co bude v mých silách, Vaše Lordstvo, ale slíbit nemůžu nic.” Rhys slabým hlasem požádal Charlieho, aby ho odvezl domů. Než se vypravili, přiložil doktor Clarence lordovi obvaz a zeptal se, jestli by se také mohl svézt. Když zastavili před Rhysovým domem, šel lékař Mary ujistit, že pokud rána nezhnisá, bude se manžel moci za týden znovu ujmout svého úřadu. Šerif samozřejmě odporoval, že tolik času nemá, ale Mary slíbila, že Rhys bude ležet, dokud se neuzdraví.

Nad ránem přišla do Elizabethina domu prostitutka Trudy Vincentova s balíčkem pro Raelynn. „Váš strejda Cooper mi řek, že kdyby se mu stalo něco zlýho, mám vám to dát a říct vám, že to našel v truhlici, co patřila vašemu tátovi, a že vám to podle práva patří,” vysvětlovala mezi vzlyky ohromené Raelynn. „Prý je to dopis, který může zase očistit jméno vašeho otce a usvědčit lumpy, kteří to na něho hodili.”

Raelynn si přitiskla drahocennou obálku k hrudi. „Děkuji vám z celého srdce, slečno Vincentova,” vypravila ze sebe dojatě. Vyprosila si od manžela zlatku a zaplatila Trudy za její námahu. Vzácný dar, který jí přinesla, byl k nezaplacení.

Prostitutka nikdy v životě tak velký peníz neviděla, a přestože původně nemínila být příliš sdílná, rozhodla se, že přece jen splní přání muže, kterého znala jako Olivera Fentona, a vyřídí celý jeho vzkaz. „Říkal taky, že tu chudinku Nell zabil lord Marsden a že se váš opravdický strejda Cooper ještě jako kluk utopil v moři. Byli spolu na jedny lodi, proto o něm tolik věděl. Chtěl vám to všecko napsat, jenže mu to s perem a inkoustem moc dobře nešlo. Uměl všecko, když na to přišlo, ale psát moc ne.”

Jeff jí dal velkoryse další peníz. „Jsme vám s manželkou nesmírně vděční, slečno…“

„Říkejte mi Trudy, pane,” přerušila ho s koketním úsměvem. „Nikdo mi jinak neřekne.” Zastrčila si peníze na ňadra. „A děkovat bysem měla spíš já vám za takový peníze. Coop…” Potřásla hlavou a začala znovu. „Oliveru Fentonovi a mně to dohromady moc dobře klapalo. Než ho zabili, chystali jsme se jít na sever a otevřít si tam hospodu. Říkal, že tady není bezpečno, protože po něm pan Fridrich a ostatní pořád jdou.” Povzdechla si. „A měl svatou pravdu, však mu taky ti bídáci podřízli krk. Stejně jako Marsden probodl tu noc Nell.”

Potáhla lítostivě nosem a znovu pohlédla na Jeffa. „Já jsem Nell znala moc dobře. Dalo by se říct, že jsme byly přítelkyně. Mockrát jsem jí říkala, aby měla rozum a přestala vás pořád uhánět. Kdyby si nenamlouvala, že je do vás zamilovaná, pane Birminghame, tak by nikdy nešla do postele s tím irským kapitánem, co spal ve stejným hostinci. Říkala, že vypadal úplně jako vy, jenže za pár dní zase musel na moře. Vsadím se, že netušil, že jí udělal děcko. Třeba se tady jednou zastaví a já mu povím, jak krásnýho kluka mu Nell porodila.”

„Děkuji, že jste přišla, Trudy,” zamumlala Raelynn podala prostitutce ruku. Trudy ji rozpačitě stiskla. „Neumím ani říci, jak jsem vám vděčná. Nikdo jiný by nám nemohl všechno vysvětlit tak jasně. Vaše vyprávění sice znělo neuvěřitelně, ale já vím, že je to pravda, a jsem ráda, že ji někdo zná do poslední podrobnosti. Děkuji vám za všechno.”

„Nemáte zač, slečno Birminghamová.”

„Kdybychom vás zavezli k šerifovi,” ozval se Jeff, „byla byste ochotná zopakovat mu, co jste řekla nám? Ulehčila byste mu vyšetřování.”

Trudy se na okamžik zamyslela a pak přikývla. „Tak jo, pane Birminghame.” Trhla rameny. „Taky bysem byla radši, kdyby ti lotři byli za mřížema, než aby si chodili po městě a škodili takovým hodným lidem, jako jste vy.”

Oakley bylo pořád stejné, ale Raelynn se na ně vrátila v mnoha směrech jako jiná žena. V duši měla klid. Pevně věřila, že jakmile právníci předají dokument do rukou čestných šlechticů z okruhu krále Jiřího, bude jméno jejího otce očištěno a komplicové lorda Marsdena Prescott a Havelock budou postaveni před soud za zradu anglické koruny.

Díky Trudy se po Charlestonu brzy rozneslo, že Nell zavraždil lord Marsden, nikoliv Jeffrey Birmingham, jak se mnozí domnívali. Trudy také rozhlásila, že otcem Nellina dítěte je jakýsi irský námořní kapitán. Raelynn byla šťastná, že se vše vyjasnilo, že se zbavila všech pochybností, že je pro všechny, i sama pro sebe, paní na Oak-ley, milovanou manželkou Jeffreyho Lawrence Birminghama, džentlmena, plantážníka, rejdaře a ve všech směrech mimořádného muže. Naplňovalo ji radostí a hrdostí, že mu porodí dítě, a věřila, že nezůstane u jediného a že se spolu jednou dočkají i vnoučat.

Několik dní po návratu domů se doslechli, že se Rhys, přestože ho zraněné rameno ještě pobolívalo, ujal svého úřadu, zatímco lord Marsden upadl do komatu, protože se infekce nezadržitelně šířila. Gustav Fridrich i celá jeho banda dál seděli v jedné cele a Olney s nemocným Angličanem v druhé. Mladý darebák se snažil zůstat mimo dosah svého někdejšího zaměstnavatele. Byl o deset tisíc dolarů bohatší, protože se dobrovolně šerifovi přihlásil jako svědek proti Jeffreymu Birminghamovi, a nic na tom neměnila okolnost, že jeho výpověď neodpovídala pravdě. Byl přesvědčený, že si peníze řádně vydělal, když neutekl, aby zůstal na svobodě. Počítal s tím, že stráví ve vězení jen pár let, protože neměl prsty v žádné z vražd, za které Fridrich a ostatní jistě půjdou na šibenici. Dva lupiče, které zabil, když bránil Fridricha, si nechal pro sebe, a doufal, že Němec na ně dávno zapomněl, tak jako zapomínal na všechny služby, které mu někdo prokázal. Kdyby si však Němec na přepadení přece jen rozpomněl, mohl se Olney hájit, že jednal pouze v sebeobraně. Byl také připravený prozradit šerifovi, kdykoliv s ním mluvil mezi čtyřma očima, všechno, co o Fridrichovi a jeho nekalé činnosti věděl.

Novomanželé Farrell a Elizabeth přijeli Jeffreyho s Raelynn navštívit a předložili jim nabídku, jaké se nedalo odolat. Jestliže je bude Raelynn dále zásobovat návrhy, na nichž může pracovat doma na Oakley, budou ji na oplátku oblékat pro každou sezonu. Budou mít prospěch z jejích návrhů, a navíc bude chodícím svědectvím úrovně salonu Ives. Jeff nechal rozhodnutí zcela na manželce, pouze poznamenal, že jestliže bude souhlasit, ušetří peníze, aniž by se musel vzdát svého přání vidět ji vždy oblečenou podle poslední módy. Raelynn nadšeně souhlasila. Práce ji bavila, a bude-li moci zůstat na Oakley, kde byla nejšťastnější, bude z ní mít dvojnásobné potěšení.

Jednoho teplého listopadového večera, krátce po večeři, vešel Kingston do jídelny, kde manželé popíjeli čaj, a oznámil, že před domem zastavilo několik krytých vozů. „Jsou to kočovníci, pane Jeffrey, myslím, že si říkaj cikáni. Každopádně se dávaj ptát, jestli by se mohli na tuhle noc utábořit na vašich pozemkách. Říkaj, že maj namíříno do Georgie a že chtěli jenom projet, jenže dvě jejich děcka snědla nějaký špatný bobule a z drncání vozů se jim udělalo ještě hůř. Kdybyste je tady nechal, zahráli by vám svý písničky. Tvrděj, že jsou slušný lidi, že nekradou ani se neperou. Prý si vydělávaj na živobytí muzikou.”

Raelynn vzrušeně vzala manžela za ruku. „To zní krásně. Necháte je tady, Jeffrey?”

Pohlédl do jejích rozzářených očí a pomohl jí vstát. „Nevidím důvod, proč by zde na jednu noc nemohli zůstat.”

Zavěsila se do něho. „Tak pojďte, Jeffrey. Posadíme se na verandu a poslechneme si je.”

V hale na ně čekal Kingston s šálou. Jeff ji přehodil manželce přes ramena, znovu jí dvorně nabídl rámě a společně vyšli ven. K jejich ohromení stál na trávníku asi tucet hudebníků. Jen jediný z nich mluvil anglicky alespoň tak slušně, aby mu rozuměli, ale melodické tóny jeho houslí i doprovázejících kytar, fléten a dalších houslí přenesly dvojici do království prazvláštního kouzla. Hudba, ať veselá či tklivá, je hladila do uší jako hedvábí a naplňovala jim srdce rozkoší i obdivem. Raelynn ani nevěděla, jak se ocitla v Jeffreyho náruči, a vzápětí již tančili na verandě valčík.

Podzimní vzduch byl opojně svěží a hvězdy pomrkávaly listovím mohutného dubu na šťastný pár.

„Točí se mi z vás hlava, pane,” vydechla Raelynn. „Naposledy mě tak nějaký muž okouzlil, když mi byly asi tři roky.”

„Co se stalo, když vám byly tři roky, má lásko?”

„Nepamatuji si vše, ale vím, že jsem si hrála na zahradě s panenkami a kočkou a že začalo pršet. V Anglii jsme málokdy měli liják, vždy jen mírný deštík. Domnívám se, že právě proto jsou anglické zahrady tak rozkošné.” Potřásla hlavou nad svou náladovou pamětí. „Občas si říkám, jestli se mi to jenom nezdálo.”

Jeffovi se v zelených očích odrazila světla luceren, kolem nichž právě tančili. „Můj strýc měl v Londýně dům. Když jsem byl malý, jezdívali jsme tam. Pamatuji si, že mě překvapilo, jaká je tam zima, alespoň ve srovnání s Karolínou. Téměř každý den tam pršelo.”

„To je pravda,” souhlasila Raelynn s úsměvem a náhle se zastavila. „Zvláštní, mám dojem, že se mi o tom nedávno zdálo.” Odmlčela se a pokoušela se zachytit prchavý obraz. Byla opět holčičkou, docela malou holčičkou ve velké zahradě, kdosi ji zvedl do výšky…

„Řekla jste podivnou věc, má lásko,” zamumlal Jeff.

„Proč, Jeffrey? Míváme nejrůznější sny.”

„Jistě, ale zmínila jste se o něčem… povědomém.” Svraštil obočí, jak usilovně pátral v paměti. „Mně se také nedávno zdálo o Londýně.”

„Udělal na vás tak nesmazatelný dojem?” dobírala si ho.

„Docela se mi tam líbilo. Pamatuji si, že strýc měl zahradu obehnanou zdí. Matka jí byla zcela unesená. Dokonce si odtud přivezla několik sazenic na Harthaven.”

„My jsme také měli zeď kolem zahrady. Bylo to mé nejmilejší místo. Prožívala jsem tam úžasná dobrodružství se skřítky.” Škádlivě se zasmála. „Dokonce jsem tam potkala svého prince z pohádky.”

Střelil po ní pobaveným pohledem. „Mám žárlit, nebo byl zakletý do žáby?”

„Máte důvod k žárlivosti,” dráždila ho. „Zamilovala jsem se do něho.”

Zamračil se. „Řekněte mi něco o tom pobudovi, co vám ukradl srdce. Byl stejně hezký jako já?”

„Byl to princ, jak se sluší a patří. Zjevem i vystupováním.”

„Co se vám na tom kašparovi líbilo nejvíc?”

Opřela se mu loktem o rameno a pohladila ho prstem po tváři. „Mám dojem, že měl černé vlasy. Mezi naší a sousední zahradou byla tepaná branka. Jednoho dne jsem jí prošla. Nejspíš jsem hledala kočku. Uviděl mě a odnesl domů. Pamatuji si, že jsem se vylekala, když si mě posadil na ramena. Byla velice široká.” Zasmála se. „Asi vás nepřekvapí, že pršelo.”

Hleděl na ni tak upřeně, že ho začala spěšně ujišťovat: „Nebyl to princ, Jeffrey, ale když jsem byla malá, připadal mi tak.”

„Nedal vám váš princ květinu?” zeptal se zvolna.

„Jak to můžete vědět, Jeffrey?” užasla.

„Protože před mnoha lety, za deštivého londýnského jara, se do strýcovy zahrady zatoulala víla. Byla tak rozkošná, že jsem proti její návštěvě nic neměl, ale snažil jsem se ji přesvědčit, že by se měla vrátit k rodičům. Souhlasila pod podmínkou, že…“ „Že si s ní zatančíte,” doplnila Raelynn nevěřícně. „Zvedl jste mě. Začala jsem zpívat a vy jste se ke mně přidal. Pak jsme tančili. Byl to úchvatný okamžik. Nikdy jsem na něj nezapomněla. Ale pak jste odešel a já vás víckrát neviděla.”

„Strýc zemřel a my jsme už neměli proč jezdit do Londýna,” vysvětlil Jeff a před očima se mu zjevila dívenka, jakou kdysi Raelynn bývala.

Hleděla na něho jako zmámená. Po všechna ta léta byl jejím ideálem, vysněným princem z pohádky. „Myslíte si, že jsme si byli určeni od samého začátku?”

Usmál se. „Moje srdce nikdy nezahořelo pro jinou ženu. Když jste na charlestonské ulici vběhla do mého života, jako byste vystoupila ze snu, který jsem v sobě pořád nosil. Zatočila se mi hlava radostí, že jsem konečně nalezl svou lásku.”

„Jeffrey, vy jste jediný muž, kterého jsem kdy milovala,” vydechla. „Byl jste mým princem, když jsem byla malá, a nyní jsem mým manželem, radostí i smyslem mého života. Jsem šťastná, že jsem vaší manželkou.”

„Promiňte,” vyrušil je ze zasnění sytý mužský hlas. Obrátili se. Na schůdkách verandy stál urostlý, pohledný muž. Smekl klobouk. „Vy jste pan Birmingham?” zeptal se s irským přízvukem.

„Ano. Jeffrey Birmingham. Mám ještě bratra Brandona.” Jeff mávl rukou směrem k západu. „Bydlí několik mil odsud.”

„Myslím, že jdu za vámi, pane.”

„Smím znát vaše jméno?”

„Kapitán Shannon O’Keefe. Posílá mě Trudy.”

„Vy jste Danielův otec?” hádal Jeff.

„Myslím, že ano, pane. Nell byla nevinná, když jsem ji poznal, a nemám proč si myslet, že by hned vlezla do postele s jiným.”

„Přišel jste na návštěvu?”

„Přišel jsem se přihlásit k synovi a dát mu své jméno. Bude ho vychovávat moje sestra. Nemůže mít vlastní děcka a už dlouhé roky po nich touží. Já ženu nemám, tak budu Bryden dávat peníze, dokud Daniel nebude dost velký, abych ho mohl vzít s sebou na moře.”

Jeff k němu pokročil a podal mu ruku. „Těší mě, že vás poznávám, pane. Dělali jsme si starosti, jaká budoucnost na chlapce čeká, když nebude mít po otci ani jméno. Ulevilo se nám, že má někoho, kdo ho zahrne láskyplnou péčí.”

Raelynn se přisunula blíž k manželovi, až jejich hlavy ležely na polštáři těsně vedle sebe. „Přemýšlel jste o tom, jestli byste chtěl raději chlapce nebo holčičku?”

Pohladil ji po vzdutém břiše. „Pokud bych si mohl vybrat, přál bych si od každého aspoň jeden kousek.”

„Ale ne najednou,” vymiňovala si a přejela prstem po srpkovité jizvičce u jeho úst. „Já bych chtěla mít syna, jako jste vy.”

„Beau se rozhodně Brandonovi podobá,” uvažoval Jeff nahlas, „takže se dá předpokládat, že by se vám to mohlo vyplnit. Ale v tom případě bych já chtěl mít dceru, jako jste vy.”

Přitiskla si jeho dlaň na místo, kde se v ní děťátko pohybovalo. „Cítíte?”

„Jako z hadích ocásků, že?” poznamenal.

„Nevadí. Alespoň vím, že je všechno, jak má být,” prohlásila Raelynn spokojeně.

Jeff ji políbil na čelo. „Ano, madam, všechno je, jak má být. Vy jste v mé náruči, kam jste vždy patřila.”

„Svět je nádherné místo, když jsme spolu, že, Jeffrey?”

„Moje řeč, madam. Opravdu nádherné místo.”