Kathleen E. Woodiwiss

Birmingham 03. Plamen v srdci

24. října 1825 Londýn, Anglie

Cerynise Edlyn Kendallová stála u vysokých oken v předním salonu a přes závoj slz pozorovala lidi, procházející uličkou na Berkeleyské náměstí. Všichni spěchali, aby se co nejdřív ukryli před tmavými mraky hrozícími deštěm. Poryvy chladného větru nutily všechny, mladé i staré, muže i ženy, aby si přidržovali klobouky, a odhrnovaly vlající cípy plášťů a kabátů kolemjdoucích. Tváře i nosy jim oživly červenou barvou a ti, kdo se oblékli jen nalehko, se třásli zimou. Obyvatelům města se v obličeji odrážela různá míra dychtivosti nebo rezignace, podle toho, jestli spěchali domů k rodině nebo je čekala jen samota. Nijak se nezajímali o to, co mají před sebou, a neuvědomovali si, jak křehký a zranitelný je život.

Velké, porcelánovými figurkami zdobené hodiny na krbové římse právě odbíjely čtvrtou. Cerynise stiskla dlaně, zabořila je do objemné sukně z tuhého černého taftu a snažila se vzdorovat náporu smutku. Když hodiny ztichly, odolávala nutkání otočit se přes rameno a jako obvykle čekat, že se každou chvíli objeví její poručnice Lydie Winthropová. Tento rituál je

provázel posledních pět let téměř denně. Náhlý odchod staré dámy ji zaskočil a stále se s ním ještě nesmířila. Lydie překypovala životem a energií, i když už se jí blížila sedmdesátka. Dokonce ještě večer před smrtí zářil její břitký humor v kontrastu s nepřívětivostí jejího prasynovce, který ji přišel navštívit. Jenomže ať už si Cerynise myslí co chce, Lydie zemřela a je pohřbena. Bylo to včera, kdy dívka upírala pohled na mahagonovou rakev a naslouchala modlitbám za spásu Lydiiny duše. Zdálo se jí ale, že od chvíle, kdy na rakev dopadaly hrsti hlíny, symbolizující skutečnost, že člověk je prach a v prach se obrátí, uplynula už celá věčnost. Ta vlídná milující bytost, kterou Cerynise ctila jako svou ochránkyni, důvěrnici, náhradního rodiče a nejlepší přítelkyni, je nenávratně pryč.

I přes snahu ovládnout se a nedat smutku volný průchod se Cerynise roztřásly rty a vyděšené hnědé oči se jí zalily slzami. Už nikdy si s Lydií neposedí nad kouřícím šálkem a sušenkami, Cerynise už jí nikdy nebude předčítat večer u krbu krásné básně nebo román. Obývací pokoj se už nikdy nezaplní jiskřivými tóny melodií, které Cerynise zpívala a Lydie ji doprovázela na piano. Nebudou si ani povídat při dlouhých procházkách po březích říčky Serpentine v Hyde Parku, nebudou společně vychutnávat klid a ticho v mokřinách. Navždy pryč je i vlídná pomoc staré dámy, která i přes společenské konvence podporovala dívku v jejích snech stát se slavnou malířkou, která bude pořádat výstavy a jejíž díla se budou draze prodávat bohatým mecenášům umění. Svou totožnost bude ale umělkyně ukrývat za stručné iniciály CK. I teď, když ji smutek zcela ovládl, si Cerynise dokázala jasně vybavit vysokou, štíhlou, černě oblečenou postavu, jak postává kousek vpravo od malířského stojanu, sleduje, jak pracuje, a připomínají, že sama k sobě musí být za každých okolností upřímná.

Zoufalství a pocit osamění Cerynise v tom okamžiku zcela přemohly. Najednou se cítila slabá a vyprahlá. Už ji nezaskočilo, že pokoj jako by se s ní začal naklánět, a jen se snažila ovládnout sílící závrať. V zoufalství se zachytila okenního rámu a opřela se čelem o chladivé sklo. Slabost za chvíli povolila. Od Lydiiny smrti skoro nejedla. Dokázala do sebe vpravit jen několik lžic hovězího vývaru a topinku. A spánek také nestál za nic. Pochybovala, že se z té rány dokáže vzpamatovat, i když věděla, že Lydie by nebyla ráda, že ji její náhlý odchod tak vykolejil. Před pěti lety nabídla starší dáma vyděšené dvanáctileté dívence klidný svět přepychu. Cerynise tehdy ztratila rodiče. Zahynuli v bouři, při níž na jejich dům spadl mohutný strom. Jako dítě si dávala za vinu, že tam nebyla, aby jim pomohla. Lydie, která se v mládí přátelila s její babičkou, ji ale jemně vedla k přesvědčení, že by se tím nic nezměnilo, jen by v domě zahynula také. Cerynise tehdy byla ve škole. I v tak obtížné situaci se Lydii povedlo dívenku přimět smířit se s tím, že život jde dál. Jistě by byla ráda, aby na to nezapomínala ani teď.

Ale všechno je tak těžké, zasténala Cerynise v duchu. Kdyby Lydie byla jediný den za těch pět let nemocná, bylo by to varování a celá domácnost by se lépe připravila na krutou pravdu, že tu nebude navždy. Přesto by Cerynise své ochránkyni žádnou nemoc nepřála. Ruku smrti nelze zastavit, a proto byla skutečnost, že Lydie se až do konce těšila dobrému zdraví, skutečným požehnáním, i když Cerynise odchod milované ženy vyděsil a teď se musela potýkat se smutkem.

Na okna začaly dopadat hlučně velké kapky. Cerynise se při pohledu na potůčky na skle vrátila do reality. S blížící se bouří se ulice téměř vylidnila. Jen několik opozdilců spěchalo, aby našlo úkryt. Kočí na kozlících kočárů se choulili do plášťů, aby se uchránili před kapkami.

V salonu se ozvaly tiché kroky. Dívka se ohlédla a zjistila, že za ní stojí služebná. Stejně jako všichni ostatní v domě i ona odchodu své paní hořce litovala.

„Promiňte, slečno Cerynise,” zamumlala, „myslela jsem, jestli byste si nevypila čaj, když

jste se vrátila.”

Dívka neměla na nic takového pomyšlení, ale při návštěvě hřbitova prochladla a čaj by ji zahřál. Počasí bylo na tuto roční dobu nezvykle sychravé a nechtěla si ani představit, jak bude vypadat blížící se zima.

„Děkuji, Bridget, je to dobrý nápad.” Její měkký přízvuk stále prozrazoval jižanský původ a nic na něm nezměnil ani pětiletý pobyt v Anglii. Nepomohla ani snaha učitelů. Nepovažovala nikoho z nich za tak chytrého a skvělého, jako byli její rodiče, a proto si z jejich snahy opravovat ji a naučit ji správnou anglickou výslovnost, dělala legraci a s chutí si z nich utahovala. Když měla náladu, dokázala mluvit jako rodilá Angličanka, ale stále se tvrdošíjně odmítala zcela odcizit své vlasti. Když z Karoliny odjížděla, rozhodla se, že se tam jednou vrátí.

Služebná se uklonila a spěchala pryč. Byla ráda, že má na chvíli co dělat, protože dům byl po několik posledních dnů tichý, jako by i on truchlil nad odchodem své paní. Bridget jako by občas slýchala vlídný hlas, který jí po dlouhá léta přinášel radost.

Za chvíli se objevila v salonu s vozíkem, na němž ležel stříbrný tác s čajovým servisem z míšeňského porcelánu. Byl tu i talíř s máslovými koláčky a broušená miska s jahodami.

Cerynise s povzdechem odešla od okna a usadila se v jednom z křesel u krbu. Bridget k ní dovezla vozík a s úklonou odešla. Dívka třesoucíma se rukama zvedla konvici, nalila si šálek čaje a přidala smetanu a cukr. Tento anglický zvyk přijala s radostí. Pohlédla na koláčky a s odhodláním si jeden položila na talířek. Potom na něj ale ztratila chuť. Mezi rozhodnutím a jeho realizací zela trhlina a měla pocit, že ji po zbytek života nedokáže překročit.

Sním to později, slíbila si v duchu a znechuceně odložila talířek stranou. Zvedla šálek a doufala, že horký nápoj jí pomůže zklidnit žaludek i nervy. Za chvíli se zvedla a přešla znovu k oknu. Popíjela čaj a prohlížela si Mayfair, elegantní čtvrť, kde žili. Měla pocit, že dál, kam už nedohlédne, je svět obrovský a nevlídný. Napadlo ji, jak teď všechno zvládne, když v sedmnácti znovu zůstala sama.

Na chvíli zavřela oči a snažila se nevnímat tupou bolest, která ji od návratu domů trápila. Nepochybně to způsobilo napětí a několik bezesných nocí. Bolest se ale stupňovala, začala jí bušit ve spáncích a za chvíli měla pocit, jako by všechny vlásenky její soužení jen násobily. Odložila šálek a začala po paměti hledat sponky a hřebeny, které přidržovaly účes. Za chvíli se jí vlnité kadeře rozlily na ramenou a po zádech. Mučivá bolest ale neustupovala a pronikala hluboko do mozku. Cerynise se pokusila najít úlevu jinak. Začala si masírovat kůži na temeni hlavy bez ohledu na to, že si rozcuchá hnědou hřívu a že je v přijímacím salonu, kde se obvykle vyžadovalo formální oblečení. Ale v domě bylo jen služebnictvo a ačkoli Lydiin prasynovec míval ve zvyku přicházet neohlášený v tu nejméně vhodnou dobu, na pohřbu se neobjevil. Navíc při poslední návštěvě se s pratetou tak pohádal, že vztekle odešel a tvrdil, že tady ho dlouho nikdo neuvidí. To bylo před třemi dny.

Trýznivá bolest hlavy začala ustupovat na snesitelnější úroveň a Cerynise se dokázala soustředit na úvahy o budoucnosti. Začala rázovat po salonu a snažila se dát svému dalšímu životu jasnou perspektivu. Zbývá už jen jeden žijící příbuzný, strýc bydlící v Charlestonu. Celý život je starým mládencem, protože před rodinou a dětmi dal přednost knihám a studiu. Cerynise ale nepochybovala, že ji přijme s otevřenou náručí. Než odjela, ujistil neteř, že by se o ni dokázal postarat jako o vlastní a naučil by ji všemu, co má žena znát. Nechtěl ji nikam pustit, ale když tehdy uvážil, jaké výhody poskytne soužití se starší paní, navrhl neteři, aby odjela do Anglie. Může tam studovat jazyky a umění a naučit se všemu, co se od elegantní dámy očekává. Potom se vrátí jako broušený drahokam. Sterling Kendall byl sice daleko, ale

představoval její jedinou jistotu.

Alespoň se nebude muset nějakou dobu starat o peníze, pomyslela si s úlevou. Když prodá své obrazy, bude mít na nějakou dobu vystaráno a bude mít čas věnovat se tvorbě. V Charlestonu žije mnoho bohatých majitelů plantáží a obchodníků a mnozí z nich mají umělecké sbírky. Jenomže její obrazy by v nich možná nebudily velké nadšení, když by zjistili, že jejich autorkou je neznámá sedmnáctiletá dívka. Pokud chce být úspěšná, bude lepší najít někoho, kdo by její plátna prodával a zachovával její totožnost v tajnosti. Když uvážila, kolik už vydělala, usoudila, že nebude obtížné nějakého zástupce získat.

Najednou se Cerynise zastavila a zadívala se na sebe do velkého zrcadla ve vstupní hale. Její neupravený zjev určitě do přijímacího salonu nepatří, ale ještě víc ji zaskočilo, že s rozcuchanými vlasy vypadá jako nějaká cikánka, i když dobře oblečená.

Kriticky prohlédla svůj odraz od hlavy po paty a uvažovala, jestli si strýc všimne, jak se za ta léta změnila. Když ji vyprovázel k lodi, byla jen vytáhlou dívkou, které její výška působila starosti. Teď je z ní dospělá žena, i když stále ještě hodně vysoká. Je sice štíhlá, ale natolik vyvinutá, že mladí muži už začali projevovat zájem a vyptávali se Lydie, kdy ji s nimi pustí ven. Teď měla velké hnědé oči opuchlé pláčem. Nad nimi se klenuly jemné oblouky obočí. Vysoko posazené lícní kosti poněkud příliš vystupovaly a pod nimi se rýsovala propadlá místa. Nos měla úzký a rovný a z jejího pohledu docela hezký, ale rty jako by poslední dobou ztratily barvu.

Oblečena byla celá v černém. Výjimku tvořil jen límeček a manžety z bílé krajky. Moderní kabátek z černého sametu, zdobený vpředu černým prýmkem, končil hned nad pasem. Těsně přiléhavé rukávy, zakončené u zápěstí sámky, zdobila bílá krajka. Sukně byla nabíraná a sahala podle poslední módy ke kotníkům.

Když se Cerynise v zrcadle důkladně prohlédla, tváří se jí mihl unavený úsměv. Lydie by se na ni jistě nezlobila za uplakané oči ani rozpuštěné vlasy. Byla sice v každém ohledu dáma, ale byla také natolik rozumná, aby věděla, kdy klást důraz na konvence a kdy si jich nevšímat a nechat věcem volný průběh. Cerynise by zřejmě nepochytila od staré dámy za pět let společného života tolik moudrosti, kdyby nenechala toto cenné poznání dobře zakořenit.

Slyšela, jak před domem zastavil kočár. Okamžitě následovalo zabušení klepadlem na dveře. Vzápětí spěchal halou nezvykle rychle komorník. Cerynise se pokusila upravit vlasy a upevňovala je vlásenkami do jednoduchého uzlu. Dáma si nemůže dovolit uvítat hosty jako nějaká divoška.

V hale zaslechla hovor přerušovaný ženským smíchem. Návštěvníci zřejmě přijeli velice spěšně. Než stačila Cerynise zjistit, kdo to je, do salonu vrazili dva muži. Za nimi spěchal komorník ve snaze dostat se před ně.

„Velice se omlouvám, slečno,” vydechl Jasper a jeho stárnoucí tvář vyjadřovala obavy. „Chtěl jsem pana Winthropa a pana Rudda ohlásit, ale nedali mi možnost.”

„To je v pořádku, Jaspere,” ujistila ho. Vykročila k hostům a snažila se ukrýt třesoucí se ruce v záhybech sukně. Znala tetina synovce lépe, než jí bylo milé. Kdykoli Alistair Winthrop její poručnici navštívil, chtěl s ní hovořit výhradně o samotě. Byl vysoký, hubený a působil neotesaně. Černé vlasy měl zčesané dozadu a jeho vyzáblost ještě podtrhly pejzy. Z profilu vynikal jeho tenký nos a špičatá brada. V žádném případě to nebyl hezký člověk, ale bylo znát, že na svůj vzhled vynakládá hodně peněz. Okázalé oblečení ale zcela postrádalo vkus.

Jeho společník Howard Rudd byl stejně vysoký, ale daleko obtloustlejší. Baňatý nos měl zarudlý popraskanými žilkami a na levé tváři se mu rýsovalo růžové mateřské znaménko. Ačkoli Cerynise právníka už několik let neviděla, vzpomínala si, jak zkoumal všechny cenné

předměty v dosahu, když čekal, až ho Lydie přijme. Oči se mu pokaždé tak rozzářily žádostivou chamtivostí, že uvažovala, jestli si něco cenného neodnáší. Cerynise si nedokázala představit, že mu Lydie věřila a spoléhala se na něho. Z pověstí, které o něm kolovaly už řadu let, i z pohledu na něj bylo zřejmé, že Howard Rudd má sklon k nezřízenému pití.

„Pan Winthrop je tady vždycky vítaným hostem, Jaspere,” obrátila se Cerynise ke komorníkovi. Lydie pokaždé přijala svého synovce s vlídnou zdvořilostí, i když přišel uprostřed večeře nebo vyrušil její hosty z příjemné zábavy. Jistě by od ní očekávala totéž. „A pan Rudd…”

Přerušil je hlasitý smích. Cerynise se podívala na Alistaira a jeho chování ji zaskočilo. Při pohledu na jeho zvláštní chůzi často uvažovala, co je její příčinou. Teď sledovala, jak se k ní blíží nekoordinovanými pohyby a tmavé oči se mu prohnaně lesknou.

„To je od vás milé, slečno Kendallová,” pronesl. V obličeji se jeho nezvykle velká ústa podivně vyjímala. „Jste opravdu velice rozumná.”

Cerynise se snažila odhadnout, co bude následovat. Okamžitě jí bylo jasné, že nic příjemného čekat nemůže. Zatím se s tím mužem jen míjela v pokojích nebo na chodbách. Přesto o něm neměla vysoké mínění. Připadal jí jako nepříjemný chvastoun, který si o sobě hodně myslí, ačkoli jeho jedinou předností je příbuzenský vztah s velice bohatou ženou. A i k tomu přišel nepřímo, sňatkem. Cerynise měla podezření, že je naprostý budižkničemu a k tetě žádné city nechová. Lydie o důvodech jeho návštěv nikdy nemluvila, ale Alistair obvykle odcházel a přepočítával peníze, nebo vztekle spěchal pryč a spílal jí těmi nejhoršími jmény. Právě k tomu došlo při poslední návštěvě. Jeho obhroublý slovník v Cerynise jen posílil averzi, kterou k tomu člověku cítila od první chvíle. Teď pro ni setkání s ním představovalo těžkou zkoušku slušného chování a ze všech sil se snažila zachovat klid.

Alistair mávl bílou chlupatou rukou k právníkovi a hlasitě mu nařídil: „Tak jí to řekněte!”

Howard Rudd si otřel dlaní ústa a vykročil k ní. V tu chvíli se v místnosti objevila nevhodně oblečená mladá žena a za sebou táhla pestré boa. Zcela nepokrytě ukazovala ňadra i boky. První v hlubokém výstřihu, druhé díky těsným šatům. Vysoko vyčesané vlasy jí vytvářely na hlavě záplavu zlatých lokýnek. Ta barva zřejmě nebyla přírodní. Oči měla lemované černými linkami a na silném nánosu růže jí pravou tvář zdobilo nad lícní kostí nalepené znaménko krásy. Cerynise si všimla, že stejnou červeň, jakou má ona na tvářích, má Alistair na límci.

Žena se přivinula ke svému společníkovi, zasmála se a zakňourala: „Ach Ale, nebuď na mě vošklivej a nenechávej mě čekat v tý hale.” Sešpulila rty, zamrkala řasami a rukama mu přejela po vestě. „Eště nikdy sem v tak velkým domě nebyla, ale vím, co se sluší. Ty sluhové mi vůbec nenabídli židli ani trochu čaje. Nemohla bych tu zůstat s tebou? Nedokážu bejt v tak rozlehlý hale sama. Pořád myslím na to, jestli tam ta tvoje teta neumřela.”

Alistair si znechuceně odfrkl a odsunul jí ruku. „Tak dobře, Sybil. Ale připomínám ti, že budeš mlčet, jasný? Nechci tu slyšet to tvý kňourání.”

„Jistě, Ale,” odpověděla s nervózním zahihňáním.

Jasper odtrhl od podivného stvoření zrak a pod Alistairovým pohledem se narovnal a zatvářil důstojně. Otočil se k Cerynise a zeptal se: „Promiňte, slečno, mám zůstat?”

„Vypadni!” křikl Alistair a svůj příkaz doprovodil výmluvným gestem. „Tohle se tě netýká!”

Jasper se ani nepohnul, dokud Cerynise nepřikývla. Dala mu tak najevo, že může odejít.

Alistair provázel odcházejícího komorníka pohledem, jako by uvažoval, jestli má jeho neposlušnost potrestat. Nakonec se rozhodl incident přejít a věnovat se důležitějším věcem. „Pokračujte, pane Rudde,” obrátil se k právníkovi.

Ten se napřímil a s pohledem upřeným na Cerynise dával vyniknout závažnosti okamžiku.

„Slečno Kendallová, jistě víte, že jsem měl tu čest být po řadu let právníkem paní Winthropové. A byl jsem to já, kdo sepsal její poslední vůli. Mám ji tu s sebou.”

Cerynise ho napjatě sledovala. Asi jako hada, který se chystá zaútočit. Muž vytáhl z náprsní kapsy několik složených listin a s pompézní obřadností zlomil pečeť. Bylo pro ni těžké uvěřit, že by Lydie důležité věci svěřila někomu takovému. Ale Howard Rudd je tady a zjevně má v rukou úřední dokumenty. Pomalu se svezla do nejbližšího křesla a ujistila se: „Máte v úmyslu číst poslední vůli paní Winthropové teď?”

„Ano. Je potřeba to udělat,” odpověděl Rudd a otáčel se k Alistairovi, aby jeho slova potvrdil.

„Dejte se do toho,” nařídil Alistair, rozhodil šosy kabátu a usadil se v křesle proti Cerynise. Věnoval dívce samolibý úsměv a začal si pohrávat s figurkou z míšeňského porcelánu, která stála na stole.

Sybil nijak netěšilo, že její milenec věnoval pozornost jiné dámě a usadila se na opěrce jeho křesla. Sjela Cerynise ledovým pohledem a objala Alistaira kolem hubených ramen. Zapomněl jí říct, že chráněnka jeho tety je tak hezká. Okamžitě si vybavila jeho argumenty, když ji odmítal vzít s sebou. Došla k závěru, že se tak zuřivě bránil, aby mohl s touhle dívkou dělat věci, které obvykle provádí s ní v soukromí svého bytu… a v posteli.

Howard Rudd si odkašlal. Zoufale se potřeboval napít, aby si svlažil hlasivky. Bylo mu ale jasné, že Alistair mu další doušek nebude netolerovat, dokud nesplní úkol. Rozložil listiny se závětí a přelétl je pohledem. „No, je toho dost. Nějaké drobnosti připadnou sloužícím a vzdáleným příbuzným. Ale nejde o nic podstatného. Zásadní je, komu paní Winthropová zanechala většinu svého majetku, včetně domu a všeho uvnitř. Dědicem je její synovec pan Alistair Wakefield Winthrop. Dědictví může okamžitě převzít.”

„Okamžitě?” vydechla Cerynise. Nikdy nebyl důvod, aby s Lydií o těchto věcech mluvila, ale vždycky žila v přesvědčení, že ji má moc ráda a dopřeje jí dost času, aby si mohla po její smrti v klidu všechno zařídit, než dům dostane někdo jiný. Nebyla se starou dámou v příbuzenském svazku, proto nic nečekala, jen trochu času. Nechtěla věřit, že by se její opatrovnice zachovala tak necitlivě.

„Mohu se na závěť podívat?” požádala právníka a snažila se ovládnout rozechvělý hlas. Vstala a natáhla k němu ruku.

Rudd váhavě pohlédl na Alistaira. Když se mu dostalo znechuceného přikývnutí, podal listinu dívce. Cerynise neměla s podobnými věcmi žádné zkušenosti, ale pečlivě dokument list po listu pročetla. Jejímu laickému oku se závěť zdála pravá. Nebylo pochyb o tom, že Lydie opatřila svými iniciálami každý list a na konci závěti byl celý její podpis.

Vzdáleně vnímala, jak se právník neklidně vrtí, když se listy probírala. Za chvíli mu došla trpělivost, vykročil k ní a natahoval po papírech ruku. Rychle sklopila pohled a v tu chvíli si všimla vedle Lydiina podpisu i data. Překvapeně k muži vzhlédla.

„Ale to bylo napsané před šesti lety.”

„Přesně tak,” souhlasil, vytrhl jí papíry z ruky a složil je. „Na tom není nic špatného. Většina lidí se o své věci postará dřív, než je to nezbytně nutné. Je to od nich velice rozumné.”

„Ale to bylo dřív, než zahynuli mí rodiče a Lydie se stala mou opatrovnicí. Za takových okolností je pravděpodobné, že svou poslední vůli přepsala -”

„Aby vás do ní zahrnula?” skočil jí do řeči Alistair. Se vzteklým odfrknutím se zvedl z křesla, málem při tom shodil Sybil, a začal rázovat po rozlehlém salonu. Dotýkal se každého kusu nábytku, každé ozdoby, závěsu, jako by si je značil svým podpisem. „To máte na mysli, slečno Kendallová, že? Myslíte, že vám moje teta něco zanechala.”

Nepřátelství k tomu muži v ní narůstalo každým okamžikem, ale snažila se zachovat klid. „Jsem si jistá, že vaše teta byla v obchodních a úředních věcech velice zdatná a pečlivá. Nemohu uvěřit, že by neupravila svou poslední vůli ve chvíli, kdy se výrazně změnily okolnosti. A v každém případě by mi poskytla čas, abych si před odjezdem zařídila vše potřebné.”

„No, tak to neudělala!” vyhrkl Alistair a nenávistně se k ní naklonil. „Udělala pro vás dost, když ještě žila, a zatraceně dobře to věděla! Celé ty roky vás tu nechala bydlet, živila vás, šatila a utrácela peníze za ty vaše nesmyslné výstavy. Měla byste za její velkorysost na kolenou děkovat nebesům a ne si stěžovat, že jste neměla na mrhání mým dědictvím víc času.”

Cerynise se nadechla. „Nečekala jsem, že bych měla zdědit nějaký majetek, pane Winthrope,” odpověděla ostře. „Chtěla jsem jen říct, že mi připadá divné, že se o mně vaše teta v závěti ani slůvkem nezmínila, protože jsem stále ještě nezletilá. Ona byla mou poručnicí, nebo jste na to zapomněl?”

Alistair se samolibě usmál. „Zřejmě si teta myslela, že se vás zbaví dřív, než odejde. Zřejmě vás chtěla provdat za nějakého majetného muže, aby za vás převzal odpovědnost někdo jiný. Určitě nepočítala s tím, že zemře tak brzy.”

Dívčiny hnědé oči se blýskaly nevolí. „Kdybyste svou tetu znal, pane Winthrope,” procedila skrz zuby, „věděl byste, že Lydie měla lidi ráda a neměla ve zvyku je odsunout stranou, aby se jich zbavila.”

„Je úplně jedno, co si myslíte!” vyštěkl Alistair a stiskl porcelánovou sošku pastýřky. Cerynise se bála, že ji každou chvíli rozbije, když s ní šermoval, aby dotvrdil svá slova. „Jedinou podstatnou věcí je poslední vůle! Slyšela jste, co v ní stanovila. V domě jsem teď pánem já a co řeknu, to platí!”

Sybil začala nečekaně tleskat. Vypadala jako dítě nadšené loutkovým divadlem. „Tys jí to dal, Ale! Teď ví, kam patří.”

„Slečna Kendallová si myslí, že může něco změnit,” pokračoval Alistair, odložil sošku pastýřky a upřel na Cerynise pohled.

Dívka instinktivně ustoupila dozadu. Neznala toho muže tak dobře, aby věděla, co od něj může čekat, když se rozlítí. Bylo jí ale jasné, že k gentlemanovi má daleko a mohl by sáhnout i k násilí. Zjistila ale, že v dalším ústupu jí brání pohovka. Musela se zastavit a snášet pohled jeho divoce planoucích očí.

Alistair poznal, že má strach, a okamžitě mu stouplo sebevědomí. „Ale slečna Kendallová se mýlí,” pokračoval úlisně. „Není nic, jen malá žebrácká, která celé roky tyla z mé tety a žila v domnění, že ze staré ženy dostane všechno. Jako třeba tyhle šaty.”

Natáhl ruku, uchopil bílý krajkový límeček a trhl. Dívka vyděšeně vydechla.

„Okamžitě dejte ty ruce pryč!” vykřikla. Vztek jí natolik osmělil, že mu ruku drsně odhodila. „Možná vám patří tento dům, pane, ale zcela jistě vám nepatřím já!”

Alistair si olízl rty a sjel pohledem k jejím ňadrům. Koneckonců, je mladá a pohledná. Byla by škoda ji neochutnat. „To se může změnit, ty moje malá broskvičko.”

„Ale?” ozvala se okamžitě Sybil. Představa, že by měla milence sdílet s tou mladou děvkou, která se na ni dívá jako na nějaký odpad, se jí vůbec nezamlouvala. Existovala navíc možnost, že by začal dávat přednost čerstvému pamlsku před tím, který se mu už omrzel. Ne že by o toho zhýralce měla nějaký zvláštní zájem. Daleko víc ji zajímal jeho majetek. Přešla salon a s hihňáním se postavila mezi Alistaira a dívku. Vytáhla se k němu a připomněla mu své velkolepé křivky. „Nezahazuj se s tou vychrtlou holkou, miláčku,” ševelila a špulila jasně rudé rty. „Máš tu svou Sybil a ta tě udělá šťastným.”

Alistair pomstychtivě zachrochtal při představě, jak se Cerynise za její opovážlivost odmění. Objal svou milenku a usmál se na ni. „Co bys řekla na nějaké nové šaty, Sybil?” „Ach, Ale,” vyjekla, „ty mi nějaký koupíš?”

Alistair pokrčil kostnatými rameny. „Proč bych měl něco kupovat, když v pokoji slečny Cerynise čeká celý plný šatník?”

Sybil se nespokojeně zamračila. „Ale nejsme stejně velký!” namítla. Nemohla nahlas připustit, že dívka je výrazně štíhlejší. „Je moc vysoká.”

„Tak si v jejím šatníku najdi něco, co ti bude. Moje teta za tu holku utratila tolik peněz, že určitě existuje něco, co oblíkneš i ty. Jdi!”

Sybil nezbylo, než jeho logiku přijmout, a vyběhla z místnosti. Vysoké podpatky cvakaly na schodech a rozléhaly se po chodbě, dokud se neozvalo bouchnutí dveří. Pak nastalo ticho.

Alistair byl se sebou za skvělý nápad spokojený. Cerynise mu to četla ve tváři. „Á, Sybil našla váš pokoj, slečno.”

Dívka se na něj chladně a znechuceně usmála. Trochu jako matka na zlobivé dítě, když ho kára za drzost. „Až bude Sybil hotová, mohla bych si sbalit své věci a odejít? Najdu si pokoj v nějakém hostinci, než odjedu.”

„Vy žádné svoje věci nemáte!” odsekl Alistair. „Všechno v tomto domě patří mně!”

„S tím nesouhlasím,” odpověděla upjatě se vztyčenou hlavou. Žila sice pod ochranou Lydiiny velkorysosti, ale to neznamená, že nemá zkušenosti, jak zacházet s neomalenými hlupáky. Její milovaný otec byl ředitelem školy, a když občas sedávala na jeho hodinách, musela se vypořádat s mladíky, kteří žili v přesvědčení, že mohou týrat každého, kdo je mladší, menší nebo slabší. Mnozí z nich byli rozmazlení z domova a rodiče je vedli k tomu, aby se chovali jako sebevědomí chvastouni. Alistair Winthrop patřil do této skupiny. „Moje obrazy patří výhradně mně a stejně tak i peníze, které jsem získala prodejem svých maleb.”

V tu chvíli se ozval Rudd s argumenty, které jistě použil už mnohokrát předtím. „Když jste malovala, mladá dámo, použila jste k tomu věci zakoupené paní Winthropovou. Ona vám najala učitele, aby vás do tajů tohoto oboru zasvětili a nepochybně jim za to zaplatila celé jmění. Abychom to zkrátili, bydlela jste u ní, ona byla vaší poručnicí a vy jste byla nezletilá. To ona vám zajišťovala výstavy obrazů, dohadovala cenu a ukládala peníze. Ty obrazy nejsou dokonce ani podepsané vaším jménem, jsou na nich jen iniciály C.K. Vím to, protože vystavovatel mi odmítl sdělit jméno umělce, když jsem se na obrazy šel podívat. Odkázal mě na paní Winthropovou.” Na chvíli se odmlčel a vzápětí svou řeč shrnul. „Tím pádem byla vlastníkem obrazů, včetně všeho, co za ně bylo utrženo, paní Winthropová.”

Cerynise začal ovládat vztek. Ten muž měl zřejmě pravdu, ale na jednu věc zapomněl. Díky jejímu talentu vznikaly obrazy lidí v každodenních situacích na moři, na souši i v interiérech. Olejové barvy a plátno mají smysl až ve chvíli, kdy je umělec zhodnotí malbou. Lydie dobře věděla, že obrazy mladé dívky by pro bohaté mecenáše nebyly lákavé, a proto držela Cerynisinu totožnost v tajnosti. A to byl jediný důvod, proč obrazy nepodepisovala plným jménem.

„Lydie ty peníze ukládala pro mě,” namítla rozčileně, ale i jí samé bylo jasné, že je to chabá obrana. „Nebyl důvod ukládat je zvlášť. A pokud chci odjet domů do Charlestonu, potřebuji peníze, abych mohla zaplatit cestu lodí.”

„Nezáleží na tom, jestli byly uložené na odděleném účtu,” namítl Alistair. „Moje teta byla vaší poručnicí. Všechno, co máte, patřilo jí…” Po chvíli mlčení s prohnaným úsměvem dodal: „A teď je to moje.”

„Podívejte se na to!” vykřikovala nadšeně Sybil, která právě vběhla do salonu. Byla

zahalená do pláště z těžkého růžového hedvábného moaré. Kapucu a přední část měl zdobenou bohatou výšivkou. „Není to nádhera?” Bylo tu sice nebezpečí, že si přišlápne okraj, ale Sybil se v plášti roztočila, aby náležitě předvedla novou součást svého šatníku. Do šatů, které k plášti patřily, se bohužel nenasoukala. „Nahoře je celá šatna plná nádhernejch věcí. N ěco takovýho jsem za celej život neviděla. Klobouky! Boty! Spousta šatů! A krásný krajkový věcičky, co se nosej vespod.” Se smíchem se otočila k Cerynise a zeptala se: „Tak co, jak mi můj novej plášť sluší?”

Cerynise si nemohla odpustit uštěpačnou poznámku. „Možná by pomohlo, kdybyste na šatech povolila záševky a sámky.”

„Ale!” vykřikla Sybil. „Přece nedovolíš, aby se mnou ta holka takhle mluvila?”

Alistair se cítil provinile, protože ho při pohledu na plné tvary milenky napadlo totéž. Její přehnané líčení s jemnou krásou pláště neladilo. Jenomže zároveň se chtěl dívce pomstít za její vzpurnost a za skutečnost, že Sybil padnou bez větších úprav skutečně jen volné pláště.

Vrátil se pohledem k mladé, pohledné Cerynise, jejíž postava a rysy vynikaly i ve smutečních šatech. Stála vzpřímeně se zvednutou hlavou a nevypadala vůbec pokořeně. Vypadala jako hnědovlasá bohyně a Alistair musel připustit, že Sybil se s ní nemůže srovnávat.

Cerynise byl jeho pronikavý pohled nepříjemný. Vzhlédla k němu s rostoucími obavami. Při pohledu na jeho pokřivený úsměv jí naskakovala husí kůže. Ještě dřív, než k ní vykročil, se jí zmocnilo podezření, že jeho myšlenky by žádná slušná dáma nemohla přijmout.

„Nemusíte se rozčilovat, Cerynise,” pronesl mile, natáhl ruku a uvolnil jí uzel vlasů na temeni. „Za určitých okolností bych vám mohl dovolit tu zůstat. Jsem si jistý, že my dva se dokážeme domluvit. Možná by se z nás mohli stát i blízcí přátelé.” I přes chladný pohled jejích očí jí přejel dlaní přes ňadro, když si pohrával s pramenem uvolněných vlasů.

Cerynise došla trpělivost a oběma rukama ho vší silou odstrčila.

„Vy odporný hade! Copak si skutečně myslíte, že my dva bychom se mohli sblížit? Dovolujete si sem přijít a chovat se jako někdo, kdo si tohle všechno zaslouží? Vy nejste nic, nula, jen odporný červ, který se noří z temnoty, aby ujídal maso nevinných chudáků! Než bych zůstala s vámi, to raději zemřu!”

Alistairovi při její řeči ztemněly oči a zbrunátněla tvář a napřáhl ruku. „Naučím tě, kdo je tady pánem!”

Howard k němu přiskočil a uchopil ho za zápěstí. „Sáhněte na ni a bude mít na úřadech co ukazovat, až si půjde stěžovat,” varoval ho. „Lepší bude ji poslat pryč neposkvrněnou, nemyslíte?”

Alistair se celý třásl vztekem a zdálo se, že právníkova slova k němu vůbec nedolehla. Dlouho trvalo, než se mu podařilo částečně zklidnit a vytrhl se Ruddovi. „Vypadni, čubko!” křikl. „Nestojíš za ty potíže, které by mohla taková lekce dobrých mravů způsobit.”

Cerynise zalapala po dechu a zašeptala: „S radostí. Sbalím si pár věcí a půjdu.”

„Nei, nesbalíš,“zaječel. „Půjdeš hned!”

Vzal ji za ruku a vystrčil ji do haly. Tam stál v uctivé vzdálenosti Jasper. Zděšeně se díval z jednoho na druhého a pronesl: „Pane, prosím vás -”

„Tady teď poroučím já!” skočil mu do řeči Alistair. „Pokud se to někomu nelíbí, může okamžitě odejít.” Otevřel dveře a vystrčil Cerynise ven takovou silou, že na schodech téměř upadla. Muž držel dveře dál otevřené a dodal ke komorníkovi: „Dobře si to rozmyslete, protože najít místo je těžké a nikdo z vás nedostane doporučení!”

Cerynise stála pod schody v dešti a dívala se na něj. „A ty mi jdi z očí, dokud ještě můžeš!

Nebo tě nechám zavřít do vězení! Ne, pošlu tě do blázince!”

„Nemyslete si, že to nemůže udělat,” ozval se Rudd a vykukoval ze dvéří. „Teď je to majetný a vážený člověk. Vy nejste nikdo. Pokud se nechcete dostat do Bedlamu, raději jděte.” Vzápětí právník překvapeně vydechl a v poslední chvíli ucukl, když Alistair zabouchl vší silou dveře.

Cerynise se schoulila a snažila se odolávat náporu větru. Právě ji vyhodili z jediného domova, který za posledních pět let měla, a kdyby zůstala, čekaly by ji daleko horší věci. V takové zimě a bez teplého oblečení tu za chvíli zmrzne. Vždycky se věnovala plně malování a neměla čas stýkat se s dívkami svého věku. Většina z nich se zajímala jen o to, jak získat manžela. Lydiini přátelé byli převážně starší lidé a se situací, do jaké se právě dostala, by se zřejmě nedokázali vypořádat. A kdo ví, čeho všeho je Alistair Winthrop schopen, pokud by se za ni někdo přimluvil. Po tom, co právě zažila, jí bylo jasné, že existují dobré důvody, proč z něho mít strach. V jednu chvíli se zdálo, že skutečně není duševně zdravý. Pokud by jí někdo pomohl, zřejmě by se dočkal stejné reakce a nepochybně i vážných následků. Nedokázala si představit, že by slušné lidi něčemu takovému vystavila.

Alistair už možná překročil hranici zdravého rozumu a je duševně nemocný. Jenomže má na své straně právo. Jako Lydiin dědic má nárok disponovat majetkem tak, jak uzná za vhodné. A je to on, kdo rozhoduje, koho pod svou střechou nechá a koho ne.

Cerynise se dívala na dům závojem slz a dešťových kapek. Smutek nad Lydiiným odchodem, umocněný skutečností, že se ocitla bez přístřeší a bez peněz, zbavil dívku sil a na dlouhou cestu městem nebyla oblečená.

„Raději vyrazíme,” řekla si a zuby už jí začínaly drkotat chladem. Roztřeseně se vydala ulicí. Věděla, kam půjde. V dešti a zimě to nebude jednoduché, ale jinou možnost nemá.

Nedošla ještě daleko, když za sebou zaslechla kroky. Zastavila se a otočila. Když k ní Bridget doběhla, nemohla popadnout dech. Než služebná opustila dům, ovinula si kolem sebe pletený šál a v ruce nesla těžký vlněný plášť, který teď přehodila přes třesoucí se dívku.

„Ach slečno, to je hrozný,” plakala a rozechvělou rukou stírala Cerynise vodu z tváří. „Nemůžu uvěřit, že vás vyhnali z domu paní Winthropové a vy nemáte ani kam jít. Pan Alistair to přece nemůže udělat, že ne?”

„O - bávám se, že m - ůže, Bridget. Opravňuje ho k tomu poslední vůle paní Winthropové.” Cerynise vzala služebnou za ruku. „T - y se teď musíš v - rátit. Nemůžeš si d -ovolit odejít bez d -oporučení. Tak. v - ezmi si plášť. a utíkej.”

Chtěla si plášť stáhnout z ramen, ale služebná zavrtěla hlavou. „Ne, slečno. Tenhle je váš. Paní Winthropová mi dala loni k Vánocům jeden z jejích. Takže mám mnohem lepší, než tenhle starej hadr.”

..U - rčitě?” Cerynise se celá třásla a nedokázala ovládnout drkotání zubů.

„Jistě, slečno,” přesvědčovala ji Bridget. „Nemůžu sice od pana Winthropa vodejít, ale aspoň vás můžu vyprovodit s pocitem, že jsem pro vás udělala všechno, co jsem mohla.”

„D - ěkuji ti, Bridget. Jsi moc hodná.” Zašeptala Cerynise a oči se jí znovu zalily slzami. „Nikdy ti to nezapomenu.”

„Když Jasper zaslech, co má pan Winthrop v plánu,” informovala ji služebná, „poslal nás, abychom vaše obrazy uklidili do komůrky pod schodama. Řekl, že takovýmu mizerovi bude klidně lhát a bude tvrdit, že si je odvezli do nějaký galerie, ale neví, do který. Vy určitě přijdete na způsob, jak je dostat zpátky, viďte.”

Cerynise loajalita služebnictva dojala. „M - usíte dávat p -ozor. N - esmíte se kvůli mě v -ystavovat nebezpečí. J - du do přístavu. abych si zajistila cestu do Ch - arlestonu. Je m -

ožne, že se pro ty o - brazy nikdy nevrátím.”

„Stejně vám je schováme, slečno. Bude to naše pomsta panu Winthropovi za to, co vám proved.”

„Už se v - rať,” nabádala služebnou dívka a postrčila ji směrem k domu. „N - ež pan Winthrop zjistí, že jsi v - enku a mluvíš se mnou.”

Služka se rozplakala a nečekaně Cerynise objala. „Bůh vám žehnej, slečno! Vždycky jste na nás byla tak hodná. Budeme počítat dny, dokud ten hrubiján pan Winthrop nedostane, co si zaslouží.”

Bridget se s pláčem od dívky odtrhla a rozběhla se k domu. Černá sukně se jí míhala kolem nohou a od bot se zvedaly spršky vody z kaluží.

Cerynise si přitáhla kapuci k obličeji a schoulila se do pláště. Šaty už měla stejně promáčené a v pronikavém větru ji plášť před chladem neochrání, jen jí trochu uleví. I tak byla dívce za dárek vděčná, protože se stále ochlazovalo.

O chvíli později si Cerynise uvědomila, že se jí po střetnutí s Alistairem zmocnila podivná otupělost. Částečně to připisovala zimě a nepohodlí, ale přestala ve špatném oblečení vnímat zimu a hlad. Místo toho si stále dokola opakovala, že dokáže dojít tak daleko, jak bude potřeba. Stačí jen klást jednu nohu před druhou. Povzbuzovala se jednoduchou logikou tak dlouho, až došla k mostu přes Temži, který vedl do čtvrti Southwark.

Bouře se usadila nad městem a zastřela je tmou. Přesto zahlédla několik lodí, které pluly proti proudu, aby u některého z přístavišť zakotvily. Dívala se do dálky a hledala vyšší stožáry, které odlišovaly velká plavidla od menších rybářských lodí. Kdykoli s rodiči navštívila v Charlestonu strýce, který bydlel nedaleko pobřeží, sledovala lodě, jak plují k jižnímu přístavu. Zatímco strýček Sterling rybařil, sedávala na molu se skicákem a kreslila. On jí při tom vyprávěl o různých lodích a učil ji rozeznávat jejich typy. Stále si z jeho vyprávění hodně pamatovala.

V duchu si vybavovala vzpomínky na Charleston a najednou jako by slyšela švitořit ptáky hnízdící na starých dubech za domem, cítila měkký mech, když jako dítě běhala po lesích. Vnímala dokonce nárazy větví zimolezu na tváři i chuť pralinek, když se rozplývají na jazyku. Vzpomínky byly sice útržkovité, ale dokázaly uchránit od mučivého pláče.

Byla téměř zmrzlá, hrozně unavená, hladová, tížil ji smutek, prsty měla zimou úplně ztuhlé a netušila, jak si bez peněz dokáže zajistit cestu domů. Který kapitán by si někoho takového pustil na loď, natož dokonce vzal s sebou? Sice jí to chvílemi připadalo beznadějné, ale byla si jistá, že nějak se domů nakonec dostane. Musí.

Odhodlaně vykročila přes most. Voda se hromadila v mezerách mezi dlažebními kostkami, ale Cerynise už měla tak promáčené boty, že to bylo jedno. Stačí jen klást jednu nohu před druhou, připomínala si stále, potom na místo dojde.

Když přešla na druhou stranu do Southwarku, zápach řeky zesílil. Držela se řeky a postupovala podél ní dál, dokud se ze tmy v dálce nevynořily vysoké stěžně velkých lodí. Pohled na ně ji natolik povzbudil, že zrychlila krok, i když jí bylo zima a bolely ji nohy. Věděla, že je šílené potulovat se v této čtvrti sama. Z bezpečí Lydiina kočáru mnohokrát sledovala, jak tu ženy na ulicích a v průchodech otevřeně nabízejí svá těla námořníkům nebo mužům, kteří se za peníze chtějí pobavit v posteli. Bylo jasné, že pokouší osud, protože by ji mohl někdo zastavit, nebo ji dokonce považovat za ženu pokleslých mravů. Ale odsunula takové myšlenky stranou. Představovaly přepych, který si teď nemohla dovolit.

Míjela potemnělá skladiště a budovy. V těchto místech představovala každá svíčka i kapka oleje vzácnost. Chudí by dokázali pochopit její situaci, ale nemohli by pomoct. Musí se o sebe

postarat sama. A určitě to dokáže!

Neměla přesnou představu, jak daleko došla. Klopýtala unaveně po kostrbaté pěšince podél břehu, když najednou ucítila pod nohama něco živého. Uskočila do stínu.

„Co to k čertu děláš?” ozval se zpod loďky rozespalý hlas. „Nemůžeš se koukat, kam šlapeš?”

Cerynise se snažila ve tmě zorientovat. „Pro - promiňte,” vypravila ze sebe, když si všimla, že se zdola něco souká. Nebyla si jistá, jestli se třese zimou nebo strachy. „Ne - nevšimla jsem si vás, pa - pane.”

„Nojo, ale jsem tu,” zahudral muž a postavil se. Byl menší než Cerynise, úplně holohlavý, starý a bezzubý. Oblečený byl jako námořník.

„Co - co jste tam dole dělal?” zeptala se rozechvěle.

Muž na ni upřel pohled a natáhl si kapucu. „Když tě to zajímá, holka, tak jsem si chvíli zchrupnul. Cekám tu, až se vrátí kapitán.”

„Je m - mi moc líto, že j - jsem vás vyrušila, pane. V té tmě j - jsem si vás n - nevšimla,” omlouvala se, jak jí drkotající zuby dovolovaly. Muž se sice zlobil, ale možná by mohl pomoct. V tuhle chvíli byl jediný, kdo by mohl poradit. „N - neublížila jsem vám, pa - pane?”

„Ublížit mně? Starýmu Moonovi?” smál se námořník a vytáhl si kalhoty. „Holčičko, mně neublížila ani velryba.”

„To se mi u - ulevilo.”

Moona její srdečnost zaskočila a prohlédl si ji důkladněji. Sice se jí třásl hlas a sotva mluvila, ale podobně slýchal hovořit bohaté lidi, kteří přicházeli na loď dojednat požadavky na kvalitu a množství zboží. Když ho zahlédli, obvykle šli hledat někoho jiného. Ale i slepý by poznal, že štíhlá dívka je o několik tříd nad druhem žen, které obvykle v přístavu vyhledávají muže. „Co tady v tom lijáku sama děláte? Tohle není vhodný místo pro děvče jako vy.”

„Já se z - zoufale potřebuji dostat domů as-snažím se najít nějakou loď, k - která odjíždí v nejbližší d - době do Charlestonu. N - nevěděl byste o nějaké?”

„Třeba Mirage,” odpověděl bezzubý muž bez váhání. „Pluje pod velením kapitána Sullivana. Já jsem jeho sluha.”

„A k - kde bych kapitána S - Sullivana našla?” Moon ukázal k hospodě, jejíž okna svítila do tmy. „Šel se pobavit do krčmy.”

Cerynise prožívala úlevu a strach. Těšila se, že se hledání chýlí ke konci, ale bála se do hospody vejít. Bylo jasné, že námořníci se v přístavu nechtějí jen napít. Hledají daleko živější zábavu, takovou, jakou zřejmě poskytuje Sybil. „Vy b - byste tam se mnou asi nešel, že ne?”

Moon si zbědovanou dívku dlouze prohlížel. Normálně by se s cizím člověkem nezdržoval, ale tohle děvče se očividně dostalo do potíží a potřebuje pomoct. Navíc v něm její slušné chování probouzelo galantnost. „Myslím, že by to šlo. Když zůstanete venku, za chvíli byste zmrzla.”

„V - vám zima není?”

Moon si přejel dlaní pod nosem a prohodil: „Ne, mně je díky rumu teplo zevnitř.” Když se Cerynise sklonila níž, ucítila silné aroma alkoholu. Námořník pokynul rukou. „Tudy, holčičko.”

Dívka vykročila před ním směrem k osvětleným oknům. Když vešli do krčmy, zůstala stát těsně za dveřmi. Moon si razil cestu plným výčepem. Uvnitř vládl zmatek. Námořníci křičeli na obsluhu a bouchali o stůl korbely. Jiní křičeli ze všech sil, aby tu vřavu překřikli. Několik z nich se bavilo tím, že plácali přes zadek každou servírku, která kolem nich prošla. Několik z nich se věnovalo ženám, které jim seděly na klíně. Cerynise od nich odpoutala pohled a hledala v davu Moona.

Ten se skláněl nad širokými rameny muže, který seděl u stolu a jedl. Viděla sice, že Moon pohybuje rty, ale nedokázala rozeznat, co říká. Byla si však jistá, že hovoří s kapitánem Sullivanem. Nebyl už nejmladší, na hlavě měl změť šedivých vlasů, přerostlé licousy a na bradě několikadenní strniště. Když položil na stůl váček s penězi a mlčky kývl na jednu z obsluhujících dívek, vypadal jako pirát. Nakonec se rozhlédl a krátce přikývl.

Moon se vrátil k Cerynise s širokým bezzubým úsměvem. „Kapitán si vás poslechne, děvenko.”

Když se začala za Moonem prodírat davem, vynořila se chtivá ruka. S vyděšeným syknutím se jí podařilo doteku námořníka se zkaženými zuby uniknout.

„Hej, chlapi, kdopak nám to přišel,” křikl muž a přitáhl k ní pozornost ostatních. „Nějaká promočená krysa, jestli se nepletu.”

„Mě jako žádná krysa nepřipadá,” namítl jiný muž chlípně, chytil dívku za plášť a stáhl z ramen. Utrhl přitom jednu z tkanic. Když se objevily mokré šaty, celý se rozzářil. „Je trochu vomo-klá, ale moc hezká!”

„Dej ty svý hnusný pracky pryč, chlape vodpornej!” zavrčel Moon a ustoupil, aby si udělal místo. „Copak nepoznáš dámu?”

„Dámu?” zopakoval námořník zaskočeně. „Tady? Koho chceš vobalamutit, Moone?”

„Nech ji bejt,” zopakoval Moon a vytrhl mu z ruky plášť. „Je mi jasný, žes eště v životě dámu neviděl, a jestli vo ni jen zavadíš vokem, tak už nikdy žádnou neuvidíš!”

Všichni kolem se rozesmáli a obdivně si Cerynise prohlíželi. Námořník dodal: „Voči mám v pořádku, ale takový ženský tu nebejvaj k vidění.”

„No, tak teď jednu vidíš,” odsekl Moon.

„Spíš to bude děvka,” zamručel námořník a otočil se k nim zády.

Cerynise se zatmělo před očima. Několikrát zamrkala, aby slabost přemohla. Jen díky své silné vůli dokázala dojít ke kapitánu Sullivanovi. Moon jí okamžitě přitáhl židli a dívka si s povděkem sedla. Pochybovala, že by se ještě dlouho udržela na nohou.

„Moon říká, že chcete jet na mý lodi,” začal kapitán a přejížděl ji pohledem od zmoklých vlasů, které visely v pramíncích kolem obličeje, aby splynuly se zmáčenými šaty. Vypadala hrozně, i když byla hezká a nákladně oblečená. Zamyšleně se dívce zadíval do očí. „Můžete zaplatit?”

Cerynise nechtěla připustit, že nemá zhola nic, ale těžko mohla lhát. „Bylo by bláhové hledat loď, když bych za cestu nemohla zaplatit.” „To jo.”

Váhala, protože bylo jasné, že její návrh bude kapitánovi připadat zvláštní. „Můj strýček Sterling Kendall vám zaplatí, jakmile se dostanu do Charlestonu.”

Kapitán na ni chvíli zíral, jako by měl pocit, že přišla o rozum. Potom bouchl rukou do stolu a nahlas se rozesmál. Cerynise by se nejraději propadla. Bylo jasné, že její návrh považuje za absurdní. Nakonec se námořník uklidnil a zadíval se na ni. Ve tváři byl celý zarudlý smíchem. „A teď se mrknem, jestli jsem vám dobře rozuměl, slečno. Vy říkáte, že váš strýc zaplatí, až dorazíte na místo?”

Cerynise naklonila hlavu. Chápala, že to není obvyklé. „Uvědomuji si, že je to poněkud nezvyklé -”

„Je to pitomost!” pronesl nakonec. „Buď jste blázen vy, nebo za něj považujete mě, holčičko.”

„Ne, kapitáne Sullivane,” namítla a vzhlédla k němu skrz slzy.

Zmáhala ji únava, ale byla ráda, že jí alespoň nedrkotají zuby zimou. „Ujišťuji vás, že mé

smysly jsou zcela v pořádku. Nedávno zemřela má poručnice a člověk, který zdědil její majetek, mě vyhodil z domu. Nedovolil mi vzít s sebou vůbec nic. Několik hodin jsem zcela bez prostředků.” Na chvíli se odmlčela, protože si uvědomila, že bude muset poprosit. „Věřte mi, pane, pokud by se mi podařilo vás přesvědčit, abyste se nade mnou slitoval, ráda bych vám dala i dvojnásobek požadované ceny, kterou obvykle po pasažérech žádáte. Strýc je jediný člověk, na kterého se mohu spolehnout.”

Temné oči se na ni znovu upřely, tentokrát s náznakem soucitu a sympatií. „Snažte se pochopit, slečno, že musím poplatky vybrat předem. Společnost je na mně požaduje.” Potom váhavě dodal: „Váš strýc mohl umřít, slečno, a kdo by za vás pak zaplatil?”

„Chápu vás, kapitáne Sullivane,” zašeptala a zvedla se, i když hrozilo, že jí nohy přestanou poslouchat. „Je mi líto, že jsem vás obtěžovala.”

„Promiňte, kapitáne,” přerušil dívku Moon a sklonil se znovu k Sullivanovi. Námořníka samotného překvapovalo, jak se snaží neznámé pomoct. „Co zkusit Audacious”. Kapitán Birmingham o sobě rozhoduje sám, pane. Moh by ji vzít, záleží to jenom na něm.”

„Jo,” souhlasil kapitán a přejel si dlaní po zarostlé bradě. „Jeho loď mu patří… ale pokud vím, cestující nikdy nebere.”

Cerynise si přejela dlaní po čele a uvažovala, jestli dobře slyší. Byla tak zesláblá, že si nebyla jistá, jestli dokáže souvisle mluvit. „Říkal jste Birmingham?”

Kapkám Sullivan na ni se zájmem pohlédl. „Vy kapitána Birminghama znáte, slečno?” zeptal se.

„Pokud patří k rodině Birminghamů, kteří žijí nedaleko Charlestonu, tak ano,” připustila. „Mluvíme o kapitánu Beauregardu Birminghamovi z lodi Audacious,” vysvětloval kapitán. „Znáte ho?”

Síly ji rychle opouštěly, už dokázala sotva promluvit. „Než můj otec zemřel… vedl soukromou školu… pro potomky majitelů plantáží a obchodníků, kteří žili v okolí.” Děsilo ji, jak nesouvisle mluví. „Beauregard Birmingham patřil k jeho žákům. Znali jsme se s jeho rodinou. i s jeho strýcem Jeffreyem Birminghamem.”

„Možná si na vás bude pamatovat a slituje se nad váma,” uvažoval kapitán nahlas a hladil si zarostlou bradu. Vzhlédl ke svému sluhovi a kývl na něj. „Doveď tu dámu bezpečně na Audacious, Moone. A řekni Birminghamovi, že mi to dluží. Až se příště zas potkáme, pozvu ho na džbán piva.”

„Jo, kapitáne.” Bezzubý úsměv se rozšířil. „Rád ji tam dovedu. Do vyplutí budu zpátky.”

Když vyšla s Moonem z krčmy, bylo už úplně tma. Ale vítr se utišil. Nad břehem se vznášela mlha a z ní se ozývaly děsivé zvuky. Moon si razil cestu tmou a občas se zastavil a ohlédl, aby si mohla vydechnout. Cerynise kolem vůbec nic neviděla. Šla nejistě, nohy přestávaly poslouchat. Byla zmrzlá a vyděšená a stálo ji veškerou vůli, aby kladla jednu nohu před druhou. Ze všech sil se snažila vydržet. Konečně zahlédla nad mlhou vysoký stěžeň.

Moon se ohlédl přes rameno a ukázal na loď. „Vsadím se, že na takový lodi ste eště nebyla. Je to skvělá nákladní fregata! Takovejch moc neuvidíte. A mně můžete věřit, holčičko. Zaplatil za to penězma, šperkama, kožešinama a jinejma věcma, který si přivez před pár rokama z Ruska. Slyšel jsem, že byl na Baltu a v Petrohradě i tentokrát a přivez dvakrát tolik pokladů, co poprvé. Dokonce se nesou řeči o tom, že něco z toho vyměnil s kapitánem lodi Východoindický společnosti za perly, hedvábí a nefrit. Teď poveze ty poklady vobchodníkům do Charlestonu, jako by jich už neměli dost. Byl by blázen, kdyby vozil cestující, když má kajuty plný pokladů. Ale doufejme, že s várna to bude jiný, holčičko.”

Cerynise nedokázala odpovědět. Blížili se po molu k lodi. Bylo to hrdé plavidlo se třemi

stěžni, tak velké, že se s ním nemohlo nic kolem srovnávat. Ale v tu chvíli to nedokázala ocenit. Síla ji opouštěla, smysly měla otupělé. Každý krok pro ni představoval vyčerpávající muka, šla už jen setrvačností. Chtěla se někde schoulit do klubíčka a spát.

Moon se zastavil na začátku můstku a zavolal na strážného, jestli mohou vstoupit na palubu. Jeho hlas připadal Cerynise dutý a vzdálený. Uvědomovala si, že se pod ní podlamují nohy a naklání se dozadu. Hlavou dopadla na dlažební kostky téměř jemně, ale okamžitě pocítila bolest. Potom se ozval poplašený hlas a nějaké silné paže ji zvedly. Za chvíli se kolem ní uzavřela neproniknutelná mlha jako ve vlhkém hrobě. Jako by se propadala do zapomnění.

2

Cerynise se snažila najít v pronikavém jasu alespoň kousek stinného místa. Světlo se prodíralo mlhou, která ji obklopovala. Pevně stiskla víčka, aby mohla nepříjemnému svitu uniknout. Určitě jej vysílalo samo peklo. Zavřené oči ale nepomáhaly. Nakonec je opatrně pootevřela a rozhlédla se záclonou řas. Zjistila, že jas přichází od ranního slunce, které proniká dovnitř okny někde za ní a odráží se od oválného zrcadla na opačné straně místnosti. Měla pocit, jako by ty paprsky, které se jí opírají do tváře, pronikaly až do mozku.

Všude kolem oválné blikotající záře se rýsovaly podivné stíny. V místnosti vládlo naprosté ticho. Některé byly veliké, mohly by představovat i lidskou postavu. Když se na ně pokusila zaostřit, zjistila, že nedokáže rozeznat tvář nebo tělo, i když jinak by rozměrům postavy odpovídaly. Nebo to byla jen její představa, že v místnosti není sama?

S úlevou si uvědomila, že se cítí dobře a nepříjemné pocity zmizely. Je v teple pod pokrývkou v pohodlné posteli, vnímá příjemnou vůni čistých lůžkovin, vlasy má suché a nohy ji už nezebou. Nebýt toho světla, které se jí dralo pod přimhouřená víčka, nic by jí nechybělo.

S povzdechem se od světla otočila. Polštář byl poněkud tvrdší, než na jaký byla zvyklá. Trochu si ho upravila a najednou jako by ji pohladila mužská vůně. Přejela si po nose, usmála se a olízla si rty, protože jí v mysli vytanulo několik krásných představ. Bylo krásné si představovat, že ji unesl nějaký pohledný sultán, požádal o její ruku, a když souhlasila, zrušil harém a miluje jen ji. Stejně lákavě působila představa romantického dobrodruha, pohledného a natolik odvážného, aby ji unesl na svou loď a tam slíbil, že k jejím nohám položí celý svět.

Lehké vrzání a pohupování postele přimělo Cerynise vyděšeně otevřít oči. Uvědomila si, že skutečně není na pevné zemi. Pohled jí padl na dřevem obloženou stěnu. Byla tak blízko, že stačilo natáhnout ruku a dotkla se jí. Přejížděla dlaní po dřevu a pochopila, že svět se postavil proti všemu, co zatím považovala za správné. Ruka jí vylétla k ústům, aby přidusila výkřik. Usoudila si, že je skutečně na lodi. Ale čí?

Zaslechla nějaké zvuky. Za ní se ozývalo jemné škrábání, jako zvuk pera na pergamenu.

Myšlenky vířily hlavou a ruka vzlétla k hrdlu. Najednou si uvědomila, že zřejmě není oblečená. Vytřeštila oči a srdce se jí rozbušilo jako o závod. Zajela rukou pod kožešinu a prostěradlo, kterými byla přikrytá. Sáhla na nahé ňadro. Pokračovala dál a zjistila, že i na bocích a stehnech nahmatá jen holou kůži.

Zachvátila ji panika. Rychle si přitáhla přikrývku až pod bradu. Posadila se, aby unikla odrazu slunečních paprsků, a rozhlížela se po druhém obyvateli kajuty. Nepochybovala, že tu není sama. Bylo jí jedno, jestli je s ní sultán nebo dobrodruh. Ten muž ji nepochybně svlékl donaha! A jen nebesa vědí, co se dělo dál!

Zahlédla ho okamžitě. Seděl u stolu a něco si zapisoval do knihy před sebou. Když se

pohnula, zvedl pohled od záznamů a zadíval se na ni. Cerynise zjistila, že zírá do hlubokých modrých očí v příjemné, do bronzova opálené tváři. Černé vlnité vlasy sahaly muži k límci bílé košile.

„Jsem rád, že žijete.” Hluboký hlas zněl vlídně. „Spala jste tak tvrdě, že jsem začínal mít strach, jestli se někdy probudíte. Prospala jste celou noc a dopoledne.” „Kde je mé oblečení?” vyhrkla zděšeně.

„Hodně jste prochladla, Cerynise, a vaše šaty byly nasáklé vodou. Nebylo možné vás v nich nechat. Můj sluha vám vypral prádlo, ale šaty byly tak zničené, že už se s nimi nedalo nic dělat.”

Dívka překotně přemýšlela. On ji oslovuje jménem, ale ona nemá tušení, kdo to je. „Znám vás?”

Muž s úsměvem odložil pero a vstal ze židle. Pobaveně sledoval, jak se tiskne zády k posteli. Natáhl se k ní a vytáhl zpod pokrývky pramen dlouhých vlasů.

„Moon mě sice informoval o vašem otci, ale za celý život jsem se setkal jen s jediným člověkem s takovou barvou vlasů. Byla to dívka, která občas chodila na otcovy hodiny. Dělala si poznámky, jako by byla zcela rovnocenná ostatním studentům. Kdykoli jsem ji zatahal za nos, vyplázla na mě jazyk a dobírala si mě. Přesto mě následovala na každém kroku.”

Cerynise horečně uvažovala. Existoval jen jeden otcův student, ke kterému vzhlížela tak oddaně. V šestnácti opustil Charleston a hledal si budoucnost na lodích, ale kdykoli se vrátil do domovského přístavu, přivezl jí dárky, které předal při návštěvě jejího otce. „Beau?”

„Přesně tak, holčičko.” Kapitán Beauregard Birmingham ustoupil dozadu, srazil paty a s rukou na hrudi se hluboce uklonil. „Moc rád vás zase vidím, Cerynise.”

„Změnil jste se,” vydechla obdivně. Teď už to nebyl chlapec, ale dospělý muž. Byl vysoký a díky širokým ramenům se zdálo, že má boky úzké jako dívka. Vyrostl do takové podoby, jakou si představovala, když za ním běhala jako děvčátko a toužila po jeho pohledu, úsměvu nebo spikleneckém mrknutí. Chtěla vědět, že ji má stejně rád jako ona jeho.

„Vy také,” zamumlal. Usmíval se a oči mu zářily. „Stala se z vás žena, Cerynise…, krásná mladá žena.”

Dívka cítila, jak rudne. Neubránila se otázce: „Kdo mě svlékl?”

Beau neuhnul pohledem. „Obávám se, že bych porušil povinnosti kapitána lodi, kdybych to přepustil někomu ze své posádky. Byl jsem vaším ochráncem v době, kdy vás pronásledovali ostatní chlapci, a ani teď jsem nemohl dost dobře dopustit, aby vám někdo ublížil.”

Cerynise zničeně zasténala. „Prosím vás, řekněte mi, že jste měl zavřené oči.”

Beau se zadíval s pobaveným úsměvem do jejích očí. V tu chvíli se v nich odrazilo světlo ze zrcadla a připomínaly zelené krystaly. Věděl ale, že mohou světlem měnit odstín i barvu. Stálo ho hodně sil, aby se dokázal soustředit. Vnímal, jak je vyděšená, a přemýšlel, jak ji uklidnit. „Pokud by vám to pomohlo.”

Cerynise na něj upřela pohled. „Chcete mi lhát, Beaui Birminghame?”

Přitiskl si dlaň na ústa, aby zakryl úsměv. „Měl jsem na mysli jen vaše zdraví, Cerynise,” ujišťoval a snažil se tvářit vážně. „Byla jste prokřehlá na kost a bál jsem se o váš život. Musela jste se rychle zahřát a to by nebylo v mokrých šatech možné. Měla jste je úplně nasáklé vodou. Věřte mi, nejsem žádný chlípník.”

Dívka si zmučeně povzdechla. „Jenomže nejste ani slepý!”

„Ne, nejsem,” připustil. „Za jiných okolností by mě pohled na vaši krásu těšil, ale skutečně mi šlo především o vaše zdraví, Cerynise.” Před několika lety ho v Rusku zastihla podzimní bouře a viděl na vlastní oči, co dokáže podchlazení a šok způsobit, dokonce i smrt. Raději se

nezmínil o tom, že když ji svlékl, položil ji do vany s teplou vodou, aby se trochu zahřála. Potom se jí pokusil vpravit mezi promodralé rty trochu brandy. To se mu ale moc nepodařilo. Osušil ji, odnesl do své postele a držel v náručí, aby se zahřála. Nikdy by nepochopila pocity, které ho ovládly, když se trochu uvolnila a přitiskla se k němu. Okamžitě se na něm projevila i tak nevinná maličkost, jako když cítil na krku její dech. Uvědomil si, že se bude muset ze všech sil ovládat, pokud s ním popluje do Charlestonu. Pro muže, kterého zaměstnávalo především přesvědčování úřadů, že při svých cestách neporušuje žádný z jejich hloupých zákonů, představovala příliš velké pokušení. Na uvolnění mu stačila hodina v náručí nějaké příjemné prostitutky. Možná to bude i způsob, jak přežít tuhle cestu. Cerynise se otočila tváří ke zdi a v kajutě zavládlo ticho. Měl pro své chování rozumné důvody, ale přesto ji děsila představa, že ji viděl nahou.

„Nechtěla byste něco k jídlu?” změnil Beau chytře téma hovoru. „Těšil jsem se, že se spolu naobědváme a trochu si promluvíme. Naposledy jsem vás viděl na pohřbu vašich rodičů krátce poté, co jsem se vrátil z cesty. Než jsem se dozvěděl, co se děje, paní Winthropová už si vás odvážela. Neměl jsem ani možnost vám vyjádřit soustrast. Potom mi váš strýc sdělil, že spěcháte, abyste stihly loď do Anglie.” Po krátké odmlce smutně pokračoval: „Včera večer mi Moon řekl, že dědic paní Winthropové vás vyhnal na ulici a potřebujete se dostat domů. A že doufáte, že vám pomohu.” Cerynise se k němu otočila a vyhrkla: „Vezmete mě s sebou?” Beau si hluboce povzdechl. Bylo mu jasné, že něco takového si nemůže dovolit. Vyrostlo z ní tak krásné a ženské stvoření, že by se asi nedokázal chovat, jak by si představovala jeho matka. Byl by o ní rád dál uvažoval jako o malé bystré holčičce s ostrým jazykem, ale poté, co ji v noci viděl nahou, už to nikdy nepůjde. Byla už dospělou ženou a pohrávání si se sladkou nevinností na jeho lodi by nemuselo skončit dobře. A po návratu domů by se rozpoutalo peklo. „Tohle je nákladní loď, Cerynise. Není na přepravu cestujících zařízená.” Pravdu upravil jen trochu. Kajuty byly naplněné cenným nákladem. „Ale zařídím, aby vás kapitán Sullivan v pořádku odvezl na jeho lodi Mirage. Vypluje před koncem týdne. Já možná o něco dřív. Do té doby zůstanete tady a budete užívat mou kajutu.”

Cerynise se zklamaně zachmuřila. „Pokoušela jsem se kapitánu Sullivanovi vysvětlit, že strýc za mě po příjezdu cestu zaplatí, ale namítl, že jeho společnost žádné dluhy netrpí.”

„O placení se nemusíte starat,” ujistil ji. „Už jsem s Moonem domluvil, aby se o všechno postaral. Jsem si jistý, že se nebudete muset ničeho bát. Když jsem se s ním před lety plavil, zjistil jsem, že na toho staříka je spolehnutí.” Sklonil se a zadíval se na ni. „Myslím, že se považuje za vašeho osobního ochránce. Byl strachy bez sebe, když jste omdlela.”

„Bez něho bych se tak daleko nedostala,” přiznala tiše.

Beau přistoupil ke dvěma skříním vestavěným do stěny kajuty a vytáhl pánský župan. Přehodil si ho přes ruku a zastavil se u židle, ze které zvedl hromádku prádla. Cerynise si všimla, že to bylo její prádlo. Na první pohled bylo ale znát, že je plné černých skvrn.

„Co se stalo s mými šaty?”

„Obávám se, že vaše šaty pustily barvu, když jste promokla,” vysvětloval. „Na lodi nikdo nevěděl, jak by se to mohlo vybělit.” „A moje šaty? Kde jsou?”

„Samet byl před chvílí ještě vlhký, ale i když uschne, obávám se, že vám ty šaty k ničemu nebudou.” Pokrčil rameny a pokračoval: „Padly by snad nějakému dítěti.” „Chcete říct, že se srazily?”

„Přesně tak.” Ukázal na oblečení, které měl přehozené přes ruku. „Tohle je to nejlepší, co vám teď mohu nabídnout. Odpoledne se vám pokusím najít něco vhodnějšího. Snad budu mít

zítra víc času, abych vám mohl nějaké oblečení pořídit. Oblékněte se a já půjdu říct kuchaři, že budeme obědvat. Odešel a poskytl Cerynise možnost posbírat myšlenky. Vstala z postele a rozhlížela se po království muže, který ji v dětství pobláznil. Vklouzla do županu. Byl jí příliš velký, ale ucítila z něj mužskou vůni a okamžitě se jí vybavil Beauregard Birmingham. Ta vůně byla slabá, ale dokázala ji rozrušit. Zaskočilo ji, co s ní může udělat přítomnost muže, kterého od odjezdu do Anglie po pohřbu rodičů neviděla. Když ho tehdy zahlédla z okénka kočáru, bála se, že už ho nikdy nespatří. Hodně se od té doby změnil. Litovala, že si s ní tehdy nestihl promluvit. Ale teď vypadal lépe.

S úsměvem si prohlížela interiér kajuty, zařízené s mužským vkusem. Vybavením připomínala svého majitele - pohledná, nablýskaná, elegantní, ale zároveň otevřená světu a dobrodružství. Světlo pronikalo dovnitř velkými okny. Místnosti dominoval mahagonový psací stůl s kůží potaženou deskou. Vybavila si, jak impozantně za ním Beau vypadal. Neodolala a usadila se na chvíli na koženou židli. Zjistila, že sotva dosáhne na zem. Když si vzpomněla, jak se skláněl nad prací, usoudila, že má nábytek dělaný na míru. Zřejmě vyrostl stejně jako jeho otec, muž, který převyšoval minimálně o hlavu všechny ženy a většinu mužů.

Zasklenými dvířky si zvědavě prohlížela svazky v knihovně. Překvapeně zjistila, že jsou tu životopisy, básně, romány i odborné knihy o lodích a plavbě. S úsměvem zavrtěla nad zájmy dávného přítele hlavou. Beau se o literaturu zajímal už jako student. Jeho kamarádi to mohli považovat za projev slabosti, ale on vždycky běhal, plaval a jezdil na koni lépe než většina z nich. Otec měl zřejmě pravdu, když tvrdil, že ten chlapec je daleko inteligentnější, než se na první pohled zdá.

U opačné stěny stál stůl se čtyřmi židlemi a nad ním byla zavěšená lampa. Kolem zahlédla několik truhlic s vyřezávanými víky. Stolek s toaletními potřebami, na který svítilo slunce, stál vedle pootevřených dveří. Když do nich nahlédla, uviděla vanu. Přistoupila blíž a musela se usmát při představě, jak se do ní tak vysoký člověk složí. Potom si všimla na okraji dlouhého tmavého vlasu. S hrůzou zalapala po dechu, protože patřil nepochybně jí.

„On mě koupal,” vydechla tiše. Když si plně uvědomila, co to znamená, zatajil se jí dech. „Panebože, on mě koupal! On mě koupal!”

Nemohla se ze zděšení vzpamatovat. Představa, že si Beau něco takového dovolil, jí vehnala do tváří rudou barvu. Chtěla plakat, sténat, nebo udělat něco jiného, co by pomohlo ulevit od ponížení, které ji ovládlo.

Rozvázala župan a prohlížela si své tělo tak, jako by je ještě nikdy předtím neviděla. S vědomím, že si je prohlížel Beau, jí najednou připadalo cizí. Plná, krásně tvarovaná ňadra, štíhlý pas, hladké boky a stehna. Kdyby byl jejím manželem, poskytla by mu takový pohled bez zábran. Jenomže jí se i při pouhé vzpomínce na něj po celé dlouhé roky hned rozbušilo srdce rychleji. Uvažovala, na co myslel, když ji koupal. Ujišťovala se, že mu šlo jen o její zdraví, ale nestalo se něco, co se před ní snaží utajit? Nebo ji chtěl jen uchránit nepříjemných pocitů, a proto o koupání mlčel?

Cerynise usoudila, že korzet si oblékat nebude. Spěšně si natáhla spodní prádlo a na ně župan, u kterého si ohrnula rukávy. Snažila se nemyslet na to, jak Beau dlouhými prsty rozepíná knoflíčky jejího kabátku. Muž by měl mít s tak titěrnými věcmi potíže. Nebo její nahotu nevnímal a opominul skutečnost, že už je ženou?

Zadívala se do zrcadla nad toaletním stolkem a snažila se uklidnit. Ukazováčkem a trochou soli, kterou našla v krabičce pevně zasunuté do drážky na poličce si vyčistila zuby. Prsty si pročísla vlasy a z živůtku utrhla kousek krajky, aby si je měla čím svázat. Všimla si, jak je bledá, tak se několikrát štípla do tváří a skousla si rty, aby získala trochu barvy. Když

zkoumala výsledek, uvědomila si, že si na svém vzhledu nikdy nedávala tak záležet, ani když na ni několik mladíků čekávalo na místech, kam se chodívala procházet s Lydií. Doufali, že se jim podaří její poručnici představit. Lydie se jejich pokusy dobře bavila, ale nijak jim to neusnadnila, protože byla přesvědčená, že její schovanka se zanedlouho stane proslulou umělkyní a provdá se do vyšších kruhů.

Ozvalo se lehké zaklepání na dveře. „Jste oblečená, Cerynise?” zavolal Beau. „Mohu dovnitř.”

„Ano, samozřejmě,” odpověděla spěšně a ujistila se, že límec županu má přitažený těsně ke krku. Snaha o cudnost ale vzhledem k okolnostem připadala poněkud opožděná. Vždyť Beau ji viděl úplně nahou.

Otevřely se dveře a jako první vešel drobný černovlasý muž s živýma černýma očima, černým zakrouceným knírkem a širokým úsměvem.

„Slečna bude ochutnat to nejlepší jídlo, s jaké se v životě setkat. Philippe uvařil zvlášť pro ni…,” oznámil. Když se na ni podíval, zarazil se. Obdivně se rozzářil a s rukou na hrudi se snažil najít vhodná slova. „Mademoiselle, musela le captaine odpustit, že on nás nepředstavil. Jsem Philippe Monet, šéfkuchař kapitána Birminghama.” Výmluvným gestem dal najevo, že ona se mu představovat nemusí. „A vy být mademoiselle Kendallová, podle le capitaine nejkrásnější stvoření na světě.”

Cerynise se vesele usmívala a poklony malého mužíka jí dělaly radost. Když se ale ohlédla k Beauovi, zjistila, že je zamračený a tváří se netrpělivě. Jeho chování bylo záhadou. Možná mu vadí ta maličkost s představováním. Nebo se mu nelíbí, že kuchař krouží kolem hosta s takovým nadšením?

Nedokázala důvod jeho rozladění odhadnout, tak se otočila ke kuchaři a odpověděla: „Enchanté de faire votre connaissance, Monsieur Monet.”

Philippův knír se spokojeně zvedl, když zaslechl svou mateřštinu používanou s takovou elegancí. Bylo mu jasné, že dívka se učila u rodilého Francouze. Okamžitě spustil stavidla své výmluvnosti, ale Beau ho rychle zarazil. „Mluvte anglicky, prosím. Jsou tu i nešťastníci, kteří nemluví plynně všemi jazyky.”

„Excusez-moi, kapitáne…,” začal se kuchař omlouvat.

„Philippe, mohl byste už přestat?” namítl Beau netrpělivě se zvednutým obočím.

„Promiňte, kapitáne,” vysvětloval mužík. „Asi, že jsem se přestat ovládat, když mi slečna odpověděla mojím jazykem.”

„Ovládejte se, pokud to bude možné,” nabádal ho Beau. „Chápu, že slečna Kendallová je krásná, ale je mým hostem a byl bych rád, kdybyste ji neuváděl vaší horlivostí do rozpaků.”

„Ach, kapitáne, to bych fakt moc nerad,” vysvětloval Philippe a doprovázel svá slova rozmáchlými gesty.

„V tom případě byste nám mohl naservírovat jídlo, dokud úplně nevystydne,” přerušil ho Beau, než stačil mužík nabrat dech k dalším omluvám. „Jistě, kapitáne.” Philippe se uklonil a zatleskal.

Ve dveřích se objevil pihovatý chlapec s velkým podnosem. Když zahlédl Cerynise, zarazil se uprostřed kroku a nebyl schopen ze sebe vypravit jediné slovo. Jak na ni zíral, začala mu poklesávat čelist.

„To je Billy Tod,” představil ho Beau, kterému jedno společenské zaškobrtnutí stačilo. „Je to můj sluha a dělá svou práci skvěle.” Položil chlapci ruku na rameno a pokračoval: „Když si ovšem pamatuje, že má držet bradu vzhůru a nemá na lidi zírat.”

Billy zrudl. „Promiňte, pane, slečno. madam.”

„Slečna je dobré oslovení,” ujistil ho Beau. Ještě nikdy nezažil, že by na jeho posádku nějaký host tak zapůsobil. Potom se ale rozpomněl, že ani on si nedokázal zachovat chladnou hlavu, když držel Cerynise v náručí. „Raději ten podnos polož, Billy, než ti upadne.”

„Ano, pane,” odpověděl chlapec a ochotně vyhověl.

Philippe přispěchal chlapci na pomoc a za chvíli byl stůl prostřený. Podával se uzený losos, topinky s kaviárem, na nudličky nakrájená zelenina s citrónovým máslem a mražený citrónový krém. Poslední pochoutka představovala na lodi skutečnou raritu, ale z Ruska si vezli zásobu ledu uchovávaného v pilinách. Kuchař s chlapcem se vytratili a Beau pomohl Cerynise usednout na židli po své levici.

„Na muže, který brázdí oceány, kapitáne, si zřejmě dokážete vychutnat to nejlepší, co život nabízí,” poznamenala, když si prohlížela krásně upravené jídlo.

„Nemusíte být tak formální, Cerynise,” usmál se na ni. „Vždycky jste mi říkala Beaui. Byl bych rád, kdybyste v tom pokračovala.”

V tu chvíli si uvědomila, že na světě neexistují modřejší oči než ty, které se na ni právě usmívaly. Jako malá se jednou přistihla, že se dívá do očí jeho matce. Byly krásné. Později si uvědomila, že mají stejnou barvu jako Beauovy. Když se teď do hluboké modři ponořila, dokázala si představit, že ho ženy musí bezmezně obdivovat, aniž by musel pronést jediné slovo.

V duchu ze sebe setřásla jeho kouzlo. „Moon se zmínil, že jste byl v Rusku.” „Něco z toho, co před námi teď leží, je právě odtamtud.”

„Jistě to byla vzrušující cesta, ale je to hrozně daleko.”

„Ne tak daleko, jak se zdá, Cerynise. Ve srovnání s cestou do Cíny kolem Hornova mysu je to jen kousek. A až budou k dispozici lepší lodě, i to se zkrátí. Jmenují se klipry a jsou to rychlé plachetnice. Jsou krásné. Jsou konstruované tak, aby je mohla pohánět větší plocha plachet a trup mají ostrý jako břitva. Kloužou oceánem úžasnou rychlostí.”

„Zdá se, jako byste byl s mořem ženatý,” prohodila zamyšleně. „Ne, tak úplně to není,” odpověděl. „Toužím po domově a po rodině stejně jako kterýkoli jiný člověk, ale zatím jsem nenašel ženu, která by dokázala mé srdce odtrhnout od moře. Možná se během dalších deseti let budu schopen vzdát plavby, ale pochybuji, že by k tomu mohlo dojít brzy.”

„Myslím, že pro ženu nebude jednoduché vás od moře odpoutat,” uvažovala Cerynise nahlas. Odmlka v konverzaci jí umožnila ochutnat kaviár. Zjistila, že je vynikající, a okamžitě změnila téma. Se spokojeným výrazem oznámila: „Beaui, ty topinky jsou vynikající! Nic tak božského jsem ještě nejedla.”

Muž se zasmál. „Kdybych si nebyl jistý talentem svého kuchaře, řekl bych, že je to kaviárem. Ale Philippe je velice šikovný a obávám se, že o něj přijdu, až mu jednou někdo slíbí království za to, když pro něj bude vařit. Pracuje u mě už tři roky, a když jsem doma, ujímá se mé kuchyně v Charlestonu.”

„Máte tam stále dům?” ujistila se Cerynise překvapeně. „Myslela jsem, že když jste stále pryč, bylo by pro vás snazší pobývat u rodičů, když se vrátíte.”

„Když je má loď v domovském přístavu, dávám přednost soukromí,” vysvětloval s úsměvem a nabodl na vidličku kousek lososa. „Kromě toho, pokud se s mým otcem ocitneme na delší dobu na stejném místě, začínáme se chovat jako dva hřebci v jednom stání.”

Cerynise se při představě, jak oba Birminghamové frkají a tlučou kolem sebe kopyty, neubránila smíchu. Kousek topinky jí přitom zaskočil a zakuckala se.

„To jsem tomu dal,” poznamenal Beau, vyskočil, obešel stůl, vzal ji za ruku a přiměl ji vstát. Potom ji uchopil oběma rukama zezadu kolem pasu a nařídil: „Co nejvíc se předkloňte a

pokuste se to vykašlat.”

Visela mu přes předloktí a on jí tiskl žebra. Cerynise si uvědomila, že její pozice má k důstojnosti daleko. Cítila se jako neohrabaná husa. Dlouhý župan zamezoval v pohybu, a když se snažila udržet se od Beaua v dostatečné vzdálenosti, přišlápla si lem županu, uklouzla a spadla mu rovnou do klína, protože on se pokrčil, aby ji zachytil. Chvíli mu bezpečně spočívala v náručí, ale když se pokusila vstát, znovu uklouzla, tentokrát však padala na stranu. Beau natáhl ruku, aby ji zachytil, ale když se mu to podařilo, ztratil rovnováhu a v následujícím okamžiku oba leželi na zemi. Beau dole, Cerynise na něm.

Dívka zalapala po dechu a v tu chvíli kousek topinky vyletěl z hrdla. Sice se jí ulevilo, ale její neobratnost ji zahanbovala. Zrudla a snažila se vstát. Toužila někam utéct, protože si byla jistá, že Beau ji jistě považuje za nešikovnou osobu, která přitahuje katastrofy. Jenomže jak se pokoušela vstát, najednou mu seděla na klíně. Když ucítila, že je vzrušený, vytřeštila oči. Jako by seděla na žhavých uhlících. Nakonec se přece jen dokázala postavit, ale zůstala k němu otočená zády a čekala, až se uklidní a zmizí jí červeň z tváří.

Beau vyskočil. Byl si dobře vědom, že už dlouho potřebuje ženu do postele, ale dokud se v jeho blízkosti neobjevila Cerynise Kendallová, netušil, jak je jeho potřeba akutní. Když ucítil na slabinách její ženskou měkkost, nedokázal zachovat klid. Uvědomil si, jak moc po ní touží, a usoudil, že je to další důvod, proč její odchod z lodi uspíšit. Skutečnost, že ho jako malá holčička stále pronásledovala, najednou nic neznamenala. Vyrostla z ní žena, příliš krásná žena, aby se vedle ní dokázal ovládat. V její blízkosti si nemůže věřit a nic na tom nemění fakt, jak moc si vážil jejích rodičů.

Musel posbírat veškerou vůli a se zaťatými zuby se za chvíli ovládl. Vrátil se ke stolu, posadil se, ale všiml si, že jeho společnice má zarudlé tváře. Nedokázal odhadnout proč. Neměl tušení, kolik toho Cerynise ví o mužích, když žila se starou vdovou. Asi moc ne. Pokud by zůstala s ním, brzy by se to změnilo. Brzy by zjistila, že on není z kamene. Jejich vztah by byl jen zkouškou odolnosti a jeden z nich by se jistě dostal až na hranici svých možností.

Dojedli mlčky. Beau ztratil chuť k jídlu, když si uvědomil, že svou žádost bude muset uspokojit. Není dost dobře možné, aby zatáhl svého hosta do postele, i když to byla představa víc než lákavá. A bez slušného oblečení ji nemůže pustit z dohledu. Zbývá jediná’ možnost -odejít z lodi. Bude mít čas najít si nějakou příjemnou prostitutku a své mužské potřeby vyřešit. Potom se v přítomnosti Cerynise dokáže zase chovat jako gentleman.

Později odpoledne se ozvalo zaklepání na dveře kapitánovy kajuty. „Slečno, jste vzhůru?” ujistil se Billy.

„Ano, Billy, chviličku.” Cerynise si přitáhla župan ke krku, zvedla dlouhý okraj a šla otevřít. Usmála se na chlapce a ten se celý rozzářil. „Copak, Billy?”

Chlapec svíral v rukou hromádku šatstva. „Promiňte, slečno, ale kapitán říkal, že byste potřebovala něco na sebe. Protože jsem z mužů na palubě nejmenší, poprosil mě, abych vám něco půjčil.” Když si všiml jejího nesouhlasného výrazu, začal horlivě vysvětlovat: „Nevykládejte si to špatně, slečno. Kapitán říkal, že ten župan je vám moc velkej.” Chlapec sklouzl pohledem k chodidlům a ohrnutému okraji županu. Celý zrudl a vtiskl jí oblečení do ruky. „Je to čistý, slečno, sám jsem to pral.”

„O tom nepochybuji, Billy,” ujistila ho. Daleko víc ji trápila nejistota, jestli může slušná dívka chodit v chlapeckém oblečení. „Je to od vás moc milé, ale nerada bych vás využívala.”

Chlapec na ni upřel obdivný pohled a jasně dával najevo, že pro ni by byl ochotný udělat daleko víc než takovou maličkost. „Prosím vás, slečno, vemte si to. Kapitán by si jinak myslel, že jsem za várna nezašel.”

Cerynise se rozesmála. „V tom případě vaše šaty raději přijmu. Nerada bych, abyste se kvůli mě dostal do potíží.”

„Kdybyste potřebovala ještě něco, slečno, klidně se na mě obraťte.” Ještě víc zrudl a dodal: „Rád vám splním jakýkoli přání.”

„Děkuji vám, Billy. Kdybych něco potřebovala, dám vám vědět,” odpověděla a uvažovala, jestli se stačí převléknout dřív, než se Beau vrátí do své kajuty. „Zdrží se kapitán ještě na palubě?”

„Ale ne, slečno. Asi před hodinou odjel na svý loďce. Jel navštívit nějaký přátele. Vrátí se až na večeři. Prosí vás, abyste se do tý doby zdržovala v jeho kajutě.” Billy cítil, že dívka čeká na vysvětlení a s pokrčením ramen dodal: „Myslí si, že chlapi by zapomněli na svý povinnosti, když by vás viděli na palubě.”

„Tohle vám řekl?” podivila se.

Billy najednou jako by ztratil jistotu. „No, ten konec asi nebyl určenej vašim uším. Neřeknete mu to, že ne?”

Cerynise s úsměvem zavrtěla hlavou. „Ne, Billy. Bude to naše tajemství.”

Chlapec si oddechl. „Nikdy jsme neměli ženu na palubě dýl než pár hodin, slečno, takže naše způsoby jsou trochu neotesaný.”

„Pokud jsou i ostatní muži tak galantní jako vy, Billy, pak má Audacious posádku gentlemanů.” Chlapec se rozzářil. Odhadovala, že je o několik let mladší než ona, a ačkoli život na moři bývá drsný, pro mladé lidi zvlášť, Billyho nijak nepoznamenal. Byl sice hubený, ale vypadal dobře živený, čistý a spokojený. Kapitán zjevně o svou posádku dbá.

„Vrátím se ke svý práci, slečno. Kdybyste něco potřebovala, stačí zazvonit na zvonek u dveří a přiběhnu.”

Když za chlapcem zavřela dveře, prohlédla si jeho oblečení a se smíchem si je vyzkoušela. Byla sice štíhlá, ale nepostrádala ženské křivky. Natáhnout úzké kalhoty, které měly stejnou barvu jako plachty, nebylo jednoduché. Musela si je obléknout na prádlo, protože něco tak hrubého by na holé kůži mohlo být velmi nepříjemné. Když kalhoty zapnula, natočila zrcadlo na toaletním stolku a snažila se prohlédnout ze všech stran. Zepředu byl pohled tak necudný, že okamžitě zrudla. Když se ale zahlédla zezadu, zděšeně vydechla.

Kalhoty odhalovaly každý detail a přiléhaly jí k tělu jako vlastní kůže. I bez Beauova požadavku jí bylo jasné, že v něčem takovém by ji na palubu nedostali ani párem koní. Pohybovat se v něčem tak neslušném mezi námořníky by znamenalo otevřenou výzvu.

Košile byla dostatečně dlouhá, aby zakryla i boky, takže kalhoty se staly snesitelnějšími. Také látka častým praním změkla. Když Cerynise viděla, jak obepíná ňadra, upustila od nápadu obléknout si korzet, protože ten by jí zvedl poprsí tak, že by jí přetékalo výstřihem ven velice nevhodným způsobem. I zběžný pohled do výstřihu by byl přesvědčivým důkazem nedostatku slušnosti.

I přes námitky k Billyho oblečení došla k závěru, že nebude vadit, když si je nechá na sobě. Beau je pryč a ona je v kajutě sama. V dlouhém županu se nemohla pohybovat a byl tak široký v ramenou, že se jí stále rozevíral až k pasu. Kdyby někdo přišel, oblékne si ho přes Billyho šaty, aby pod ním zmizelo, co odhalují.

Chlapec se objevil za několik hodin, aby se zeptal, jestli nemá hlad. Cerynise odpověděla, že si raději odpočine. Stále se nevzpamatovala z událostí minulého týdne a jejímu tělesnému i duševnímu zdraví může spánek jedině prospět.

Odhrnula přehoz z postele, župan si položila tak, aby na něj snadno dosáhla, stočila se do klubíčka a zavřela oči.

Když si upravila pod hlavou polštář, ucítila mužnou vůni a uvědomila si, že jí Beau chybí. Divila se, že ji ruší, když je s ní, ale vadí jí i jeho nepřítomnost. Jako žena má přece daleko k té dívce, kterou byla kdysi. Když Beau odjel na moře, trápila se žalem. Teď je pryč jen chvíli, a už jí chybí. Nechápala to, vždyť se pět let neviděli. Přece jí jeden muž nemůže uvádět do tak rozdílných nálad. Vybavila se jí radost, když ho po takové době uviděla, a srovnávala ji se smutkem, který prožívala teď. Čemu takové zvraty nálady přičíst?

Odpoledne trávila sama v kajutě. Jen jednou se objevil Billy s čajem a sušenkami. Když chlapec odnesl podnos, usadila se u okna a sledovala čilý ruch na molu. Moc ráda by měnící se scény s různými lidmi zachytila. Zvuky tlumilo sklo, ale ne natolik, aby neslyšela vůbec nic. Dobře oblečení muži se míjeli s námořníky, zatímco obtloustlí obchodníci se snažili setřást otrhané žebráky, kteří se ale nedali odbýt, dokud se jejich směrem nerozlétlo několik mincí. Muži tlačili káry s ovocem, zeleninou, vejci a nejrůznějšími potravinami. Cerynise zahlédla kuchaře Philippa, jak se u několika z nich zastavil a zavolal na některého z námořníků, aby mu pomohl dopravit nákup na loď.

Když se začalo stmívat, ruch na molu se zklidňoval a začal se nabízet jiný druh služeb. Profese vyzývavě oblečených a výrazně nalíčených žen byla jasná dřív, než začaly pokřikovat na kolemjdoucí námořníky a muže na Beauově lodi. Aby nalákaly zákazníky, nevadilo jim ukázat nohy hodně vysoko nebo nechat nahlédnout hluboko do výstřihu. Některé dokonce odhalovaly ňadra s výrazně nabarvenými bradavkami. Cerynise nad jejich opovážlivostí rudla, ale po své vlastní zkušenosti s odhaleným tělem cítila, že s nimi sympatizuje. Sama by ale raději zemřela, než by prodávala tělo cizím mužům. Na nedalekém prostranství zastavil kočár a Cerynise se rozbušilo srdce vzrušením, když zahlédla Beaua. U dveří se zastavil, aby si posbíral své věci. Přes rameno si pověsil dvě pušky a kožený vak. Když platil kočímu, vykročilo k němu několik prostitutek. Jakmile se otočil, čekalo na něj několik nabídek. Nejvyzývavější byla mladá hezká dívka, která se o něj provokativně otírala a rukou mu zajela ke slabinám. Beaua to očividně neuvádělo do rozpaků. Prohlédl si ji, potom i ostatní, které se snažily upoutat jeho pozornost, ale když se ta odvážná dívka postavila na špičky a pokusila se ho políbit, otočil se stranou a zavrtěl hlavou. S úsměvem jim dal najevo, že se snaží marně a vykročil k lodi.

Cerynise si vydechla. Ulevilo se jí, protože si dokázala představit, jak by se jí dotklo, kdyby si Beau přivedl na loď nějakou ženu a uchýlil se s ní do ústraní. Snášela by to zřejmě hůř než mladá prostitutka odmítnutí.

Kdykoli vešel Beau do třídy nebo se objevil někde na koni, rozbušilo se jí srdce. I teď napjatě naslouchala, kdy se ozvou jeho kroky před kajutou. Za chvíli se dočkala. Zaklepal a zeptal se: „Cerynise, to jsem já, Beau. Mohu dovnitř?”

„Ano,” zavolala překvapena nervózním tónem jeho hlasu. Nechtěla, aby věděl, že byla svědkem jeho setkání s prostitutkou, tak vyskočila ze sedátka u okna. Vtom si uvědomila, že si musí obléknout župan, který leží na vzdálené straně postele. Natáhla se po něm, ale nestačila se v něm ukrýt včas a Beau ji zastihl ve velice choulostivé pozici.

Kapitán otevřel dveře a zarazil se. Naskytl se mu pohled na okouzlující dívku v kalhotách, jak vlaje vzduchem jako bílý prapor. Rád by přijal její kapitulaci za jakýchkoli podmínek. Napadlo ho, jestli to celé není jen sen. Začal horečně uvažovat, zrychlil se mu dech a zjistil, že Cerynise uspěla tam, kde prostitutky zklamaly.

Dívka s županem slezla z postele a Beau se musel ze všech sil ovládat, aby nezasténal touhou, kterou v něm probudila. Byl si jistý, že ještě nikdy neviděl nic tak svůdného. Dívčí křivky v kalhotách vynikly a téměř nic nezůstalo skryté.

Když vstala, tvářil se, že si myje ruce a tvář. Potřeboval čas. Studená voda mu pomohla zkrotit představivost, ale trvalo dlouho, než se odvážil pohlédnout dívce do tváře. Vydechl si úlevou, když si všiml, že si oblékla jeho župan. Takhle byl schopen se na ni dívat bez obav, že se v příštím okamžiku přestane ovládat a strhne ji na postel.

Cerynise se na něj usmála. „Billyho oblečení je překvapivě pohodlné.”

Beau se proklel za nápad, který dostal u snídaně. Ráno vypadala v jeho županu moc lákavě a přístupně. Myslel si, že když bude oblečená jako chlapec, dokáže ji ignorovat. Jenomže ona i v kalhotách vypadala velice žensky a svůdně. Byla ve svém mládí tak okouzlující a krásná, že pochyboval, jestli bude ještě někdy při pohledu na jinou ženu prožívat podobné pocity. Alespoň dokud vzpomínky na ni nezasune hluboko do zapomnění. Dlouhé vlasy se jí snášely ve vlnách až k pasu a upírala na něj nerozhodný pohled. „Bude lepší, když vás takhle nikdo z mých mužů neuvidí. Ten pohled by nemuseli zvládnout.”

Cerynise zaskočilo, jak se mračí. Nedokázala odhadnout, co ho tak rozzlobilo. „Mám pocit, že nejste spokojený, že jsem si Billyho šaty oblékla. Ale ten chlapec říkal, že jste chtěl -”

„Slovo nespokojený stěží vystihuje to, s čím se právě teď potýkám, Cerynise,” přerušil ji a raději přešel na opačný konec místnosti. S pohledem upřeným k oknu zoufale hledal nějaké jiné téma hovoru. Vtom si všiml, že poduška na sedátku, na kterém sám nikdy neměl čas vysedávat, je pomačkaná. Pohlédl ven a všiml si mladé prostitutky, jak čeká na zákazníky nedaleko místa, kde vystoupil z kočáru. Nemusel se dívky ptát, co viděla, protože bylo jasné, kde před jeho příchodem seděla.

Otočil se k ní a uvažoval, jestli se jí nějak dotklo, že se nechal prostitutkou laskat. Nevinnému stvoření to nepochybně mohlo připadat nevhodné, ale on v tu chvíli myslel na Cerynise a neměl nejmenší zájem nabídku přijmout.

Všiml si, že dívka si ho prohlíží se stejným zaujetím. „Philippe má připravenou večeři,” prohodil. „Máte hlad?”

„Hrozný,” usmála se. „A vy?”

„Také,” odpověděl a pokusil se o vlídnější výraz. Vyšel za dveře a zazvonil na zvonec, o kterém jí říkal Billy. Potom se vrátil ke stolu. Zatímco Billy s kuchařem prostírali, něco si zapsal. Oba muži pracovali mlčky, jako by cítili, že kapitán nemá nejlepší náladu. Připravili stůl a mlčky odešli. Když Cerynise vykročila ke stolu, Beau vyskočil a podržel jí židli. Dívka půvabně jeho pomoc přijala a složila si ruce do klína, aby skryla, jak se jí třesou.

Beau se posadil a mlčky nalil víno. Ona mu jeho pozornost chtěla oplatit, tak mu nakladla jídlo na talíř. Pokrmy byly skvělé, stejně jako dopoledne, ale Cerynise zjistila, že nemá hlad. Byla nervózní, protože nechápala důvod jeho špatné nálady.

Připadalo jí neskutečné, že sedí sama s mužem u stolu. Představovala si tu chvíli tolikrát, že by to pro ni teď nemělo být nic zvláštního, ale… s Beauem jí nic nemohlo připadat otřepané nebo neupřímné. I kdyby byl Bohem, nemohla by ho obdivovat víc než teď a po celou dobu, co se znají. I kdyby si šli každý svou vlastní cestou s jinými partnery, navždycky pro ni zůstane jejím rytířem na bílém koni.

„Billy vám jistě vyřídil, abyste zůstala v kajutě,” promluvil po nepříjemně dlouhém mlčení. „Dokázala jste se tu zabavit?”

„Většinu odpoledne jsem odpočívala,” odpověděla. „Po smrti paní Winthropové jsme nemohla spát. Přišlo to tak nečekaně, bylo to pro mě hrozné.” Napila se vína a doufala, že jí dodá odvahu. Snažila se rozpomenout, jestli byla v mládí v přítomnosti Beaua Birminghama tak nejistá a vystrašená jako teď. Zvedla k němu oči. „Měl jste příjemný den?”

„Vlastně ano. Byl jsem po dlouhé době zase na lovu. Když jsem doma, je to moje oblíbená

zábava, ale v jiných částech světa to není jednoduché.” „Moc se mi po domově stýskalo,” přiznala.

„Váš strýc vás několik posledních let také moc postrádal,” poznamenal. „Občas jsem ho navštívil, když jsem kotvil v domovském přístavu, a většinou jsme hovořili o vás.” „Asi to pro vás nebylo moc zábavné,” povzdechla.

„Oba jsme si mylně představovali, že jste ještě dítě. Bude jistě překvapený, až vás uvidí.” „Byl strýček zdravý, když jste ho viděl naposledy?” zeptala se dychtivě. „Stejně jako kdykoli předtím.”

Cerynise se s úlevou usmála. „Kapitán Sullivan říkal, že strýček mohl zemřít. Bála jsem se, aby to nebyla pravda.”

Beau cítil potřebu připravit dívku na plavbu domů. „Pokud to bude jen trochu možné, Cerynise, snažte se zůstat v kajutě. Kapitán Sullivan občas nemá své muže plně pod kontrolou a bylo by nejlepší, kdybyste se držela co nejvíc z dohledu. Moon se o vás postará, tomu můžete plně důvěřovat.”

„Nerozmyslel jste si to? Nemohla bych jet domů s vámi?”

Beau si povzdechl, protože mu bylo jasné, že to nejde. „Obávám se, že ne, Cerynise.”

Nic nevysvětloval a dívka pochopila, že jeho odpověď je konečná. Raději změnila téma. „Když budu dnes v noci ve vaší kajutě, kde budete spát vy?”

„U prvního důstojníka. Pan Oaks spí tak tvrdě, že si mě vůbec nevšimne.”

„Mám strach, že moje přítomnost na lodi vám působí potíže, Beaui.”

„Jste moje přítelkyně. A na co má člověk přátele, než aby mu pomáhali?”

Beau po jídle vstal a odešel. Sotva se na ni usmál. Cerynise mlčky počkala, až Billy sklidí ze stolu. Potom si rozpustila vlasy, svlékla se a přeprala si prádlo. Sama ještě nikdy neuléhala do postele nahá. Připadalo jí to hříšné, ale neměla nic, v čem by mohla spát. Překvapilo ji, že to není vůbec nepříjemné. Když vklouzla pod přikrývku, ucítila Beauovu vůni. Prostěradlo jí hladilo ňadra a do mysli se jí vkrádala představa Beaua jako milence. Takové pocity ještě nikdy nezažila. Bylo to vzrušující. Narůstající vzrušení ji přimělo vztáhnout ruce k ňadrům. Stále ji přitom provázela vidina Beaua. Představila si, že ho hladí stejně jako ta prostitutka. Uvažovala, co by pod rukou cítila, kdyby někdy posbírala tolik odvahy.

Představivost jí nedovolovala uvolnit se. Cítila touhu, která ji nutila se neklidně vrtět. Nevěděla, co se s ní děje, ale byla si jistá, že Beau by jí dokázal pomoct. Možná ji jednou zasvětí jako její manžel.

„Nesmysl!” zašeptala do tmy a dostávala na sebe vztek. Beau ji nechce ani nechat na své lodi! Jak by se s ní mohl chtít oženit?

3

Alistair Wakefield Winthrop procitl z opileckého spánku s třeštící hlavou, žaludkem jako na vodě a odpornou chutí v ústech. Otočil se a na druhé straně postele nahmatal svou milenku. Pohled na Sybilinu odulou tvář s rozmazanou rtěnkou a líčidlem kolem očí mu nepřidal. Otočil se zpátky na svou stranu, vylezl z postele a vydal se přes pokoj k toaletě. Došel tam právě včas, protože jeho žaludek se vzbouřil úplně.

O chvíli později se objevil, zapnul si kalhoty a dlouze se potýkal s drobnými knoflíčky košile. Nakonec zaklel a nechal ji rozepnutou. Vyšel na chodbu, do které zadními okny proudilo světlo, a jako slepec se potácel ke schodišti. Pevně se zachytil zábradlí a zvolna se

schod po schodu spouštěl dolů.

Dveře do jídelny byly otevřené. Uvnitř zahlédl služebnou, jak pod Jasperovým dohledem prostírá. Alistair zarudlýma očima obhlédl rozlehlý pokoj, ale nikde neviděl čaj.

Okamžitě dostal vztek. Je úplně jedno, jak vysoko je Jasper v hierarchii služebnictva, na blahovůli svého pána je stejně závislý jako všichni ostatní. Komorník zjevně zapomněl, kde je jeho místo, ale Alistair mu to dokáže rychle připomenout. S povýšeností toho arogantního lokaje bude hned hotový!

„Co říct o způsobu vedení domu, kde musí domácí pán hledat čaj?” začal ostře.

Cinknutí stříbrné lžičky o stůl ho přesvědčilo, že služka už je vyděšená. Poplašeně na Alistaira pohlédla, ale Jasper nepohnul brvou.

Alistair začínal běsnit. Tak ten starej buzerant se nenechá vyvést z klidu!

„Lituji, pane,” omluvil se bez mrknutí oka. „Pokud byste chtěl stanovit denní řád, ujišťuji vás, že ho budeme striktně dodržovat.”

„Okamžitě odneste to harampádí!” rozkřikl se a ukázal na prostřený stůl. „A přineste mi šálek čaje, pokud vás to nebude příliš obtěžovat!”

„Nikoli pane, není nám to na obtíž,” odpověděl Jasper klidně a lusknutím prstů naznačil služebné, aby sklidila nádobí. Komorník za chvíli přinesl čaj a položil ho na okraj stolu, kde teď Alistair seděl s hlavou v dlaních. Ačkoli nedělal žádný hluk, pán domu sebou trhl, protože dřímal.

„Ach, to jsi ty,” vydechl s úlevou. Zamrkal, aby zahnal představy, které ho před chvílí pronásledovaly. Rozechvěle zvedl šálek k ústům a snažil se čaj nevylít. Nedařilo se mu to a co chvíli mu dopadla na kalhoty kapka nápoje a vsákla se do látky. Než do sebe dostane tolik tekutiny, aby mu mohl začít fungovat mozek, bude mít nepochybně nohy poseté puchýři.

„Je tu pan Rudd, pane,” oznámil Jasper. „Mám ho uvést?”

„Může být,” zamumlal Alistair. Za chvíli se v jídelně objevil Rudd. Alistair se na něho zamračil. Měl pomačkané šaty a oči stejně opuchlé jako hostitel. Navíc vypadal jak vyděšený nešťastník. Alistair se v duchu ušklíbl, protože si neuvědomoval, že sám na tom není o moc lépe. „Myslel jsem, že se jdete domů prospat, když jste odsud včera večer odcházel.”

„To jsem taky udělal,” zamumlal Rudd a zvedl ruku, aby si zastínil oči před sluncem. Ukázal na závěsy. „Zatáhni ty zatracený věci!”

Jasper mu vyhověl a postavil před právníka, který sklesl na židli po Alistairově pravici, šálek čaje.

„Pošlete ho pryč,” zamumlal Rudd tiše a ukázal komorníkovi na záda. „Potřebuju s vámi promluvit v soukromí.”

Naléhavý tón právníkova hlasu vytrhl Alistaira z dřímoty. I když ho to stálo hodně sil, luskl prsty, aby upoutal Jasperovu pozornost, a ukázal ke dveřím.

Rudd počkal, až ztichnou komorníkovy kroky ve vzdálené části domu. Potom se zhluboka nadechl, jako by se chystal na něco nepříjemného. „No, nemyslím si, že by bylo čeho se obávat. Ale rád bych v tom měl jasno hned od začátku.”

Alistairovi se stáhl žaludek. Dost dlouho se bál, že by se mohlo něco zvrtnout, a teď k tomu určitě došlo. „Tak ven s tím!”

„Problém je v tom, že nemohu najít právní listiny paní Winthropové, smlouvu týkající se domu, bankovní výpisy, soupis akcií a podobné věci. Ty papíry by měly být někde v domě, ale koukal jsem se snad všude a pořád nic.”

„Musí to tu být!” trval na svém Alistair, opřel se o stůl a vstal. „Žila si moc dobře ze všech výnosů. Z majetku jí šlo minimálně třicet tisíc liber ročně.”

Rudd překvapeně zíral, protože takovou sumu si nedokázal ani představit. „Když jsem byl ještě jejím právníkem, investovala velice obezřetně. Není důvod si myslet, že se od mé poslední úřední návštěvy před několika lety něco změnilo.”

„Tak kde jsou k čertu ty záznamy?” křičel Alistair rozčileně. Zašel už příliš daleko, aby se teď musel vzdát. Rozladěně si od-frkl a důrazně prohlásil: „Jsem bohatý, zatraceně! Bohatší než většina těch šašků s titulem! A nenechám se o ty peníze nikým připravit! Nikým!”

„Uklidněte se,” nabádal ho Rudd. „Není důvod k rozčilování. Ty záznamy musí někde být. Pokud to bude nutné, rozebereme ten dům na kousky -”

„Ne!” vyhrkl Alistair ostře. Po krátké odmlce klidněji pokračoval: „Budeme hledat, to je vám jasné, ale budeme muset být opatrní. Nechci, aby na to přišli sloužící. Mohlo by to vzbudit nežádoucí otázky.”

Ruddova tvář nabrala zelenavou barvu, která při pohledu na Alistaira ještě potemněla. Potom se s přimhouřenýma očima podezíravě zeptal: „Jaké otázky?”

„To je jedno jaké. Prostě dělejte to, co vám říkám! Ta stará baba mi za svého života skoro nic nedala. A nebude mě pronásledovat ještě z hrobu. Dostanu to všechno!”

„Mohu něco poznamenat?”

„Co?”

„Možná by o těch dokladech mohla vědět slečna Kendallová.”

Alistair na něj vrhl pohled, pod kterým mu naskočila husí kůže. Právník se chopil karafy s brandy, nalil si a třemi doušky sklenku vyprázdnil.

„Slečna Kendallová tu není,” připomněl mu Alistair chladně. „Pokud si vzpomínáte, vyhodil jsem ji.”

Rudd pokýval hlavou. „Jo, to je pravda. Ale myslím, že teď by nám byla -”

„Proč vás to nenapadlo už včera, než jsem ji vyhodil na ulici?” zařval Alistair.

Rudd sebou při každém slovu trhl. „Nenapadlo mě, že se objeví takový problém. Kdybychom ji dokázali najít, možná…”

Alistair k němu přistoupil a zadíval se právníkovi do tváře. Skutečně si myslíte, že bych před Cerynise Kendallovou přiznal, že nemám tušení, kde má Lydie doklady? Není to pro dědice podivná situace?”

„Ano, je to nezvyklé,” připustil právník. „Ale stejně by s tím nemohla nic dělat, tak co, na tom nic není. Není v postavení, kdy by mohla působit -”

Alistair ztratil trpělivost. Je pryč! Nemá tu co dělat! A tak to i zůstane!”

Zarudlé oči mu zuřivě plály. „Při troše štěstí jí někdo co nevidět podřízne krk, pokud k tomu už nedošlo.” Rudd znovu sáhl po karafě s brandy, ale Alistair mu ji vytrhl. Potom právníkovi naznačil, aby ho následoval.

„Dám služebnictvu k uctění památky jejich zesnulé paní den volna,” navrhl a objal právníka kolem ramen. „Pokud jsou ty papíry v domě, najdeme je.”

Nedaleko mola, u kterého kotvil Audacious, zastavil kočár. Vystoupil Jasper, požádal kočího, aby vyložil náklad, a otočil se, aby pomohl vystoupit Bridget. Společně posbírali kufříky, brašny, vaky, dřevěnou bednu a stojan a vykročili k můstku vedoucímu na loď.

„Je na palubě slečna Kendallová?” zeptal se Jasper prvního námořníka, kterého zahlédl. „Kapitán Sullivan nám řekl, že dáma, kterou hledáme, je na palubě lodi Audacious. Máme správné informace?”

Narazili na Stephena Oakse a jeho pozornosti uniklo máloco. „Ta dáma je tady, mluvil o tom kapitán,” připustil. „Co jí chcete?”

„Přivezli jsme jí několik jejích věcí,” vysvětlovala Bridget s úsměvem. „Pokud se chystá

odplout z Anglie, budou se jí určitě hodit.”

„Budete mi muset říct svý jména a já se zeptám kapitána.”

V tu chvíli se objevil Beau, položil páru několik otázek a pak se vydal pro dívku. Noc trávil v kajutě svého zástupce, ale moc se nevyspal, protože mu myslí stále vířily zmatené představy o Cerynise. Uvažoval, co je horší, jestli být skutečně s ní, nebo se potýkat s fantazií.

Zaklepal na dveře a zaslechl nějaké zvuky. Potom zavládlo ticho. Beau čekal. Za chvíli se otevřely dveře a kapitán se díval do tváře krásné ženy, kterou zaskočil ve chvíli, kdy na přijímání návštěv nebyla připravena. Něco skrývala za zády. Zřejmě si vyprala prádlo, rozvěsila je po kajutě, aby uschlo, a po jeho zaklepání je spěšně posbírala. Teď se snažila ukrýt je před ním a zároveň udržet klopy županu tak, aby se nerozevíraly. Měla k tomu dobrý důvod, protože pod sametem se rýsovala vznosná ňadra.

„Jsou tu dva sloužící z Winthropova domu. Přivezli vám nějaké věci,” oznámil a zopakoval jména, která mu řekli. „Mám je sem přivést?”

„Samozřejmě!” vyhrkla nadšeně, ale vzápětí si uvědomila, jak vypadá. „Ale dejte mi chvilku času, ano?”

Beau ukázal přes rameno na zvonec. „Až budete hotová, zazvoňte a já je pošlu dolů.” „Děkuji vám.”

Beau doufal, že její oblečení nebude tak znepokojivé a umožní mu zachovat si chladnou hlavu. „Až odejdou, mí muži vám přinesou vaše zavazadla. Určitě vás potěší, že už nebudete muset nosit můj župan.”

„Je příjemný,” poznamenala tiše a pohladila látku rukávu.

Beau nemohl odtrhnout oči od její štíhlé postavy a obdivoval hlavně to, co župan ukrýval. Viděl ji už nahou a nemohl na tu krásu zapomenout. „Obdivuji, jak vám sluší. Já v něm tak dobře nevypadám.”

Cerynise cítila, jak po jeho komplimentu rudne. „Jste velice galantní, pane, když uvážíme, že nic jiného nemám.”

„Kdyby všichni chudí vypadali jako vy, holčičko, jsem si jistý, že by jim to nijak zvlášť nevadilo.” Vzal si z šatníku modrý kabát a spiklenecky na ni mrkl jako kdysi. „Pošlu za vámi vaše hosty.”

Když se ve dveřích kajuty objevila Bridget, s výkřikem se rozběhla a dívku objala. „Ach, slečno, tolik jsme se o vás báli. Ale našli jsme vás a vypadáte moc dobře.”

„Jak to, že jste tu oba?” zeptala se Cerynise ustaraně. „Pan Winthrop vás nepropustil, že ne?”

„Ne, ale dostali jsme dnes volno, slečno. Zítra ráno musíme být zpátky,” vysvětloval Jasper. „Pan Winthrop prohlásil, že má nějakou důležitou práci a nechce, aby se mu při tom služebnictvo pletlo pod nohy a rušilo ho.”

Cerynise si vydechla. „Díkybohu, bála jsem se, že jste kvůli mě oba přišli o místo.”

Přivezli jsme vám stojan, slečno. Pan Oaks slíbil, že vám ho přinese,” informoval ji komorník. S nezvyklým úsměvem ukázal dřevěnou krabici, kterou ukrýval za zády. „Tohle jsou vaše barvy, že?”

„Ano!” vykřikla Cerynise a šťastně se rozesmála. „Jak se vám to podařilo odnést z domu?”

„Vyklouzli jsme s tím dneska ráno, když pan Winthrop a slečna Sybil ještě spali,” oznámila Bridget hrdě. „Netušili jsme, že nás pošle na celý den z domu, ale povedlo se, slečno. Neodvážili jsme se přivézt všechno, to jistě chápete, jen trochu šatstva a pár věcí, který by vám určitě chyběly. Obrazy jsme přenesli do skříně na půdě. Do tý, co je za těma bednama. Pan Winthrop o ní určitě neví, takže je hned tak nenajde, i kdyby tam nahoru zašel. Když nám

necháte adresu, kde budete za mořem, pokusíme se je za várna poslat.”

„Zeptám se kapitána Birminghama, jestli by mi půjčil peníze na jejich dopravu. Nechci, abyste s tím měli nějaké výdaje.”

„To by nám pomohlo, slečno,” přiznala Bridget. „Rozhodli jsme se, že si najdeme práci jinde. Pokusíme se najít pomoc u přátel paní Winthropové. Je nám jasný, že horší než teď už to být nemůže.”

„Ale až odejdete,” vylekala se Cerynise, „nezjistí Sybil, že nějaké šaty chybí? Mohla by vás obvinit z krádeže.”

Bridget zavrtěla hlavou. „Pochybuju, že slečna Sybil by si něčeho všimla, slečno. Stejně je nemůže nosit. Ty, co jsme přivezli, byly pod velkou hromadou, kterou nechala na zemi po prohlídce šatníku a prádelníku. Nejspíš už na ně dávno zapomněla.”

„Vystavili jste se velkému riziku, když jste mi mé věci přivezli,” namítla Cerynise, ale bylo na ní vidět, jak velkou jí udělali radost. „Nevím, jak vám dost poděkovat.”

„Nám stačí pocit, že se dostaly k tomu, komu patří, slečno,” ujistil ji Jasper. „Necítili bychom se dobře, kdybychom vám nemohli nějak pomoci.” Potom se zasmál. „Paní Winthropová by nás určitě chodila strašit, kdybychom se o to nepokusili.”

„Jste oba skuteční přátelé,” ujistila je Cerynise a vzala oba za ruku. „Budete mi moc chybět.”

„Paní Winthropová vás měla moc ráda. Byla jste pro ni dcerou, kterou nikdy neměla,” zamumlal Jasper. „Považovali jsme vás s Bridget za její adoptivní dceru. Bude se nám po vás stýskat.”

Služebná se zhluboka nadechla a mrkala, aby udržela slzy. Potom se rozhlédla po kajutě, aby se uklidnila. „Viděla jste někdy takovou nádheru, slečno?” prohodila. „Kromě domu paní Winthropové,” opravila se vzápětí. „V životě jsem ještě nebyla na lodi, ale vždycky jsem si představovala, že to tam páchne po rybách. Vůbec mě nenapadlo, že byste mohla cestovat domů na takový lodi, když nic nemáte.”

„Kapitán Birmingham je můj starý známý,” vysvětlovala Cerynise a raději se nezmínila, že na jeho lodi domů nepopluje. „Před lety patřil ke studentům mého otce. Byl velice nadaný, ale odmítl jít dál studovat. Měla jsem opravdu velké štěstí, že je právě tady.”

„Vypadá moc dobře, slečno,” podotkla Bridget. „A hodný je i pan Oaks, který nás na loď přivedl.”

Jasper ale služebné decentním zakašláním připomněl, že by se měla ovládat. Stiskl Cerynise ruku. „Měli bychom už jít, slečno. Doufám, že na sebe budete dávat pozor a napíšete nám, jak se vám vede.”

„Jistě,” vypravila ze sebe dívka v slzách. „Ozvu se, jakmile se dostanu do Charlestonu.”

„Dobře, slečno,” zamumlal Jasper. „Oba se budeme na zprávy od vás moc těšit.”

„Bridget, mohla byste poprosit kapitána Birminghama, aby sem na chvíli přišel?” požádala Cerynise služebnou. „Zeptám se, jestli mi půjčí peníze na dopravu obrazů.”

Dívka s úsměvem souhlasila. „Už jdu, slečno.”

O chvíli později se objevil Beau. Jasper stál s kamennou tváří na chodbě, otevřel mu dveře a oznámil: „Slečna si s vámi přeje mluvit, pane.”

Když se objevil v kajutě, Cerynise k němu vykročila. „Jasper s ostatním služebnictvem ukryli mé obrazy v domě paní Winthropové a chtějí mi je později poslat. Ale nemám žádné peníze. Chtěla jsem vás požádat, jestli byste mi nepůjčil.”

„Kolik potřebujete?” zeptal se, došel ke stolu a otevřel zásuvku.

„Myslím, že deset liber by mělo stačit. Těch obrazů je tam dost. Dost se jich už podařilo

prodat, některé i za deset tisíc liber. Až je doma zpeněžím, budu vám moct půjčku splatit dvojnásob.”

„Za kolik jste je prodala?” ujistil se Beau.

Cerynise pokrčila rameny v obavách, že by to mohl považovat za chvástání. „Za deset tisíc liber.”

„A ten Alistair Winthrop, o kterém jste mi vyprávěla, si je chce přivlastnit?” „Ano,” odpověděla nejistě.

„Tak to je prvotřídní zloděj,” prohlásil Beau rozhodně. „Ty obrazy patří vám, nikomu jinému.”

„Pan Winthrop a jeho právník takovou možnost odmítli, protože paní Winthropová kupovala barvy, platila mi učitele a zařizovala výstavy.”

Beau nad tak tupou logikou zavrtěl hlavou. „A co by měla, kdybyste je nenamalovala?” „Plátno a olejové barvy,” připustila Cerynise. „Přesně tak.”

Dívka se jeho rozhořčení usmála. „Snažila jsem se jim to vysvětlit, ale byli rozhodnuti nedat mi vůbec nic. Klidně bych jim posledních pět let života v domě paní Winthropové zaplatila. I potom by mi zbylo z toho, co jsem za obrazy utržila, dost. Jenomže Alistair oznámil, že i ty peníze jsou jeho.”

„Možná bych vám měl najít právníka,” uvažoval Beau. „Jistě by se našel důvod, proč dědictví napadnout.”

„Raději bych jela domů,” namítla tiše. „Tolik se mi stýskalo.”

Beau odpočítal mince, dal je do váčku a ten jí vložil do dlaně. „Myslím, že bychom měli dát Jasperovi patnáct liber. Za odeslání i za potíže, které jsou s tím spojené. Bude to stačit?”

„Jistě. Děkuji vám.” Chtělo se jí obejmout ho a políbit, ale to by nebylo vhodné.

„Asi bude lepší, když se s tím Alistairem Winthropem nepotkám,” připustil Beau. „Zřejmě bych se neudržel a nějakou mu vrazil.”

Když odešel z kajuty, zastavil se na chodbě a tiše o něčem hovořil s Jasperem. Komorník souhlasně přikývl, Beau mu podal měšec, který měl za pasem, a oba muži si potřásli rukama. Kapitán se vydal po schůdcích na palubu, Jasper se vrátil do kajuty.

Cerynise mu podala peníze. „Hlavně buďte opatrní,” nabádala ho. „Nechci, aby vás pan Winthrop z něčeho podezíral a nechal vás zavřít. Kdyby zjistil, že se pokoušíte dostat obrazy z domu, měl by dobrý důvod vydat vás do rukou zákona.”

Jasper se pobaveně usmál. „To by mě nejdřív musel chytit, slečno, ale vzhledem k tomu, v jakém stavu chodí v noci spát a jak pozdě vstává, se domnívám, že něco takového nehrozí.

Krom toho spí on i Sybil tak tvrdě, že bychom mohli odnést celý dům, aniž by si toho všimli. Myslím, slečno, že budete překvapena, co se nám podaří do Ameriky dopravit.”

Když Jasper s Bridget odešli, Billy jí přinesl dolů stojan a několik vaků. Za ním se objevil opálený námořník s velkým kufrem na rameni. Když složili náklad, Billy jí oznámil: „Kapitán mě požádal, abych vám vyřídil, že večer a v noci nebude doma. Máte k dispozici jeho kajutu a nikdo vás nebude rušit. Mám za úkol dohlídnout, abyste měla všechno, co potřebujete.”

Cerynise uvažovala, co mohlo kapitána tak zaměstnat na celý večer. Napadly ji jen prostitutky, které se potulují přístavem. Představa, že by mohl být v náručí jiné ženy, ji nijak netěšila, ale těžko to mohla dát najevo. Statečně se na Billyho usmála. „Myslím, že si vystačím sama.”

„Nikdo vás nebude rušit, slečno,” ujistil ji chlapec.

Když odešel, Cerynise začala zkoumat obsah zavazadel a zjišťovat, co se Bridget podařilo

přivézt. Zaskočilo ji, když našla ve velkém kufru své nejlepší šaty na denní i večerní nošení. Vaky byly naplněné obuví, nočními košilemi, spodničkami, hedvábnými punčochami a vůbec vším, co dobře vybavená žena potřebuje. Cerynise nedoufala, že by se kdy shledala s tolika svými věcmi. Bridget se podařilo pronést Alistairovi pod nosem téměř polovinu jejího šatníku. Teď se bude moci obléknout tak, aby upoutala kapitánovu pozornost a možná pak dovolí, aby se do Ameriky plavila s ním.

„Musí to tu být!” trval sveřepě na svém Alistair. Seděl za stolem v pracovně. Rudd se vzdal už před několika hodinami.

„Není to tu,” povzdechl si právník. Nevěřícně vrtěl hlavou a rozhlížel se po hromadě dokumentů, která ho obklopovala. Nikde ale nenašel ani náznak informace, která by jim pomohla. „Ani tady, ani nikde jinde v domě.”

Howard Rudd byl pobledlý, měl unavené oči a vypadal zničeně. Poháněla ho stejná úzkost jako Alistaira, ale napětí na něm bylo znát daleko víc. Jedna tvář mu začala cukat a rty měl tak pevně sevřené, že vypadaly, jako by z nich zmizela krev.

„Musí to tu být,” zopakoval Alistair dutě. „Musí tu být nějaký doklad o tom, kam ta stará čubka svý peníze zašila.”

Rudd se znovu zhluboka nadechl. „Není. Převezla vás.” Zvedl ruku a ukázal kolem sebe. „Musíte se s tím smířit! Nic tu není. Všechny ty papíry, dopisy a účty sahají řadu let zpátky. Ale není tu jediná zmínka o tom, kam uložila své peníze. Ukryla to dobře.” Vyhrabal se na kolena a přes velké potíže se mu podařilo vstát. „Jistá je jediná věc. Nezůstal tu jediný z dokladů o investicích, ke kterým jsem míval před lety přístup. Všechny jsou pryč.”

Zatracená fúrie!” ulevil si Alistair. „Nemohla si to přece vzít do hrobu! To nejde!”

Je to tak,” odpověděl Rudd tupě. „A nemůžete s tím vůbec nic dělat. Bude trvat celé měsíce, než se nám podaří zjistit, kam to mohla uložit. A budeme mít velké štěstí, když najdeme alespoň polovinu.”

„Tak dlouho čekat nemůžu!” křičel Alistair. „Věřitelé mi jdou po krku už teď. Nebýt dědicem tý starý potvory, byl bych už dávno ve vězení pro dlužníky.”

„Mohli bychom jim sdělit, že zanechala své věci v nepořádku a je třeba se jimi probrat,” navrhl Rudd unaveně. „Nezískal byste tak nějaký čas?”

„Jo! Věřitelé by začali větřit a uvažovat, jestli se něco nezvrtlo!” Zadíval se na Rudda. „Dobře víte, že se to musí vyřešit rychle a v tichosti. Proč jste mi neřekl, že nevíte, kde její peníze jsou?”

Rudd po jeho poznámce zbrunátněl. „Nesnažte se mi za to dávat vinu!” Sáhl po karafě s brandy, ale zjistil, že je prázdná, a bouchl s ní o stůl. „Jednal jsem s vámi na rovinu a řekl vám, že jsem Lydiiny záležitosti už několik let nespravoval. Jak jsem mohl vědět, co za tu dobu podnikla?” Sklonil se k Alistairovi. „A oba víme, co to znamená. Mohla se svým majetkem podniknout cokoliv.

Oba muži na sebe mlčky zírali.

Rudd smířlivě zvedl ruku. „Možná bychom toho dneska měli už nechat a ráno znovu začít s čistou hlavou.”

„Kdy vy jste měl naposledy čistou hlavu?” odsekl Alistair, ale i on toho měl už dost. Svezl se do křesla a rozhlédl se po nepořádku v místnosti. Tak to vypadalo téměř po celém domě. Během dne probírali celý dům místnost po místnosti. Vyházeli obsah skříní, zásuvek, dokonce obraceli i matrace. Až se ráno vrátí služebnictvo a uvidí tu spoušť, dojde jim, že něco není v pořádku.

Alistaira zachvátila hrozná představa, jak trpí ve vězení. Špinavý, hladový, unavený,

vydaný zcela na milost a nemilost bachařů. Ta myšlenka mu poslední dobou nedávala spát a pronásledovala ho úzkost.

Přinutil se myslet na jiné věci a uvědomil si, že téměř celý den nejedl. Upřel na Rudda zamračený pohled. „Jděte najít Sybil a řekněte jí, aby nám připravila něco k jídlu.” Když právník odcházel z pracovny, zavolal za ním: „A ať je to k jídlu, jinak pocítí mou ruku. Ta čubka je k ničemu stejně jako všechny ostatní.”

„Podívám se, v čem bych jí mohl pomoct,” zamumlal Rudd. Ochutnal výsledky jejího vaření už dřív a několik dnů toho litoval.

Rudd byl pryč teprve chvíli, když se u předních dveří ozvalo důrazné zabušení. Alistair ztuhl hrůzou. Nenapadlo ho, že by měl něco podniknout. Bušení se vzápětí ozvalo znovu. Teprve v tu chvíli si uvědomil, že služebnictvo má volno a Sybil s Ruddem jsou v kuchyni, takže bude muset dojít ke dveřím sám. S klením se zvedl, postavil se na ztuhlé údy a prodíral se přes hromady papíru ke dveřím. Když se dostal do haly, hodiny v salonu odbíjely devátou.

Koho to sem v takovou hodinu čerti nesou? Jedině, pomyslel si s nadějí, že by se Cerynise rozhodla připlazit zpátky. Kéž by tomu tak bylo! Znovu už si tu malou čubku vyklouznout nenechá. Alespoň dokud z ní nevymačká všechno, co by mohla vědět.

Když ale ve dveřích uviděl šedovlasého muže s pečlivě upraveným knírem a brýlemi, nálada mu poklesla. Návštěvník měl na sobě střízlivý oblek, který ho zařazoval do vyšších vrstev. Očekával, že mu otevře někdo ze služebnictva, a proto si rozcuchaného a neupraveného Alistaira chvíli zaraženě prohlížel.

„Omlouvám se za pozdní hodinu, ale mohl bych mluvit se slečnou Kendallovou?”

„Slečnou Kendallovou?” zopakoval Alistair podezíravě. Ten člověk byl těžko její nápadník, a pokud Alistair věděl, všechny příbuzné měla za oceánem. Zvědavost ho vyburcovala k ostražitosti. Ustoupil stranou a s úsměvem prohodil: „Tak vyjdete za Cerynise, pane…”

„Promiňte, pane. Jmenuji se Thomas Ely. Jsem právníkem paní Winthropové. Přijměte upřímnou soustrast.” Potom se na Alistaira zadíval, jako by si nebyl jistý, kam ho zařadit. „Vy jste z příbuzenstva, pane?”

„Ano…” Alistair horečně uvažoval. Bylo mu to jasné hned od začátku. Ani ho nezaskočilo, že se právník objevil. Celý den v něm narůstalo podezření, že se něco zvrtlo. Rudd to naznačil, když říkal, že Lydie mohla podniknout cokoli. Oběma bylo celou dobu jasné, že může existovat nová poslední vůle. Přítomnost Elyho tuto domněnku potvrdila.

„Jsem prasynovec paní Winthropové,” informoval muže a vedl ho do salonu, jediného pokoje v domě, který zůstal nedotčený. „Je od vás hezké, že jste přišel tak brzy.”

„Ale ne,” namítl Ely. Vypadal zmateně a ve tváři se mu zračily obavy. „O smrti paní Winthropové jsem se dozvěděl až z oznámení v dnešních novinách. Zarazilo mě, že jsem nebyl informován okamžitě.”

„Drahá Cerynise vám nedala zprávu?” tvářil se Alistair překvapeně. Mozek mu začal pracovat. Najednou byl úplně klidný, nervozita posledních dnů z něj zcela opadla. Dlouho čekal, až sekyra dopadne. Když k tomu teď došlo, začal probírat možnosti, které má.

„Ne, obávám se, že ne,” potvrdil Ely a po Alistairově vybídnutí se usadil v jednom z křesel. „Musím přiznat, že odchod paní Winthropové mě zaskočil. Před necelým týdnem jsem s ní ještě mluvil a na svůj věk vypadala neuvěřitelně zdravě.”

„Zemřela naprosto nečekaně,” souhlasil Alistair s předstíraným smutkem. „Je to pro nás hrozná ztráta.”

Z Elyho výrazu nebylo možné nic vyčíst. „Kdybych mohl mluvit se slečnou Kendallovou…” „Ano, jistě. Když mě na chvíli omluvíte, podívám se, kde by mohla být. Služebnictvo

dostalo den volna, a tak se o to musím postarat sám. Chvíli mi to bude trvat.” „Rád počkám,” ujistil ho Ely.

Alistair prošel halou, jídelnou a komorou do kuchyně. Vyzval Rudda, aby šel za ním.

„Sybil vůbec neumí vařit,” stěžoval si právník. „A já na tom v tomto ohledu nejsem o nic lépe. Navrhla, abychom se šli najíst někam do hostince.”

Alistair chytil muže za klopy a přitáhl ho k sobě. „Na tom teď nezáleží. Přišel nás navštívit pan Thomas Ely. Není vám to jméno povědomé?”

Rudd zbledl. „Je to právník ze City, známý a uznávaný.”

„Právě mi řekl, že zastupoval Lydii. A chce mluvit se slečnou Kendallovou. Chápete, co to znamená?”

Ruddovi se vydralo z hrdla podivné zachroptění. „A je po všem. Co budeme dělat?”

Alistaira pohled na jeho zděšení pobavil. Vychutnával si pocit, že on dokáže zůstat klidný i ve chvílích, kdy ostatní odpadají. Považoval to za další důkaz své nadřazenosti. „Buď zticha, ty imbecile!

Ještě jsme neskončili. Rozumíš? Vyskytl se jen drobný problém. Dokážu se s ním vypořádat sám. Ty jenom dohlídni, aby Sybil nevytáhla paty. Jinak bude skutečně po všem!”

Rudd váhavě přikývl a vrátil se do kuchyně. Alistair si uhladil vlasy a napřímil ramena. Se samolibým úsměvem se vrátil přes halu do salonu.

„Omlouvám se, ale slečna Kendallová odešla k přítelkyni.”

Právník vypadal překvapeně. „Odešla? Když drží smutek?”

Alistair si povzdechl. „Slečna Kendallová je velice mladá, pane Ely. Obávám se, že teta Lydie na ni byla příliš měkká. Ale jsem si jistý, že to Cerynise nemyslela špatně.”

„Stejně mi není jasné, jak mohla za takových okolností odejít za zábavou.” Vzápětí se Ely vzpamatoval, odkašlal si a začal se zvedat. „V tom případě přijdu zítra ráno. Mohu počítat s tím, že mě slečna Kendallová přijme?”

„Předpokládám, že ano. Kdybyste mi řekl, co s ní potřebujete projednat, informoval bych ji.”

„Mé jednání se slečnou Kendallovou je soukromé, pane. Ještě jednou se omlouvám, že jsem vás tak dlouho zdržel. Přeji vám příjemný večer.”

„V tom případě se už ráno nemusíte vracet.”

Ely překvapeně usedl. „Ujišťuji vás, že mám k návštěvě dobrý důvod.”

„O kterém mi nechcete nic říct. Jenomže slečna Kendallová není plnoletá, a protože žije pod mou střechou, já rozhoduji o tom, kdo ji navštíví a kdo ne.”

„Pod vaší střechou?” Než si právník stačil uvědomit, co právě prozrazuje, vyhrkl: „Mýlíte se, pane. Dům patří slečně Kendallová.”

Alistair strnul, ale mysl mu horečně pracovala. Snažil se zachovat klid a pronesl: „Tak se teta zachovala podle mé rady.”

„Podle vaší rady?”

„Jistě,” prohodil Alistair jako zkušený herec. „To já tetě Lydii navrhl, aby nechala majetek slečně Kendallová. Nakonec, to děvče nikoho nemá, o rodiče přišla už jako dítě. Teta Lydie byla posledních pět let její poručnicí a velice si Cerynise oblíbila.”

„Samozřejmě vím o náklonnosti paní Winthropové k její schovance, ale neměl jsem tušení -” Ely se zarazil, protože si nebyl jistý, co se vlastně děje. Pohlédl na Alistaira a prohodil: „Taková velkorysost je dnes nevídaná.”

„Vždycky jsem se přikláněl k názoru, že peníze plodí jen zlo. Vy si to nemyslíte?”

„No, přílišná láska k nim určitě,” připustil právník. „Už jsem za svůj život viděl hodně zla spáchaného ve jménu peněz.”

„Přesně tak, pane. Ale kvůli tomu děvčeti doufám, že teta Lydie zanechala své věci v pořádku. Vždycky byla velice pečlivá.”

„Samozřejmě. Všechno je v naprostém pořádku. Vlastně,” právník vytáhl z kapsy papír, „mám tu přesný soupis veškerého jejího majetku. Zítra ráno začnu bankám a firmám oznamovat změnu vlastnictví. Co se týče poslední vůle…,” přelétl dokument jediným pohledem, „je velice jednoduchá. Krom menších částek odkázaných služebnictvu dědí veškerý majetek slečna Kendallová.”

„Všechno?” ujistil se Alistair.

„Přesně tak,” přikývl Ely. „Jak jsem už řekl, nemůže to být jednodušší.”

„Bylo od tety velice chytré, že nic nekomplikovala,” prohodil Alistair. „Slyšel jsem o mnoha závětích, které prošly rukama řady právníků a každý tam něco doplnil.”

Muž s knírem se usmál. I jemu připadalo takové počínání absurdní. „Ujišťuji vás, pane, že v tomto případě se nemusíte ničeho takového obávat. Paní Winthropová hovořila o těchto záležitostech výhradně se mnou. O všechno jsem se postaral sám.”

„Jsem si jistý, že si teta vašich služeb vážila,” zamumlal Alistair a sevřel v ruce bronzovou sošku tanečnice, která stála na jednom ze stolků. Vypadalo to jako cenná věc, ale právě teď pro něj měla soška úplně jinou hodnotu. „Důvěra mezi právníkem a jeho klientem je velice důležitá.”

„Máte naprostou pravdu. Často musím své drahé manželce vysvětlovat, že o některých věcech s ní nemohu hovořit -”

Alistair sevřel pevně sošku a zaútočil. Ely měl jen zlomek vteřiny na to, aby si uvědomil, co se děje. Na muže svého věku měl obdivuhodně rychlé reflexy. Vztáhl ruku, aby ránu ztlumil, ale nepodařilo se mu to. Těžký bronzový podstavec ho udeřil do čela. Zazněla dutá rána, oči se mu protočily vzhůru a zvolna se svezl ke straně.

Alistair se zrychleným dechem sledoval, jak právníkovi stéká k obočí pramínek krve. Když začalo hrozit, že ukápne na potah, sebral z vedlejšího křesla vlněnou přikrývku a zabalil do ní právníkovi hlavu. Potom uchopil muže za ramena a táhl ho přes salon a halu k zadnímu schodišti.

Rudd vystrčil hlavu z kuchyňských dveří, když zaslechl podivné zvuky. Zahlédl, jak Alistair vleče břemeno, a vyděšeně vydechl. Zachvátila ho hrůza a téměř neslyšně zašeptal: „Co jste to udělal?”

Když Alistair zahlédl právníkovu popelavou tvář zkřivenou zděšeným výrazem, chtělo se mu smát. „Jděte do salonu,” nařídil mu. „Na zemi leží papíry. Zvedněte je a přineste je sem.” Rudd se nemohl pohnout. „C - co chcete dělat?”

„Co bych asi tak mohl udělat? Nechat tělo v salonu a počkat, až se vrátí služebnictvo? Nebo dopustit, aby ho uviděla Sybil a začala ječet? To určitě!” Proč se musí s tím tupohlavcem potýkat i teď? „Samozřejmě se ho musíme zbavit. Drahá tetička sepsala novou poslední vůli a všechno v ní odkázala Cerynise. Pan Ely byl tak rozumný, že ji přinesl s sebou, stejně jako soupis Lydiina majetku.”

Rudd zavrtěl hlavou. „To je strašné. výborné. pomůže nám to vystopovat uložený majetek, ale ten nepat ř í vám. Je -”

„Můj!” prohlásil Alistair rozhodně. Byl skloněný nad tělem, které táhl, ale napřímil se a vrhl na Rudda šelmovský úsměv. „Všechno je moje. Ta čubka z toho už nic neuvidí. A teď buďte rozumnej a dělejte, co vám říkám.”

Dál už se Ruddovi nevěnoval a táhl tělo chodbou ke dveřím do malé zahrady za domem. Odsud vedla ve zdi obklopující dům branka do uličky. Pokud si dobře vzpomínal, na konci

zahrady stávala v přístřešku kára.

Za chvíli se objevil Rudd. V měsíčním světle vypadal hrozně. Alistair mu vytrhl z ruky papíry a zasunul si je za vestu.

„Pomozte mi ho zvednout,” nařídil a ukázal na tělo.

Rudd se zašklebil. „Jste si jistý, že je mrtvý?”

„Samozřejmě,” odsekl Alistair. „Copak si myslíte, že jsem úplnej pitomec?” Rudd uchopil muže za nohy a společně ho naložili na káru.

„Vyjděte na ulici a rozhlédněte se, jestli tam nikdo není,” nařídil Alistair. „Musíme dávat pozor, svítí měsíc.”

Rudd poslechl a vrátil se s ujištěním, že v dohledu nikdo není. „Kam ho odvezeme?”

„K řece,” odpověděl Alistair nezúčastněně. „A teď přineste tři z těch starých plášťů, co visí u vchodu pro služebnictvo.”

Rudd se obával, že ho každou chvíli opustí i to málo, co má v žaludku. Vůbec se mu nelíbilo, co má udělat, ale nedokázal najít sílu se vzepřít. Paní Winthropová byla velice bohatá žena, a pokud to bude možné, rád by získal podíl z jejího štědrého dědictví. Doufal jen, že se toho dožije.

Když se právník vrátil, Alistair si všiml, že je nezvykle bledý dokonce i v měsíčním světle. „Co je s vámi?” sykl na něj. „Když se na vás člověk dívá, řekl by, že jsem vám právě před očima zavraždil vaši milovanou matku.”

Rudd zvedl ke svému komplici vyděšené oči a vypravil ze sebe: Ještě nikdy jsem nic takového neudělal.”

Alistair přehodil jeden plášť přes tělo na káře a druhý přes sebe. „Možná ne, ale nevadí vám obrat vdovu o poslední kůrku a nechat ji zemřít v chudobě.”

„Nikdy jsem nikoho vědomě nezabil!” Vyhrkl Rudd na svou obranu, když vjížděl s károu do uličky.

„No, tohohle jste taky vědomě nezabil,” namítl Alistair a široce se usmál. „Copak nechápete, jaký nás potkalo štěstí?”

„Zabít člověka bych štěstím nenazýval.”

„Když na to stačila jediná rána a na místě nic nezůstalo? Jestli to není štěstí, příteli, tak co to teda je?”

„Chladnokrevná vražda.”

„Pche! Přeháníte!” pohodil Alistair hlavou. „Budete z toho mít skoro tolik co já. Potom budete moct svýmu svědomí dopřát tolik brandy, kolik bude potřebovat.” „Kéž bych se mohl napít hned teď.” „Později! Teď nás čeká práce.”

Rudd mu nemohl odpovědět, protože lapal po dechu, jak táhli káru k řece. K Temži se dostali úzkými postranními uličkami ukryti za řadami domů. Nikoho nepotkali, a pokud stačili sledovat, ani je nikdo neviděl. Na potopení těla byla vhodná hodina. Slušné dámy a gentlemani se ukládali k spánku a jejich služebnictvo dokončovalo práci a chystalo se udělat totéž.

Díky noci a mlze, která se zvedala od řeky, by si dvou mužů s břemenem při zběžném pohledu z okna nikdo nevšiml. Když opustili přítmí uliček, aby se dostali přímo k řece, štěstí je neopustilo. Kolem projelo jen několik kočárů. Okénka měly zavřená, aby dovnitř nepronikal noční chlad, a kočí byli zachumlaní v pláštích.

„Rychle,” vybídl Alistair Rudda, když se dostali ke schůdkům k vodě nedaleko mostu. „Šoupneme ho do vody a zmizíme.”

Rudd držel káru vpředu, Alistair vzadu. Spustili se po dvou schodech k vodě. Dole se

Alistair na chvíli zastavil, aby si vychutnal moment vítězství. Potom se spokojeným úsměvem naklonil káru a nechal tělo sklouznout do tmavé vody. Lehké cáknutí bylo stěží v šumění vody slyšet. Sledovali, jak to, co zbylo z Thomase Elyho, odnáší silný proud.

O půl hodiny později stála kára na svém místě v přístřešku a Rudd seděl v pracovně u krbu. Hladina brandy v karafě od jeho příchodu značně poklesla. Sybil dostala za úkol uklidit nepořádek, který v domě po jejich hledání zavládl. Nebyla sice nijak nadšená, ale stačil jediný Alistairův pohled, aby přestala brblat a pustila se do práce.

Alistair se usadil s Ruddem v pracovně, ale alkohol k povzbuzení nepotřeboval. Stačilo mu pročítat papíry, které prozíravě přinesl Thomas Ely. Ovládla ho naprostá spokojenost. Všechno, po čem kdy toužil, má konečně na dosah ruky. Teď bude moct žít tak, jak si vždycky přál. Dosáhl toho, po čem prahl. Nikdo a nic se mu už nebudou stavět do cesty. Už roky se necítil tak dobře. Byl mocný, zabezpečený, šťastný! Lidé vraždu odsuzují, ale netuší, jaký skvělý pocit klidu a vyrovnanosti může přinést. Právě s tou myšlenkou si pohrával, když mu zrak padl na poslední list Lydiiny závěti, té, kterou se právě chystal hodit do plamenů. Z klidu ho vytrhla tři pečlivě napsaná slova:

Opsat a založit.

Hrdlo se mu sevřelo a zachvátil ho vztek. Otevřel ústa, jako by chtěl zařvat, ale nevyšel z nich ani hlásek. Rudd v klidu popíjel brandy, ale zpozorněl, když si všiml, že Alistair buší pěstí do stolu.

Právník se rozhlédl kolem a prohodil: „Ztratil jste rozum?”

Alistair zrudl a zmuchlal papíry v jedné ruce. Oči se mu blýskaly vztekem. „Existuje kopie!” „Samozřejmě. Copak jste si myslel, že by pan Ely přinesl jediný existující exemplář?” „Promiňte, ale nepatřím mezi vás příživníky a vaše praktiky neznám.” „Mohl jsem vám říct, že existuje kopie. A zřejmě ne jediná.” Rudd přimhouřil oči. „Co s tím budete dělat?”

Alistair se opřel a konečně uvolnil sevření, v němž drtil papíry. Přinutil se zhluboka nadechnout. Příjemný pocit uspokojení zmizel. Nesnažil se ho znovu přivolat. Vzápětí ho ovládl klid, který pocítil, když zabil Elyho. Přelil se přes něj jako uklidňující vlna.

„Musíme najít Cerynise.”

Rudd si zhluboka povzdechl. „Myslel jsem, že to řeknete.”

,Když dokážete předvídat mý myšlenky, mohl byste mi taky říct, jak je uskutečnit.”

„Říkala, že si půjde najít loď do Ameriky,” uvažoval Rudd nahlas. „Možná bychom ji našli někde v přístavu, jak se snaží nějakou najít.”

Alistairovi poklesla čelist a upřel na právníka pohled. Občas ho udivovalo, jak je Rudd mazaný.

Právník se postavil. „Nevím, jak by za cestu mohla zaplatit, když jste jí nechal jen to, co měla na sobě.”

„Je to ženská. Ta si způsob najde vždycky,” namítl Alistair. „Byla sice moc namyšlená, aby byla ochotná uspokojit moje potřeby, ale určitě po čertech rychle přijde na to, jak si cestu domů zaplatit.”

„Nemáte doufám v úmyslu ji hledat už dnes v noci?” ujistil se Rudd a nejistě se potácel ke stolu.

Alistair k němu zvedl znechucený pohled. „Vy jste zase opilý!”

Rudd se usmál. „Utápím své svědomí. Přesně jak jste mi předepsal, doktore Winthrope.” „Začneme ji hledat hned ráno,” zamumlal Alistair. Nic jiného mu stejně nezbývalo. Pochyboval, že někdo z kapitánů by uvítal noční vyrušení z povinností nebo zábavy. „Zjistíme,

jestli není v přístavu nějaká loď, která má namířeno do. kam to bylo?” „Do Charlestonu… v Karolíně,” připomněl mu Rudd.

„Jistě, do Charlestonu. Zjistíme, jestli ji v přístavu někdo viděl. Na takový lákavý pamlsek, jako je slečna Kendallová, se hned tak nezapomene.”

„Možná ji unesli a vydělává si v nevěstincích,” prohodil Rudd. „Mohl bych začít tam, i když by mi to nějaký čas zabralo.”

Alistair se zasmál. „Nemyslím, že byste byl pro děvky zábavný. Ne, začneme hledat ráno v přístavu.”

Právník se s ním chtěl dohadovat, ale Alistairův nenávistný úšklebek ho usměrnil. Nakonec je to muž, kterého Rudd sledoval, jak bez mrknutí oka svrhl svou oběť do Temže. Neměl v úmyslu se mu stavět do cesty teď ani v budoucnu. Vůbec se mu nelíbila představa, že by si na něm měly pochutnat hladové ryby.

4

Billy Todd se při pohledu na nedotčený tác se snídaní, který přinesl do kajuty před hodinou, zamračil. „Necítíte se dobře, slečno?”

„Ale ne, nic mi není,” ujistila ho Cerynise. Nechtěla prozradit, že se v noci příliš nevyspala, a chtěla předejít případným dalším otázkám. „Cítím se výrazně lépe než v posledních několika dnech.”

„Tak byste ráda k snídani něco jiného?”

Dívka s úsměvem zavrtěla hlavou. Kapitán zřejmě Billymu nařídil, aby na ni dohlédl. „Prostě jen nemám hlad.”

„Pan Monet vaří moc dobře, slečno, ale pokud byste měla chuť na něco jiného, rád vám to přinesu.”

Cerynise napadlo, co by mohlo volat po zobrazení na plátně víc než jídlo, které přinesl. Vypadalo ještě lépe než předešlé ukázky Philippova kuchařského umění. Jenomže Beaův včerejší odjezd jí nedal spát. Neustále se převalovala na posteli. Na jídlo neměla ani pomyšlení, protože se bála, že je to její pobyt na lodi, co ho přimělo hledat nocleh jinde. Nechtěla využívat jeho pohostinnost a nechtěla mu působit potíže. Pronásledovala ji také vzpomínka na dotěrnou prostitutku, a když si představila, že se s ní uchýlil někam do ústraní, ztrácela klid a zmocňovala se jí sklíčenost.

„Bude mi stačit nějaké ovoce a čaj, Billy,” trvala na svém. „Opravdu.”

Chlapec se na ni stydlivě usmál. „Vopravdu vám to bude stačit?”

Cerynise jeho zájem zaskočil a vysvětlovala: „Hrozně nerada jím sama, Billy. Ale ze všeho nejvíc se obávám toho, že jsem kapitána vyštvala z jeho kajuty.”

Chlapec se okamžitě rozzářil. „Tak to vás potěší, že kapitán už se vrátil, slečno. Přijel asi před hodinou.”

Daleko víc by ji potěšilo, kdyby Beau zašel do své kajuty, popřál dobré jitro a zeptal se, jak se vyspala. Ale neudělal to. Je to sice jen maličkost, ale zájem o to, jak se jí vede, by ji uklidnil. Takhle došla k závěru, že na pokračování jejich přátelství nemá zájem a nemůže se dočkat, až se jí zbaví.

Myšlenka na to, že ji Beau nemůže vystát, dívku trápila a uvažovala o tom, jak být co nejdřív pryč, dokud nechuť nezačne dávat otevřeně najevo. „Tak to si začnu balit věci a připravím se k odchodu na loď kapitána Sullivana. Kapitán Birmingham určitě uvítá, když bude

mít po noci mimo loď svou kajutu konečně pro sebe.”

Billy moudře nasadil neproniknutelný výraz. Kapitán nemá nejlepší náladu. Chlapci bylo jasné, že v noci se mu nedařilo podle jeho představ. „Nemusíte spěchat, slečno. Když jsem viděl kapitána naposled, mluvil právě s pomocníkem o nábytku, kterej se nakládá.”

„Nábytek?”

„Jo, slečno. Povezeme s sebou náklad nábytku. Bohatý lidi v Charlestonu maj vo nábytek ze starý vlasti zájem. Obyčejně se objevjej na palubě jako první, když Audacious dorazí do přístavu.”

„Kapitán Birmingham je velice podnikavý,” prohodila Cerynise. Začínala chápat, proč je tak vytížený, že nemá čas na přátele a nové vztahy.

Billy si nebyl zcela jistý významem slova podnikavý. Usoudil, že to bude něco jako chytrý. V tom případě by to kapitána zcela vystihovalo. „Radši půjdu, slečno. Kapitán chce snídat v kajutě pana Oakse. Schytal bych to, kdybych se zdržel.”

„V kajutě pana Oakse?” zamračila se Cerynise. Když se Beau vrátil už před hodinou, mohl se nasnídat s ní. Bylo čím dál jasnější, že se jí snaží ze všech sil vyhýbat.

O hodinu později se už cítila daleko civilizovaněji. Oblékla si šaty světle broskvové barvy. Krátký živůtek byl tvarovaný sámky a konce látky vytvářely fiží, které se snášelo od krku jako okvětní lístky. Dlouhé rukávy byly zakončené bohatým řasením. Sukni tvořily tři vrstvy nabírané látky.

Dlouhé vlasy si Cerynise vykartáčovala tak, že se začaly lesknout. Potom je sepnula a několikrát stočila na temeni. Vytvořila tak jednoduchý, ale půvabný účes. Navoněla se jasmínovou toaletní vodou a obula si střevíčky. Potom se usadila a čekala, až se objeví Beau Birmingham. Je ale možné, že jí jen vzkáže, aby se připravila k odchodu na Mirage.

Povzdechla si. Představa, že domů pojede s kapitánem Sullivanem, ji nijak netěšila, ale Beau dal mnohokrát jasně najevo, že on ji s sebou vzít nechce. Nebude ho prosit. Dává tak jasně najevo, že o ni nestojí, že by se jen zesměšnila.

Zaklepání na dveře se ozvalo dřív, než čekala. Nervózně si upravila šaty a doufala, že se ve dveřích objeví Beau. Ale stál za nimi nějaký muž se světlými vlasy a úzkým obličejem. Když na ni upřel šedé oči, zdálo se, jako by zapomněl, proč vlastně přišel. Potom se rozpomněl na dobré vychování a smekl. „Promiňte, slečno, kapitán mě poslal, abych vás doprovodil na palubu.”

Cerynise nepochybovala, že muž patří k posádce, ale ještě ho neviděla. „Kdo jste?” zeptala

se.

Muž si uvědomil prohřešek proti pravidlům slušného chování a zrudl. „Promiňte, slečno, jsem kapitánův zástupce Stephen Oaks.”

„Řekl vám kapitán, proč mám jít na palubu?” vyptávala se. „Odvede mě už na Mirage?”

Muže její otázka zaskočila. „Nic neříkal, slečno. Jen vás žádá, abyste přišla na palubu.”

Cerynise se zamračila. Beau Birmingham už se nemůže dočkat, až se jí zbaví. Posílá pro ni své podřízené, nechce s ní mít nic společného, nechce se s ní vůbec bavit. Než se naděje, bude z jeho lodi pryč. Pokud ten člověk má nějaké vychování, vůči ní ho neuplatňuje.

„Kapitán má teď moc práce s nakládáním a tak, slečno,” vysvětloval Oaks. „Ale myslel na vás a měl pocit, že byste se ráda nadechla čerstvýho vzduchu a užila si sluníčka.”

Cerynise chtěla mít ale jasno hlavně ohledně svého odjezdu. „Nevíte náhodou, kdy se mě kapitán chystá odvést na Mirage! Nebo o to požádal někoho jiného?”

Stephen Oaks se zdál zaskočený. „Pokud vím, slečno, kapitán se nezmiňoval, že odcházíte. Kdyby o tom uvažoval, určitě by mi něco řek. Začali jsme nakládat, takže nejdýl za

dva dny vyplujeme. Nejlepší bude, když půjdete na palubu a zeptáte se ho sama. Určitě vám sám řekne, co má v úmyslu.”

Cerynise byla v pokušení neuposlechnout, ale byla už tak dlouho zavřená v kajutě, že toužila vyjít ven. Přehodila si přes ramena šál s kašmírovým vzorem a následovala Oakse chodbou ke schůdkům na palubu.

Venku vál příjemný větřík, ve kterém se mísila slaná vůně moře s pachy města a mola, u kterého loď kotvila. Nebe bylo bez mráčku a od hladiny se odrážely sluneční paprsky. Paluba byla poseta tečkami světla, které Cerynise oslňovaly. Chvíli zůstala stát a vnímala tu krásu očima malířky. Toužila otevřít své barvy a zachytit okamžik na plátno dřív, než nenávratně zmizí.

„Viděl jste už někdy takovou krásu?” vydechla v úžasu.

Kapitánův zástupce se rozhlédl kolem sebe, ale neměl tušení, o čem dívka mluví. Nakonec došel k vlastnímu závěru. „Jo, slečno, Audacious je vopravdu krásná loď.”

Cerynise se usmála a dívala se kolem sebe. Loď byla z těch, na které mohl být její kapitán i posádka hrdí. I laikovi bylo na první pohled jasné, že je bytelná a vládne na ní pořádek.

Teď se na palubě i na přilehlé hrázi hemžili muži a potýkali se s nákladem. Nad hlavami se jim houpala zavěšená dřevěná bedna a zvolna klesala dolů. Jakmile se ocitla na palubě, muži uvolnili lana a za chvíli se z mola odpoutala další.

„To je ten nábytek, o kterém hovořil Billy?” zeptala se Cerynise kapitánova zástupce, který věnoval pozornost nákladu.

„Jo, slečno,” odpověděl. „Postele, skříně a podobný věci, to vezeme do Charlestonu tentokrát. Jsem si jistej, že náklady na cestu se nám vrátí už jen prodejem toho nábytku. Kapitán dokáže v každým přístavu vyhmátnout to nejlepší.”

„Billy říkal, že už na váš náklad čekají,” zamumlala, zastínila si dlaní oči a rozhlížela se, jestli na palubě nezahlédne Beaua.

„Jo, slečno. Kapitán Birmingham získal díky svýmu vkusu výbornou pověst. Kupci v Charlestonu se s radostí vrhnou na všechno, co přivezem, protože na tom sami dobře vydělaj. Ale pro nábytek si obyčejně přijdou soukromí sběratelé. Spěchají do přístavu hned, jak přistaneme. Prohlížej si jednotlivý kusy a snažej se navzájem přebít nabízenou cenou. Kapitánovi pak nezbejvá nic jinýho, než přijmout nejvyšší nabídku.”

„Pokud je ten nábytek tak kvalitní jako vybavení jeho kajuty, chápu, proč je po něm taková poptávka.”

„Jo,” souhlasil Oaks a dotkl se klobouku. „Ale teď mě, slečno, omluvte. Musím se vrátit k práci.”

„Samozřejmě.”

Cerynise upírala pohled na příď, kde stál Beau. Na sobě měl bílou košili s bohatě nabíranými rukávy a úzké kalhoty, které dávaly vyniknout jeho svalnatým nohám. Rozepnutá košile odhalovala zarostlou opálenou hruď. Ráno se jistě česal, ale kudrnaté vlasy mu už zase padaly do čela. Občas si je při hovoru s nějakým starším mužem prohrábl prsty. Cerynise napadlo, že ten muž je zřejmě obchodník. Ať se zabývá čímkoli, jeho oblečení prozrazuje, že je to úspěšný člověk. Na první pohled bylo jasné, že se o něčem dohadují a Beau trvá na svém. Zůstal neoblomný, několikrát důrazně zavrtěl hlavou a starší muž nakonec rozhodil ruce, aby naznačil, že se vzdává. Beau mu s úsměvem podal k podpisu nějaký papír, odpočítal peníze, které nosil ve váčku u pasu a vložil je staršímu muži do natažené ruky. Jednání ukončili potřesením rukou, cizinec si nasadil klobouk a odešel. S výsledkem jednání byli oba očividně spokojeni.

Beau se chvíli díval za odcházejícím mužem a uvažoval, co zdrželo pana Oakse. Ne že by ho v tu chvíli na něco potřeboval, chtěl jen vědět, jestli už přivedl Cerynise na palubu. Nakonec ho našel, jak se prodírá mezi nosiči k přídi, ale ještě dřív ho upoutal záblesk barvy za ním. Cerynise byla opravdu výjimečně krásná. Beau přešel o kousek dál, aby na ni viděl lépe. Srdce mu při tom pohledu poskočilo. Uvědomil si, že v ženských šatech na něj má stejný vliv, jako když na sobě měla Billyho kalhoty a košili. Od chvíle, kdy přišla na loď, ji nedokázal vypudit z mysli. Litoval, že se mu připletla do cesty, protože nedokázal najít prostitutku, která by se jí vyrovnala, a na loď se nakonec vrátil se stejným napětím, se kterým odcházel. A teď ho děsila skutečnost, že vypadá opravdu skvostně. Vždycky se považoval za jejího staršího bratra, ale najednou si uvědomil, že do ní začíná být poblázněný.

„Přivedl jsem slečnu Kendallovou na palubu, kapitáne,” informoval ho Oaks.

„Všiml jsem si.” Beau se rozhlédl kolem, aby zjistil, jak na dívčinu přítomnost reaguje posádka. Většina mužů sledovala jedním okem Cerynise a druhým svou práci. „A koukám, že muži taky.”

Stephen Oaks si odkašlal a ze všech sil se snažil odolat nutkání na dívku také pohlédnout. „Slečna Kendallová se ptala, jestli nemáte v úmyslu odvýst ji na Mirage dřív, pane. Kdyby vás zajímal můj názor, je ostuda nutit ji cestovat v těch neckách, když můžeme vyklidit jednu kajutu a dovýst ji domů na pořádný lodi. Taky jsem v hostinci zahlíd tu Sullivanovu bandu a myslím si, že jim bych dámu nesvěřil. Natož tak krásnou, jako je slečna Kendallová.”

Beau vrhl na svého zástupce chladný pohled. I on sám pochyboval o kvalitách té lodi, jejího kapitána i posádky, ale zároveň si byl vědom situace, do které by se dostal. Vyrůstal se dvěma sestrami a jejich matka byla skutečná dáma. Dobře znal rozdíly mezi slušně vychovanou dívkou a ženami volných mravů, u kterých hledal uspokojení svých mužských potřeb. Předešlou noc se mu nepodařilo najít uvolnění v náručí té druhé a dokázal si představit, jaká muka by představovala tříměsíční cesta ve společnosti krásné, půvabné a lákavé slečny Kendallové.

„Navrhujete snad, pane Oaksi, abych nechal posádku cestou domů rozložit? Měli bychom velké štěstí, kdyby se nám s někým takovým na palubě podařilo dorazit ve zdraví do přístavu. A to se týká i mě.”

Muž se podíval na kapitána s podezřením. „Mám to brát tak, že jste včera večer nenašel, co jste hledal?”

„K čertu!” ulevil si Beau. „Připadal jsem si jako eunuch. Od té doby, co se tu objevila slečna Kendallová, je spaní s prostitutkou totéž jako přežvykovat suchar po večeři z Philippovy kuchyně. Ta představa mě nechávala, no, řekněme chladným.”

Oaks se zasmál. „Napadlo mě to, když jste se vrátil a frkal jako nadrženej hřebec.”

„Myslíte si, že by tu byla ve větším bezpečí než u Sullivana?” zeptal se Beau. „K čertu, když se na ni podívám teď, mohl bych klidně zapomenout, že jsem tu kapitánem.”

„Možná by se vám ulevilo, kdybych zavedl slečnu Kendallovou zpátky do její kajuty.”

„Ne!” odsekl Beau.

Oaks se snažil nedat najevo, že se dobře baví. „Myslel jsem to s várna dobře.”

„Tak raději nemyslete!” poradil mu Beau vztekle. „Nemám náladu na vaše logické úvahy, pane Oaksi. Když to chcete vědět, pohled na to děvče mě těší. A když jsme oba všem na očích, je to bezpečné.”

„Kdybyste jí dovolil plout s námi, možná by byla ochotná zůstat po celou dobu v kajutě.”

Beaua jeho nápad nenadchl. „Pobyt ve vězení mi nepřipadá vhodný pro žádnou ženu.”

„Vy jste ochotnej ji vystavit nebezpečí, který představuje Sullivanova posádka?”

„To je jen dohad, pane Oaksi. Na Audaciovi by to bylo jisté.” Beau mávl rukou a dal tak svému zástupci najevo, aby šel. „Máme spoustu práce. Bude lépe, když se do ní pustíme.” „Jo, kapitáne.”

Beau s rukama za zády zamířil na hlavní palubu, aby se podíval, jak pokračuje práce na molu. Všiml si, že provaz, na kterém několik mužů drželo velkou bednu, pomalu praská. Vztyčil ruku, aby upoutal pozornost loďmistra. „Pozor na to lano, pane McDurmette. Je poškozené.”

Vysoký světlovlasý muž vzhlédl, zkontroloval provaz, a když si všiml, o co jde, zasalutoval: „Jo, kapitáne. Hnedka se vo to postarám.”

Jenomže než se Beau stačil otočit, ozvalo se zasvištění a lano se uvolnilo. Zdola se rozlehly vyděšené výkřiky a muži na molu uskočili dozadu. Z druhé strany zaznělo varování, když se roztočená těžká bedna hnala na loď. Beau se otočil, všiml si blížícího se stínu a s obavami vzhlédl. Těžká bedna s vlajícím zbytkem lana mu prolétla nad hlavou. Natáhl se, zachytil lano, ale uvědomil si, že jeden člověk tak těžký náklad nezastaví. Bedna se vzápětí vydala zpátky k molu plnému lidí. Beaua táhla s sebou.

Když Cerynise zaslechla varovné výkřiky, zadívala se směrem k molu. Zahlédla nebezpečně roztočenou bednu, ale když si všimla, že pod ní visí Beau, srdce se jí zastavilo. Představa, že ta těžká věc spadne a rozmačká ho, naháněla hrůzu. Zdusila dlaní výkřik, který se jí dral z úst, a vyděšeně sledovala, jak Beau šplhá po provaze vzhůru.

Viděla, jak napíná svaly na pažích a ramenou, když se snažil bednu zklidnit. Podařilo se mu o ni opřít široce rozkročenýma nohama a udržet ji na místě tak dlouho, aby Oaks se svými muži stačili zachytit lano. Potom se vyšplhal na bednu a lano uvolnil, takže muži se mohli pokusit bednu stabilizovat. Pomalu se přestávala točit a zdola se ozývaly povely, aby ji muži začali spouštět dolů. Beau seskočil, oprášil si ruce a zdálo se, jako by podobné kousky podnikal denně. Teprve v tu chvíli se Cerynise dokázala konečně nadechnout.

Když rozměrná bedna spočinula v nákladovém prostoru, celá posádka si vydechla. Za chvíli se ozval úlevný smích a všichni se plácali po ramenou. Beau nedal najevo ani známku nevole, ale za chvíli vydal pokyn pokračovat v nakládání.

Stephen Oaks si stáhl čepici a otřel čelo. „Bylo to vo chlup,” prohodil k Cerynise.

Dívka se ještě neuklidnila. Dokázala myslet jen na to, co by se stalo, kdyby bedna na Beaua spadla. Při představě, jak leží bez života pod těžkým břemenem, se roztřásla. Zničeně zašeptala: Kapitán Birmingham je naštěstí pohotový.”

„Jo, to máte pravdu, slečno,” souhlasil pan Oaks. „Není toho moc, co by nezvlád. Vypadá to, jako by byl vždycky o krok před náma. A dokáže stejně rychle myslet i jednat.”

Cerynise byla událostí tak otřesena, že nedokázala odpovědět. Možná je v pořádku, že se bez ohledu na vlastní bezpečí snažil zachránit náklad, ale vážně pochybovala, že by byla schopná sledovat další důkazy jeho hrdinství, aniž by omdlela.

Ještě chvíli trvalo, než se trochu vzpamatovala. Znovu se zadívala na Beaua. Sledovala, jak se nenucené pohybuje mezi svými muži a proplétá mezi návštěvníky. Byl vždycky tam, kde ho bylo zapotřebí. Naslouchal, pozoroval, vysvětloval a organizoval. Chvílemi jen stál stranou a sledoval, jak jeho lidé plní své úkoly. Jakmile bylo potřeba, zapojil se do práce návrhem nebo příkazem. Cerynise plně chápala, proč ho všichni bez námitek poslechnou. Při pouhém pomyšlení na oči, v nichž plál modrý plamen, jak se na ni upírají plné nespokojenosti, se zachvěla. Ale v jeho chování nic panovačného ani povýšeného nezahlédla. Beau prostě budil důvěru a pro ostatní představoval přirozenou autoritu.

Cerynise zatoužila zachytit jeho práci spolu s drsnými tvářemi mužů kolem něho na plátno. Kdyby věděla, že bude mít čas dokončit alespoň hrubou skicu, požádala by pana Oakse, aby jí

našel na palubě místo, kde by nikomu nepřekážela. Ale zdálo se, že konečnou odpověď o opuštění lodi jí může dát jedině Beau a ona nedokázala posbírat tolik odvahy, aby se ho na to zeptala teď, když je zabraný do práce.

Za chvíli se na molo vřítil kočár a tak rychle minul šestispřeží, že první pár koní se vztyčil na zadních. Další čtyři koně jankovitě poskakovali. Kočí s hlasitými kletbami přitáhl otěže a snažil se koně upokojit. Když se trochu zklidnili, měl čas obrátit se s nadávkami a zaťatou pěstí na druhého kočího, kterému bylo zřejmě jedno, co způsobil.

Kočár pokračoval nerušené dál. Chodci před ním v panice uskakovali a obchodníci nevybíravě nadávali za převrácené koše se zbožím. Když jeden ze zelinářů posbíral zbytky své káry, vzal rajče a mrštil jím za vozem. Ten pokračoval dál s červenou skvrnou na dveřích.

Nakonec kočár zastavil nedaleko beden složených u můstku na Audacious. Dveře kočáru se okamžitě otevřely a ven se drali dva muži. Chvíli se strkali, ale nakonec se ten tělnatější posadil a dal svému společníkovi přednost. Ten se dostal ven právě ve chvíli, kdy ze dveří sklouzlo rozpláclé rajče a potřísnilo mu botu. Když muž zaslechl šplouchavý zvuk, pohlédl dolů. Na tváři se mu objevil znechucený výraz. Odkopl hmotu stranou, zadíval se na obchodníky a hodil kočímu minci. Ten se zvedl a začal protestovat. Když zjistil, že muž jeho námitky povýšeně ignoruje, zaklel a pobídl koně. Druhý z mužů byl nucen otáčející se kočár překotně opustit. Dopadl na zem a zoufale mával rukama, aby udržel rovnováhu. Jeho vysoký černovlasý společník tiše zaklel a hodil kočímu ještě jednu minci. Ten se spokojeně usmál. S výrazem člověka, který má dost času, si založil ruce na prsou a pohodlně se uvelebil na sedadle, aby na oba muže počkal.

Dramatický příjezd kočáru upoutal pozornost všech na lodi. I pan Oaks si se zájmem prohlížel oba muže, když vykročili na můstek. Nikdy je tu neviděl a nebyl si jistý, jestli to nejsou nějací obchodníci. Vykročil jim naproti.

Cerynise ho pomalu následovala. Vtom muže poznala. Zděšeně vydechla, protože po můstku se blížil Alistair Winthrop a Howard Rudd. „Panebože…”

Stephen Oaks se ohlédl a vyděsilo ho, jak najednou zbledla. „Stalo se něco, slečno?” zeptal se a počkal na ni. „Bude lepší, když se posadíte.” Nečekal na odpověď, dovedl ji k několika menším bednám a držel ji za ruku, když na jednu z nich sklesla. „Jdu najít kapitána…”

Na to bylo už pozdě. Alistair Winthrop a Howard Rudd už stáli na konci můstku a dožadovali se mluvit s tím, kdo na lodi velí. Cerynise v hrůze sledovala, jak se k nim Beau obrátil a zamračeně vykročil.

„Mohu pro vás něco udělat?” zeptal se.

„Samozřejmě!” odpověděl Alistair neomaleně. „Hledáme dívku, která utekla. Od kapitána Sullivana z lodi o kousek níž jsme se dozvěděli, že je u vás.” „Uprchlá dívka?” ujistil se Beau a měřil si oba muže pohledem.

Bylo jasné, že se mu na první pohled nezamlouvají. Z obou bylo cítit brandy nebo nějaký jiný silný alkohol. „Nevím o tom, že by na palubě mé lodi byla nějaká uprchlá dívka. Určitě se mýlíte.”

„Ale ne, jistě ji tu máte,” trval na svém Alistair. Oči mu potemněly vztekem a ústa se stahovala do nepříjemného šklebu. „A já si ji najdu! I kdybych měl tuhle zatracenou smradlavou kocábku celou prohledat.”

Cerynise sevřela hrůza. Netušila, o čo těm dvěma jde, mohla se jen dohadovat, že poté, co ji vyhnali z domu, zjistili, že ji potřebují. Určitě k něčemu zlovolnému. Možná odhalili, že Bridget s Jasperem odvezli její věci, a chtějí je obvinit z loupeže. Dostala se už tak blízko odjezdu z Anglie. Za několik dní by mohla být na cestě domů.

„Máte nějaká jména?” zeptal se Beau drsně a gestem uklidňoval Oakse, který okamžitě vytvářel z nejblíž stojících námořníků kolem Cerynise živou stěnu. „Alistair Winthrop,” představil se jeden.

„Howard Rudd, právník,” ozval se druhý a sledoval, jak se námořníci přibližují.

„Takže Alistaire Winthrope a Howarde Rudde,” pronesl Beau pevně. „Tohle je náhodou moje loď, a pokud si někdo myslí, že ji bude prohledávat bez mého svolení, vystavuje se nebezpečí, že poletí po hlavě do vody. A teď mi řekněte, o co vám vlastně jde. Možná bych mohl vaši ledovou koupel odložit.”

Rudd souhlasně pokyvoval hlavou. „Musíme to vysvětlit.”

Alistair vrhl na společníka přes rameno pohrdavý pohled. Ten ale nervózně pomrkával a vrtěl hlavou. Alistair si uvědomil, že se musí chovat slušně, jinak u toho nevychovaného Američana ničeho nedosáhne. „Přijeli jsme si pro slečnu Kendallovou. Máme dobrý důvod domnívat se, že se skrývá u vás, protože kapitán Sullivan popřel, že by se nacházela na jeho lodi.”

Na Beaua změna Alistairova vystupování nezapůsobila. „Co slečně Kendallové chcete?”

„Je schovankou Winthropových a převzal jsem za ni plnou odpovědnost.”

„Neříkejte.” Beau přimhouřil oči a chladně se usmál. „Já mám informace o tom, že slečna Kendallová pochází z Ameriky a není anglickou poddanou. Takže mi není jasné, jak byste chtěl svůj požadavek uplatnit.”

Alistair bojoval se vztekem, ale pokusil se o úsměv. Výsledkem byl pokřivený škleb. Ohlédl se na svého společníka a znechuceně si povzdechl. Potom se pohledem vrátil ke kapitánovi. „Zjevně jste mě neposlouchal. Slečna Kendallová ještě nedosáhla věku, kdy o sobě může rozhodovat sama. Byla schovankou mé tety, ale ta náhle zemřela. Nyní připadla mně a já se o ni musím postarat.”

„Z toho, co jsem slyšel, jste ji vyhodil na ulici,” namítl Beau. „To lze jen těžko považovat za projev péče.”

Alistair si odfrkl. „Jsem si jistý, že ta holka vám napovídala pohádky, aby ve vás vzbudila lítost, kapitáne. Ale to mi těžko zabrání splnit přání své tety. Kde je ta dívka?”

Cerynise se postavila, ale neměla dost sil na to, aby přešla celou palubu. Panu Oaksovi naznačila ukazováčkem na rtech, aby mlčel a protáhla se mezi ramenatými námořníky, aby se připojila k mužům u zábradlí.

„Jsem tady, Alistaire,” oznámila s povzdechem. „Co chcete?”

Když muž zaslechl její hlas, otočil se a strnul. Očekával otrhané, ztrápené stvoření, ale dívka byla stejně dobře oblečená a krásná jako obvykle. Kapitán do ní očividně investoval dost peněz a možná se za svou velkorysost dočkal i odměny. Položit pannu na záda a zasvětit ji do příjemných stránek života patřilo ke snům mnoha mužů. Ani Alistair něco takového nezažil.

„Odvézt vás domů,” ujistil ji.

„Já už v Anglii domov nemám,” odpověděla chladně. „Dal jste mi to jasně najevo, když jste mě vyhnal.”

„Ale, ale! Nepřeháněj, Cerynise,” zasmál se a mávl rukou. „Když si nedáš pozor, drahé dítě, kapitán by si mohl myslet, že jsem nějaký tyran nebo ještě něco horšího.” „Je to zvláštní,” poznamenal Beau, „ale právě to mě napadlo.”

Alistaira se zmocnil strach, protože z pohledu kapitánových chladně modrých očí šla hrůza. „Ta dívka tu nemá co dělat, kapitáne,” oznámil spěšně hostiteli. „Odvezu ji s sebou,” pokračoval a natáhl ruku, aby Cerynise uchopil za zápěstí. Vzápětí ale zjistil, že má ruku v kapitánově sevření. „Co to má znamenat?” zapištěl podrážděně.

„To vám snadno vysvětlím,” nabídl Beau s potěšením. „Nedovolím vám slečnu Kendallovou odvést, dokud mi sama neřekne, že s vámi chce odejít. A skutečně si nemyslím, že by po tom toužila. Rozumíte mi?”

„To je násilí! To nemůžete!” křičel vztekle Alistair a snažil se vytrhnout ze sevření.

Beau se tiše zasmál. „Opravdu?” Potom se obrátil k dívce. Cerynise, přejete si s tímto gentlemanem odejít?” Důraz na předposlední slovo dával jasně najevo, co si o návštěvníkovi myslí.

Dívka zavrtěla hlavou a sledovala, jak Alistair brunátní. „Nemluvil pravdu. Nejsem jeho schovankou. Četla jsem závěť paní Winthropové a není tam ani zmínka o tom, že by na něj převáděla své závazky ke mně.”

„To bylo v dodatku, který jsme našli později,” vysvětloval Alistair, vytáhl z kapsy složený list a strkal ho Beauovi pod nos. „Přečtěte si to sám, kapitáne. Tahle dívka mi právem náleží. Musí mě poslechnout.”

Beauovi ztuhly svaly v obličeji. „Poručnictví není totéž jako vlastnictví, pane Winthrope. Možná byste si to potřeboval promyslet. A co se týče tohohle.” cvrnkl prsty do složeného listu, „to může být cokoli, třeba padělek.”

Alistair rozhořčeně namítl: „Jsem bohatý a vlivný člověk, pane! Zákon je na mé straně a potvrdí mi, že mám právo si tu dívku odvést z vaší lodě. Radil bych vám, abyste se mi nestavěl do cesty. Ujišťuji vás, že se dokážu postarat, aby se tahle kocábka nikdy nedostala z přístavu. Pokud nechcete mít potíže, koukejte se mi co nejrychleji klidit z cesty!”

Rudd za ním snaživě přikyvoval, jako by chtěl potvrdit, že kapitán bude následků litovat. Přesto se znovu pokusil upozornit Alistaira na námořníky, kteří se shromažďovali kolem nich. Beau se zájmem zvedl obočí. „Já se vás mám bát? Vy vyhodíte Cerynise na ulici, aby se protloukla, jak umí, a vzápětí o ní hovoříte jako o své schovance a vyhrožujete mi zákonem?”

„To jsou všechno lži!” křičel Alistair. „Samý lži. Cerynise to říká, aby mohla zůstat s várna. Zřejmě jste jí věnoval víc pozornosti, než je vhodné. Šeptal jste jí do ucha obdivná slova a plané sliby a tak jste jí popletl hlavu, že je teď ochotná plout se svým kapitánem někam na druhej konec světa.” Alistair sjel pohledem po Beauově svalnaté postavě a zatvářil se znechuceně. „Nepochybně vám už taky dovolila, abyste na ni vyskočil jako nějakej nadrženej hřebec.”

Cerynise zděšeně vydechla, ale Beau okamžitě zareagoval a vystřelil proti němu pěst. Alistair se snažil ránu ztlumit, ale neúspěšně.

Beauova ruka ho zasáhla na lícní kost a poslala ho do Ruddovy náruče. Právník měl co dělat, aby se sám udržel na nohou.

„Ty sis dovolil se mě dotknout!” vykřikl Alistair útočně a rukou si tiskl tvář. „Nechám tě zavřít!”

Znovu se pokusil natáhnout po Cerynise, ale ta ucukla a schovala se za Beaua, který se postavil proti Alistairovi. „Okamžitě opusťte tuhle loď, než vás vyhodím, vy bídnej červe!”

Alistairovi blýskaly zlobou oči a zvedl zaťaté pěsti, aby se Beauovi postavil. „Přiměju tě litovat, žes na Cerynise Kendallovou někdy pohlédl.”

„O tom pochybuju,” odsekl Beau, zvedl ruku a pokynul čekajícím námořníkům. „Vyhoďte tu mršinu přes palubu.”

Rudd při pohledu na blížící se muže zatahal Alistaira za rukáv. „Bylo by lepší odejít! Pojďme.”

„Budeš toho litovat!” vyhrožoval Alistair a ustupoval k můstku. „Až se vrátím, přivedu s sebou soudce a nechám tě zavřít za obtěžování mý schovanky. Hned ráno sem nechám

poslat hlídky, aby ti znemožnily odplout, dokud bude Cerynise na palubě. A jestli se opovážíš utéct, nechám tě přivézt v řetězech a obvinit z únosu. Zbytek života budeš hnít v okovech!”

Beau vykročil kupředu a Rudd tahal Alistaira pryč. „Nedrážděte ho, tohle stačí, jinak se za náma rozběhne! Ať si to s ním vyndej úřady.”

Alistair se nedokázal ovládnout. Rudd ho sice táhl z lodi, ale on stále pokřikoval na kapitána nadávky. Bylo obtížné dostat ho do kočáru, protože stále ještě neřekl všechno, co chtěl. Tlumené výkřiky se ozývaly ještě ve chvíli, kdy kočár opouštěl molo.

Po jejich odjezdu se na chvíli rozhostilo ticho. Ale za okamžik zaštěkal pes, ozvalo se zařehtání koně a obchodníci znovu nabízeli své zboží. Na palubě Audacia se námořníci vrátili ke své práci, ale neubránili se tichému hovoru a významnému pomrkávání. Dokonce začali uzavírat sázky.

„Je mi to moc líto, Beaui,” omlouvala se Cerynise. Nechápala, proč ji chtěl Alistair odvézt s sebou. „Nenapadlo by mě, že někdo bude proti mému odchodu něco namítat, zvlášť ne po tom, co mě vyhnali z domu. Za současných okolností bude zřejmě nejlepší, když mě někdo doprovodí na loď kapitána Sullivana, než Alistair nechá k vaší lodi postavit hlídky.”

Beau zavrtěl hlavou. „Teď to není možné.”

Cerynise si uvědomovala, že bude složité najít na palubě někoho, kdo nemá plné ruce práce, a uvažovala, jak by svá zavazadla dopravila na Mirage sama. „Kdybyste mi vysvětlil, jak najdu loď kapitána Sullivana, možná bych mohla požádat o pomoc Moona.” To bych nikdy nedovolil,” namítl Beau.

Cerynise zůstala zaraženě stát. „Nedovolíte, kapitáne? Nerozumím vám. Když nemůžete postrádat nikoho z vlastních mužů, aby mě doprovodil, proč byste nedovolil Moonovi, aby přišel pro má zavazadla?”

Beau si založil ruce na prsou a zadíval se na ni. „Slečno Kendallová, pokud se pokusíte opustit zemi na lodi Mirage, nedostanete se ani z přístavu. Alistair Winthrop si vás najde, a jak znám kapitána Sullivana, nebude mít zájem na potížích s úřady.”

„Tak co mám dělat?” zeptala se zmateně.

Beau se zamračěeně zeptal: „Jak moc toužíte dostat se domů?”

„Zoufale,” ujistila ho.

Beau si mnul bradu. „Pokud byl Alistair skutečně jmenován vaším poručníkem, mohl by působit vážné problémy. I kdyby dodatek k závěti byl podvrh, úřady mu vyhoví. alespoň na nějakou dobu.”

„Kapitáne,” ozvala se Cerynise a zadívala se mu do očí. „Pokud existuje nějaká možnost, jak Alistairovi překazit plány, jsem ochotna vyslechnout vaše návrhy.”

„Jo, ale možná se vám to nebude zamlouvat. Ale jinou možnost, jak anulovat Alistairovy nároky na vás nevidím.”

„Co máte na mysli, kapitáne?” naléhala.

Beau na ni chvíli mlčky upíral pohled. Jeho návrh ji zřejmě vyděsí, možná se raději vrátí k Winthropovi.

Cerynise začínala být nervózní. Mohla se jen dohadovat, že Beau uvažuje o něčem tak nechutném, že se mu o tom nechce mluvit. „Byla bych ráda, kdybyste to nedělal.” „Co, moje drahá?” zamrkal zmateně.

Jeho oslovení jí vehnalo červeň do tváří. Sklopila hlavu, aby to nedala znát. „Abyste se na mě tak pronikavě nedíval. Cítím se jako pod rukou nezkušeného lékaře, který se právě chystá na svůj první případ.”

Beau sebou trhl. „Budu se všemožně snažit zlepšit své způsoby, moje drahá.”

Znovu! Pronesl ta slova znovu!

Cerynise se zhluboka nadechla, aby se uklidnila. Dokázal ji ovládnout pohledem, ale jeho slova na ni působila jako opojná medovina.

Odkašlala si a snažila se ovládnout. Když zvedla pohled, nejistě zamrkala. „Udržujete mě v nejistotě, pane,” povzdechla si. „Mohl byste mi, prosím, vysvětlit, o čem uvažujete?”

„Promiňte mi to váhání, Cerynise,” pokrčil širokými rameny. „Ten nápad byl okamžitý a potřebuju chvíli času, abych ho mohl rozvážit.” Odešel k zábradlí a zadíval se přes přístav na město. Uvažoval, nakolik je té dívce přátelstvím zavázán.

Jeho otec Brandon Birmingham stál před několika desítkami let na stejném místě a upíral ze své lodě pohled na město. Jako kapitán se musel postavit mnoha výzvám a často o svých životních zkušenostech se synem hovořil. Učil ho nejen slovy, ale hlavně vlastním příkladem. A především mu ukázal skutečný význam slov povinnost a čest.

Jednou synovi vysvětlil, že vlastnosti gentlemana nelze zdědit jako šlechtický titul. Člověk je získá od lidí, kteří znají hloubku a rozsah významu toho slova. Brandona to naučil jeho otec a on byl povinen předat své zkušenosti svému jedinému mužskému potomkovi. Pokud se chce muž považovat za gentlemana, nesmí mu chybět soucit, smysl pro spravedlnost, neohroženost, čest a vyrovnanost. Takový muž má samozřejmě povinnost chránit své blízké před krutostmi světa a stejný závazek se vztahuje i na přátele a nešťastníky, kteří nikoho nemají. Je to vlastně šlechtický závazek, i když jeho rodina není šlechtického původu. Váhu odpovědnosti je třeba nést statečně bez ohledu na to, jak těžké takové břemeno může být. Utlačování se může projevovat různým způsobem, špatné zacházení je tím nejzřetelnějším projevem. Zamračil se, když si vzpomněl, v jakém stavu byla Cerynise, když ji vzal do náruče a odnesl na svou loď. Představa, že by se dostala do moci Alistaira Winthropa, v něm probouzela vztek. Kdoví jakým dalším ústrkům by u něj byla vystavena. Ale existují i další formy ubližování - pomluvy, jemné narážky, které mohou člověku zničit pověst i život.

Alistair Winthrope byl na první pohled šílenec. Pokud ale dokáže uplatnit na Cerynise právní nárok, jakkoli falešný, mohl by jí zabránit v cestě domů. Beaua napadalo jediné možné opatření, jak ho zbavit oficiálně poručnických práv a ochránit tak Cerynise legálním způsobem před tím zpustlíkem.

Ticho trvalo dlouho a dívka měla pocit, že už nevydrží ani chvíli. Jestli ji Beau mučí z nějakých sadistických pohnutek, tak se mu to skvěle daří.

Kapitán si založil ruce za zády a vykročil k ní. Usmál se a začal: „Zdá se, že jiná možnost neexistuje, má drahá. Váš přítel Alistair nám nenechal mnoho prostoru, pokud se opravdu chcete vrátit domů.”

„Chci,” potvrdila znovu.

„Potom se, má drahá, musíme vzít.”

Cerynise na něj zírala a uvažovala, jestli se nepřeslechla. „Promiňte?”

„Slyšela jste dobře. To je jediné východisko. Věci se mají tak, že Winthrop nebude mít moc práce přesvědčit úřady, aby vás vrátily do jeho péče. Já jsem tu cizinec a úředníci v přístavu mě nemají rádi, protože se mi daří a mohu se volně pohybovat do přístavu i ven. Odpor k Američanům tu není nic vzácného. A pokud se pokusím odplout s vámi, jistě se mi budou snažit zabavit loď a uvěznit mě. Jako moje manželka byste byla pod mou ochranou a mohu vás ujistit, že mezi manžele se žádný úřad stavět nebude.”

Měla pocit, jako by se svět úplně zbláznil. Ale muž, který stál před ní, byl tak vysoký, že mu dosahovala sotva k ramenům, a tak pohledný…

Když se Beau nedočkal odpovědi, zeptal se přímo: „Rozuměla jste mi, Cerynise?”

„Samozřejmě,” vydechla. „Říkal jste, že se se mnou chcete oženit.” Pomyšlení na to, že se stane jeho ženou, v ní probouzelo protichůdné pocity. Šok, strach a vzrušení, které se neodvažovala si připustit.

„No, není to úplně přesné,” opravil ji opatrně.

Zmateně na něho pohlédla.

Sice ho přitahovala a toužil se s ní milovat, ale odmítal se dlouhodobě vázat do svazku, ze kterého by nemohl odejít. Miloval plavbu, a pokud by se dál potuloval po světě, manželce i dětem by tím ubližoval. Nikdy by nebyl po ruce, když by ho potřebovali. Pokud by žil dál jako doposud, zřejmě by se při návštěvě doma jen podíval na dítě, které vzešlo z předešlého pobytu, a přivedl ženu znovu do jiného stavu. Viděl, jak žijí ostatní kapitáni, a on by se od nich nelišil.

Vysvětlil dívce svůj návrh zcela jasně. „Jakmile dorazíme do Charlestonu, necháme manželství zrušit a budeme si moct jít zase každý svou cestou. Do té doby budete doma, o to vám jde, a já v případě soudních tahanic nebudu mít loď na špatné straně Atlantského oceánu.”

„Nemusíte se pouštět do něčeho tak drastického, Beaui,” zašeptala. Dal jasně najevo, že ji za manželku nechce. Snaží se jen pomoct z nesnází, to je všechno. Vlastně ji nenapadlo, že by to mohl myslet vážně. No, na chvilku vlastně ano. „Můžete prostě odplout.”

„Bez vás?” podivil se. „Ne, to bych neudělal, Cerynise. Nikdy bych si to neodpustil, zvlášť po tom, co jsem viděl Alistaira Winthropa. Dokážu si představit, co by vás u něho čekalo. Řekněme, že tak splácím dluh vašemu otci, který mě nenechal sklouznout na cestu, kterou se vydali někteří moji spolužáci, když se smáli jeho snahám přimět je studovat. Návštěvy vašeho otce u mých rodičů splnily svůj účel a já se soustředil na důležitější věci než laciné zábavy, za kterými se mladíci ženou. Dlužím mu daleko víc, než kdy dokážu vrátit.” Cerynise zírala na pohledného muže s černými vlasy a modrýma očima, do kterého byla odjakživa zamilovaná. Vzpomněla si na doby, kdy si ji posadil před sebe na koně a učil jezdit. Vybavilo se jí odpoledne, kdy si hrála u školy. Když skončilo vyučování, několik chlapců ji začalo otravovat. Tahali ji za copy, stříleli po ní z praku drobné kamínky a vůbec dělali, co mohli, aby ji dohnali k slzám. Beau zaslechl její křik, když vycházel ze školy, a okamžitě jí spěchal na pomoc. Chlapce zbil, ale vysloužil si tak od jejího otce napomenutí a zvláštní domácí úkol. Když potom doma vyprávěla, jak to skutečně bylo, otec se rozjel do Harthavenu, aby se Beauovi omluvil a poděkoval mu, že jeho dceři pomohl.

Kapitán začínal ztrácet trpělivost, když s odpovědí tak dlouho otálela, a uvažoval, jestli ji jeho návrh natolik omráčil. Netušil, jak ženy na nabídku k sňatku obvykle reagují, ale Cerynise mu nikdy nepřipadala jako dívka, která co chvíli omdlévá. „Zatraceně, Cerynise, přece vás nenutím, abyste mi teď odpřísáhla věrnost na zbytek života nebo…”

„Ale ano,” namítla.

„Možná ano,” souhlasil Beau zaskočeně. „Ale oběma je nám jasné, že to bude jen přechodné. Jakmile dojedeme domů, necháme sňatek zrušit.”

Cerynise napadlo, že v jeho podání to vypadá jednoduše. Po účelovém sňatku bude následovat rozchod. Jen právní záležitost. Způsob, jak se dostat z nepříjemné situace. Nic víc. Nic skutečného.

Bylo jí ale jasné, že tak snadné to není, alespoň ne pro ni. O tom, že se za Beaua Birminghama jednou provdá, snila už od dětství. Musela se usmát. Ten sen jí vydržel dlouho. A po jeho uskutečnění touží i teď.

Zadívala se do očí, které byly hlubší a modřejší než obloha nad ní. Byl pro ni stále

chlapcem, kterého kdysi znávala, ale teď už byl dospělý muž. Nabízí jí, že ji ochrání svým jménem, když zoufale potřebuje pomoc. Už pouhá jeho přítomnost stačí, aby se cítila v bezpečí. Zároveň v ní ale narůstaly obavy. Pokud se do svého prince zamiluje ještě hlouběji, co jenom s ní bude, až se po zrušení sňatku rozejdou? Dokáže samotu unést? Zajímá ho, že by mohla po jeho odchodu strádat?

Beau z její tváře nedokázal nic vyčíst. Nebyl si jistý, jestli jeho plán přijme. Tvářila se chápavě, ale jako by se bála, k čemu by jejich sňatek mohl vést. Napadlo ho, že ví o nedostatku místa na lodi a bojí se, že by s ním musela sdílet jeho kajutu. Nemohl jí slíbit, že by k milování nedošlo, na to si byl příliš vědom svých potřeb. Tři měsíce se mohou zdát jako věčnost, když je člověk přinucen k abstinenci. V žádném případě není svatý a není ani natolik silný, aby se o ni nepokusil. Je ale možné, že si tím připraví jen mučení, kterého bude později litovat. To, jak se cítí teď, může být jen začátek. Přesto jí navrhl: „Zatím o tom uvažujte jako o… o formálním opatření, pokud vám to vyhovuje. Slibuji, že vás nebudu nutit k ničemu, s čím nebudete souhlasit.”

Cerynise zavřela oči a snažila se pochopit, co právě řekl. Nebyla to přísaha, že se jí nedotkne… nebo snad ano? Co jiného by si měl člověk představit pod pojmem formální opatření!

„Myslíte, že byste můj návrh mohla přijmout?” zeptal se po chvíli váhavě.

Cerynise otevřela oči a tiše přiznala: „Je to zřejmě jediný způsob, jak se zbavit Alistaira.”

Beau nepochyboval, že jakýkoli nápadník, teď i v budoucnu, bude prožívat perné chvíle, aby klidně přijal její souhlas. Budou spolu nuceni na lodi trávit minimálně tři měsíce a každého mladého muže by jistě okamžitě napadlo, co spolu po tak dlouhou dobu jako manželé dělali. Když si ale představil, že by jeho někdo nutil, aby po skončení cesty podepsal dokumenty o zrušení manželství, zmocnilo se ho znepokojení. Dokázal by se vzdát dívky, která mu bere dech? Toužil po ní víc než kdy po jakékoli jiné ženě, ale zároveň toužil po volnosti a nechtěl se vázat k pevnině.

„Cítím, že rozhodování pro vás není snadné…”

Cerynise ho zarazila zavrtěním hlavy. „Raději bych o tom už nemluvila, Beaui, pokud vám to nevadí. Rozhodla jsem se a mohu vás jen požádat, abyste to zařídil co nejrychleji, jinak bychom si to oba mohli rozmyslet.”

„Postarám se o to,” slíbil a vedl ji ke schodům. „Jsem si jistý, že do večera to zvládneme.”

Doprovodil ji do své kajuty a poslal za ní Billyho Todda. Informoval ho o svých plánech a chlapec znervózněl. Zrudl a nedokázal od Cerynise odtrhnout pohled. Všichni námořníci na Audaciu věděli, že kapitán se sňatku brání, a když se teď dozvěděli, že se vzdává svobody, šokovalo je to. Nezáleželo na tom, že si bere nejhezčí dívku, jakou Billy v životě viděl, ale zaskočila ho rychlost, s jakou se kapitán do svazku vrhl.

„Kapitán říkal…, že vy dva -” začal chlapec, ale zjistil, že ho neposlouchá jazyk.

„Co říkal kapitán, Billy?”

Chlapec mávl omluvně rukou, ale když Cerynise stále čekala na odpověď, prohodil: „Zapomněl jsem to.”

„To je v pořádku, Billy,” uklidnila ho s povzdechem. „Já taky nemám moc jasnou hlavu.” Možná bylo dobře, že měla s kým mluvit. Snaha uklidnit chlapce ji alespoň na chvíli odpoutala od toho, co ji čeká. Ale vždyť je to svatba s mužem, o kterém léta snila. Co by na tom mohlo být znepokojujícího?

Za léta strávená v Anglii se její sen stát se Beauovou ženou stal jen fantazií. Už vypadal jako nesplnitelný. Proto ji vztahy s muži nezajímaly. Jednou se prostě provdá a svým

způsobem se na to těšila. Soustředila se ale především na malování a to ji tak pohltilo, že se snům o neznámém muži, který se jednou stane jejím manželem, oddávala jen výjimečně.

Najednou už nebyl neznámý, ale bohužel nebude jejím manželem, alespoň ne v tom smyslu, jak svou schovanku do vztahů mezi muži a ženami zasvětila Lydie. Beau jí prostě jen prokazuje laskavost stejně jako nějaký rytíř z Chaucerových příběhů. Ona se dostala do potíží a on ji jede zachránit.

Představa Beaua v lesknoucí se zbroji na bílém koni ji natolik fascinovala, že si ji chvíli podržela v mysli, i když se zdála trochu absurdní. Beau by zbroj jistě odmítl, protože dává přednost pohodlí v kalhotách a košili. Pamatovala si, že na koni jezdí skvěle, ale jistě by neměl pochopení pro koně ozdobeného chocholy a vyšívané otěže. Ale stejně by se jí líbilo, kdyby se sehnul a políbil jí ruku.

Možná by právě to byl dobrý začátek, pomyslela si. Chtělo se jí při té představě zasmát, ale ovládla se, protože Billy byl ještě v kajutě a rovnal kapitánovi oblečení.

„Slečno,” ohlédl se chlapec nervózně, „jste v pořádku?”

Cerynise se na něj usmála a snažila se nedat najevo slabost. „Omlouvám se, Billy, ale občas mám bujnou fantazii.”

Chlapec zrudl, protože ho napadlo, že si možná představovala, až bude večer s kapitánem sama v kajutě. Nakonec posbíral kapitánovy šaty a odešel.

O hodinu později se objevil Stephen Oaks. Vypadal stejně zaskočeně jako Billy, i když u něj to bylo něco mezi šokem a pobavením. Nakonec převládlo to druhé.

„Asi je pravda to, co se povídá, že?” prohodil. „Když se člověk plaví dost dlouho, zažije opravdu všechno.”

„Je na té svatbě něco zvláštního, pane Oaksi?” zeptala se a snažila se nedat najevo podráždění. Nikdo jí nemusel říkat, že pro posádku bude kapitánova nečekaná svatba velkým překvapením, ale na skutečnosti, že muži se ženami vstupují do manželství není přece nic divného. „Lidé se berou každý den.”

„Jo, slečno, to máte pravdu. Ale nikdy by mě nenapadlo, že právě náš kapitán by se nechal uvázat k nějaké dámě svatbou -” Muž zmlkl, protože si uvědomil, že zašel příliš daleko. „Omlouvám se, slečno. Nechtěl jsem. chci říct, že na vaší svatbě s kapitánem nic divnýho není, vůbec nic. Vlastně je to výbornej nápad. Moc dobrý řešení.”

Cerynise vylétlo obočí nahoru. „Řešení? Chcete snad říct, že víte -”

Pan Oaks ji zarazil zdvihnutou rukou. „Chtěl jsem jen říct, slečno, že chlapi s posádky se sázeli, že kapitán vás tomu lotrovi Winthropovi nevydá. Nepochybovali jsme, že najde cestu, jak vás před ním uchránit. Jenom jsme netušili, jak toho dosáhne.” Muž se široce usmál. „Většina z nás si samozřejmě neuvědomovala, že by to mohlo zajít takhle daleko. Chlapi uvažovali spíš o několika dobře mířených ranách, útěku na otevřené moře a podobných věcech. Ale tohle nenapadlo nikoho z nás.”

Cerynise na něj překvapeně zírala. „Vy jste si mysleli, že by vás kapitán nechal probíjet si cestu jako… jako bandu pirátů”! A to všechno jen kvůli mě?”

Pan Oaks pokrčil rameny. „I to se stává, slečno. Občas se vyskytnou rozpory, který nejde vyřešit v klidu. Třeba loni v Barceloně -” V tu chvíli se muž zarazil a změnil téma. „Jde o to, slečno, že znám kapitána líp než kdokoli jinej na lodi. Nedovolil by, aby vám někdo ublížil, takže mu nezbejvalo moc možností. Navíc nepatří k lidem, jejichž chování je snadný předvídat. Rád podniká nečekaný věci.” Oaks se zasmál a spokojeně poplácal váček u opasku. „A ta svatba k nim patří.”

Když si Cerynise uvědomila dosah jeho slov, poklesla jí nálada. „Chcete říct, pane Oaksi,

že jste skutečně sázeli na výsledek sporu s panem Winthropem?” „Ano, slečno,” připustil Oaks neochotně.

„V tom případě doufám, že si výhru užijete,” popřála mu s veškerým půvabem, jakého byla v té chvíli schopná. Samotnou ji překvapilo, jak klidně mluví. „A teď, pokud vám to nevadí, bych ráda měla několik chvil pro sebe, dokud -”

Oaks si jejího podráždění všiml. „Promiňte, slečno. Někdy mluvím rychlejc, než uvažuju.”

„Někteří lidé se s tím potýkají celý život,” odpověděla uštěpačně. „Ale teď mě prosím omluvte.”

Pan Oaks v rozpacích žmoulal čepici. „No, vlastně jsem vám přišel říct, slečno, že už je čas.”

„Hned?” vydechla zděšeně.

Muž přikývl. „Jo, slečno. Přímo tady v Southforku je jeden farář, kterej je kapitánovi zavázanej. Přišel hned, jak jsme pro něj poslali. A teď už na vás s kapitánem čekají na palubě.”

Cerynise jeho slova zaskočila. Všechno se odehrálo tak rychle, že si nebyla jistá, jestli je připravená svatbu zvládnout. „Ale vždyť sňatku musí předcházet nějaké formality, musí se získat povolení a další věci.”

„Na to se budete muset zeptat přímo kapitána, slečno. Mě jenom poslali, abych vás přivedl na palubu.”

Cerynise ho zničeně následovala. Znovu se v duchu přemlouvala, že stačí jen střídat nohy a půjde to. Přesvědčovala se, že je třeba se na svatbu dívat věcně, jde jen o formální záležitost. Skutečné potíže nastanou později, až se bude muset podepsat na doklady o anulování sňatku a dívat se, jak Beau Birmingham zmizí z jejího života.

Nakládání ustalo a celá posádka se shromáždila na hlavní palubě. Někteří vyšplhali na provazové žebříky, aby měli lepší výhled. Když se objevila Cerynise, všichni ztichli a sledovali, jak vystupuje na horní palubu. Všimla si drobné postavy vedle Beaua, ale dokázala se soustředit jen na vysokého silného muže, který se stane jejím manželem.

Beau měl na sobě modrošedý kabát, bílou košili, vázanku a tmavošedé kalhoty. Při pohledu na něj se jí nervózně rozbušilo srdce. Vypadal skvostně. Litovala, že neměla možnost se také převléknout. Stačila si jen rukou přihladit vlasy.

Beau jí s úsměvem podal ruku a přitáhl ji k sobě. Nejistota i nervozita okamžitě zmizely. Měla pocit, jako by znovu přišlo jaro. Budoucí manžel ji objal kolem pasu a políbil na čelo. „Jste nejkrásnější nevěsta, jakou jsem kdy viděl, má drahá.”

Cerynise se mu opřela dlaní o vestu, aby nespadla. Tiskl ji k sobě příliš silně a něco takového jí pro formální vztah nepřipadalo vhodné. Pokud si Beau neuvědomoval, že se nechává strhnou ke sladkým slůvkům a svůdným pohledům, ona se ovládala. Přesně věděla, proč se jí srdce tak prudce rozbušilo.

„Mohu vrátit ženichovi některé z komplimentů, pane?” tiše řekla a doufala, že si nevšimne nervózního rozechvění v hlase. „Váš zjev naprosto předčil mé očekávání. Je mi líto, že jsem sama přípravám nemohla věnovat víc času.”

„Vaše obavy jsou bezpředmětné, má drahá.” Beau se sklonil, aby ji znovu políbil. Najednou si uvědomil, že je nejen krásná, ale působí velice žensky. Takový kompliment používal jen zřídka, ale tentokrát byl naprosto pravdivý. „Krásně voníte.”

V tu chvíli bylo Cerynise jedno, že v jeho přítomnosti sotva lapá po dechu a rudne. Usoudila ale, že jeho lichotky jsou jen zástěrkou před farářem a posádkou. Mnozí z námořníků kapitána hlasitě povzbuzovali. Ale nijak jí to nevadilo. Trochu se ale děsila, jak spokojeně se

cítí v jeho náručí, jako by tam patřila odjakživa. Uvědomila si, že o tom vždycky snila.

Hubený šedovlasý muž středních let s vlídnýma šedýma očima k nim přistoupil blíž. Při pohledu na jeho ruce usoudila, že tvrdě pracuje, nepochybně připravuje půdu na nadcházející zimu. Určitě se snažil ruce umýt, ale hlínu měl vrytou hluboko v popraskané kůži a za nehty. Obnošenou vestu měl zapnutou jen částečně, vázanku nakřivo a špatně upravenou a na tvářích mu rašilo strniště. Zjevně odcházel z domova ve spěchu. Vypadal sice chudě a zanedbaně, ale Cerynise se v jeho přítomnosti okamžitě uvolnila, protože z něho cítila vlídnost a dobré srdce.

„Vy jste slečna Kendallová?” zeptal se s přátelským úsměvem. „Ano, pane.”

„A vcházíte do manželství z vlastní vůle a bez jakéhokoli nátlaku?”

Ta otázka ji zaskočila a překvapeně pohlédla na Beaua. Ten jí stiskl ruku. „Pan Carmichael se formalitami příliš nezdržuje, má drahá. Ale pro svůj klid si musí ověřit, že obě strany se k sňatku rozhodly dobrovolně. Berete si mě z vlastní vůle?”

Ačkoli otázku vyslovil Beau, Cerynise se obrátila ke knězi a tiše pronesla: „Jsem s tím svolná, pane.”

Pevně se chytila Beauovy teplé dlaně.

„Drazí milovaní, shromáždili jsme se tu před Bohem, abychom tuto ženu a muže spojili svátostí manželskou.”

5

Beau s pohledem upřeným do jejích očí pronesl slova, která je spojila. „Beru si tě, Cerynise Kendallová, za svou zákonitou manželku.”

Ozvěna těch slov se nesla dívce v srdci. Pochybovala, že někdy uslyší něco tak dojemného jako jeho slib milovat ji, ctít a starat se o ni. Doufala, že je nevyslovil jen formálně. Cítila, jak se jí hrnou do očí slzy, když začala slib opakovat sama. Sklopila pohled k silným dlaním, které ji svíraly. „Beru si tě, Beaui Birminghame, za svého zákonitého manžela.”

O chvíli později se pan Carmichael zeptal: „Kdo má prsten?”

Cerynise zadržela dech. Na prsten úplně zapomněla a byla si jistá, že Beau také. Očekávala vysvětlování a výmluvy, ale byla překvapena. Stáhl si z malíčku tenký zlatý kroužek, navlékl jí ho na prostředníček a opakoval po faráři: „Tímto prstenem.”

Starší muž obřad zbytečně neprotahoval. „Prohlašuji vás za manžele.” Potom pokývl Beauovi. „Teď můžete nevěstu políbit.”

Z dolní paluby se ozvaly povzbudivé výkřiky. „Jo, kapitáne. Polibte ji! Ukažte nám, jak se to dělá!”

Cerynise zrudla až po kořínky vlasů a odvrátila se v obavách, že Beau odmítne. Ten ji ale pevně sevřel a otočil tak, že oba stáli čelem k posádce. Volnou rukou si zjednal ticho.

„Tak dobře, námořníci,” vykřikl srdečně. „Když chcete ukázku, máte ji mít. Ale dívejte se dobře. Znovu vám to předvádět nebudu. Když se to nenaučíte teď, jinou šanci už nedostanete!”

Cerynise se rozbušilo srdce, když ji za všeobecného pokřikování a potlesku k sobě přitiskl. Zvedla k němu pohled. Usmíval se stejně jako za mlada. Cerynise měla pocit, jako by mu přes rameno nakukoval šibalský čertík. Když se k ní sklonil, zatajila dech.

„Nechte se políbit, madam,” zašeptal. „Moji muži by byli zklamaní, kdybych to neudělal

pořádně.”

Vzápětí ucítila na ústech jeho rty. Celým tělem se jí rozlil příjemný pocit. Podlamovala se jí kolena, točila hlava a srdce jí bušilo jako o závod. Cítila, jak se zaklání přes jeho silnou paži. Tato pozice poskytovala jeho mužům dobrý výhled. Potom začal polibek nabírat na intenzitě. Neměla s muži žádné zkušenosti, ale když ucítila v ústech jeho jazyk, nebránila se. Neměla představu, jaké pocity může polibek vyvolat a nebyla si jistá, jak odpovědět. Navíc ani netušila, jestli tohle je způsob, jak se líbá. Prožívala právě svou první zkušenost. Rozhodla se pocitům nepod-dávat, protože ten polibek byl určen především jeho mužům. Napadlo ji ale, že by to mohl být jediný, který od něj dostane, a tato obava ji zbavila veškerých zábran. Pokud má žít se svým manželem jen ve formálním svazku, využije všech možností, aby měla po rozchodu na co vzpomínat.

Aniž by si to uvědomila, objala ho kolem krku. Výsledkem byl bouřlivý potlesk a výkřiky z dolní paluby. V té opojné chvíli úplně zaniklo lehké zakašlání faráře. Všimla si ho jen Cerynise a okamžitě se vrátila do reality. Opřela se Beauovi o ramena, lehce ho odstrčila a odvrátila tvář stranou.

„Beaui, prosím.”

Napřímil se, stále ji objímal a otočil se ke svým mužům. Cerynise cítila, jak je rudá. Beau ji k sobě nepřestával pevně tisknout. Zdola se zvedla bouře pískotu, výkřiků a potlesku. Kapitán se se smíchem lehce uklonil a Cerynise ho následovala.

Beau znovu volnou rukou dav zklidnil. „Tak dobře, vy roztoužení mořští vlci, představení končí. Co byste řekli oslavě s několika soudky?”

Cerynise si zakryla dlaněmi uši, protože následoval ohlušující řev. Cítila, že Beau se srdečně směje. Několik mužů zmizelo a za chvíli se na palubě objevil soudek rumu. Pan Carmichael připravil dokumenty, které bylo třeba podepsat, a trpělivě čekal, až se mu budou věnovat. Beau si všiml jeho shovívavého úsměvu jako první a odvedl svou mladou ženu ke stolku, který nechal pro kněze přinést. Ten namočil pero a podal je Beauovi.

„Kapitáne, podepište se prosím na spodní řádek,” vybídl ho a ukázal na dva listy na stolku. „Myslel jsem, že bude lepší vyhotovit doklady dvakrát. Jednou pro kostel a jednou pro vás, kdybyste ve svém domovském přístavu potřeboval prokázat právoplatnost vašeho manželství.”

„Jistě,” souhlasil Beau a rozmáchle se podepsal.

„a teď vy, paní Birminghamová,” obrátil se kněz k Cerynise.

„paní Birminghamová. Teprve v tu chvíli si Cerynise plně uvědomila dosah svého slibu a roztřásla se.

Beau jí podal pero, ale vzápětí ho chytil, protože dívka ho v třesoucích se prstech neudržela. Znovu jí je vsunul mezi prsty, ale tentokrát jí podržel dlaň. Při pohledu na její pobledlou tvář se ho zmocnily obavy, aby neomdlela. Objal ji kolem pasu, sklonil se k ní a zašeptal: „Ještě chvíli vydržte, Cerynise.”

Stůl se jí divoce točil před očima. Odvrátila od něj pohled a opřela se o Beaua. Po chvíli se rozvířený svět ustálil. Napřímila se, zhluboka se nadechla a podepsala se. Nový podpis vypadal na pergamenu zvláštně.

Nakonec se podepsal pan Carmichael a připojil pečeť kostela, která potvrzovala pravost dokumentů. Posypal podpisy jemným pískem, odfoukl ho a jeden list podal Beauovi. „Ten je pro vás, kapitáne.”

Beau pohlédl na pana Oakse, který už chvíli postával opodál. Ten beze slova podal svému nadřízenému dva těžké váčky. Beau je předal knězi. „Tohle je, Parsone, pro váš sirotčinec.”

Knězi se zaleskly v očích slzy. Několikrát otevřel ústa, aby vyjádřil vděk, ale nedokázal ze sebe vypravit ani slovo. Nakonec několikrát kývl hlavou. Beau mu položil ruku na rameno a vedl ho k můstku. Rozloučili se vřelým potřesením rukama. Beau mu ještě zamával a potom se vrátil k Cerynise.

Zaskočilo ho, že se jí po tvářích řinou slzy a zamračeně prohodil. „Tak brzy litujete, Cerynise?”

Dívka zavrtěla hlavou. „Ne, kapitáne. Jen mě trochu zaskočilo, jak jste se k panu Carmichaelovi zachoval.”

Beau to odbyl mávnutím ruky. „Je to vzácný člověk. Se svou ženou se stará o sirotky, které ve městě najdou. V mnoha ohledech mi pnpomíná vašeho otce. Bere na sebe odpovědnost za děti a jejich budoucnost. Těžce pracuje, aby jim poskytl jídlo, ale také radost.”

Za chvíli se objevil pan Oaks a přinesl Beauovi odlivku rumu. S úsměvem pozvedl svoji. „Blahopřeju, kapitáne. Není moc tak krásnejch žen jako ta vaše. Muži vám můžou jen závidět.”

Nebo mě litovat! pomyslel si Beau. Skočit z louže pod okap nemá logiku, ale uchránil tak dívku před tragédií. Skutečnost, že po té dívce zoufale touží, mu naháněla hrůzu a nebyl si jistý, jestli se dokáže ovládnout. Ale kdyby věci přece jenom zašly příliš daleko, alespoň ho nikdo nemůže vinit, že zneužil nevinnou pannu.

Na můstku se objevil Billy. „Pan Monet vám připravil v kajutě jídlo, pane. Moc dobrý.”

„Díky, Billy.” Beau se zadíval na svou manželku. „Půjdeme se najíst, má drahá?”

Cerynise si uvědomila, že má hrozný hlad a přikývla.

Beau se usmál na svého zástupce. „Vezměte to za mě, pane Oaksi. Kdybyste mě potřeboval, budu večeřet se svou manželkou.” Oaks chápavě mrkl. „Jo, pane.”

Cerynise se otočila, aby vykročila ke schůdkům, ale najednou se ocitla v náručí svého manžela. „Co to děláte?”

„Nesu svou nevěstu do své kajuty,” odpověděl se smíchem. Vzápětí se ozval aplaus. „Mí muži to ode mě očekávají, má drahá.”

„Doufám, že neočekávají příliš,” usmála se dívka a objala ho kolem krku.

V dobré náladě si ho začala dobírat. „Bylo to skvělé, pane. Tak jako vy mě ještě nikdo nepolíbil.”

„A políbil vás už někdy někdo?” zeptal se suše.

„Kdybych na vaši otázku odpověděla, pane, prozradila bych vám své tajemství.” Když došli ke dveřím do kajuty, Beau je ramenem rozrazil a přenesl ji přes práh. „Mezi manželi by neměla být žádná tajemství. Obvykle sdílejí i ta nejintimnější.” „Náš vztah bude důvěrný?”

Beau za sebou zavřel dveře a usmíval se na manželku, kterou stále držel v náručí. Lákalo ho znovu ji políbit jako na palubě, ale její dotaz ho zaujal. Bylo mu jasné, že pro ni představuje důvěrnost něco úplně jiného než pro něho. Zeptal se tedy přímo: „Chtěla byste se mnou sdílet důvěrný vztah, má drahá?”

Když si Cerynise uvědomila, kam jeho dotaz směřuje, cítila, jak rudne. Přesto se dokázala natolik ovládnout, aby se mile zeptala: „Chcete zůstat ženatý, pane?”

Beau nevěděl, jak odpovědět, aby nelhal a zároveň nepokazil příjemnou náladu. „To záleží na tom, jak dobře si budeme rozumět v důvěrném soužití.”

Cerynise chápavě přikývla. O důvěrný vztah by stál, ale nechce se nechat připravit o volnost. „Jsem si jistá, že své předpoklady během cesty dobře prověříme i bez tělesného kontaktu, kapitáne. Pokud chcete své nevěstě dělat návrhy, měl byste vědět, že je bez

perspektivy pokračování našeho svazku nepřijmu.”

Beau si povzdechl. „Myslel jsem si, že mi tak odpovíte.” „Zklamaný, kapitáne?” zeptala se se zájmem.

„Myslím, že jste malá potvora,” prohodil a postavil ji na zem. Chvíle, kdy mu klouzala po těle, jen umocnila jeho touhu a uvažoval, jak následující týdny a měsíce zvládne. Ale byla tu ještě jedna věc. Před chvílí ji toužil políbit a na tom se nic nezměnilo. Chtěl ji vzít do náruče a polibkem vyjádřit všechnu touhu novomanžela. Zaskočilo ho to. Prostitutky nelíbal ani v nejvášnivějších okamžicích a najednou tohle. Nepoznával se. Už dávno usoudil, že polibky s prodejnými ženami jsou zbytečné, sdílet jejich ústa mu připadalo příliš osobní. Ale jako námořník a starý mládenec, který na svém stavu nehodlá nic měnit, musel své potřeby nějak uvolnit.

Najednou si připadal jako roztoužený zoufalý milenec prahnoucí po jejích polibcích i těle. Ta představa se mu sice nezamlouvala, ale musel si přiznat, že kousek pravdy na tom je.

Vzal Cerynise za ruku, ustoupil a prohlížel si ji. Aby získal čas, šel si umýt ruce. Přes rameno přitom prohodil: „Svatební hostina čeká, madam. Když se budeme dlouho zdržovat, jídlo nám určitě vystydne.”

Cerynise odložila šál a počkala, až si Beau svlékne kabát. Cestou ke stolu si stačil uvolnit vázanku a rozepnout košili. Aniž by na ni pohlédl, podržel jí židli. Při každém pohledu na ni si uvědomoval, jak moc po ní touží. Polibek na palubě v něm zažehl oheň a bylo mu jasné, že nebude jednoduché se ovládnout.

Posadil se, otevřel láhev s vínem a naplnil dva poháry. Chvíli mlčky jedli, každý ponořený do vlastních úvah. Jít s Beauem do postele jako jeho žena představovalo pro Cerynise vrchol jejích snů, ale bylo jí jasné, že podstoupit takové riziko nemá smysl. Mohla by otěhotnět a on ji potom odloží jako něco nepotřebného.

Beau si byl plně vědomý závazku, který by musel učinit, aby mohl její panenství žádat. Jeho žena se mu znovu objevila v životě teprve před několika dny. Jak by měl po tak krátkém soužití učinit tak závažné rozhodnutí? Potřebuje ji poznat! A ona jeho také. Pokud by si ji vzal za jejích podmínek, znamenalo by to se navždy rozloučit s mořem. A to se mu vůbec nelíbilo.

Cerynise zajímalo všechno o Charlestonu. Beau tam sice už několik měsíců nebyl, ale i tak měl o domově novější informace než ona. „Pamatujete si na pana Downse, jak si chodil stěžovat do školy na chlapce, kteří mu běhají cestou ze školy přes zahradu? Myslíte, že ještě žije?”

„Ano. Teď mu v zahradě dupou vnoučata,” zasmál se Beau. „Ale to mu tolik nevadí.”

„Vždycky jsem ho považovala za nevrlého staříka, ale asi to tak nebylo. Asi bych se taky vztekala, kdyby mi někdo ničil mou práci. Ráda bych se s ním setkala, patří do mých vzpomínek na otce a na školu.”

„Mohli bychom tam zajet, až se vrátíme do Charlestonu,” navrhl.

„Byla bych moc ráda, Beaui,” usmála se. „Mám na vás hodně vzpomínek z dětství… No, dítě jsem byla jen já, vy jste o osm let starší.”

„Všechny známé určitě oslníte. Pamatují si vás jako malou holčičku s obrovskýma očima a copánky.”

Cerynise se zasmála. „Nepřipomínejte mi, jak strašně jsem tenkrát vypadala.” „Nemohla jste být ošklivá, když teď vypadáte jako půvabná labuť.” „Prosím!” vyhrkla se smíchem. „Z takových lichotek bych mohla podlehnout marnotratnosti.”

Beau jí s úsměvem dolil víno. „Myslíte, že lžu?”

„Vím, že nejste lhář, Beaui. Vzpomínám si, kolikrát jste mému otci řekl pravdu, i když jste z toho mohl mít potíže. Taková pravdomluvnost se určitě nevytratí ani v dospělosti. Můj otec o vás měl hrozný strach, když jste jezdil na svém hřebci. Bál se, že se zabijete. Když jste nedokončil práci, nechával vás pracovat ve škole, aby se nemusel bát.”

„Můj otec musel dát Sawneyho utratit, když oslepl. Obávám se, že důvodem byla zranění od větví, když se prodíral křovinami. Občas si vzal do hlavy, že si nenechá poroučet, a snažil se mě zbavit.”

„Dobře si na jednu takovou příležitost vzpomínám. Když vás tak poslouchám, musím uznat, že otec měl k obavám důvod.”

„Jo, ale já byl odhodlaný toho tvrdohlavce zvládnout. Málem jsem se přitom zabil.” Jsem moc ráda, že se to nestalo,” špitla.

Její něžný úsměv byl vším, o čem mohl opuštěný muž daleko od domova snít. Jak by se s ní mohl oženit a potom ji opustit?

Po jídle Beau vytáhl ze skříně starší kalhoty, které nosil při práci. Rozepnul si opasek a ohlédl se k Cerynise. „Možná byste se ráda otočila, pokud se nechcete dívat na muže, jak se svléká. Musím se vrátit na palubu a nechce se mi běhat do jiné kajuty pokaždé, když se potřebuju převléknout. Mým mužům by to jistě připadalo divné.”

Cerynise se k němu otočila zády. „Zlobíte se na mě, že jsem odmítla vaše návrhy na sblížení? Nebo jste na ženy, se kterými se oženíte, nepříjemný běžně?”

Beau se zasmál. Byl si plně vědom, že přítomnost jeho manželky v něm jitří všechny smysly, a to mu na náladě nepřidalo. Když se ujistil, že jeho touhám není nakloněna, jak by měl být vlídný. „Pokud budete mou manželkou, i když jen pár týdnů, budete si muset zvyknout na to, že občas kleju. Námořníci obvykle říkají, co mají na jazyku, bez ohledu na to, jestli je v doslechu žena.”

„Takže mě seznámíte s jazykem vašich mužů?” V nastalém tichu si Cerynise nervózně kousala ret. V dětství ho často ráda pokoušela a nedokázala se ubránit ani teď.

Beau pozoroval vzpřímenou postavu své manželky a stáhl si košili. Neměla tušení, co ho stojí udržet své mužské instinkty na uzdě a nevyužít ji k jejich utišení. Netušil, jestli by pomohlo, kdyby jí jasně řekl, jak se věci mají, ale nechtěl to zkoušet. „Raději bych vás seznámil, má drahá, s daleko příjemnějšími věcmi. Ale protože nechcete, musíte se smířit s tím, že budu ve vaší přítomnosti poněkud napjatý. Muž se jen těžko při pohledu na krásnou ženu ubrání představám, že ji svírá nahou v náručí. Ve vašem případě o tom uvažuju už od první noci, kterou jste trávila v mé kajutě.”

„Když jste mě koupal?” opáčila.

Beauovi překvapením poklesla čelist. Cerynise uhýbala pohledem, ale cítil, že si jeho vyděšený výraz vychutnává. „Jak to víte?” „Zahlédla jsem na vaně dlouhý vlas.”

Beau si zapnul kalhoty a otočil se k ní. „Musel jsem něco udělat, Cerynise. Byla jste úplně promrzlá a nechtěl jsem, abyste onemocněla. Často jsem vídal prokřehlé muže, když se snažili vrátit na loď z vycházky na břeh. Byla jste tak prokřehlá, že jsem si nebyl jistý, jestli přežijete.”

„Už se mohu otočit?”

„Jo.”

Cerynise při pohledu na něj cítila, jak od krku ke kořínkům vlasů rudne. Byl od pasu nahoru nahý a jí se při pohledu na široká ramena, svalnaté paže, hruď a úzký pas zatajil dech. „Vy ne - nejste oblečený,” vydechla zmateně při pohledu na mužný půvab a krásu. Beau na ni pohlédl. „Vy jste ještě neviděla muže bez košile?” ujistil se.

„Možná jako dítě, ale jenom svého otce. Ale stejně si na to už nevzpomínám,” uhnula pohledem.

„Podívejte se na mě, Cerynise.” Když dál stáčela pohled stranou, vzal ji za ruku, položil si ji na hruď a pevně ji držel na místě. „Vidíte? Jsem z masa a kostí. Nic, za co by se člověk musel stydět.”

Váhavě se mu zadívala do očí. Cítila, jak se do ní propalují. „S polonahými muži mám sice mizivé zkušenosti, ale řekla bych, že vypadáte skvěle.”

Beau se tiše zasmál. „Ale podívejme. Kdopak to tu plýtvá komplimenty?” „Je to pravda,” vydechla a koutky se jí zvedaly do úsměvu.

Posunoval jí dlaň po hrudi k srdci a pomalu dolů k okraji kalhot. Celou dobu se jí díval do očí a sledoval, jak se v nich probouzí touha. Přistoupil k ní blíž, sklonil hlavu a sledoval, jak se mu její ústa otevírají. To mu stačilo. V příštím okamžiku ji svíral v náručí a tiskl ji k sobě. Ztrácel hlavu, když zkoumal její ústa a touha v něm narůstala. Za zády jí začal rozepínat háčky šatů. Když je uvolnil až k pasu, stáhl je z ramen a rukou. Látka s šustěním sklouzla na podlahu a Beau sledoval, jak se nad korzetem dmou ňadra. Vybavila se mu chvíle, kdy z ní spěšně strhával mokré oblečení. Tehdy ho zaměstnávaly obavy o její zdraví a na obdivování jejích ženských tvarů mu nezbýval čas. Až později, když si byl jistý, že je z nejhoršího venku, si vzpomněl, jak se jí pod promočeným živůtkem rýsují plná ňadra. Už jen ta představa v něm probouzela vášeň.

Usmál se na ni. Všiml si, že se jí v očích zračí zmatek a nejistota. Pokusila se zakrýt ňadra, ale Beau zavrtěl hlavou.

„Chci se na tebe dívat. Dovol mi to,” požádal ji něžně a uchopil její dlaně. Od zápěstí až po rameno pokryl ruku polibky a vnímal, jak se jí ze rtů derou přerývané vzdechy. I jemu se zrychlil dech, když se přiblížil ke krajkovému okraji živůtku. Všiml si, jak zamrkala, když pokryl polibky i vzedmuté pahorky. Jejich vrcholkům se ale zatím vyhnul a pokračoval po hrdle vzhůru. Potom se napřímil, zadíval se jí do očí a sklonil se k jejím ústům. Necítil z její strany žádný odpor. Pohrával si s jejím jazykem a s radostí si uvědomil, že se začíná zapojovat do hry i ona. Když mu poprvé váhavě přejela jazykem po rtech, jeho polibky nabyly na naléhavosti. I její reakce byla stále aktivnější.

Cerynise měla pocit, že se každou chvíli rozplyne. Když ucítila jeho prsty na okraji živůtku, rozbušilo se jí srdce. Shrnoval krajku, dokud se neobjevil okraj růžového vrcholku. Fascinovaný hedvábnou jemností kůže po ní přejížděl ukazováčkem. Srdce jí bušilo jako o závod, když cítila, jak jeho dlaň sjíždí stále níž. Nakonec se objevil celý vrcholek a Cerynise se zatajil dech.

Beaua zaskočilo, že se dostal bez známky odporu z její strany až tak daleko. I jemu se vydral ze rtů vzdech. Sklonil se a jí se zatočila hlava, když ucítila na bradavce jeho ústa. Tělem se jí rozléval oheň. I ji ovládla touha a ze rtů vyklouzlo tiché zasténání. Zaklonila hlavu a zcela se oddala příjemným pocitům, které v ní probouzel. Vzdáleně vnímala, že jí uvolnil korzet, po kterém se svezl na podlahu i živůtek a spodničky.

Uvolnil vlasy, které splývaly v zářivých vlnách po ramenou. Přejížděl po nich prsty, až sklouzl k okraji kalhotek. Vklouzl dlaní dovnitř a hladil její nahé hýždě. Cerynise přestávala vnímat svět a přitiskla se k němu. V tu chvíli ji zvedl do náruče a třemi dlouhými kroky ji donesl k posteli. Položil ji a stáhl přehoz. Zbavil ji posledního kousku oděvu a potom se postavil, aby si svlékl kalhoty. Nesnažil se otočit. Cerynise vytřeštila oči při pohledu na mužnou krásu, ale vzápětí ležel vedle ní, líbal ji na tvář, na prsa, v pase i na bocích.

„Chci tě,” zamumlal chraplavě, přejel jí dlaní po celém těle, aby se vrátil nahoru ke

stehnům. Když ucítila Cerynise jeho dlaň v rozkroku, vyděsila se a chtěla se odsunout. Ale Beau ji uklidnil polibky i něžnými slovy, až se mu otevřela. Choval se velice něžně a za chvíli se Cerynise blížila extázi. Od slabin jako by ji spaloval oheň, a když vzrušení ovládlo celé tělo, začala se zmítat.

Beau ji přitáhl k sobě a začal líbat. Jako smyslů zbavená se k němu přitiskla a přehodila mu nohu přes boky. Ohnivý břit si hledal cestu k vlhké ženské hebkosti a laskání probouzelo v obou závratné pocity. Cerynise začala svému muži líbat svalnatou hruď a dlaněmi mu stydlivě přejížděla po bradavkách. Beau uchopil její dlaň a vedl ji dolů, dokud nesevřela vztyčené kopí. Vyděšeně vydechla. Mezi polibky tiše šeptal, co má dělat. V touze vyhovět mu a uspokojit vlastní zvědavost posbírala odvahu a vedla ho k pocitům, o jejichž existenci neměl tušení. Nevěděl, že něco takového je možné prožívat, aniž by pronikl dovnitř. Možná na milování s vlastní ženou skutečně něco bude. Když se ozvalo zaklepání na dveře, Cerynise vyděšeně vydechla a Beau zklamaně zasténal. Přejel si dlaní po čele a v duchu klel, kdo je může v takovou chvíli vyrušovat.

„Co chcete?” vyštěkl, zvedl se na lokti a zadíval se ke dveřím.

„Promiňte, kapitáne,” ozval se Billy Todd. „Posílá mě pan Oaks, abych vám vyřídil, že přišel nějakej úředník zkontrolovat vaše papíry a doklady o lodi. Říká, že si na nás budou dávat pozor a dohlídnou, aby Audacious nevyklouz z přístavu.”

Beau by byl v tu chvíli schopný Alistaira Winthropa na místě zabít, kdyby ho měl v dosahu. „Za chvíli ty papíry přinesu.”

Cerynise si přitáhla přikrývku až k bradě a Beau s povzdechem spustil nohy z postele. Chvílí mlčky seděl s hlavou v dlaních. Nemohl uvěřit, že pronikl tak daleko, aby ho těsně před cílem vyrušili.

Otočil se k Cerynise a políbil ji. „Počkej na mě tady,” zašeptal a usmál se na ni. „Vrátím se co nejdřív.”

Nevěděla, co odpovědět. Zaklepání na dveře ji sice vyplašilo, ale to nebylo to hlavní. Probralo ji a ona si uvědomila, že se mu téměř odevzdala. Jenomže on k ní žádné závazky do budoucna necítí. Jsou sice manželé, ale jakmile se dostanou domů, Beau se bude snažit znovu získat volnost. A pokud ji o to požádá, ona mu nepochybně vyhoví. Nikdy by ho u sebe nechtěla držet proti jeho vůli, i když ji jeho odchod hodně raní.

Bude lepší držet ho na délku paže od sebe, našeptával jí zdravý rozum. Pak se nebudeš muset bát, že otěhotníš.

Cítila se nestoudně, když se dívala, jak se její manžel obléká. Ale pokud by od manželství nedostala nic jiného než těch pár intimních okamžiků, stálo to za to.

6

„Jak to myslíš, že se mnou do postele nepůjdeš?” křičel Beau na svou mladou manželku. „Před chvílí jsi tam byla. Co se stalo za tu dobu, kdy jsem byl na palubě?”

Cerynise mrkla při každém hlasitém slově a nedokázala se pod jeho pohledem ubránit strachu. Čekala, že se bude vztekat, ale netušila, že to bude probíhat tak bouřlivě. „Mohl byste prosím trochu ztišit hlas, Beaui?” požádala. „Celá loď bude vědět, že se tu něco děje.”

Beau se neovládl a mrštil lodním deníkem přes kajutu. Desky dopadly na skříňku a jednotlivé listy se rozlétly a snášely na podlahu. „Je mi úplně jedno, jestli nás někdo uslyší, madam. Chci jenom vědět, co se stalo, že jste za tak krátkou chvíli změnila názor!”

„Když ztišíte hlas, vysvětlím vám to,” ujistila ho plaše. „Ale pokud na mě budete dál křičet,

opustím loď a můžete odplout beze mě.”

Beau vztekle došel ke skříňce, poklekl a začal sbírat papíry. Když před chvílí odcházel, měl pocit, jako by mu někdo rval vnitřnosti, natolik byl vzrušený. Označit teď jeho stav za nespokojenost by ani zdaleka nevystihovalo situaci.

„Vím, že po manželství netoužíte, Beaui,” začala Cerynise nervózně a zachvěla se pod pohledem, který na ni vrhl přes rameno. Musela posbírat všechnu odvahu, aby se přiměla rozechvělým hlasem pokračovat. „Kdybych vám dovolila dosáhnout svého, mohla bych otěhotnět a vaše svoboda by tak vzala za své. Nechci, abyste ke mně cítil závazek jen proto, že budete mít odpovědnost za potomka. Jestli jste stále ještě ochoten dopravit mě do Charlestonu, bude pro nás oba lepší, když budeme mezi sebou udržovat odstup. Mohla bych bydlet v jiné kajutě…”

Beau odolával nutkání lodním deníkem znovu mrštit, tentokrát na opačnou stranu kajuty, ale ovládl se, kniha už tak dost utrpěla. „Zatracená ženská! Copak jsem vám neříkal, že na celý lodi žádná volná není? Všude je náklad.”

Cerynise bylo jasné, že pokud se k ní přiblíží, nedokáže mu odolat. Dokázal by ji získat jediným polibkem. „Bude mi stačit jen místo na podlaze, kde si mohu rozložit přikrývku, a místo, kde se budu moct převléknout a umýt.”

Beau chvíli tiše klel. Potom beze slova rozrazil dveře kajuty a zařval „Oaksi!”

Došel ke stolu a odložil lodní deník. V očích mu blýskal vztek a vrhl na ni pohled, kterým dával nepokrytě najevo znechucení nad situací, do které se dostal. Potom začal rázovat se zaťatými pěstmi místností a čekal na svého zástupce.

Cerynise ho s obavami sledovala. Za devět let, kdy o něm nevěděla, se hodně změnil a teprve ho začínala znovu poznávat. Z chlapce, kterého obdivovala, zůstaly jen hlavní rysy. Teď je z něho rozhodný muž. Stačí, aby se na ni podíval, a jí je jasné, že se zlobí. Zvykl si uplatňovat svou autoritu a vydávat rozkazy, kterými se ostatní bez námitek řídí. Když souhlasila se sňatkem, vešla do prostoru, kde je pánem on. Jako její manžel měl právo držet ji ve své kajutě a podle libosti se s ní milovat. Jenomže ona mu zmařila plány a on se teď musí vypořádat se skutečností, která hodně připomíná vzpouru.

Rychlé kroky oba přiměly otočit se ke dveřím, kde se za chvíli objevil pan Oaks.

„Přejete si, kapitáne?” zeptal se s potměšilým úsměvem.

„Pošlete někoho, aby vynesl náklad z vedlejší kajuty,” oznámil Beau.

Oaks vypadal zmateně. „A kam to mám dát, pane?”

„Kamkoli!” odsekl Beau a gestem dával najevo netrpělivost a nevoli. „Nejlíp do dalších kajut, pokud je tam místo.”

Stephen Oaks byl stále ještě zmatený. „A co s tou kajutou budete dělat, až bude volná?” zeptal se.

„Zajistím v ní pohodlí své manželce.”

„Vaší manželce…,” Oaks se nejistě díval z jednoho na druhého. „Chcete říct… vaší ženě, pane?”

„Je tu snad ještě nějaká jiná?” odsekl Beau ironicky. „Samozřejmě, že se jedná o moji ženu!‘1

Oaks nechtěl věřit vlastním uším. „Ale já… myslel jsem -” „Přestaňte myslet a udělejte, co jsem vám řekl.”

„Jo, kapitáne.” Oaks vycouval nervózně z kajuty. Dokázal se ale natolik vzpamatovat, že za sebou opatrně zavřel dveře.

Cerynise ho bylo skoro líto, ale daleko víc se bála, co podnikne její manžel. Rozechvěle

čekala, zatímco Beau prolétl kolem ní a zadíval se z okna, jako by ji už nechtěl vidět. S pohledem upřeným na řeku si založil ruce za zády. Cerynise si začala tiše balit své věci, aby se mohla přestěhovat do vedlejší kajuty. Když se ozval Beaův hlas, vyděšeně vzhlédla.

„Neříkejte mi, že se vám to nelíbilo,” začal, aniž by se otočil. „Nebýt toho vyrušení, milovali bychom se.”

Cerynise dobře věděla, že má pravdu, ale raději mlčela. Nechtělo se jí mluvit o tom, jak ji jeho vášeň zbavila smyslů.

„Co se vám na tom nelíbilo?” pokračoval Beau klidněji. „Nelíbilo se vám dotýkat se mě?”

Cerynise otevírala ústa, aby to popřela, ale vzápětí je zase zavřela. Uvědomila si, že by mu tak jen poskytla možnost tlačit ji do kouta, kdyby přiznala, že se jí jeho laskání líbilo.

„Odmítáte o tom, co se mezi námi stalo, hovořit?” naléhal.

„To bych se neodvážila,” odpověděla a dívala se mu na záda. „Musím přiznat, že mi to nebylo nepříjemné. Naopak, bylo to moc hezké, ale oba jsme si vědomi následků, které by má povolnost mohla přinést. Dokud si nebudu jistá, že mě skutečně chcete za ženu, ne teď, ale i v budoucnu, bude lepší držet si od vás odstup, dokud naše manželství nezruší.”

„Takže jste mi nastražila past stejně jako jiné ženy, které dohnaly muže ke sňatku,” obvinil ji. „Dala jste mi ochutnat příjemnou stránku našeho vztahu, ale teď přede mnou tu pochoutku táhnete na provázku, dokud nebudu ochotný dát vám všechno za to, abyste mi vyhověla.”

Cerynise začínala ztrácet trpělivost. „Pane, ráda bych vám připomněla, že svatbu jste navrhl vy, abyste mohl se mnou a vaší lodí opustit Londýn.” Když se k ní otočil, sklopila oči. „Formální svazek byl vás nápad, pane, ale najednou tvrdíte, že vás vydírám. A přestaňte s těmi výmluvami, jak je pro muže těžké být ve společnosti ženy. Je to cena za skutečnost, že po návratu do Charlestonu se chcete stát zase starým mládencem! Nežádala jsem po vás nic víc, než co jste mi už dal, a doufám, že se dokážete chovat jako gentleman a ovládnout se.”

Zamračeně vykročila ke dveřím a otevřela je.

„Zatraceně, Cerynise, vraťte se!”

Dívka na jeho slova nereagovala, zvedla si sukni a vydala se chodbou ke schodům. Slyšela za sebou jeho klení a spěšné kroky, ale bez ohlédnutí zrychlila.

Na posledním schodě už lapala po dechu. Cítila, že na ni upírají pohled všichni na palubě. Nečekala ale, že se těsně před ní objeví dva elegantně oblečení mladí muži, kteří procházeli kolem schodů právě ve chvíli, kdy vstupovala na palubu. Zakolísala, a kdyby ji jeden z mužů nezachytil, upadla by.

„Dejte ruce pryč od mé manželky!” křikl Beau, který bral schody nahoru po třech. Při pohledu na cizího muže v blízkosti své ženy dostal vztek a málem po něm napřáhl pěst.

„Promiňte, pane,” omlouval se muž spěšně, pustil Cerynise a ustoupil dozadu. „Dámě hrozilo, že upadne. Jinak bych se jí nikdy neopovážil dotknout.”

Beauovi se podařilo vyloudit na tváři strojený úsměv. Bylo to jediné, čeho byl v té chvíli schopen, protože měl stále ještě vztek, že Cerynise utekla. Vzal ji za ruku, ale z jejího chladného pohledu usoudil, že je odhodlána se mu vytrhnout. Stáhl si její ruku za záda a pevněji svíral. Potom se zadíval na muže a konečně dokázal promluvit. „Moje žena je vám za pomoc velice vděčná, pane. Děkuji vám. A teď nás omluvte, řešíme právě důležité věci.”

„Vy jste kapitán?” zeptal se druhý z mužů.

Beau přikývl. „Ano.”

Oba mladíci na sebe vrhli povzbudivé pohledy. „Vaši muži říkali, že jste indisponován, kapitáne, ale vážili jsme dlouhou cestu, abychom vám nabídli něco, co vás bude jistě zajímat. Máme několik vzácných uměleckých děl a jeden náš známý obchodník tvrdil, že sběratele jako

vy jistě zaujmou.” „O co se jedná?”

„O obrazy, pane,” odpověděl druhý z mužů. „Přivezli jsme jeden s sebou, abyste věděl, o čem mluvíme. Nechtěl byste se na něj podívat?”

Na prohlížení nebyla nejvhodnější doba, protože Cerynise se mu stále snažila vykroutit, i když marně. Druhý z mužů ale využil chvíle a za okamžik se vracel s obrazem zabaleným v kusu plátna.

„Počkejte, až to uvidíte, kapitáne,” usmál se na Beaua. Muž čekal, dokud jeho přítel obraz nevybalí. Potom ho otočil a s okázalým gestem se zeptal: „Už jste někdy viděl něco tak velkolepého, pane?”

Cerynise poznala jedno ze svých pláten. Byla na něm žena s dítětem v náručí, jak nese svému muži košík s jídlem. Muž vztahuje ruce k dítěti. Cerynise se chtělo smát. Ti muži jí jistě složili velkou poklonu, když její dílo označili za vzácnost. Naklonila se k Beauovi a zašeptala: „Drahý, mohla bych s vámi mluvit chvíli mezi čtyřma očima?”

Beaua její oslovení zmátlo. Omluvil se hostům a otočil se k nim zády. V tu chvíli musel Cerynise pustit ruku, kterou po celou dobu svíral, ale mile ho překvapilo, když se do něho bez odporu zavěsila. Poodešli stranou a Beau se zeptal: „O co jde, Cerynise?”

„Beaui, mám pocit, že ti lidé se vás snaží podvést.”

„Proč si to myslíte,” zamračil se. „Ten obraz je výborný. Něco takového jsem už dlouho neviděl. Připomíná práce starých mistrů.” Cerynise se celá rozzářila. „Děkuji.”

V tom Beau pochopil a udiveně se ujistil: „To jste malovala vy?” „Jo, a prodal se za téměř pět tisíc liber.”

„Nikdy by mě nenapadlo, že tak dobře malujete,” přiznal v obdivu k jejímu talentu. „Když jste mi řekla, za kolik se vaše obrazy prodávají, usoudil jsem, že nebudou špatné, ale netušil jsem, že máte talent hodný Rembrandta.”

„Děkuji za poklonu, Beaui,” usmála se a pohladila ho po ruce. „Takový kompliment mi ještě nikdo nesložil.”

„Ale to je pravda, má drahá.”

Cerynise si pohrávala s knoflíčkem jeho košile. Cítil, jak se mu pod jejím dotekem zrychluje tep. „Tak můžete těm dvěma říct, že jste je prokoukl a pokud rychle nezmizí, mohli by letět přes palubu.”

Beau ukázal ke schůdkům. „Bude lepší, když na mě počkáte v mé kajutě, má drahá. Nechci, abyste náš hovor musela vyslechnout. Asi by se vám moc nezamlouval.” „Jistě,” souhlasila a najednou jí bylo obou mužů líto.

Beau počkal, dokud neslyšel zavírat dveře kajuty. Potom se vrátil k mužům. „Pánové, mám o ten obraz zájem a chtěl bych vědět, jestli máte od stejného malíře i něco dalšího.”

„Obávám se, že ne, pane. Tenhle je tak vzácný, že si považujeme za čest mít ho v držení. Získali jsme ho od strýce. Ale máme i jiné, stejně cenné.”

„Žádné jiné mě nezajímají. Jen tenhle. Kolik za něj chcete?”

„Vzhledem k jeho výjimečnosti musíme požadovat minimálně dvacet tisíc liber.”

„Dám sedm, víc ne.”

„Já nevím, pane,” uvažoval jeden z mužů.

Beau se otočil, jako by chtěl odejít. Oba muži si vyměnili pohledy a druhý spěšně pronesl: „Víte, kapitáne, dostali jsme se do tísnivé situace.”

„Ten obraz je kradený, že?” zadíval se na ně Beau podezíravě.

„Ale ne, pane! To v žádném případě!” ohradil se první z nich. Potom zahanbeně přiznal: „Museli jsme spěšně opustit rodinné sídlo poté, co přišel účet od krejčího. Rodina oznámila, že dokud se nenaučíme chovat šetrně, neuvidíme ze svého dědictví ani šilink. No, a krejčí nám vyhrožují soudem, pokud nezaplatíme. Bereme těch sedm, pane. Na splacení dluhů to sice stačit nebude, ale uklidní to krejčí, dokud neprodáme i ty další obrazy.”

„Jak jste se dostali tady k tomu?”

„Moje matka ho nedávno koupila, spolu s dalšími. Chtěla je přidat do své sbírky, ale když jí otec zakázal poskytovat nám peníze, dala nám ty obrazy.”

Beau usoudil, že mladíci mluví pravdu. „Nechám připravit peníze a účet.”

Oba se usmáli a trpělivě čekali. Beau se vydal za Oaksem. „Potřebuju, abyste zašel dolů do mé kajuty. Je tam sice moje žena, ale musíte nepozorovaně přinést pokladnu a účty. Kdyby se ptala. i když o tom pochybuju., řekněte jí, že si nějací obchodníci přišli pro své peníze. Odpočítejte sedm tisíc liber, vystavte stvrzenku a přineste to sem.”

Zatímco kapitán hovořil, Oaks obdivoval obraz. Nedokázal si odpustit otázku: „Nový kousek do vaší sbírky, pane?” Usmál se při pohledu na kapitánův spokojený výraz. „Tenhle je opravdu krásnej.”

„Stejně jako ta, která ho malovala.”

Oaks překvapeně vzhlédl. „Chcete říct.?”

„Moje žena,” ujistil ho Beau s úsměvem. „Ale není pro ni. Bude to vánoční dárek mým rodičům.”

„Opravdu hezký, pane.”

„Jo, určitě se jim bude líbit. Ale byl bych rád, kdybyste o tom před mou ženou nemluvil.” Budu mlčet jako hrob, kapitáne,” prohlásil sebejistě Oaks s rukou na hrudi. „A teď jděte pro ty peníze.”

Stephen se ale po několika krocích zastavil a otočil se ke kapitánovi. „Opravdu trváte na tom, abychom vyklidili tu vedlejší kajutu?”

„Jo,” odsekl Beau zamračeně. „Moje žena vyžaduje víc soukromí, než jí může poskytnout moje kajuta.”

Oaks si zhluboka povzdechl a uvažoval, jestli ta dívka ví, co po svém manželovi chce. Navíc nemá ani tušení, co připravuje posádce, když je kapitán v duchu úplně mimo. „Škoda, kapitáne.”

„No jo, Oaksi.”

Když Cerynise vešla do malé kajuty, kterou dostala, téměř se při pohledu na temný interiér otřásla. Měla pocit, že se k ní čtyři stěny úzkého pokojíku bez oken přibližují. Kajuta představovala necelou čtvrtinu místnosti, kterou používal Beau. Vzduch se dovnitř dostával jen otevřenými dveřmi. Byla si jistá, že při svém strachu z uzavřených stísněných prostor si cestou vytrpí své.

V jednom rohu stála postel, i když o hodně menší než kapitánova. Matrace byly potažené hrubou vlněnou přikrývkou. Váhavě přejela dlaní po polštáři a prostěradle. Byly sice čisté, ale nijak příjemně nevoněly. Najednou jí bylo smutno. Zamrkala, aby zadržela slzy, zhluboka se nadechla a šla si prohlédnout zbytek vybavení. Toaletní stolek s umývadlem a džbánem na vodu a nad ním na stěně malé zrcadlo. Vedle postele stolek s jednou židlí, u kterého bude jíst. Potom už jen dřevěná truhla u stěny.

„Líbí se vám tu, má drahá.”

Zaslechla známý hlas, a když se ohlédla, zjistila, že Beau stojí ve dveřích. Zaznamenala jeho úsměv a zvedla bradu, aby si nevšiml jejího zklamání.

„To mi bude stačit,” odpověděla klidně. „Opravdu?” ujistil se a upíral na ni pohled.

Cerynise stoicky přikývla. „Budu mít své soukromí a nebudu vás rušit. Proč bych neměla být spokojená?”

Beau pokrčil rameny. „Pro obyčejného cestujícího by to bylo dobré, ale pokud si dobře vzpomínám, měla jste už od mládí strach z malých uzavřených prostorů. Pamatuju se, jak vás mí spolužáci zavřeli do toho starého velkého kufru ve vaší stodole. Když jsem vás zaslechl křičet a pustil vás ven, byla jste tak vyděšená, že jste se mi zavěsila kolem krku, a než jsem vás stačil uklidnit, málem jste mě udusila.”

Nechtělo se jí uvěřit, že by tu kajutu vybral záměrně, aby ji potrápil. „Beasleyovic kluci byli podlí ničemové, pokud si vzpomínám. S radostí trápili slabší.” Upřela na Beaua chladný pohled. „Je to i váš úmysl, kapitáne?”

„Tvrdila jste, že vám stačí malé místo na přespání,” připomněl jí. „A vzhledem k nákladu, se kterým se vracíme, je tohle nejvhodnější místo, které mohu postrádat. Ostatní kajuty jsou větší, ale protože jsme vám uvolnili místo, jsou nacpané až ke stropu. Tohle byla jediná, kterou jsem mohl nechat vyklidit.”

„Mohl, nebo chtěl?”

Beau se nehodlal vzdát. „Pokud se vám tu nelíbí, madam, můžete toho nesmyslu nechat a vrátit se do mé kajuty. Hned na začátku jsem vám říkal, že cestující neberu. Vy jste výjimka, ale nehodlám vyhodit náklad do moře jen kvůli tomu, abyste měla kajutu, která by vyhovovala vašim požadavkům.”

Cerynise ale nátlaku nepodlehla. „Pokud si myslíte, že se po kolenou doplazím do vaší kajuty, Beaui Birminghame, a budu prosit, abych mohla zůstat, tak vás zklamu. Raději tady shniju, než bych se vrátila.”

„Jak myslíte, má drahá. Ale pokud byste změnila názor, dveře mé kajuty vám budou i bez prošení vždycky otevřené.”

Stephen Oaks slezl po schůdcích, a když zahlédl ve dveřích kajuty kapitána, vydal se k němu. Jakmile si všiml Cerynise, smekl a s úsměvem nabídl: „Chcete přenést svá zavazadla, paní Birminghamová?”

„Až se vám to bude hodit, pane,” prohodila. „Není spěch.”

Oaks se na ni usmíval tak dlouho, až to Beauovi začalo být nepříjemné. „Chtěl jste mé manželce sdělit ještě něco, pane Oaksi?”

„No, vlastně jo,” připustil muž, aniž by si všímal kapitánova netrpělivého výrazu. „Tahle kajuta je pro dámu naprosto nevhodná. Chtěl jsem vaší ženě nabídnout, aby používala moji. Určitě by byla pro cestu domů daleko pohodlnější.”

„A kde budete spát vy?” zeptal se Beau chladně.

„Já můžu spát s posádkou,” odpověděl Oaks. „Víte, od tý doby, co jsem povýšil, mi chybí kamarádství v podpalubí.”

„To je cena za postavení mého zástupce,” odsekl Beau. „Musíte mít autoritu, nemohu připustit, abyste bydlel s námořníky.”

„Tak si vezmu tuhle kajutu,” nabídl Oaks a znovu se na Cerynise usmál.

„Moc si vaší laskavosti vážím,” ujistila ho. „Ale nemohu vás vyhnat z vašeho domova.”

Muž si zklamaně povzdechl. „To je teda smůla, protože moje kajuta nebude využitá. Víte, paní Birminghamová, už jsem se rozhodl, a dokud nedojedeme do Charlestonu, překročím její práh jen proto, abych si vzal svoje věci. Záleží jen na vás, jestli ji využijete nebo ne, bude volná.”

„Zatracená práce,” zamračil se Beau.

Cerynise pohlédla na svého manžela a zjistila, že se mračí jako čert. V tu chvíli vykouzlila na rtech vítězoslavný úsměv a s elegantní úklonou nabídku pana Oakse přijala. „No, když vidím, že vaše kajuta by zůstala prázdná, nemohu odmítnout.” Při pohledu na svého muže pokračovala: „Je vzácné potkat tak galantního muže, který je ochotný se kvůli dámě vzdát pohodlí. Vaše velkorysost by měla sloužit za vzor, protože není mnoho mužů ve vašem postavení, kteří jsou ochotni se kvůli někomu jinému obětovat.”

Beau si odkašlal. Bylo mu jasné, že jeho manželka míří svá slova na něho. Už jako dítě měla sklon vyjadřovat se velice uštěpačně. Ted jsou oba starší, ale pod krásnou skořápkou jemné ženy se stále skrývá potvora, která ho dokáže naštvat.

„K mé kajutě se jde tudy, paní Birminghamová,” informoval ji Oaks a naznačil směr.

Když Cerynise míjela Beaua, oslnivě se na něj usmála. Co mohl dělat? Něco zahuhlal a sledoval, jak se před ním vlní její sukně.

Šli za Oaksem chodbou ke kapitánově kajutě. Než k ní došli, Oaks se zastavil u svých dveří. Vtom si uvědomil, v jakém stavu svou kajutu zanechal, omluvně se usmál a prohodil: „Poskytla byste mi několik minut, abych mohl trochu uklidit?”

„Samozřejmě,” souhlasila Cerynise a ustoupila.

„Pokud se dokážete odtrhnout od svého oblíbence, madam,” ozval se Beau, „vzal bych vás na palubu, abychom se domluvili o vzájemných vztazích.” Usoudil, že do své kajuty by ji nedostal.

Jeho nabídka zněla příliš zlověstně, aby se Cerynise zamlouvala. Zadívala se na zeď a pokrčila rameny. „Nerada bych vám působila problémy, pane.”

Beau se hlasitě nadechl. „Obávám se, že už jste mi způsobila takové potíže, že si to ani nedokážete představit, madam.”

„V tom případě už vám nechci činit další, kapitáne. Klidně počkám tady.” Nedokázala ale odolat a po chvíli dodala: „Možná bude pan Oaks tak hodný, a doprovodí mě na palubu později, až se budu chtít nadechnout čerstvého vzduchu.”

Beau se opřel ramenem o dřevěnou stěnu a zeptal se: „Provokujete mě záměrně, nebo je to váš obvyklý způsob jednání?”

Cerynise na něho pohlédla. „Já? Provokovat?” Zasmála se a odehnala ten nápad mávnutím ruky. „V tom bych od vás mohla brát hodiny.”

Vzápětí znovu upřela pohled na stěnu a rozhodla se, že si toho vysokého muže, který stojí tak blízko ní, nebude všímat. Ukázalo se, že to nebude tak jednoduché, jak si představovala. Nedokázala se ani nadechnout, aniž by ho nevnímala všemi smysly. Kdyby se ze všech sil neovládala, vrátila by se ke vzpomínkám na chvíle, kdy cítila jeho dlaně na nahém těle a ty v ní vyvolávaly pocity, při kterých se jí ještě teď hnala červeň do tváří. Pokud je ticho jediným způsobem, jak může ovládnout představy, které jí vířily hlavou, byla ochotná nepronést jediné slovo.

Beau se snažil potlačit nutkavou touhu přejet jí prstem kolem ucha a pohladit ji po tváři. Pokušení bylo tak pronikavé, že se k ní sklonil a rozhodl se změnit taktiku. „Už jsem vám řekl, Cerynise, jak jste krásná, když mi ležíte v náručí rozpálená touhou?” zašeptal. „Stoupáte mi do hlavy jako silné víno. Ze všech sil se snažím ty představy zahnat, ale nedaří se mi to. Ještě nikdy jsem po žádné ženě netoužil tak jako po vás.”

Cerynise se při vzpomínce na opálené svalnaté tělo svého manžela zatajil dech.

„Máte tak krásná ňadra,” vydechl a toužil je cítit v dlani. „Jsou jako nádherná poupata růží, když se ráno otevírají světlu. Jejich nektar chutná na jazyku tak sladce jako -”

V tu chvíli se otevřely dveře a objevil se Oaks. Cítil ve vzduchu napětí a ujistil se: „Stalo se něco?”

„Ne!” vyhrkli oba současně.

„Nic se -” začala Cerynise, ale sotva lapala po dechu. Vzrušením se jí zahrotila ňadra, stačilo si vzpomenout, jak ji na ně líbal. „Jen jsme hovořili o -” ozval se Beau.

Provinile se dívali jeden na druhého. Oaks si odkašlal a ustoupil ode dveří. „Myslím, že najdete všechno, co budete potřebovat, paní Birminghamová. Ale kdyby se vyskytlo něco.”

Postará se o sebe,” odsekl Beau suše. „Vy máte práci jinde, ne9 Nebo jsem vám zapomněl zadat úkoly?”

Ne, pane, mám práce dost,” ujistil ho Oaks. „A hned se do ní pustím.” Usmál se na Cerynise a spěchal ke schůdkům.

„Skutečně mi není příjemné vyhnat ho z jeho kajuty,” zamumlala Cerynise.

„O něj nemusíte mít obavy,” opáčil Beau. „Pošlu dolů Billyho, aby vám pomohl zabydlet se.”

Cerynise zvedla hlavu. Zase už stáli proti sobě. „Budu moc ráda, kapitáne.” Když za sebou zavřela dveře kajuty, cítila se bezpečněji.

Později zaklepal na dveře kajuty Billy Todd a vyřídil jí, že její manžel by s ní rád povečeřel. „Budou tu dnes večeřet nějací angličtí gentlemani, madam. Máte se obléknout slavnostně, protože kapitán vás chce představit jako svou manželku. A máte být u kapitána dřív, než přijdou hosti, tak v šest, pokud vám to vyhovuje.”

Hodiny v Beauově kajutě začaly právě odbíjet šestou, když Cerynise zaklepala. Na Beauovo vyzvání vstoupila. Její manžel stál před zrcadlem a snažil se upravit vázanku. V tmavošedém kabátě, stříbřité vestě se širokými klopami a úzkých šedých kalhotách s jemným proužkem vypadal skvěle. Upírala na něho obdivný pohled, když se nervózně otočil.

„Nemohla byste mi pomoct upravit tuhle zatracenou věc?” zamručel a stále se potýkal s vázankou. Když ji zahlédl, zapomněl na rozladění, spustil ruce a přejel ji pohledem od hlavy k patě. Vlasy měla vysoko vyčesané a stočené do složitého uzlu. Napadlo ho, že úprava účesu jí musela zabrat hodně času. Na sobě měla starorůžové šaty, které se ve světle svíček nádherně leskly. Těsný živůtek dával vyniknout plnému poprsí. Kolem krku měla stočený pruh látky pošitý stejnými korálky jako šaty. Ani nejdražší náhrdelník by nedodal večerní toaletě tolik elegance. Široké rukávy měla u zápěstí stažené do manžet pošitých korálky. Vlály kolem ní jako závoj. Sukně se vlnila kolem štíhlé postavy a Beau mohl jen obdivovat, jak skvěle vypadá. Nemohl najít vhodná slova, aby dokázal vyjádřit obdiv její neopakovatelné kráse.

Cerynise k němu přistoupila a začala mu upravovat vázanku. Beau nevěděl, co si počít s rukama. Nejraději by ji objal, ale nakonec je zasunul do kapes. Usoudil, že bude lepší se další válce zatím vyhnout. Příjemný pocit z intimity obyčejné úpravy vázanky ho přiměl k pochybám, jestli se o zrušení manželství měl vůbec zmiňovat.

„Billy mi řekl, že dnes večeříte s hosty,” poznamenala Cerynise a vytáhla se na špičky, aby na vázanku dosáhla.

Beau zvedl bradu a oddal se do její péče. „Jo, bude tu několik mladých mužů. Nedávno jsem s nimi byl na honu. Ulovili jsme několik koroptví. Philippe je držel u ledu pro tuto příležitost. Myslím, že jim jeho úprava bude chutnat. Pozval jsem je dřív, když jsem ještě netušil, že to bude naše svatební noc.”

„Máte v Londýně hodně známých?” zeptala se. „Myslela jsem, že když se stále plavíte od přístavu k přístavu, nemáte příležitost navazovat přátelství.”

„Jo, není to jednoduché,” připustil. „Ale několik kamarádů po světě mám.”

„Překvapuje mě, že máte čas na společenský život. Vypadal jste velice zaměstnaný.”

Beau pohlédl dolů a všiml si, že je co obdivovat. Cerynise neměla korzet, ňadra vypadala ve výstřihu naprosto přirozeně. Byl si jistý, že v dospělosti ještě nezahlédl nic tak rozkošného. Dlaně ho bolely touhou laskat ji a musel vynaložit veškerou vůli, aby ruce udržel tam, kde byly. Nechtěl si zkazit výhled, proto jen lehce pokrčil rameny. „Jaký smysl by měla tvrdá práce, má drahá, kdyby si člověk nemohl užívat její výsledky?”

Cerynise se zasmála. Jeho postoj k životu ji potěšil. „Z celého srdce s vámi souhlasím, pane.”

„Mí hosté nemají tušení, že je to naše svatební noc. Pokud budete souhlasit, raději bych se o tom nezmiňoval a nechal je při tom, že už jsme nějakou dobu svoji. Obávám se, že vzhledem k vašemu mládí uvěří, že jsme spolu maximálně rok.”

Cerynise k němu zvedla oči. „A co když se budou ptát?”

„V tom případě se budeme muset přiznat.”

„Mohu se zeptat, jaký máte důvod tvářit se, že spolu žijeme dlouho?”

Beau už se nedokázal ovládnout a objal ji kolem pasu. „Protože nechci, aby si mysleli, že jste se provdala za muže, aniž by se vám přiměřeně dlouho dvořil.”

„Protože bych mohla vypadat poněkud lehkomyslně?” ujistila se.

Protože jim nechci zavdat příčinu k myšlenkám, že by mě vás mohli odvést,” opravil ji s povzdechem. „Slyšel jsem o jejich některých dobrodružstvích a nechci jim poskytnout nejmenší záminku domnívat se, že by to mohli zkusit s vámi.”

„Svěřoval jste se jim také?” zeptala se zvědavě. „Pokud ano, obávám se, že o našem manželství nebudou mít valné mínění.”

„Můj otec mě už dávno naučil, že gentleman o takových věcech před ostatními nehovoří. Ti, kdo to dělají, se obvykle snaží jen vylepšit svou pověst. A to jsem nikdy nepotřeboval.”

Cerynise byla s jeho odpovědí spokojená. Ovinula mu paže kolem krku, lehce ho políbila a vymanila se mu.

„Sice vás považuju za nesympatickou osobu, která si ze mě tropí žerty, ale měla byste se mít na pozoru, madam,” varoval ji. „Nedokážu dlouho snášet takové mučení. Chvíli vás objímám a vy mi chcete vzápětí vyklouznout. Když si budete zahrávat s ohněm, musíte počítat s tím, že se spálíte.”

Cerynise s úsměvem vyzývavě zamrkala dlouhými řasami. Beau sice prohlásil, že se po příjezdu do Charlestonu rozejdou, ale čeká je dlouhá cesta a bude spousta času, aby své rozhodnutí změnil. Nehodlala se vzdát bez boje. Možná ho přiměje, aby ji začal považovat za svou skutečnou manželku na celý život. Byla do něho zamilovaná od malička a nedokázala si představit, že by mohla žít s jiným mužem. „Nechci vás pokoušet, Beaui, ale líbí se mi představa, že bych vás občas mohla políbit. Ale pokud je to na vás příliš, potom se omezím vzájemné pohlazení ruky.”

„Sakra,” ulevil si. Dostal se do nepříjemné situace. Pokud bude souhlasit, bude ho stát hodně sil ovládnout se. Pokud ne, bude ho mrzet, o co se připravil.

Vzápětí se na ni usmál. Vrátili se na pevnou zem a Cerynise byla připravena hrát před hosty jeho manželku. Potom ulehne do své postele a celou noc bude toužit po jeho polibcích a laskání.

Hosté byli mladí muži kolem dvaceti let. Když se objevila Cerynise, oči se jim rozzářily, ale když ji Beau představil jako svou manželku, chovali se zdvořile a formálně jí políbili ruku. Na tituly se za chvíli zapomnělo, muži požádali Cerynise, aby je oslovovala křestními jmény, a

rychle se rozproudil příjemně nevázaný hovor.

Bažant byl skvělý a hosté chtěli vyjádřit obdiv šéfkuchaři. Když se Philippe objevil, předháněli se v nabídkách platu, který mu poskytnou, když půjde vařit k nim. Mužík je odbyl mávnutím ruky a ujistil je, že kapitán se od něj musí ještě hodně učit a zabere léta, než s tím bude hotov, protože jako žák moc pilný není. Všichni se srdečně rozesmáli, dokonce i ten, koho v žertu káral.

Cerynise během večera prokázala, že je vtipnou společnicí a dokáže se bavit téměř o všem. Když se hosté loučili, políbili jí, i když pod dohledem jejího manžela, ruku a srdečně jim zamávali. Ujistili Beaua, že prožili velice příjemný večer.

Po jejich odchodu se Beau natolik pohroužil do svých úvah, že se ho Cerynise odvážila zeptat: „Ještě se na mě zlobíte?”

Beau se pohodlně opřel v křesle za psacím stolem. „Očekávám, že zítra ráno se tu objeví Alistair. Možná s sebou přivede i soudce.”

Cerynise přejela po kalamáři. „Říkal jste, že sňatek ho zbaví jakýchkoli nároků,” připomněla mu. „Změnilo se na tom něco?”

„Pokud bude naše manželství existovat před zákonem i ve skutečnosti, nemyslím, že by ho mohl někdo napadnout. Obávám se, že Alistair se je bude snažit zpochybnit a přesvědčit soudce, že je to jen zástěrka, protože jsme se vzali těsně po jeho návštěvě. A pokud mám být upřímný, madam, na lhaní velký talent nemáte.”

Cerynise zpozorněla. „Nechcete snad tvrdit, že musíme manželství završit, abychom toho zvrhlíka přesvědčili, že je skutečné?”

„Ne,” odsekl, ale hned se ovládl. Obešel stůl a stiskl jí ruku. „Promiňte, nemyslel jsem to tak. Večer byl tak příjemný, že bych byl nerad, aby skončil neshodami.”

„Co bychom podle vás měli udělat?” zeptala se a litovala, že ho podezírala. „Přece mě nemohou odvést na prohlídku -” Vyděšeně polkla, když si to jen představila, ale nedokázala pokračovat.

Beau si všiml, jak je vystrašená, a snažil se ji uklidnit. „Mohou vás podrobit nanejvýš výslechu, ale pokud budou mít vážné podezření, mohou naše manželství nechat zrušit jako účelové a předat vás do Alistairovy péče.”

„Péče není v jeho případě to pravé slovo,” namítla Cerynise rozechvěle. „Pokud by v Lydiině domě bylo vězení, měla bych se čeho obávat. Jsem si jistá, že Alistair je schopen všeho, aby získal to, co ode mě potřebuje. Nemyslím, že by stál o to být mým poručníkem. Něco ode mě chce, nebo spíš potřebuje, ale nemám tušení, o co se jedná.”

„Pokud mě vydržíte chvíli poslouchat, Cerynise, aniž byste se hned vzpouzela, možná společně najdeme řešení.”

Usoudila, že jeho návrh pro ni nebude jednoduchý. Posílila se z číše, kterou nechala stát na stole. Pochybovala, že Beau navrhne něco, co by mohla přijmout v klidu, když ji předem varoval.

Muž se zvednutým obočím sledoval, jak sklenici vyprázdnila. Při pohledu na ni pochopil, jaký má strach. Už od dětství ho obdivovala a najednou z něho má strach… alespoň z jeho návrhů.

Ozvalo se škytnutí a dívka si zaskočeně přitiskla dlaň na ústa. „Promiňte.”

„Vína už bylo dost,” oznámil Beau a odsunul karafu stranou. Bylo mu jasné, že dívka nemá s alkoholem žádné zkušenosti.

„Takže vy si myslíte, že nedokážu přesvědčivě lhát,” vypravila ze sebe a zčervenala, když znovu škytla.

„Obávám se, že zrudnete dřív, než se většina lidí stačí nadechnout,” povzdechl si. „Protože jsem znal vašeho otce, je mi jasné, jak vás vychoval. Když nemáte zkušenosti s falší, musíte využít svých předností.”

„Co to je?” Snažila se potlačit další škytnutí, ale obávala se, že to hned tak nepřejde.

„Nevinnost a naivita. O světě toho zatím moc nevíte a soudce bude zřejmě schopen poznat skutečnou dámu, když před ním bude stát. Třeba si bude myslet, že byste nedokázala o našem manželství lhát.” Beau seděl na okraji stolu. Natáhl nohu, ruce si založil na prsou a zadíval se jí do zarudlé tváře. „Snažte se nepodlehnout nervozitě, až vám bude klást otázky. Pokud to dokážete, pokuste se představit si, že jsme se dnes v noci milovali a že už nejste panna.”

Cerynise se cítila hrozně a klidu jí nepřidala ani neustávající škytavka. „Víte, co se mezi mužem a ženou odehraje, že?” ujistil se.

Dívka s pokrčením ramen odešla na opačný konec místnosti k toaletnímu stolku. Mohla mu tak vidět do tváře, aniž by si toho všiml. „Lydie mi to před několika lety řekla.” Beau protočil oči. „Jistě velice detailně.”

„Vím, že muž se musí se ženou spojit, aby mohli mít dítě!” prohlásila pobouřená, že ji tak podceňuje. „Jenom si nejsem jistá, jak k tomu přesně dojde.” „A chtěla byste to vědět?”

I když byla Cerynise hodně zvědavá, nepřipadalo jí vhodné, aby ji informoval právě on. „Nemyslím, že byste měl -”

„A kdo jiný by na to měl mít právo? Jsem váš manžel.” „Ale ne na dlouho, jak jste říkal.”

„Jenže teď jím jsem,” namítl důrazně a upíral na ni pohled. „Ale možná vás poučí Alistair, až se stanete jeho schovankou.”

Cerynise se nesnažila zakrýt zděšení. Udělalo se jí zle při vzpomínce, jak ji přejížděl pohledem. „Co přesně bych podle vás měla vědět?”

Beau jí všechno vysvětloval do nejmenších podrobností. Snažil se, aby ji zaujal. Když líčil spojení, uvědomil si, že je to pro něj stejně vzrušující jako líbat jí ňadra. Ale nemohlo to být zdaleka tak úchvatné jako skutečnost. No, zatím se musí spokojit s tím, co je mu dostupné.

Cerynise ho pozorně sledovala a Beau si byl jistý, že v ní probouzí příjemné pocity. Cítil napětí ve slabinách a nijak se je nesnažil zakrýt. Vzhledem k těsným kalhotám to ani nebylo možné. Bavil se pohledem na svou zmatenou manželku. Když na něj letmo pohlédla, usmíval se. Cerynise okamžitě zrudla a stočila pohled ke stěně.

„Bez toho bych se s vámi nemohl milovat,” vysvětloval dál, protože se bál, aby to nechápala špatně. „I když se snažím ovládat, při myšlenkách na intimní chvíle s vámi nedokážu erekci zabránit.”

„Tak nemyslete,” použila větu, kterou on nedávno odsekl Oaksovi. „Bude to pro oba lepší.”

„Možná vám to bude připadat nešťastné, madam, ale příroda mě mužskými instinkty obdařila k rozmnožování. Kdyby muži čas od času nepodlehli primitivním pudům, bylo by daleko méně dětí.”

„Líčil jste mi to všechno pro své vlastní potěšení, pane?” zeptala se s ironií v hlase. „Nebo chcete mít jistotu, že mě žádná soudcova otázka nemůže zaskočit? Je jasné, že si myslíte, že bez zkoušky bych to nemohla zvládnout.”

Beau nechtěl ve své ženě dál provokovat podezření a odpovědi na první otázku se raději vyhnul. „Nechci, aby se ukázalo, že jsem nedokázal svatební noc završit.”

Cerynise zoufale uvažovala o odpovědi, která by ho mohla umlčet. Ale nic ji nenapadalo.

„Nejsem žádné nemehlo, se kterým musíte všechno slovo od slova nacvičit,” namítla.

Beau na ni upřel pronikavý pohled. „Tak mi tedy řekněte, madam, když budete muset zítra přísahat, že jsme se dnes v noci v mé posteli stali skutečnými manželi, dokážete to?”

Najednou si uvědomila, že se jí těžce dýchá a cítila se jako v jednom ohni. „Já. já.”

,No tak, paní Birminghamová…, pokud jí skutečně jste. Musíte mi říct, jestli jste s manželem sdílela lože, protože pokud to neodpřísáhnete, vaše manželství nelze považovat za platné. Potom nebudu mít jinou možnost, než svěřit vás do péče pana Winthropa.” Beau se k ní sklonil a pokračoval o něco mírněji: „A teď po pravdě, paní Birminghamová, milovali jste se se svým manželem, bylo vaše manželství skutečně naplněno?”

Cerynise nebyla chvíli schopna slova. Nakonec ze sebe vypravila: „Určitě by nebyli tak neodbytní!”

„Alistair vás z nějakého důvodu zoufale potřebuje,” namítl Beau. „Nic ho nezastaví, bude vás chtít dostat za každou cenu. Soudce bude možná poněkud mírnější. Vy musíte být schopná po pravdě říct, že jsme spolu strávili noc. Ale pokud se budete tvářit takhle, nebude to nutné. Všichni si to domyslí.”

Pokud měl Beau pocit, že se Cerynise často červená, nebylo to nic ve srovnání s tím, co se dělo poslední hodinu. „Vím, že pro vás není snadné přijmout skutečnost, že se mnou budete spát v jedné posteli, ale zbavíme vás tak nutnosti lhát. Budu se sice muset hodně ovládat, ale slibuji, že neudělám nic, co byste nechtěla.”

Cerynise konečně přestala skytat. Problém zřejmě vyřešil šok z poznání, jak to v životě je. „Pokud je to skutečně jediná věc, kterou po mně chcete, mohli bychom to jednou zkusit., ale budete si na sobě muset nechat kalhoty.”

Beau se usmál. „Pokud na tom trváte.”

Jeho mladá žena si povzdechla. „Tak to bych se měla jít převléknout do nočního.” „Doufám, že to nebude nic svůdného,” dobíral si ji.

„Nemějte obavy. Moc dobře vím, pane, jak rychle si dokážete svléknout kalhoty.” Na chvíli se rozhostilo ticho a oběma se vybavily chvíle, které spolu zažili odpoledne. „Už je to lepší?” zeptal se Beau nakonec.

Cerynise usoudila, že by nebylo dobré odhalit, jak jí podklesávají kolena a raději přikývla. „Ano. Díky.”

Když přišel čas uložit se ke spánku, nepomohla ani zdvořilá konverzace, ani Beauova snaha zdržet se co nejdéle u stolu rovnáním papírů a účtů. Cerynise byla ještě vzhůru, když se svlékal, kalhoty si ale nechal na sobě, a natáhl se vedle ní. Dlouho se oba dívali do stropu a palčivě vnímali přítomnost toho druhého. Cerynise se nakonec otočila na bok zády k němu, ale protože Beau zatěžoval matraci, která se tak svažovala k němu, nebylo jednoduché si udržet odstup. Začínala usínat, když ucítila jeho tělo těsně vedle sebe. Pokusila se posunout ke stěně, ale zjistila, že jí leží na cípu noční košile.

„Vždycky jsem si myslel, že ta postel je dost velká,” prohodil Beau a nadzvedl se, aby si mohla látku vytáhnout. Cerynise se přitiskla ke stěně, ale za chvíli byla zpátky.

„Mohla bych se vyspat na podlaze,” navrhla.

„V žádném případě. Když už mám podniknout něco velkorysého, tak důstojně.” „No, tak byste mohl -”

„Říkal jsem velkorysého, ne svatého,” odsekl, protože než by se uložil na podlahu, došlo by určitě ke znásilnění.

Cerynise se ze všech sil snažila potlačit smích, ale moc se jí to nedařilo. „Co je tu k smíchu?” zeptal se se zájmem.

„Ale nic.”

„Jen mi to řekněte,” naléhal.

Byl tak blízko ní. Uvědomila si, jak těžké je pro ni nemyslet na něho alespoň chvíli. Lehla si, pohlédla na jeho širokou hruď a přála si, aby se ho mohla dotýkat tak, že by zase sténal. „Dnes odpoledne jsem si vás představovala jako rytíře v zářivé zbroji. Najednou mi to připadalo veselé.”

Beau překvapeně vzhlédl. „Rytíř v zářivé zbroji?”

„Byla to jen představa. Nedokázala jsem vás ani přimět, abyste mi políbil ruku, a oba víme, že jste pro mě udělal daleko víc.” „Cože jste nemohla?”

„Bylo to jen v představách,” vysvětlovala Cerynise spěšně a zamávala rukou, aby debatu ukončila. „Nezáleží na tom. Stejně to byla absurdní představa. Nepůjdeme spát?” Jako by to bylo možné.

„Nejsem si jistý, jestli se mi to zamlouvá.”

„Co?”

„Že jsem vám nepolíbil ruku.”

Měl pravdu, když tušil, že je naprosto nevinná a nezkušená. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, kam směřuje. Podlehla panice, protože už dobře věděla, jak snadno se Beau dokáže propracovat k intimnostem a ona mu nedokáže vzdorovat. „Beaui, ne.”

Pozdě!

Otočil jí dlaň vzhůru a zvolna ji posel polibky. Zadržela dech. Když znovu zvedl hlavu, postel byla nebezpečně úzká.

„Nemyslím, že byste to měl dělat,” zašeptala a cítila ve slabinách spalující žár.

Beau se zamračil. „Já taky ne.” Beze slova se zvedl z postele, vytáhl z jedné skříňky deku a vrátil se k pohodlnému křeslu u stolu. Cerynise zůstala tam, kde byla. Trvalo dlouho, než se smířila s tím, že už se jí nedotkne. Mělo by se jí ulevit. Místo toho cítila bolestnou prázdnotu, kterou mohl zaplnit a utišit jedině on.

7

Beau si ospale uvědomil, jak je příjemné probudit se s teplým ženským tělem schouleným v náručí. Okny pronikaly do kajuty první ranní paprsky. Postel zalévalo zlatavé světlo a odráželo se od Cerynisiných dlouhých vlasů rozhozených po polštáři. Opojně voněly a šimraly ho na tváři. Ale to nebyla jediná lákavá věc, kterou vnímal. Na stehnech cítil její hýždě. Neměl na sobě kalhoty a její dotek vychutnával o to intenzivněji, že se jí vyhrnula noční košile až k bokům. Ten pohled mu bral dech. Zrychlující puls ho varoval. Pokud se od ní okamžitě neodsune, mohl by porušit slib. Myslel na to, jak by bylo krásné probudit svou ženu něžným mazlením.

Opatrně vstal a došel ke stojanu s umývadlem, kde si opláchl tvář studenou vodou. Potřeboval by skočit do řeky, aby dokázal odtrhnout mysl od toho, co nechal v posteli. Uvědomil si, že má tak akorát čas na lidštější podobu koupele v kajutě svého zástupce. Posádka vstane až za chvíli. Když otevřel dveře, ještě se ohlédl přes rameno. Zarazil se. Cerynise ležela na své straně postele a pohled na odkrytý zadeček působil velice lákavě. Nemohl ji tam tak nechat, co kdyby vešel dovnitř jeho zástupce.

Tiše se vrátil k posteli, natáhl se pro deku a opatrně ji přikryl. Dlouho nad ní stál a očima

laskal její jemné rysy na polštáři. Nedokázal se ubránit a pohladil ji po kučerách na spánku. Dívce unikl ze rtů jemný povzdech. Otočila se na záda a ruku položila na jeho polštář. Téměř okamžitě ho začala hledat. Otevřela oči a zjistila, že se nad ní sklání. Vykouzlila na rtech sladký úsměv, který jí rozzářil oči.

„Dobré ráno,” zamumlala ospale.

„Dobré ráno, miláčku. Doufám, že jste se dobře vyspala.”

„Překvapivě dobře…, když jste, se konečně vrátil do postele.”

Beau překvapeně zvedl obočí. „Madam?”

Cerynise se smíchem zavrtěla hlavou a na nevyslovenou otázku odpověděla. Odkulila se, stočila se do klubíčka a zamumlala něco jako: „Nevadí.”

Nemáte žádné postranní úmysly, že ne?” ujistil se a pokusil se ji otočit zpátky k sobě.

„Jenom kdybyste je měl vy,” špitla a skousla spodní ret, aby se ubránila úsměvu. Nechtělo se mu věřit, že by ho zvala k sobě, aby plně zaujal postavení jejího manžela, ale byl vnímavý a dál se nevyptával.

„Aha.”

To slůvko znělo jako odmítnutí a Cerynise okamžitě posmutněla. Zamrkala, aby zadržela slzy, které se jí draly do očí a zabořila nos do polštáře. Nakonec si odkašlala a pohlédla na něho. Zjistila, že se ani nepohnul.

„Mohl byste se otočit, abych mohla vylézt z postele a obléknout si župan?”

Beau slyšel v jejím hlase zklamání a pocítil lítost. Toužil se s ní milovat, ale rozum mu bránil zaplést se s ní, dokud si všechno v klidu nerozmyslí. Znal ji od dětství, ale dlouho ji neviděl a nebyl si jistý, jestli s ní chce strávit zbytek života, aniž by ji lépe poznal.

Odstoupil a otočil se k ní zády. Za chvíli zaslechl, jak se bosé nohy blíží ke dveřím, a když se otočil, uviděl ji mizet ve dveřích. O chvíli později se chodbou rozlehlo bouchnutí dveří Oaksovy kajuty.

Beau zaklel skrz zatnuté zuby a cítil, jak ho příjemný ranní pocit opouští.

Beaua nijak nezaskočilo, když se objevili Alistair Winthrop, Howard Rudd a s nimi soudce. Byl to podsaditý muž s růžolící tváří, který si byl na první pohled vědom svého postavení. Alistair s právníkem se mu stále klaněli a bylo jasné, že se mu snaží zalichotit. Zdálo se, že jsou si svou věcí jistí, když nařídili Beauovi, aby zavolal Cerynise.

„Uvidíte, Vaše ctihodnosti, že ten Američan využil nevinnou dívku a přiměl ji zapomenout na slušné vychování,” ujišťoval Alistair soudce. „Je na jeho lodi už několik dní a člověk se neubrání úvahám, co tomu zhýralci už dala.”

Pan Oaks došel pro Cerynise. Když se objevila na palubě, všechno ztichlo, námořníci přestali pracovat a sledovali se zájmem, co se bude dít. Všichni byli přesvědčeni, že kapitán se s těmi tajtrlíky rychle vypořádá.

Cerynise se postavila vedle svého manžela. Uklidnilo ji, když ji objal kolem ramen.

„Vidíte!” vyhrkl Alistair a ukazovákem směřoval na pár před sebou. „On má tu drzost ji ve vaší přítomnosti objímat. Říkal jsem vám, že je to nebezpečný zvrhlík!”

„Ano, vidím,” promluvil soudce se zvednutým obočím. Dívka byla opravdu krásná a nebylo divu, že vzbudila zájem vysokého námořníka. „Možná by nás mohl někdo představit…”

Alistair si stoupl před soudce a začal: „Slečna Cerynise Kend -”

„Promiňte, pane soudce,” přerušil ho Beau, „myslím, že bych se měl představování ujmout já, když jsme na mé lodi.”

Alistair si odfrkl. Nechápal, co by to mohlo změnit, ale nakonec se lehce uklonil a ustoupil. „Cerynise, to je Jeho ctihodnost soudce Blakely,” pronesl Beau a Cerynise se předpisově

uklonila. Potom ukázal na ni. „Vaše ctihodnosti, tohle je moje manželka, paní Cerynise Birming

-”

„Cože!” zaječel Alistair vztekle.

Posádka se začínala bavit a muži čekali, co se bude dít dál.

„To je moje manželka, paní Birminghamová,” zopakoval Beau soudci.

„Lže!” křičel Alistair a žíly na krku se mu napínaly.

Soudce se zdál zaskočený. „Ale já myslel, že je -”

„Tohle už je příliš!” vykřikoval Alistair a vztekle šermoval kapitánovi pěstí pod nosem. „Koho chceš oblafnout?”

Beau klidně sáhl do kapsy a podal soudci Blakelymu složený list. „Jsem si jistý, že shledáte všechno v pořádku, pane.”

„Ten sňatek je čerstvý,” prohodil soudce a studoval doklad. Zvlášť pečlivě se věnoval podpisům. Potom se podezíravě obrátil ke kapitánovi. „Byli přítomni nějací svědci?”

„Celá posádka, pane.”

„Nemohl se s ní oženit,” ozval se Howard Rudd. „Ta dívka není plnoletá! Bez povolení poručníka není sňatek platný!” Pohodil hlavou a upřel na Beaua vítězoslavný pohled. „Poručnice mé ženy zemřela,” vysvětloval Beau soudci.

„I kněz věděl, že jí k plnoletosti chybí jen několik měsíců a za daných okolností neměl námitky.”

Za jakých okolností?” zeptal se Blakely. „Jsem připraven vyplout do Ameriky,” informoval ho Beau. Pochopitelně jsem chtěl, aby jela se mnou.”

Jako vaše manželka,” pohlédl soudce na mladého kapitána. „Přesně tak.”

Alistair sledoval oba muže a uvědomil si, že věc se nevyvíjí podle jeho představ. „To na věci nic nemění,” trval hlasitě na svém. Sňatek nemůže být platný, protože ho neschválil její poručník! A protože tím jsem já, Cerynise se musí vrátit se mnou domů.”

Blakely se k muži otočil. „Možná bych vám lépe rozuměl, kdybyste mi nekřičel do ucha, pane.”

Beau se snažil nedat najevo, že se baví. Pohlédl na Rudda, ale ten se tvářil uraženě.

Soudce upřel na dívku otcovský pohled. „Slečno., promiňte, chci říct paní Birminghamová. Doufám, že chápete mou povinnost ujistit se, že se tu neděje nic nekalého.”

Cerynise se na něho mile usmála. „Rozumím vám, Vaše ctihodnosti. Přesto mě mate, že se pan Winthrop stará o mé blaho, když takovou péči nepředvedl.”

Alistair otevřel ústa, aby se ohradil, ale Blakely ho gestem umlčel. „Tvrdí, že je vaším poručníkem.”

Cerynise se zamračila. „V jeho péči by se mi příliš nedařilo. Vyhodil mě z domu paní Winthropové bez pláště a bez jediné pence. Skoro jsem zmrzla a najednou je zpátky a tvrdí, že mu jde jen o mé dobro. Je to celé z jeho strany jen fraška.”

„Předložil dodatek k poslední vůli své tety, ve které ho stanovila vaším poručníkem,” informoval ji Blakely.

Zadívala se mu do očí a klidně se zeptala: „Jak daleko je od frašky k podvrhu, Vaše ctihodnosti?”

Alistair vyrazil, jako by ji chtěl napadnout, ale Beau ji stáhl k sobě a upřel na muže zamračený pohled. „Možná byste si o tom rád promluvil, až soudce odejde,” navrhl. „Nevadí mi pistole ani pěsti.”

„Ta holka lže, Vaše ctihodnosti,” trval na svém Alistair. „Je odhodlaná s tím zvrhlíkem odjet,

i když ji nejspíš v domovském přístavu odhodí.”

„Vaše žena vznesla proti tomuto muži vážné obvinění,” obrátil se soudce na Beaua.

„Jsou méně závažná, než snaha pana Winthropa zpochybnit naše manželství? Řekněte mi, Vaše ctihodnosti, co by v takové situaci udělal pro dceru otec? Máte dcery?”

„Mám tři, kapitáne. Moje nejmladší je ve věku vaší manželky.”

„Jak byste reagoval na skutečnost, že mladá dáma se provdá v přítomnosti řádně vysvěceného kněze před zraky celé posádky, stráví se svým manželem noc a druhý den jí někdo řekne, že vlastně není vdaná?”

Blakely zarazil Alistaira, který se znovu snažil vložit do hovoru. Potom si odkašlal a v rozpacích řekl: „Dohlédl bych, aby se vdala, pokud už by vdaná nebyla.”

Po chvíli váhání pohlédl na Cerynise. „Promiňte, paní Birminghamová, ale musím se zeptat, jestli jste minulou noc trávila s kapitánem Birminghamem.”

Paluba zašuměla a všichni očekávali odpověď. Zachytila několik zvědavých pohledů, ale ty se okamžitě odvracely. I když ji Beau varoval, situace jí připadala velice ponižující. Ale mohla soudci sdělit pravdu, i když se při tom bude červenat. „Ano, Vaše ctihodnosti, minulou noc jsme byli spolu.” Protože už měla Alistaira a jeho neustálého obtěžování dost, dodala ještě: „V jedné posteli.”

Víc už soudce slyšet nepotřeboval. Obrátil se k Beauovi: „Omlouvám se, kapitáne, že jsem vás připravil o čas.” Nasadil si cylindr a dodal: „Příjemnou cestu domů.”

Alistair zíral za soudcem, jak odchází po můstku z lodi. „To nemyslíte. Nesmíte tomu lumpovi dovolit, aby se z toho dostal!”

Soudce se na chvíli zastavil a ohlédl se přes rameno na Alistaira: „Pan a paní Birminghamovi prokázali, že jsou skutečně manželé, pane. V Anglii nenajdete soudce, který by to popřel. Obávám se, že se s tím budete muset smířit, Winthrope.”

„To určitě, ty odporná hromado slizu!” křikl na něho Alistair. „Měli by tě vyhodit od soudu!” Odstrčil Ruddovi ruku, kterou se ho snažil zadržet a vrhl se k Beauovi. Vztek ho natolik ovládl, že jeho slovník šokoval i námořníky. „A co se tebe týče, ty bastarde! Můžeš se teď klidně cejtit jako jedinej kohout na smetišti, ale ujišťuju tě, že nedovolím, abys.”

Beau na něho upřel přimhouřené oči. „Jak jste mě nazval?”

Alistair si neuvědomoval, v jaké je situaci. Hrozil kapitánovi pěstí a spokojený sám se sebou zopakoval: „Jsi smradlavej bastard! Špinavěj, prolhanej americkej bastard, kterej -”

Beau se ocitl třemi kroky těsně u něho a popadl ho za límec a za kalhoty. Alistair chtěl protestovat a zoufale se snažil dosáhnout nohama na palubu, ale kapitán ho nesl k zábradlí. Tam břemeno zvedl výš a odhodil ho ze své lodi. Nevítaný host hrabal nohama i rukama ve vzduchu, jako by se chtěl něčeho zachytit. Ale nebylo čeho. Po zděšeném jekotu následovalo mohutné šplouchnutí a posádka odměnila kapitána mohutným smíchem. Beau ale nebyl s protivníkem ještě hotový. Zachytil se provazového žebříku a stanul na zábradlí. Naklonil se a zařval na Alistaira, který kolem sebe plácal rukama, kašlal a prskal.

„Pokud máte odvahu, můžete mě napadnout, Winthrope. Ale pokud ještě někdy jen pomyslíte na to urážet mou matku, vezmu na vás bič, dokud vám nebude opadávat maso z kostí! Nedovolím, aby smrkáč jako vy pomlouval dámu, které jsem hluboce oddaný!”

Seskočil zpátky na palubu a oprášil si ruce, jako by se právě zbavil nějakých nepříjemných odpadků.

„To toho chlapa naučí, aby si dával pozor na hubu,” ozval se jeden z námořníků. Beau souhlasně mávl rukou a navrhl: „Vyvalte jeden soudek, mládenci, oslavíme to.” Soudce se v dusotu mužů, kteří se ochotně rozběhli splnit kapitánův příkaz, nejistě

zakymácel. Když k němu kapitán vykročil, jen se usmál. „I já mám svou matku velice rád, pane.”

Beau si na muže poopravil názor. „Věděl jsem, že mi budete rozumět, Vaše ctihodnosti.”

Potom se obrátil k Howardu Ruddovi, který od chvíle, kdy rozzuřený kapitán hodil jeho společníka přes palubu, nebyl schopen pohybu. Dvojitá brada se mu třásla, když se snažil najít slova, aby vyjádřil, že jeho by nikdy ani nenapadlo dotknout se tak vznešeného stvoření, jako je matka. Nakonec se vzdal pokusů promluvit a s vlajícími šosy se rozběhl k můstku na břeh. Když spěšně míjel soudce, téměř ho porazil. O chvíli později házel provaz Alistairovi, který se marně snažil naučit plavat.

Cerynise se smála spolu s ostatními. Její manžel k ní přistoupil, objal ji a víc pro vlastní potěšení než pro radost posádky ji dlouze políbil.

8

Cerynise zvedla hlavu z polštáře a hledala vědro, které jí Billy Todd postavil k posteli. Zasténala, zavřela oči a snažila se zůstat v klidu. Její žaludek se při každém pohybu lodi nezadržitelně bouřil. Divila se, jak jí mohla Oaksova kajuta připadat jako nebe, když se z ní nakonec stalo místo neutuchajícího mučení, před kterým nebylo úniku. Brzy po vyplutí se dostali na volné moře a Cerynise přísahala, že už na loď nikdy nevstoupí…, pokud se jí podaří tuhle plavbu přežít.

Bylo to zvláštní, ale na cestu z Charlestonu do Anglie za posledních pět let úplně zapomněla. Zřejmě ve srovnání se smutkem nad smrtí rodičů a ztrátou domova nebyla důležitá. Nedokázala se rozpomenout, že by jí tehdy neustálý pohyb tak vadil. Musela si přiznat, že by z ní nebyl dobrý námořník.

Usmála se, ale vzápětí sykla bolestí. Dobrý! zasmála se v duchu. Byla by příšerný námořník. Pokud se ještě dostane na pevninu, žádná síla už ji nedonutí vstoupit na loď směřující na otevřené moře. Kdyby si mohla vybrat, zůstala by co nejdál oceánu, nikdy by už nepohlédla na jedinou vlnu a nevystavila se hrůze neustálého stoupání a klesání. Vlny míjely loď jedna po druhé v ďábelsky nekonečném kruhu.

Cerynise se sklonila k vědru v poslední chvíli a připadalo jí nekonečné, než mohla zase zvednout hlavu. Zpočátku se snažila projevy mořské nemoci před Billym zatajit. Neustále ji přemlouval, aby jedla, ale stačil jen pohled na prostřený tác… Když její tajemství vyšlo najevo, překvapilo ji, že ho to nijak nezaskočilo. Přinesl vědro a mokrý ručník, aby si mohla otírat obličej. Nakonec ho uprosila, aby nikomu, zvlášť jejímu manželovi, nic neříkal. Chlapec se zdráhal, nepřipadalo mu to rozumné, ale nakonec se nechal obměkčit. Nosil jí vodu, občas misku slabého vývaru a čisté ručníky. A vyplachoval vědro.

Beau občas zaklepal na dveře její kajuty a den po dni trval stále víc na tom, aby ho pustila dovnitř. Ležela na posteli a odmítala s ním mluvit, natož mu dovolit ji spatřit. Usoudil, že nemá dobrou náladu, takže mohla návštěvu stále odkládat. Hrozně se styděla při představě, že by ji mohl zahlédnout v takovém stavu.

Den po dni jí ubývalo sil a rozpraskané rty začínaly krvácet. Snažila se pít vodu, ale i ta byla za chvíli venku. Jedinou úlevou v nekonečném mučení byl spánek. Probuzení bývalo ale nepříjemné, protože souviselo s potřebou vyprázdnit obsah žaludku. Nedokázala se přimět ani obléknout, zvládla si natáhnout jen noční košili. Vlasy měla zacuchané, ale bylo jí teď všechno jedno a vůbec ji nezajímalo, jak vypadá.

Trojí zaklepání na dveře znamenalo, že se Billy vrací pro misku s vývarem, kterou přinesl o hodinu dřív. Stála nedotčená na podnosu vedle postele. Na tiché vyzvání vstoupil do kajuty a strnul. Při pohledu na Cerynise podlehl panice. Vypadala tak strašně, až se bál, že umře. Oči jí mizely v černých kruzích, tváře měla propadlé a ještě nedávno plné a jemné rty měla nedostatkem tekutin v těle rozpraskané. Vyděsila ho tak, že se otočil na podpatku a rozběhl se pro kapitána. Byl si jistý, že má dobrý důvod porušit slib, který jí dal.

O chvíli později stál Beau vedle postele. Ruce měl založené v bok, vlasy rozcuchané větrem řádícím na palubě a v očích se mu zlověstně blýskalo. „Zatraceně, Cerynise, proč jste mi neřekla, že je vám tak špatně? Vypadáte hrozně.”

Neviděla ho několik dní, a když se nad ní skláněl, pohledný a plný síly, o to víc si uvědomila, jak zuboženě vypadá. Dlouho respektoval její požadavek, aby ji nechal o samotě. Přesto se nastálo usadil v jejích představách, jako zajímavá melodie, kterou si člověk v duchu stále opakuje. A teď stojí vedle ní a zlobí se na ni, jako by to všechno byla její vina.

„Jděte pryč,” odháněla ho a stáčela tvář tak, aby neviděl slzy. „Nechci, abyste mě takhle viděl.”

„V nemoci i ve zdraví, má drahá,” připomněl jí svatební slib s ironií, kterou nedokázala snést.

„Tak mě hoďte přes palubu,” zakňourala a snažila se přitáhnout přikrývku, kterou odhrnul. „Už to dál nechci snášet.”

„No tak, posaďte se,” nabádal bez ohledu na námitky a uchopil ji v podpaží.

Začala vrtět hlavou, ale vzápětí si uvědomila, že to není dobrý nápad. „Nemůžu! Je to jen horší. Jděte pryč.”

„Mám odejít a nechat vás v klidu zemřít?” zasmál se. „Nikdy!”

Cerynise vytřeštila nad jeho krutostí oči. „Jste otrlý necita.”

„To už mi někdo řekl.” Posadil ji na okraj postele, aby spustila nohy na podlahu. Potom jí zastrčil ruce do rukávu.

„Co to se mnou děláte?” zasténala. „Zase se mi udělá špatně.”

„Zhluboka dýchejte,” poradil a snažil se jí nazout pantoflíčky. „Za chvíli vám bude dobře…”

Jeho slova měla na její žaludek zcela opačný účinek. Cerynise v panice sklonila k vědru a bojovala s návalem nevolnosti. Potom se zesláblá zhroutila na postel. Dotek mokrého ručníku na čele, tvářích a na krku jí trochu ulevily, ale než si stačila vydechnout, Beau už dívku zase tahal vzhůru. Potom přiložil k jejím rtům šálek.

„Svlažte si rty,” nařídil a odmítal ji pustit.

Cerynise se znechuceným výrazem vyplivla vodu do vědra. Znovu klesla na postel a upřela na manžela ztrápený pohled. Ale nepomohlo to.

„Teď vypijte zbytek,” přidržel znovu šálek u úst. „Jste vyschlá jako treska.” „Vy mě nenávidíte,” zamumlala, ale nezbylo jí než polknout.

„Ne tak docela, madam.” Dál jí otíral tváře a čelo, když svírala v roztřesených rukou šálek a po malých doušcích pila. „Ale mám na vás vztek. Myslel jsem, že trucujete jako rozmazlené dítě, a vám zatím bylo zle. Nebýt toho, že Billy vám chtěl vyhovět, vyřídil bych si s ním, že mě neinformoval, co se děje.”

„Prosila jsem ho, aby vám nic neříkal,” zašeptala a znovu polkla, když jí šálek přitiskl ke rtům.

„Pijte!”

„Beaui, nemohu! Už ne!” „Řekl jsem, abyste to vypila.”

„Stejně to půjde ven.” „Tentokrát ne, věřte mi.”

„Jen trochu,” sténala, ale neustoupil, dokud nezmizela poslední kapka.

Snažila se zůstat v posteli, ale postavil svou ženu na nohy, opřel si ji o sebe a zabalil do deky. Potom ji vzal do náruče. Kopnutím si otevřel dveře a vynesl nezvyklý náklad z kajuty ke schůdkům.

Cerynise mu přes rameno pohlédla nahoru a všimla si, že svítí hvězdy. „Beaui, prosím,” kňourala a vůbec se jí nelíbilo, jak křehce a bezmocně její hlas zní. „Nechci na palubu, všichni mě tam uvidí.”

„Potřebujete na čerstvý vzduch, madam. Pomůže vám to. Mimochodem, po Billyho výstupu mí muži čekají nejspíš pohřeb na moři.”

„Brzy se ho dočkají,” ujistila ho. „Ten studený vzduch, na kterém trváte, mě dorazí.” Beau se na ni usmál, ale pokračoval dál. „Budu vás hřát,” ujistil ji.

Krátké podzimní stmívání už přešlo v hlubokou tmu, ale hladinu stříbřitě osvětloval měsíc. Na palubě vanul studený vítr. Cerynise zalapala po dechu. Nijak se jí neulevilo.

„Pokud mě hned nepostavíte, budete toho litovat,” varovala ho.

Vyhověl jí, až když přišli k nejbližší přepážce a Beau ji na ni posadil. Byla tak slabá, že nedokázala sama vzpřímeně sedět. Opřela se o něho a hlavu mu položila na rameno. Kdyby jí nebylo tak zle, vychutnávala by jeho blízkost, ale teď se jen bála, co bude následovat.

„Beaui, prosím,” vydechla. „Mám pocit, že mi zase bude špatně. Ráda bych se vrátila do své kajuty. Nebudu si tam připadat tak trapně.”

„Když zůstanete dole, bude to jen horší, Cerynise.”

„Ale tady mi taky není líp,” namítla.

Otočil ji, pevně sevřel a ukázal na moře. „Podívejte se teď za zábradlí.”

„Ne,” zasténala a zavrtěla hlavou. Copak je ten člověk opravdu tak bezcitný? Poslední věc, kterou by právě nyní dokázala snést, byl pohled na vodu!

„Ne na vlny,” zašeptal. „Dívejte se na obzor. Díky měsíci je dost světla.”

Cerynise zamrkala ve snaze zachytit úzkou tmavou čáru mezi mořem a oblohou. Když se jí to podařilo, za chvíli překvapeně vyhrkla: „Nehýbe se.”

„No, vlastně se pohybuje,” zasmál se Beau. „Země se otáčí, ale s tím si nedělejte starosti. Pro vaše potřeby se nehýbe.”

Cerynise k němu vzhlédla a povzdechla si: „Kdybych se tak přestala hýbat já.”

„Neodvracejte pohled od obzoru,” usmál se na ni. „Zachyťte se ho pohledem a dýchejte chladný čerstvý vzduch.”

Cerynise poslechla. V tu chvíli byla spokojená, že se o něho může opřít. Čas ubíhal a ona vnímala jen příjemné teplo jeho těla. Postupně si uvědomovala, že je jí lépe. Zhluboka se nadechla a spokojeně zašeptala: „Myslím, že to přežiju.”

Beau se zasmál a přitáhl jí přikrývku ke krku. „Není vám zima?”

Zavrtěla hlavou a stulila se k němu. „Je mi dobře.”

Mořská nemoc, která ji sužovala od chvíle, kdy Audacious vyplul z Temže na otevřené moře, rychle doznívala. Cerynise už cítila jen nezměrnou únavu.

Položila si mu hlavu do důlku pod krkem a zavřela oči. Pozvolna se jí zklidňoval dech.

Beau se neodvažoval ani pohnout. Držel svou mladou ženu v náručí a noc se prohlubovala do sametové tmy s množstvím zářících hvězd. Během dní, kdy se zavírala sama ve své kajutě, cítil, že v jeho životě není něco v pořádku. Ten pocit ho znervózňoval. Nakonec si musel přiznat, že mu Cerynise chybí. Prostitutky, se kterými se občas stýkal, mu zmizely z mysli

hned v okamžiku, kdy za sebou zavřel dveře. Ale na Cerynise myslel ve dne i v noci a nakonec si přiznal, že mu její společnost chybí daleko víc než ženy, se kterými se sblížil intimně.

Loď se pohupovala na vlnách a plula proti směru Golfského proudu. Beau jako námořník brzy zjistil, že cesta na západ znamená plout Atlantikem proti proudu. Cestu opačným směrem bylo možné zvládnout při dobrém větru za měsíc. Ale zpáteční cesta zabrala minimálně tři měsíce. Nebylo možné to považovat za dostatečně dlouhou dobu k dvoření, ale možná mu bude stačit, aby rozvážil, co podniknout s mladičkou kráskou, kterou teď svírá v náručí.

Při výměně hlídek odnesl Cerynise zpátky do její kajuty. Neprobudila se, když ji ukládal do postele a usoudil, že potíže související s mořskou nemocí už pominuly. Stáhl z ní župan a chvíli si ji obdivně prohlížel. Měla na sobě jen volnou noční košili zdobenou kolem krku krajkou. Rychle ji přikryl. Už se poučil, že bude lepší se při péči o ni omezit na pouhý bratrský zájem.

„Nehýbej se,” napomínala Cerynise Billyho Todda a dokončovala jistými tahy skicu jeho tváře. „Za chvíli už budu hotová.”

Chlapec chtěl vidět, co nakreslila, a neustále se natahoval. „Vydrž ještě chvíli v klidu,” nabádala ho.

Billy ukrotil svou zvědavost natolik, že se jí podařilo kresbu dokončit. Měl se při sezení na co dívat. Cerynise se během několika dní zcela zotavila a pustila se do kreslení. Její práce přitahovala všechny na palubě. O jejím talentu nikdo nepochyboval.

„Hotovo,” oznámila spokojeně a otočila pergamen k Billymu, aby si prohlédl výsledek.

Chlapec vykulil oči a vydechl: „Podívejte, to jsem já!”

„Alespoň já tě tak vidím,” odpověděla se smíchem. Prohlížela si portrét a potěšilo ji, že dokázala zachytit chlapce někde mezi dětstvím a dospělostí. Tváře i rty měly ještě jemné rysy, ale oči měl už jasné a vyrovnané. Pevná brada dávala tušit budoucí sílu.

„Opravdu tak vypadám?” ujistil se s rozpačitým úsměvem.

„Jo,” ujistil ho Stephen Oaks, který nahlížel chlapci přes rameno. „Ale ona zachytila nejen tvou tvář,” dobíral si ho. „Jí se povedlo vystihnout, jakej jsi.”

„Děkuji, pane,” uklonila se Cerynise s úsměvem. „Lepší pochvalu umělec nemůže dostat.”

„Asi by se vám nechtělo nakreslit ještě jeden, paní?” váhavě se zeptal muž.

„Myslím, že bych se nechala přesvědčit,” prohodila, sáhla po čistém pergamenu a naznačila mu, aby se posadil proti ní. Vybrala místo, kde měla dobrý výhled nejen na objekt, který kreslila, ale zároveň i na obzor, ke kterému se občas zahleděla. I po dvou týdnech bez potíží byla stále velice nedůvěřivá. Zdraví jí ale vrátilo dobrou náladu a změnilo její postoj k lodi. Věřila, že by zvládla i další plavbu, ale teď je na cestě domů. Domů! Amerika pro ni byla dlouho jen vzdálenou vzpomínkou. Okolnosti se změnily a každým okamžikem se blížila věcem, na které posledních pět let vzpomínala. Přesto si nebyla jistá, co ji čeká.

Když se zotavila, splynula s životem na lodi a vrátila se k práci. Zanedlouho zachycovala námořníky a jejich každodenní život na lodi. Většinu kreseb rozdala, pro sebe si jich uložila jen několik, hlavně těch, které nakreslila sama v kajutě. Zjistila, že má největší sbírku kreseb Beaua Birminghama v různých situacích a stále jich přibývalo.

Než dokončila portrét Stephena Oakse, nastoupila na palubu odpolední směna. „Jste pohledný muž, pane Oaksi,” poznamenala, když mu ji podávala.

„No, tím si nejsem jistej, madam, ale obrázek je moc pěknej,” ujistil ji se spokojeným úsměvem. „Vsadím se, že v Charlestonu by vám lidi za portréty dobře zaplatili.”

Cerynise se pobaveně zasmála. „Obávám se, že ne, pane Oaksi. Lidé se na malířku dívají podezíravě. Možná proto, že všichni velcí mistři byli muži. Jsem si jistá, že lidé v Charlestonu

budou stejně skeptičtí jako v Anglii.”

„To bude jejich škoda, madam, ne vaše.” „Děkuji vám,” usmála se.

Cerynise pocítila vzrušení a bylo jí jasné, že Beau nebude daleko. Vzápětí zjistila, že stojí kousek za ní a prohlíží si Oaksův portrét. Vůbec si nevšimla, že se blíží. Jeho schopnost objevit se nečekaně a nepozorovaně ji znervózňovala. Ale zřejmě to z jeho strany nebylo vědomé. Občas cítila, že se blíží, a dokázala se bránit rozechvění, které v jeho přítomnosti cítila. Dnes ji však zastihl nepřipravenou a její reakce ji samotnou zaskočila. Kdyby tušil, co prožívá, určitě by si myslel, že je stále malá holka, které vždycky radostí poskočilo srdce, když ho zastihla v úzké uličce mezi školou a jejich domem. Nechtěla dát zmatené pocity najevo v obavách, že by je považoval za slabost hloupé dívenky. Rozpaky, které prožívala v jeho přítomnosti, neustále připomínaly, že po příjezdu do Charlestonu se jejich cesty rozejdou.

„Opravdu nechápu, jak se někdo tak veliký může pohybovat tak tiše,” zamračila se, jako by ji vyděsil.

Beau se na ni usmál a Cerynise se okamžitě rozbušilo srdce. „Budu se snažit dát o sobě vědět, madam,” odpověděl. „Bude stačit hlasité dupání?”

Ustoupil a zadíval se na kresby, které si rozložila kolem a zatížila, aby je neodnesl vítr. Překvapovalo ho, jak přesně umí lidi vystihnout. Dokázal poznat každou tvář, kterou nakreslila.

Když vzhlédla, byla zaskočena, že stojí hned vedle. Tak blízko, že viděla pulsující žílu na krku. Kdyby dokázala taky zachovat klid. Na chvíli zavřela oči a snažila se uklidnit. Když je znovu otevřela, téměř uskočila, protože Beau se nad ní skláněl, aby jí upravil plášť, který sklouzl z ramen. Cítila, jak se hrudí otřel o ruku a košile se mu rozevřela. Okamžitě si vybavila dotek jeho dlaně na prsou.

Beau se napřímil, přitáhl jí plášť ke krku a zavázal hedvábnou stuhu. „Musíte na sebe dávat pozor, madam,” káral svou ženu něžně. „Nechci, abyste se mi zase roznemohla.”

„Nemějte obavy,” zašeptala a pohlédla mu do očí. Když se jeho pohled zastavil na rtech, měla pocit, že se ji chystá políbit, ale rychle se v duchu okřikla a takové představy si zakázala. Znovu se ponořila do jeho modrých očí a zjistila, že jí činí potíže i pouhé dýchání.

„Považoval bych za čest, kdybyste se mnou dnes povečeřela, madam,” zamumlal, když urovnával kapuci pláště.

Zatajil se jí dech, protože si vybavila chvíle, kdy spolu leželi nazí v jeho posteli. Ze zmatku, který ji pokaždé v jeho blízkosti ovládl, usoudila, že i pouhá večeře by mohla skončit devíti měsíci izolace a její dítě by zůstalo beze jména. Bála se vstoupit do kapitánovy kajuty ze strachu, jak by to mohlo skončit.

„Bude s námi večeřet i pan Oaks,” dodal Beau ve snaze ulevit jejím rozpakům.

„Aha.”

Zadíval se manželce zvědavě do tváře. Přísahal by, že v jejím hlase zaslechl zklamání. S rukou na prsou slíbil: „Pokusím se pro tu příležitost lépe obléknout, madam.”

Cerynise pochopila, že i ona si má dát na svém oblečení záležet. Uklonila se a s úsměvem prohodila: „Pokusím se o totéž, kapitáne.”

Po pečlivém výběru se nakonec Cerynise rozhodla pro šaty ze stříbřitě modrého taftu. Bohatě nabírané rukávy i sukně po kotníky byly moderní, stejně jako decentní výstřih. Na krku neměla žádný šperk, šaty ozdoby nepotřebovaly. Od pasu se táhl nařasený pruh jasně modré tkaniny, z něhož byla na pravém rameni naaranžovaná bohatá mašle. Vlasy měla sčesané za uši, kde je přidržovaly jasně modré stuhy. Vlny jí v bohatých kadeřích splývaly na záda. Chtěla upoutat manželovu pozornost, tak trávila úpravou účesu víc než hodinu.

Beau otevřel dveře po prvním zaklepání. Zastavil se a mlčky se opájel její krásou. Cerynise přijala jeho překvapení jako poklonu. Jeho údiv ještě vzrostl, když si všiml účesu. Dopřál si čas, aby si ji důkladně prohlédl. Pak se mu na tváři rozzářil obdivný úsměv. I její výraz určitě odrážel obdiv k tomu, co uviděla. Znovu ji zaskočilo, jak dobře a moderně se dokáže oblékat. Kožené kalhoty dávaly vyniknout jeho úzkým bokům a tmavá vesta a tmavozelený kabát zdůrazňovaly jeho široká ramena. Vysoký límec kabátu doplňovala pečlivě upravená krémová hedvábná vázanka.

„Škoda, že přijde pan Oaks,” prohodil Beau s šibalským úsměvem. Vzal ji za ruku, vtáhl dovnitř a zavřel za ní dveře. Naklonil se k ní a zašeptal: „Vypadáte tak sladce, že byste mi k večeři stačila.”

Cerynise se rozbušilo srdce a cítila, jak červená. Zmatená z jeho blízkosti stála bez dechu a bála se, že se k ní přitiskne. Cítila na uchu jeho dech a vnímala obdivný pohled. Když prsty přejel po rameni, srdce se jí rozbušilo ještě divočeji.

„I když jste mě odmítla pustit do své kajuty, madam,” přiznal, když si pohrával s jejími loknami, „nepřestal jsem po vás toužit. Vzdálenost mezi námi jen těžko zamezí možnosti znásilnění.”

Cerynise usoudila, že si ji jen dobírá. Nevěřila, že by ji k sobě vylákal jen proto, aby uspokojil své potřeby. I přes jeho zjevnou snahu o svedení se rozhodla nenechat si zkazit večer. Nechtěla se s ním hádat. Přítomnost pana Oakse bude zárukou, že k ničemu nevhodnému nemůže dojít.

Snažila se nevnímat pocity, které v ní probouzel dotek jeho dlaně putující od pasu vzhůru. Když ucítila jeho ruku na prsou, strnula a vydechla. Začal palcem jemně přejíždět po vztyčené bradavce a zažehl plamínky, které spalovaly její vůli a odhodlání. Jako by ji ovládl pulsující plamen a zapaloval v ní touhu. Celé tělo jako by po něm prahlo. V duchu si říkala, že by bylo nejlepší vzít nohy na ramena a utéct do bezpečí své kajuty dřív, než jeho ruka způsobí ještě větší pohromu. Ale nohy odmítaly poslouchat.

„Nemůžu se na vás podívat, aniž bych necítil vzrušení,” šeptal a se zavřenýma očima vnímal vůni jejích vlasů. „Kdybyste jen věděla, jak moc po vás toužím, litovala byste mě.”

V tu chvíli se ozvalo důrazné zaklepání na dveře. Cerynise si vydechla. Vyrušení zachránilo neřešitelnou situaci, kdy byla schopná se vzdát nejen dlaním svého manžela, ale vyhovět mu ve všem, co by chtěl. Neubránila se zklamání, že se mu nemůže oddat v bezpečném manželství.

„Pozdě,” zašeptal Beau a přitiskl své rty na rameno. Cerynise se zavřenýma očima vychutnávala dotek jeho úst. Oba prožívali chvíli kouzelné extáze, ale Beau ji pomalu pohladil, odstoupil od ní a dopřál si chvíli na uklidnění. Potom otevřel dveře.

I pan Oaks si dal na sobě záležet. V bordó kabátě, šedivých kalhotách, vestě a pečlivě vyžehlené košili mu to slušelo. Byl velice přátelský a výborný vypravěč. Zaplavil Cerynise spoustou dobrodružných historek, které prožili s Beauem na moři. Často čekala se zatajeným dechem, jak příběh dopadne. Mnohokrát ji ale vtipným koncem rozesmál.

Vynikající bylo i jídlo, a jak večer pokračoval, Cerynise uvažovala, kdy se naposledy tak nasmála. Beau přenechal roli vypravěče svému zástupci a sám seděl a díval se na ni.

„A z toho plyne,” dokončil pan Oaks vyprávění, „že člověk se dokáže dohodnout s každým.”

„Stejně nechápu, proč vás nenechal sultán uvěznit,” namítla Cerynise se smíchem. Vzápětí ale dodala: „Ale jsem ráda, že to neudělal.” Podívala se Beaua a uvědomila si, jak riskantní život vede. Chtěla ho napomenout, aby na sebe dával víc pozor, ale stejné pocity měla i jako dítě, když ho vídala pádit krajem na Sawneyovi.

Její manžel se pohodlně opřel a natáhl si nohy. Najednou jí nepřipadal tak starý, i když vypadal dospěleji než muži jeho věku. Dobře si poradil s odpovědností, která na něm spočívala. Rozhodoval a velel naprosto přirozeně, jako by se k tomu narodil.

Světlo lampy zvýraznilo některé jeho rysy, rozhodnou bradu i elegantní tvář. Oči měl ve stínu, takže jejich barva nebyla znát, ale Cerynise cítila, že je upírá na ni.

„Když jste opouštěl Charleston, kapitáne, vyhledával jste dobrodružství záměrně?” zeptala se tiše.

Beau si pohrával se sklenkou portského. Pokrčil rameny. „Ono to všechno vypadá nebezpečně jen ve vyprávění, madam.”

„Tak to ne!” ohradil se pan Oaks. „Každý slovo bylo pravdivý a kapitán to dobře ví.”

„Občas jste se určitě dostali do nebezpečné situace,” trvala na svém Cerynise.

„Kdyby jen občas,” chytil se Oaks. „Jednou jsme na Majorce celej měsíc -”

„Myslím, že by to stačilo, pane Oaksi,” přerušil ho Beau s úsměvem, ale důrazně. Právě zvedl karafu, aby všem dolil víno, když zaslechli ruch na chodbě. Beau vstal, otevřel dveře a před ním stálo několik mužů posádky. Dívali se nejistě jeden na druhého, až nakonec jednoho postrčili kupředu jako mluvčího.

„Promiňte, kapitáne, ale dole máme ňáký trable.”

„Jaké?” zeptal se Beau tiše. Stephen Oaks se postavil vedle něho.

„Wilson se vopil, pane,” vyhrkl jiný z mužů. „Už vohrožoval nožem Grovera a teď sebral sekyru a tříská dole do stěn. Myslí si, že je to děsná legrace.”

Sekat do stěn lodi ve chvíli, kdy je na otevřeném moři Cerynise moc zábavné nepřipadalo. Ani skutečnost, že nějaký opilec řádí se sekyrou a ohrožuje ostatní nožem. I Beau zpozorněl. „Omluvte nás, prosím, madam,” otočil se k ní.

„Samozřejmě.” Vstala a oznámila: „Půjdu do své kajuty.”

„Ne, raději zůstaňte tady.” Přes její překvapený pohled pokračoval: „Zamkněte se zevnitř a nikomu neotvírejte, dokud se nevrátím. Rozumíte?” „Ano, kapitáne,” přikývla nejistě.

Mohla by sice odmítnout, ale zdravý rozum jí napovídal, že teď není vhodná chvíle na hádky o tom, kde bude. Popravdě řečeno, bylo jí daleko lépe, když z Oaksova vyprávění věděla, že se Beau s podobnými situacemi dokáže vypořádat.

Tiše dodala: „Dávejte na sebe pozor.”

Byl už na cestě na chodbu, ale ještě se na ni ve dveřích přes rameno usmál. Vzápětí i s Oaksem zmizel.

Cerynise si uvědomila, že se bojí. Ne o sebe, ale o svého manžela. Oaksovy historky na klidu nepřidaly. Při večeři se dozvěděla, že pokud se vyskytnou nějaké potíže, obvykle se o ně postará Beau. A díky bujné fantazii se jí vybavilo množství věcí, které by se mu mohly přihodit, až se bude snažit opilci vzít sekyru a nůž.

Rozechvěle vyhlédla z okna. Venku byla tma, ale nic by neviděla, ani kdyby se začalo rozednívat. Vědomí, že Beau je v nebezpečí, v ní probudilo obavy o muže, kterého už dlouho miluje. Když si to uvědomila, svezla se na sedátko u okna o chvíli dřív, než jí nohy vypověděly službu úplně.

Ztuhlá hrůzou zaslechla na chodbě kroky. Na Beauovo upozornění si vůbec nevzpomněla a bezhlavě se rozběhla ke dveřím, třesoucími se prsty odemkla a vykoukla ven. Její manžel právě zvedal ruku, aby zaklepal, když se před ním bez dechu a vyděšená objevila.

„Neříkal jsem vám, že nemáte nikomu otevírat, dokud se neozvu?” zamračil se.

Měl pravdu. Chovala se lehkomyslně. Na chodbě mohl stát kdokoli. Ale v tu chvíli jí to bylo

jedno. Vrhla se mu do náruče a objala ho kolem krku. „Díkybohu, že jste v pořádku! Tolik jsem se o vás bála.”

Beau ji objal a přitiskl k sobě. Cítil na tváři její vlasy a připadal si, jako když ho kdysi shodil Sawney ze sedla a on narazil hlavou do stromu. „Samozřejmě že jsem v pořádku,” tišil ji.

Cerynise se tak ulevilo, že měla pocit, jako by se vznášela. Přitáhla si jeho hlavu níž a se smíchem ho líbala. Její radost stoupala, když ucítila jeho ústa na svých. Jeho polibky vnímala jako malá exotická sousta, která v ní probouzela hlad po dalších pamlscích. Vytáhla se na špičky, tiskla se k němu a vášnivě odpovídala. Když ucítila jeho dlaň na hýždích, jak ji zvedá a tiskne k pulsujícímu důkazu svého vzrušení, nebránila se. Zasténala touhou po milovaném muži.

Osud by dosáhl svého, kdyby se v tu chvíli neobjevil na schodech pan Oaks. Když je zastihl v těsném objetí, překvapeně vydechl, otočil se a vyrazil opačným směrem. Ale bylo už pozdě. Cerynise zrudla a utekla do své kajuty a Beau se otočil.

„Promiňte, kapitáne,” omlouval se jeho zástupce zahanbeně. „Jen jsem…”

„To nic,” ujistil ho Beau zdvořile a zhluboka se nadechl. V duchu sváděl boj, jestli se má vypravit za svou ženou nebo se vrátit do své kajuty. Pochyboval, že by ho chtěla vidět. Určitě už by nebyla tak nadšená jako před chvílí. Moudrý muž by počkal, až se přestane stydět. Moudrý muž by se vrátil do své kajuty a prožil neklidnou noc převracením v opuštěné posteli a proklínal svého zástupce, že se objevil v nejméně vhodný okamžik.

Z očí mu sršely blesky. Vrátil se do své kajuty a zabouchl za sebou dveře. Stephen Oaks vyděšeně zamrkal a jako myška se stáhl do prostůrku, ve kterém přechodně bydlel. Kapitán se se svou ženou stále daleko nedostal. Oaks neměl pocit, že by mu spadla do klína jako mnoho jiných před ní. Teď to vypadalo velice slibně i z její strany. O to víc se styděl. Tentokrát to kapitánovi pěkně zpackal.

Cerynise po probdělé noci vstala, vykoupala se a oblékla si tmavomodré vlněné šaty. Vlasy si svázala do uzlu a poplácala se po tvářích, aby se jí do nich vrátila barva. Brzy se objevil Billy Todd se snídaní. Ale nebyl to ten usměvavý chlapec, kterého znala. Byl pobledlý a mlčenlivý, ale snažil se nedat nic najevo.

„Stalo se něco, Billy?” zeptala se ho se zájmem, když odložil tác. Zavrtěl hlavou, ale stále před ní uhýbal pohledem. „Ne, madam. Všechno je v pořádku.”

Nepřesvědčil ji. Horečka se může objevit náhle a i silný chlapec jako Billy jí může podlehnout. „Cítíš se dobře, nejsi nemocný?”

„Ne, madam.”

Když Billy přišel, nechal za sebou otevřené dveře. Ačkoli se zaposlouchala, nedoléhaly k ní z paluby obvyklé ranní zvuky. Všude vládlo napjaté ticho. Pocítila strach. „Billy, jsi si jistý…?”

Chlapec spěchal ke dveřím, aby se vyhnul odpovědi. „Vrátím se později pro podnos, madam.” Po chvíli váhání dodal: „Bylo by lepší, kdybyste dopoledne nevycházela.”

Zrudl a zmizel. Cerynise se zadívala na tác s jídlem. Vnímala ticho, které bylo pronikavější než zvuk bubnů a píšťal. Zvítězila zvědavost. Otevřela dveře a čekala. Zlověstný klid byl však stále citelnější.

Na palubě Audacia se plavila téměř stovka mužů. Co se mohlo stát, že všichni utichli? O životě na lodi zatím mnoho nevěděla a ticho a klid si nedokázala vysvětlit. Neozývali se plavčíci uklízející palubu, hlas hlídek z košů ani zpěv, který ráno slýchala. Loď ovládlo ticho.

Cerynise proběhla chodbou a vystoupila po několika schůdcích, aby měla výhled na

palubu. Překvapeně zjistila, že celá posádka je shromážděná na hlavní palubě ve vyrovnaných řadách zády k ní. Muži stáli s rozkročenýma nohama a rukama zaháknutýma za okraj kalhot a upírali pohled k přídi. Cerynise přes ně neviděla a musela vystoupit o několik dalších schodů. Okamžitě toho zalitovala. K přednímu stěžni byl přivázaný do půl těla svlečený muž. Zápěstí měl svázaná nad hlavou a vedle něho stál rozložitý zástupce loďmistra s pažemi silnými jako ráhna. V ruce svíral devítiocasou kočku.

Bičování bylo to nejpodivnější, co Cerynise v životě viděla. Odtrhla od muže pohled a snažila se najít Beaua. Stál na přídi jako ztělesnění síly a odpovědnosti, ale tvářil se chladně a nezúčastněně, jakoby zbavený lidskosti. Srdce jí při pohledu na něj bušilo až v krku.

Předstoupil pan Oaks a oznámil: „Námořník Redmond Wilson, shledaný vinným za porušení povinností, nepřiměřeného pití alkoholu na palubě lodi, ohrožení života námořníka Thomase Grovera a celé posádky i lodi, se odsuzuje k dvaceti ránám bičem. Rozsudek bude vykonán okamžitě.”

Nikdo se ani nepohnul. Jen loďmistrův zástupce se otočil a pohlédl na Beaua. Kapitán lodi kývnutím schválil vykonání rozsudku. Kočka zasvištěla vzduchem jako útočící had, dopadla muži na záda a ten zakřičel bolestí. Cerynise si neuvědomila, že vykřikla také. V nastalém tichu se všichni otočili jejím směrem.

V prvním okamžiku chtěla utéct, ale bylo to zbytečné. Hrdost ji přiměla zůstat a nést následky. Bez dechu vystoupila na palubu a čekala, co se bude dít. Nedaleko stál Billy Todd a upíral na ni pohled plný hrůzy. Z výrazu ostatních mužů bylo možné vyčíst různé pocity od zděšení až po soucit.

Beau k ní vykročil a muži se před ním rozestupovali. Okamžitě bylo jasné, že se na ni zlobí. Uchopil ji za loket a beze slova odvedl do její kajuty.

„Neměla jste chodit na palubu,” procedil skrz zuby, když otvíral dveře. „Copak vám to Billy nevyřídil?”

„Řekl mi, abych se zdržovala dole,” přiznala zahanbeně.

„Obvykle není k takovým pokynům důvod,” pronesl úsečně. „V budoucnu bude, madam, moudré jich uposlechnout.”

„Ano,” špitla Cerynise. Neměla daleko k slzám.

Beau si toho všiml a musel se ovládnout, aby nepodlehl touze omluvit se a utěšit ji. Otočil se a beze slova vyšel ze dveří.

Až dolů k ní pronikaly výkřiky Redmonda Wilsona, i když se je snažila neslyšet. Věděla, že ten muž si trest zaslouží. Cestuje na lodi, která obvykle pasažéry nebere, takže je tu vetřelcem. Pletla se do manželových záležitostí a postavila ho před celou posádkou do nepříjemné situace.

Křik nakonec ztichl a zakrátko se loď rozezvučela obvyklým životem. U jejích dveří se ale nikdo neobjevil. Cerynise zůstala v kajutě. Tentokrát byla pevně rozhodnutá v ní vydržet, dokud nedostane povolení vyjít nebo ji odsud nevynesou.

Večer měla nervy napjaté k prasknutí. Celý den byla sama.

Neobjevil se ani Billy Todd s jídlem. To ji nijak netrápilo, protože by stejně nedokázala nic pozřít. Když se setmělo, začínala mít strach. Zřejmě zůstala celý den sama, aby měla čas uvažovat o svém prohřešku, i když Beaův přímý příkaz neporušila.

Když za dveřmi zaslechla kroky, nechtěně se roztřásla. Beau byl zamračený. Vešel a překvapeně se rozhlédl. „Proč jste si nerozsvítila lampy?”

„Vůbec mě to nenapadlo,” připustila.

Postaral se o to a za chvíli místnost ozářilo zlatavé světlo. Když se Cerynise konečně

odvážila pohlédnout manželovi do očí, zjistila, že už se nemračí.

Procházel se neklidně po místnosti, dotkl se židle, pelesti postele, posunul konev s vodou, ale stále vypadal napjatě a nervózně. „Řeknu Billymu, aby vám přinesl jídlo,” řekl nakonec. „To není potřeba.”

„Vždyť jste od snídaně nejedla,” namítl překvapeně. „Zato včera jsem měla důkladnou večeři.”

„Stejně ho sem pošlu.”

„Řekla jsem vám, že to není nutné,” trvala na svém. „Nemám vůbec hlad.” „Tak dobře! Zapomeňte na to!”

„Proč jste se tak rozzlobil, že jsem přišla na palubu?” zeptala se. „Co jsem mohla svou přítomností způsobit?”

„Máte představu, jak vypadají záda po bičování, madam?” procedil skrz zatnuté zuby. „Kůže někdy v pruzích opadává z těla. Myslíte, že žena by se měla na takové věci dívat?”

Cerynise pokrčila rameny. „Ne, samozřejmě že ne. Měl jste pravdu, když jste chtěl, abych zůstala v kajutě. Měla jsem Billyho poslechnout. Ale co tak strašného jsem udělala?”

Beau se zahleděl ke stropu. „Zapletla jste se do věci, do které vám nic nebylo, Cerynise. Občas musí kapitán lodi uložit trest a podniknout věci, které žena nemůže pochopit. Bez dodržování disciplíny by námořníci neměli úctu k důstojníkům a nebylo by možné udržet na lodi pořádek -”

„To mi nemusíte vysvětlovat,” přerušila ho, ale vzápětí se zarazila, když pochopila skutečný smysl jeho slov. V tu chvíli porozuměla i jeho neklidu, ačkoli se ho snažil zakrýt. „Vy jste nechtěl, abych viděla, co jste nařídil.”

„To s tím nemělo nic společného,” ohradil se.

Bylo jí jasné, že trefila do černého, ale namísto přesvědčování se zeptala: „Kdo odzbrojil Wilsona?”

„Já. Je to moje loď a mám za ni odpovědnost.”

Přesně to si myslela předešlý večer, když se o něj třásla strachem. „Takže jste odpovědný i za jeho potrestání. Obojí jste podnikl na ochranu ostatních.” Stále vypadal nervózně.

„Bojíte se, že vás budu považovat za nějakou obludu, protože máte dost síly zajistit spravedlnost ve chvíli, kdy je to potřeba? Ne, pane, tak to není. Plně vám věřím. Jste spravedlivý, ale když je to potřeba, dokážete být tvrdý. Jste přece kapitán a odpovídáte za všechny, kdo jsou na palubě.”

Přistoupil k ní a zvedl jí hlavu, aby viděl do její tváře. Modré oči byly vlídnější než obvykle. „Tím pádem odpovídám i za vás.”

„Jen dokud nedoplujeme do Charlestonu, kapitáne,” neodpustila si uštěpačnou poznámku.

Beau se zarazil a vykročil ke dveřím. „Nezapomeňte se dobře zamknout,” zdůraznil.

Tentokrát Cerynise jeho příkaz bez námitek splnila.

9

Během následujících týdnů byl mezi námořníky o portréty velký zájem. Rádi viděli Cerynise na palubě. Nejen proto, že její kresby představovaly zajímavé zpestření, ale také díky její přátelské a vstřícné povaze. Brzy zjistili, že má daleko k povýšené aristokratce a neohrnuje nad nimi nos. Ráda si s nimi popovídala a všichni muži na lodi si dávali pozor, aby jí jako

kapitánově ženě prokazovali dostatečnou úctu. Oslovovali ji paní Birminghamová nebo madam a úzkostlivě dodržovali vymezené hranice. Cerynise se jim ale snažila vyjít vstříc. Velice rychle pochytila jejich žargon a dokázala je napodobit. Všichni se váleli smíchy, když hlubokým hlasem s prsty zasunutými za páskem napodobovala jejich chování. Brzy znala mnoho z námořníků jménem a zajímalo ji, odkud pocházejí, jestli mají rodinu, jak dlouho se plaví na moři a jak si plánují budoucnost. Poznala mnohé, kteří neměli domov a tvářili se, že život bez rodiny jim vyhovuje. Ale nepřipadali jí moc šťastní. Prostě jen nepoznali jiný život než na lodi a tomu se upsali už jako velice mladí. Někteří vyrostli na farmách, a když dospěli, byli přinuceni ke službě v anglickém námořnictvu. Někteří měli rodiny v Americe a moc se na ně těšili, protože byli už řadu měsíců z domova.

Beau se celou dobu držel v pozadí. Námořníci se mohli těšit z přítomnosti jeho manželky jen ve volném čase. Požádal Billyho, aby našel způsob, jak jí upevnit na palubě malířský stojan. Výsledky její práce ho přitahovaly, protože zachycovala na plátno skutečný život námořníků, jak šplhají ve větru v ráhnoví. Pozadí tvořilo moře s vysokými vlnami. Namalovala i mladého pomocníka, jak stojí u kormidla a vlasy i oděv mu povlávají ve větru. Neviděl jediný obraz, na kterém by byl on sám, ale kdyby občas nečekaně vzhlédl, mohl by ji přistihnout, jak si ho pozorně prohlíží a zachycuje skicu na pergamen. Kdykoli se přiblížil, tvářila se, že si přerovnává kresby, a zjistil, že pracuje na portrétu někoho jiného.

Jednoho chladného jasného dne se k lodi připojili delfíni a několik hodin ji doprovázeli. Cerynise je chtěla vidět co nejdetailněji, aby je mohla zachytit. Jednu chvíli se odlepila nohama z paluby a balancovala na zábradlí. Beau na ni dával podvědomě stále pozor. Rozběhl se k ní, stáhl ji ze zábradlí a postavil na nohy.

„Snažte se prosím nespadnout přes palubu, madam,” poznamenal zamračeně. Při představě, že by silněji zafoukal vítr nebo se loď zhoupla a ona by přepadla, ho zamrazilo. „Je tu dost hluboko a sukně by vás zřejmě stáhly pod vodu dřív, než bych k vám stačil doplavat.”

Cerynise si uvědomila, jak lehkomyslně se chovala a zrudla. „Omlouvám se,” špitla. „Vůbec mě nenapadlo, že bych mohla tak lehce přepadnout.”

Beaua její omluva uklidnila a mírnějším tónem dodal: „Nelezte na zábradlí, dokud jsme na moři, Cerynise. Je to nebezpečné.”

„Ano, pane,” souhlasila pokorně.

Usmál se na ni a pohladil ji po tváři. „Hodná holčička.”

Cerynise k němu přistoupila a on ji objal kolem pasu. Bylo jí v tu chvíli úplně jedno, že Oaks a několik dalších námořníků se na ně dívají. Koneckonců, Beau je její manžel. „Nechtěla jsem vás rozzlobit.”

„Spíš bych své pocity pojmenoval obavami,” opravil ji překvapený, že se jeho objetí nebrání. „Nerad bych vás ztratil, když mě stálo tolik úsilí odvézt si vás s sebou. Pád přes palubu bych mohl těžko považovat za vyjádření vděku.”

Cerynise sice tušila, kam by je její otázka mohla zavést, ale nevinně se zeptala: „Jak bych vám měla vděk vyjádřit?”

Dlouze se na ni zadíval. Bylo mu jasné, jakou odpověď očekává. Potom se usmál. „Nechám to na vaší představivosti, madam,” zamumlal. „Ale nejdůležitější je, abyste zůstala na živu.”

„Budu se snažit vám vyhovět, pane.”

„Dobře.” Zvolna nechal ruku sklouznout a ustoupil. Později, ve své kajutě, začala uvažovat, jestli ji sleduje tak pečlivě jako ona jeho. Vždyť na zábradlí sotva vylezla, a už stál za ní a stahoval ji dolů.

V následujících dnech zašla do lodní kuchyně a snažila se přemluvit Philippa, aby jí dovolil zachytit ho při práci. Tou dobou měl v jejích představách díky svému umění legendární rozměry a chtěla mít něco, co by jí ho připomínalo. Kuchař se sice bránil, ale její zájem ho očividně potěšil. Kuchyň připadala Cerynise hrozně malá, ale Philippe ji ujistil, že je minimálně dvakrát tak velká než na ostatních lodích.

Po celou dobu nezachytila Cerynise mezi posádkou ani náznak námitek proti Wilsonovu trestu. Usoudila, že to přijali jako spravedlivé a dál se tím nezabývali. Wilson sám se týden vzpamatovával a potom dostal přesně vymezené povinnosti a úkol opravit všechno, co v podpalubí zničil. Pracoval pod přísným dohledem. Protože zranil Thomase Grovera, musel stihnout splnit i jeho úkoly a starat se o něj, dokud nebude v pořádku. Kdykoli měl pracovat na palubě, Billy upozornil Cerynise, aby zůstala v kajutě. Pokaždé zdůraznil, že je to kapitánův příkaz. Bez námitek poslechla.

Jednou se Cerynise probudila do nezvyklého svítání. Obloha byla rudě zbarvená a tóny byly tak úchvatné, že požádala Beaua, zda by jí rozložil na palubě stojan, aby je mohla zachytit. Když se u ní později zastavil Stephen Oaks a obdivoval její práci, nedokázala zakrýt nadšení.

„Není ta obloha nádherná? Nevzpomínám si, že bych někdy viděla takový východ slunce.” Oaks ale její nadšení nesdílel. „Jo, barvy jsou to pěkný, ale námořníci by se bez takovýho svítání radši obešli.”

Cerynise k němu překvapeně vzhlédla. „Jak to myslíte?”

Muž se rozhlédl kolem. „Už starý námořníci říkali, že červený nebe večer je pro radost, ale červený ráno probouzí strach. Obávám se, že nás čeká drsnější počasí.”

Obloha byla sice bez mráčku, ale Cerynise usoudila, že Oaks bude o takových věcech vědět daleko víc než ona. Nikdo nejevil nad nezvyklým ránem nadšení. Námořníci vylézali do lanoví a napínali plachty. Dokonce i Beau šplhal nahoru. Cerynise takový pohled nebyl nijak příjemný. Zdálo se ale, že je na pohyb v ráhnoví zvyklý. Dokonce se postavil na ráhno, procházel se po něm a díval se k obzoru. Potom se otočil a prohlížel si plachtu pod sebou. Cerynise ho rozechvěle pozorovala. V tu chvíli ho zasáhl náhlý poryv větru a Beau musel rychle rozpažit, aby udržel rovnováhu. Víc už nedokázala snést, neměla už sílu předstírat klid a rozběhla se do své kajuty. Tam nervózně přecházela z jednoho rohu do druhého a čekala, až někdo přijde se zprávou, že její muž spadl.

Za chvíli se objevil Billy Todd se snídaní. S předstíraným klidem se zeptala: „Kapitán také snídá?”

„Jo, madam. Právě přišel dolů.”

Cerynise si vydechla a se slzami v očích se svezla na židli. Billy jí nalil čaj a odešel.

Když se vrátila na palubu, ještě nebyla úplně klidná. Připadalo jí teplo, tak si jen přehodila přes ramena šál. Hned se rozhlížela po Beauovi. Zahlédla ho mluvit s kormidelníkem, prošedivělým mužem s vypracovanými svaly a ledovým pohledem. Oba stáli vedle mladšího pomocníka, který měl dopolední směnu. Mladý muž většinu času napjatě naslouchal, jen občas odpověděl na dotaz. Cerynise nemohla poznat, o čem hovoří, ale usoudila, že to bude souviset s počasím. Zřejmě existuje možnost vyhnout se nejhoršímu, když loď upraví o několik stupňů kurs. Ale jak mohou zjistit, kde bude bouře nejhorší?

Všimla si, že pan Oaks pracuje s přístrojem, který ji zaujal už dřív. Chtěla se o něm dozvědět víc, tak se vydala na druhou stranu paluby, stoupla si vedle něho a trpělivě čekala, až si jí všimne.

„To je sextant?” zeptala se a ukázala na kovový přístroj, který vypadal jako trojúhelník s

kulatým podstavcem a několika zajímavými doplňky.

„Ano,” odpověděl. Překvapilo ho, že má o takových věcech představu. „S tímhle a chronometrem může námořník zmapovat i cestu nebem.”

„Mohu se zeptat, jak se to dělá?”

„Ukážu vám to, madam,” usmál se potěšený jejím zájmem. „Dívejte se tímhle dalekohledem,” ukázal prstem na tubus, „a zaměřte se na jeden objekt na obloze, teď je nejvýhodnější měsíc, když zůstal na ranní obloze.” Stoupl si za ni a upravil jí přístroj. Potom se jí naklonil přes rameno, aby viděl s ní. „Potom změříte úhel mezi zvoleným objektem a obzorem. S ním potom pomocí tabulek spočítáte přesnou zeměpisnou šířku místa, kde se nacházíte.”

Cerynise se zadívala na měsíc a všimla si tmavších stínů na jeho povrchu. „To je zvláštní, pane Oaksi. Nikdy by mě nenapadlo, kolik toho uvidím.”

„Jo,” souhlasil muž. „Před vynalezením sextantu se námořníci museli spoléhat na astroláb, ale ten nebyl zdaleka tak přesnej a bylo nutný dívat se přímo do slunce. Navigátoři po několika letech služby obvykle oslepli.”

Cerynise na něj upřela pohled. „Máte štěstí, že máte k dispozici tak dobrý přístroj.”

„Ano, madam. A teď vám ukážu, jak se vypočítá úhel.”

Pustili se do práce, ale dívka za chvíli zpozorněla. Jednu chvíli byla plně zabraná do práce se sextantem, ale vzápětí si byla jistá, že Beau je blízko.

Zanedlouho ji v tom utvrdil podrážděný hlas: „Copak to děláte, pane Okasi?”

Zástupce kapitána strnul a ustoupil od Cerynise. Nedělal nic nevhodného, ale přesto začal překotně vysvětlovat: „P - promiňte, kapitáne, ale vaše manželka… chci říct paní Birminghamová, se zajímala, jak se pracuje se sextantem.”

„Aha,” podotkl Beau a probodával je očima. Černé vlasy mu povlávaly ve větru.

Cerynise bylo líto, že dostala Oakse do tak nepříjemné situace. Nic se přece nestalo, ale její manžel v sobě dusil vztek. „Asi jsem neměla pana Oakse rušit při práci, kapitáne. Už se to nestane.”

Beau se otočil ke svému prvnímu důstojníkovi. „Stačil jste dokončit práci, pane Oaksi?”

Muž nervózně přešlápl a sevřel sextant. „Právě jsem ukazoval paní Birminghamové, jak se počítá úhel, pane. Ale ještě nejsem hotový.”

„Tak pokračujte, pane Okasi,” pobídl ho Beau a při pohledu na ně se neubránil úsměvu. „Neznám nikoho, kdo by jí to mohl vysvětlit líp.”

„Děkuju, pane,” vypravil ze sebe Oaks s úlevou.

Cerynise překvapeně sledovala, jak její manžel zvolna odchází. Měla nutkavé podezření, že Beau se tak choval jen pro své potěšení. Možná se ten kluk, který si ji kdysi dobíral, tak docela nevytratil.

„Promiňte, pane Okasi,” omluvila se spěšně, „ale ráda bych si s manželem o něčem promluvila.”

Doběhla Beaua a srovnala s ním krok. Tázavě na ni pohlédl. „Jste spokojený, kapitáne?” zeptala se s ostýchavým úsměvem. Zdálo se, že ho její otázka zaskočila. „Madam? Jak to myslíte?”

„Vy moc dobře víte, o čem mluvím,” vyhrkla. „Znám vás už dlouho a poznám, co se děje. Vy jste toho chudáka vyděsil schválně, chtěl jste ho přesvědčit, že žárlíte…” Beau se zadíval na oblohu. „Ale já opravdu žárlím.” Jeho přiznání Cerynise tak zaskočilo, že nedokázala už dál nic namítat. „Žárlím na každého muže, kterému věnujete svůj čas, a já u toho nejsem. Mohl bych vám

ukázat sextant i práci s ním sám, ale od vyplutí z Londýna se mi vyhýbáte, jako bych byl prašivý. Do mé kajuty přijdete jen tehdy, když mám hosty. Madam, chráníte svou poctivost důkladněji, než by to dokázal pás cudnosti.”

Uvědomila si, co řekl. Skutečně se mu vyhýbala. Ale co měla dělat, když je každá chvíle, kterou trávili sami, přibližovala jeho posteli? „Dobře víte, proč s vámi nechci být sama.”

Beau si povzdechl a zadíval se na moře. „Blíží se bouře.”

Změna tématu je vrátila na bezpečnou půdu.

„Jak to poznáte?”

Přistoupil k zábradlí a ukázal na šedivou masu vody. „Byla voda včera tak zčeřená?”

Cerynise se dívala na zpěněné vlny a jejich temnou barvu a zavrtěla hlavou.

„A co vítr? Všimla jste si něčeho, když jste vyšla na palubu?”

Chvíli se zamyslela a uvědomila si, že je chladněji. „Změnil se směr větru.”

Beau spokojeně přikývl. „A možná se ještě otočí.” Všiml si jejích obav a usmál se. „Není důvod ke strachu, má drahá. Audacious zvládl už mnoho bouří.”

„V bouři nedokážu najít obzor,” namítla a upnula k němu vyděšený pohled.

Beau se srdečně rozesmál. Přitáhl ji k sobě, pevně objal a opřel se o ni bradou. „V tom případě se vraťte do mé kajuty, madam, a já vám slibuji, že vám poskytnu něco pevného, na co se můžete zcela upřít a na nějakou bouři si ani nevzpomenete.”

„Beaui!” zhrozila se.

Se smíchem ji pevně svíral. „Copak? V tomhle větru nás tady nikdo neslyší.” „Možná ne, ale asi není vhodné se mnou tak mluvit, když naše manželství bude trvat už jen několik týdnů.”

„Tím se budeme zabývat, až na to nastane čas, madam. Zatím jste moje manželka, a když mi nedovolíte užívat všechny stránky našeho vztahu, musíte se smířit s mým vtipkováním. Je to jediný způsob, jak vám mohu svá muka oplatit.”

Cerynise se mu snažila vytrhnout, ale nepustil ji. Sklonil se a zašeptal: „Neutíkejte, jinak z toho bude ostuda.”

Zklidnila se, opřela se o něj a poskytla mu úkryt za bohatou sukní. Byla ráda, že jí nevidí do tváře, protože studem celá hořela. Na druhou stranu ji ale těšilo, že její blízkost má na něj i na veřejnosti takový vliv.

Trvalo dlouho, než ji pustil. Když se pohnula, cítila jeho dotek až po konečky prstů. Potom se ohlédla a rozběhla se ke schůdkům do podpalubí. Beau se za ní díval a uvědomil si, že začíná mít dávnou kamarádku z dětství rád.

Zčeřené moře se zbarvilo do zlověstné šedi. Pohled na vodu naháněl Cerynise strach. Běžící oblaka se spojila v jednolitou masu, za kterou zmizelo slunce a zvedl se vítr. S večerem se ozvaly první kapky deště.

Cerynise zůstala ve své kajutě. Navečeřela se a vklouzla do úzké postele. Kajuta pana Oakse jí najednou připadala fádní a nudná. Musela se hodně ovládnout, aby se nevydala do kajuty svého muže, která byla jen kousek dál. Pochybovala, že by tam Beaua našla. Byl na palubě skoro celý den, ale zatím nezaslechla známé skřípání podlahy, které oznamovalo jeho příchod. Kdyby opravdu chtěla, nabízela se řada výmluv, proč tam na něj čeká, kapitulovat pod jeho pronikavým pohledem a poznat, co bude následovat.

Nakonec ale zůstala celou noc ve svém hájemství. S blížícím se ránem se jí zdálo, že se svět dramaticky změnil. Loď už vplula do bouřlivých vod. Všechno se utápělo v nažloutlé šedi. Nebylo skoro nic vidět, všechno v dohledu mizelo v proudech vody. Cerynise se bála, že to nejhorší teprve přijde.

„Bude to pořádná bouře, madam,” oznámil Billy vzrušeně, když přinesl snídani. „Kapitán to říkal.”

Cerynise si povzdechla a s náznakem naděje se zeptala: „Už se kapitán někdy zmýlil, Billy?”

Chlapec se tvářil překvapeně. „Kapitán?” Zdálo se, že chvíli hledá v paměti. „No, madam, nemůžu si vzpomenout, že by se někdy spletl. Zná moře jako svý -”

„Boty,” dokončila Cerynise chmurně a odsunula tác s jídlem stranou. Strach z bouří určitě vycházel ze vzpomínek na smrt rodičů. Doufala, že tahle bouře bude milosrdnější. „Obávám se, Že mi bude zle.”

„Ne, madam, nepoddávejte se tomu,” prosil ji Billy. „Musel bych to jít hned říct kapitánovi a on má teď moc práce. Navíc mi nařídil, abych vás přivedl nahoru na palubu. Až se dostaneme do středu bouře, tak se ven nepodíváte.”

Cerynise se zabalila do pláště a následovala chlapce nahoru. Jakmile vstoupila na palubu, cítila, jak jí vítr proniká až na kůži. Vlny se tříštily o loď a přes zábradlí stříkala zpěněná voda. Audacious se propadal mezi pohyblivé šedivé masy vody, aby se vzápětí vyhoupl na vrchol. Cerynise natáhla ruku, aby se něčeho zachytila, protože měla dojem, že podlaha se pod ní propadá. Přes palubu byla natažená lana. Nikdo z mužů je zatím nepotřeboval, ale Cerynise si nebyla jistá, jestli by se bez opory udržela na nohou. Pevně se chytila provazu. Ve srovnání s obvyklou nekonečností vodní hladiny jí svět najednou připadal neskutečně malý.

Instinktivně hledala Beaua. Zahlédla ho, jak hovoří s kormidelníkem. Oba muži se dívali na moře. Chovali se klidně, ale bylo na nich znát soustředění. Beau měl na sobě silný svetr a na hlavě čepici, aby mu dlouhé vlasy nelétaly do očí. Jednu chvíli se mu na tváři objevil spokojený úsměv, jako by se dobře bavil.

Cerynise zavrtěla hlavou nad nevyzpytatelnými způsoby, jakými muži vnímají nebezpečí. Rozhlédla se a usoudila, že už měla čerstvého vzduchu dost. Relativní klid kajuty prvního důstojníka jí připadal velice lákavý.

Bouře pokračovala celou noc i následující dopoledne. Téměř nebylo znát, kdy se rozednilo. V šedi bouře zmizelo všechno, včetně vrcholků stěžňů. Jako by nějaký duch celou loď zakryl, aby ji potrestal za to, že pronikla do jeho království.

Časně ráno probudil Cerynise hluk na chodbě. Vzápětí následovalo několik kleteb. Poznala Beaua a vyskočila z postele. Otevřela dveře a vyklonila se ven. Beau se potácel chodbou ke své kajutě. Stáhl si plášť z nepromokavého plátna. Moc mu nepomohl. Šaty měl tak nasáklé vodou, že za sebou zanechával kaluže vody. Cerynise ho viděla zezadu, ale všimla si, že se nekontrolovatelně třese zimou.

Rozrazil dveře své kajuty a vpadl dovnitř. Odhodil kabát a čepici a stáhl svetr a teplou košili. Cerynise vešla dovnitř, zavřela za sebou dveře a spěchala ke skříňce vedle toaletního stolku. Beau si uvědomil, že není v místnosti sám. Chvíli spočinul pohledem na její noční košili, kterou měla na sobě, když jí bylo špatně. Tenká látka sice lákavě ukazovala obrysy jejích křivek, ale tentokrát neměl sílu ani touhu se jim věnovat blíž.

„R - raději se v - vraťte do své k - kajuty, madam, abyste se n - nevyděsila ks-smrti,” vypravil ze sebe a třesoucími se prsty, které ho moc neposlouchaly, se snažil rozepnout kalhoty. Měl natolik prokřehlé ruce, že vnímal jako bolest i postupné zahřívání. Nevzpomínal si, že by byl někdy tak promrzlý, ani v Rusku ne. „P - okud zůstanete, m - mohla byste vidět víc, n - než vaše p -panenské city s - snesou.”

„Také jste se o mě postaral, když jsem to potřebovala,” namítla věcně a vytáhla ze skříňky ručníky a přikrývku. „Je pro vás tak těžké dovolit mi totéž?” Nad poznámkou, že by mohla zažít

šok, jen pokrčila rameny. „Už jsem z vás viděla všechno, co má manželka znát.”

„To je pravda,” připustil a stahoval si kalhoty a teplé spodky. Sedl si na postel a sklonil se, aby si zul boty, ale s unaveným povzdechem to vzdal, svalil se na postel a rozhodil paže. Cerynise mu poklekla u nohou a stáhla boty i kalhoty.

Beau měl zavřené oči, ale otevřel je v okamžiku, kdy cítil dotek ručníku. Pobavilo ho, že jeho mladá žena ho utírá opravdu důkladně, i na intimních místech. Za jiných okolností by její péči horlivě ocenil, ale teď byl tak unavený, že ho zajímala jen miska teplé polévky.

„Zajdu za Billym a pošlu ho do kuchyně. Ale nejdřív vás pořádně přikryju,” zamumlala a vytáhla zpod něho pokrývku. Když si lehl, schovala ho až po bradu. Vklouzla do jeho županu a ovinula si ho kolem sebe. Potom se vydala najít Billyho.

Za chvíli byla zpátky a pozhasínala v kajutě lampy. Cítila, že ji Beau sleduje očima, ale jinak se ani nepohnul. Když chlapec přinesl polévku, složila mu polštář pod hlavu a nakrmila ho. Udivilo ji, že se nebránil. Únava ho ale zmáhala a mezi sousty mu padala víčka.

Cerynise se rozhodla zůstat v jeho kajutě a natáhla si přikrývku vedle jeho postele. Když vzhlédla, všimla si, že se snaží uvolnit jí místo.

„Pojďte ke mně,” požádal ji tiše a znovu zavřel oči.

Tvrdá podlaha nepůsobila příliš lákavě a Cerynise přelezla manžela a našla si místečko u stěny. Byl k ní otočený zády. Přitiskla se k němu a jednou rukou ho objala. Přejela mu prsty po hrudi a vzápětí ucítila jeho stisk.

Za chvíli už slyšela pravidelné oddechování a bylo jí jasné, že usnul. S úsměvem se mu otřela nosem o záda, přivinula se k němu blíž a za chvíli spala také.

Beau se ale zanedlouho musel vzdát pohodlí své postele i příjemné společnosti a vrátit se do bitvy, která zuřila nahoře. Posádka se střídala po šesti hodinách, ale on pracoval stále až k mezím svých možností. Ve své kajutě moc nepobyl, ale když se tam objevil, Cerynise za ním přišla, aby mu pomohla stáhnout mokré oblečení a pečovala o něj tak, že se mu o tom ani nesnilo. Byl zklamaný, že je příliš unavený, aby dokázal vychutnat společnost jejího hřejícího těla. Jakmile si lehl, okamžitě usnul.

Nakonec bouře ztratila sílu a Audacious vplul do klidných vod. Posádka rozvinula plachty, aby plně využila větru. Vrátily se staré časy. Muži se zase věnovali každodenním povinnostem.

Cerynise dělalo starosti, že Beau se z vypětí za bouře nemohl zotavit. Občas měla pocit, že mu tvář žhne, jindy byl pobledlý a vyčerpaný. Nepohyboval se s obvyklou lehkostí, zdálo se, že mu dělá potíže dojít od postele k židli nebo se vydat na palubu. Všimla si, jak na palubě prohodil několik slov s panem Oaksem, který ho zamračeně vyslechl, a vrátil se zpátky do své kajuty.

Odpoledne býval obvykle na kapitánském můstku, ale ten den se neobjevil a nezahlédla ho ani na večerní obhlídce. Začala o něj mít strach. Nechtěla mu narušovat soukromí, ale potřebovala se ujistit, že je v pořádku. Kdyby nic jiného, alespoň se jí uleví.

Dveře jeho kajuty byly zavřené a zevnitř se neozývaly žádné zvuky. Cerynise už nevydržela a zabušila. Po chvíli se odvážila otevřít a zjistila, že její manžel leží nahý na posteli a rukou si zakrývá oči.

„Beaui…?” zašeptala a tiše k němu přistoupila. Když neodpovídal, sáhla mu na tvář. Od předešlého dne se neoholil. To nemíval ve zvyku, krom dnů, kdy bouře řádila nejsilněji, na sebe dbal. Víc ji ale znepokojilo, že celý hoří.

Okamžitě se pustila do práce. Požádala Billyho o vědro studené vody a několik ručníků. Ujistila chlapce, že se o kapitána postará. Poslala ho za Philippem, aby připravil slabý vývar a uvařil bylinkový čaj.

Když se vrátila k posteli, Beau něco nesrozumitelně mumlal. Posadila se vedle něho a snažila se ho přimět vypít trochu vody, ale tvářil se, jako by zahlédl ducha. Ohnal se a vyrazil jí šálek z ruky. Cerynise v poslední chvíli ucukla, aby ji neuhodil. Za okamžik mu položila na čelo studený obklad. Namočila ručník a omývala mu krk a tělo, aby srazila horečku. Po celou dobu se ho snažila uklidnit vlídnými slovy. Beau mumlal nesrozumitelné věty a Cerynise byla celou dobu ve střehu, protože se mohl kdykoli zvednout a vyrazit proti ní pěstí.

Omývání studenou vodou nemělo takový účinek, jaký očekávala. Musela změnit taktiku. Namočila ručníky a položila je na něj. Vlastně ho zakryla, ale jeho nahota ji nezajímala. Bála se o něj a dělala všechno, aby se mu ulevilo.

Chladivý obklad byl za chvíli stejně horký jako Beau a musela ho vyměnit. Právě se nad ním skláněla s novým obkladem na čelo, když otevřel oči a zadíval se na ni. Netušila, jestli ji poznává, ale sevřel ji oběma rukama. Usmál se a táhl ji k sobě. „Potřebuju tě…”

„Ano, já vím,” odpověděla a snažila se mu vymanit. Podařilo se jí položit mu obklad na čelo, ale vzápětí si uvědomila, že jí ňadro svírá velká dlaň.

„Chovej se slušně, lásko. Jsi nemocný,” namítla a odhrnula mu vlasy. „O tomhle si můžeme promluvit později, až ti bude líp.”

Její snaha odsunout mu ruku ho pobavila. „Neboj se, miláčku,” zašeptal chraplavě. „Nebudu hrubý.”

„Jsi nemocný,” zopakovala ve snaze proniknout k němu přes závoj horečky. „Musíš odpočívat. Teď si lehni a chovej se slušně.”

Jediným pohybem ruky se mu podařilo uvolnit živůtek šatů, stáhnout ho dolů a ňadra jí zakrývala už jen tenká košilka.

„Podívej, cos udělal,” kárala ho mírně.

„Jsi nádherná,” zasténal a vztáhl k ní ruce.

Cerynise usoudila, že si bude muset od manžela udržovat odstup, alespoň do chvíle, než se znovu propadne do zapomnění. Odběhla do své kajuty, převlékla se do noční košile a županu a vrátila se k němu.

Beau se otočil ke stěně a trhavé pohyby rukou a nohou prozrazovaly, že už je jinde. Vykřikoval něco o Majorce, lodi v ohrožení, boji, mužích, které bylo třeba osvobodit z vězení.

Následující tři dny byly pro Cerynise drásavě mučivé. Občas se Beau probral, poznal ji a uvědomil si, že jsou v jeho kajutě.

Bez protestů se nechal nakrmit i omýt studenou vodou. Když ale horečka znovu stoupla, vracel se do světa představ. Pan Oaks i Billy se ji snažili přesvědčit, aby si šla odpočinout, ale rozhodně odmítla. Nedokázala si představit, že by od Beaua třeba jen na chvíli odešla. Místo toho se přestěhovala zpátky do jeho kajuty, jedla, aniž by věděla co, a starala se o něho jako matka o dítě. Spala vedle něho, protože věděla, že kdyby se mu v noci přitížilo, mohla by mu hned pomoct.

Velení lodi se ujal Stephen Oaks. Často zašel dolů, aby zjistil, jak se kapitánovi daří. Billy Todd byl stále poblíž a bylo na něm znát, jak se trápí. Ačkoli loď byla v dobrých rukou, atmosféra na palubě se změnila. Philippe se bál, že se dost nesnaží a kormidelník jí nabízel pomoc. Ujistila ho, že nejvíc kapitánovi prospěje u kormidla, když je povede domů.

Cerynise se neustále snažila vpravit manželovi do úst alespoň nějakou tekutinu a často ho přemlouvala, aby polkl trochu vody nebo slabého vývaru. Když se chtěl odvrátit, pokárala ho za neposlušnost a použila jeho vlastní slova: „Jste vyschlý jako treska, kapitáne Birminghame. Teď pijte!”

Ještě nedávno se jí příčila představa, že by se ho měla dotýkat na intimních místech, ale

obavy zmizely, když ho omývala a starala se o jeho základní potřeby. Zůstávala sice pannou, ale už nebyla tak naivní, protože mužské tělo důvěrně znala. V krátkých okamžicích, kdy vnímal její přítomnost a péči, už nerudla a nestyděla se ho dotýkat ani na intimních místech, i když i v horečkách na její doteky reagoval. Naopak on rudl ve chvílích, kdy se starala o jeho základní potřeby. Když byl příliš zesláblý, aby vstal a došel na toaletu, přinesli nádobu a Cerynise se naučila tyto záležitosti zvládat obratně jako ošetřovatelka. Potom nádobu odnesla za dveře a dál se o ni postaral Billy.

„Proč nenecháte chlapce, aby o mě pečoval?” zeptal se unaveně po dalším úkonu, který byl pro něj ponižující.

Usmála se na n ě ho a mile prohodila: „V nemoci i ve zdraví, m ů j drahý.”

„Rozhodla jste se mě trápit?” zabručel.

„Ne, to by mě nenapadlo.” Umyla si ruce a dodala: „Snažím se jen, aby se vám ulevilo a já nemusela obléknout vdovský závoj.”

„Nechci, abyste mě takhle viděla,” stěžoval si a přejel si dlaní po zarostlé tváři. Nebylo to tak hrozné, protože se naučila ho oholit i vykoupat. Byl jen velmi unavený a zesláblý nemocí a její služby ho zahanbovaly.

Cerynise se vrátila k posteli a připravila si čisté povlečení. „Zahrajeme si na válení sudů, kapitáne.”

Beau se zamračil. „To se vám to odmlouvá, když jsem příliš slabý, abych s tím mohl něco udělat.”

„A co byste s tím udělal, kdybyste měl víc síly, pane?” usmála se šibalsky.

Kdyby neměl právě díky polštářům za hlavou bradu přitisknutou na prsa, byl si jistý, že by mohli pokračovat. I se zamlženými smysly dokázal poznat výzvu. „Opatrně, madam. Takhle slabost mě nebude omezovat navždycky.”

„Zvláštní, ale nevšimla jsem si, že by vás nějak zvlášť omezovala,” namítla a zadívala se mu do očí. Připomněla mu, že když ho před chvílí koupala, jeho mužství pod jejím dotekem tuhlo.

„Mluvím o něčem jiném. o nedostatku tělesné síly,” přiznával zamračeně. „Mohl bych být mrtvý a pohled na vás by mě určitě probral. Ale vy si jste teď určitě jistá, že se nemůže nic stát, jinak byste si mě nedobírala.”

„Na takové věci nemyslím, pane,” přiznala a tváří se jí mihl úsměv. Ukazováčkem mu otočila tvář, aby se díval ke stěně. „Potřebuju se převléknout do nočního. Vrátila jsem panu Oaksovi jeho kajutu, dokud vám nebude líp, a nemohu po něm žádat, aby odešel pokaždé, když se potřebuju převléknout.”

„Vy jste mě viděla velice důkladně celého,” namítl. „Proč bych se nemohl podívat i já na vás?”

„Protože když se dívám já na vás, drahý manželi, vám nehrozí nebezpečí znásilnění.” „To je znásilnění, když se manžel miluje se svou ženou?”

„Odpověď na tuto otázku bych odložila o několik let, můj drahý,” odpověděla s koketním úsměvem. „Zatím bych byla ráda, kdybyste se otočil. prosím.”

Beau jí chtěl vyhovět, ale zjistil, že je skutečně slabý jako moucha. Nakonec jen odvrátil tvář.

Následující večer přišla krize. Horečka znovu vystoupila a Beau znovu začal blouznit. V jednu chvíli jí vyrazil z rukou misku s vodou a celou ji zmáčel.

Nakonec se uklidnil, ale Cerynise si nebyla jistá, jestli je vyhráno. Měla pocit, že už není tak rozpálený, ale nevěděla to určitě.

Dávala mu studené obklady na celé tělo, až nakonec usoudila, že horečka není tak vysoká jako ráno. Zhasla světla, nechala svítit jen lampičku u postele a zalezla si do postele na obvyklé místo u stěny. Duševně i tělesně vyčerpaná po několika dnech bez odpočinku se přitulila k Beauovi, objala ho a spokojeně vnímala silný tlukot jeho srdce. Zavřela oči a za chvíli se propadla do spánku.

Bylo zvláštní, jaké slasti dokáže Morfeova náruč poskytnout. Na prsou cítila vlahou vlhkost a pod košili jí vklouzla teplá dlaň a hledala ta nejtajnější místa. Když jí milenec ve snu odsunul nohy od sebe, uvolnila se, opřela se o polštáře a přijala ho. Jeho nahé tělo ji celou pokrylo a příjemně hřálo. V klíně cítila jeho ztuhlé mužství a ochotně se mu oddala. Potom jí projela tělem ostrá bolest a otevřela oči.

Přejela si dlaní tvář, jako by chtěla odehnat spánek, a uvědomila si, že to není sen. Byl to Beau. V horečce a blouznění se přestal ovládat. Cerynise se pomalu vzpamatovala z šoku po prvním proniknutí a vnímala jeho pomalé dlouhé pohyby. Uvnitř začínala cítit jiskřičky, které v ní zažíhaly žádost. Začínala chápat všechno, co jí před několika týdny detailně vysvětlil, a odpovídala tak, jak to mužům vyhovuje. Zvedala k němu boky, aby se dostal co nejhloub a vítala jeho mohutné přirážení s touhou ho plně uspokojit. Čekal na tuhle chvíli dlouho a teď mu dávala všechno, co měla.

Slyšela jeho přerývaný dech a z nitra se jí draly steny. Pronikal do ní stále intenzivněji. Cerynise sténala v touze po uvolnění, kterého nemohla dosáhnout. Hlad a vášeň ji zbavovaly smyslů a zatínala mu prsty do zad. Potom zadržela dech a poprvé ucítila pulsující blaho. Chtěla ho vychutnat do poslední kapky a začala se pod ním divoce zmítat. Naráželi do sebe a odměnou jim byly všechny krásné pocity, které může jiskřivě stoupající extáze poskytnout. Jako by se společně vznášeli a kolem jejich propletených těl praskaly bublinky. Cerynise měla pocit, jako by ji zaplavilo horečné teplo. Tiskla k sobě Beauovy hýždě a zvedla se proti němu, aby ten nádherný pocit nezmizel. Postupně jeho údery slábly, až se Beau uvolnil a spočinul na ní.

„Neodcházej, Cerynise.” zamumlal.

Objala ho a s úsměvem a slzami radosti ho ujistila: „Neodejdu, Beaui.” Tiskla ho k sobě a vnímala jeho rychlý dech a tlukoucí srdce.

Nevěděla, jak dlouho tak leželi. Měla zavřené oči, když cítila, že se pohnul. Svezl se na svou stranu postele, zachumlal se pod deku a celý se roztřásl. „Zima,” mumlal. „Je tu hrozná zima.”

Cerynise se vyděsila, ale když mu sáhla na čelo, bylo chladnější. Úlevně si povzdechla a potom překvapeně zjistila, jak vypadá. Stužky noční košile měla rozvázané a ňadra odhalená. Zarudlá místa odhalovala, kde ji zarostlý manžel líbal. Bradavky měla po jeho laskání rudé a citlivé.

Nijak ji to neznepokojilo, naopak, považovala tyto drobné šrámy za důkaz svého postavení manželky. V den svatby byl Beau jemný a něžný a jeho laskání žádné stopy nezanechalo. V tomto blouznivém stavu se ale na nic neohlížel, chtěl jen dosáhnout naplnění, po kterém prahnul a které, možná bezděčně, poskytl i jí.

Opatrně ho přelezla, aby ho nevyrušila, ale natáhl po ní ruku. Když se vymanila, ruka spadla bezvládně na postel. Chvíli tiše stála, prohlížela si svého pohledného manžela a cítila se mu blíž než předtím. Přemohla ji něha, klekla si k posteli a lehce ho políbila na ucho, tvář a na ústa. Zdálo se, jako by se bránil. Bylo to zvláštní, protože před chvílí její polibky chtivě vyhledával.

Beau zvedl těžká víčka a zmateně se na ni zadíval. Nesnažila se zakrýt a s úsměvem se

posadila na paty. Zvedl k ní ruku, ale vzápětí mu víčka spadla a znovu se ponořil do spánku.

Cerynise po chvíli vstala a uvědomila si, že na stehnech cítí něco vlhkého. Při bližším ohledání zjistila, že je to částečně její krev. Podívala se na prostěradlo a zahlédla několik tmavých skvrn. Pokračovala dál a všimla si, že ani Beau nezůstal po proniknutí do panenské svatyně bez poskvrny. Bylo sice pozdě, ale koupel a výměna povlečení byly nezbytné.

Cerynise se převlékla do čisté noční košile a chystala se omýt Beaua a vyměnit prostěradlo. Lehce mu přejela po čele a s úlevou vydechla. Bylo o poznání chladnější. Horečka ustoupila. Zdálo se jí, že spí klidněji. Lehce pohyboval rty. Když se k němu sklonila a zatajila dech, rozeznala slova: „Cerynise, zůstaň u mě navždy.”

Srdcem jí projelo ostré bodnutí. Beau si nepamatuje, k čemu mezi nimi došlo. A nebude nic vědět ani až se probere. Bude jí věřit, když se mu to pokusí vysvětlit? Možná by si mohl myslet, že ho ve chvílích blouznění zneužila. Nebo s ní bude chtít spát dál, dokud jejich manželství nebude zrušené.

Cerynise se rozhodla, že ho nebude k ničemu nutit, ponechá mu svobodu, aby se s ní mohl v Charlestonu rozejít. Bude lépe ho nechat v přesvědčení, že mezi nimi k ničemu nedošlo. Bude to pro ni bolestivé, když teď ví, co s ním může v posteli zažít. Kdyby se ale rozhodl, že s ní zůstane.

Cerynise se začaly drát do očí slzy a nechtěla se nechat dál unášet představami.

Ne! Bude lepší tvářit se, že se nic nestalo. Nebylo to lehké rozhodnutí, ale jinak to nejde. Ponechá Beauovi svobodu rozhodnout se, jestli jejich manželství bude trvat dál, nebo se rozejdou. Láskyplně ho umyla a přes slzy mu zlíbala tvář, ruce i hruď. Potom ho otočila, aby mohla vytáhnout potřísněné prostěradlo a rozprostřít čisté.

Právě skončila, když za dveřmi zaslechla Billyho kroky. Rychle hledala místo, kam schovat špinavé věci. Pohled jí padl na skříňku za postelí, kde míval Beau uložené oblečení do deště. Teď už bylo všechno suché, a pokud bude cesta probíhat klidně, nikdo se tam nepodívá. Srolovala košili i prostěradlo do jednoho uzlíku a zasunula co nejdál. To už Billy klepal na dveře a ptal se, jestli něco nepotřebuje.

„Billy, kapitánovi klesla teplota,” zavolala skrz dveře. „Už mu bude dobře, tak sejdi v klidu vyspat.”

Bouřlivá odpověď ji nenechala na pochybách, jakou radost mu její zpráva udělala. 10

Beau přejal velení lodi tak rázně, že nikdo neměl nejmenší pochyby o tom, že už se z nemoci zcela zotavil. A Cerynise si byla téměř jistá, že si na to, k čemu mezi nimi došlo, nevzpomíná. Když se mu vracelo zdraví a zjistil, že leží v posteli vedle něho, okamžitě začal své panenské manželce líčit, jaké radosti manželské lože skýtá. Lákal ji přesvědčivými polibky, sliboval, že bude něžný, a ujistil ji, že i přes chvilkovou bolest se jí milování bude líbit. V okouzlení se jí snažil rozvázat stužky na košili. Cerynise bylo jasné, že už je mu skutečně lépe a touží po ní jako dřív. Pod jeho doteky se jí zrychloval tep a sama chtěla to, co už jednou ochutnala. Představa, že ji stále ještě považuje za pannu, však děsila a nakonec se bránila tak, že po něm hodila polštářem.

Chvíli předtím se Beau probral z podivných snů a vrátil se do reality s pocitem, že je mu dobře. Uvědomoval si, že byl nemocný, určitě hodně nemocný, a to ho mátlo ještě víc. Pořád se nemohl zorientovat. Minulé dny pro něj byly ztracené. Ale cítil, že se něco stalo, i když

nedokázal říct co. Byl si jistý, že to nějak souviselo s Cerynise. Jenže útržky blouznivých vzpomínek měly ke skutečnosti daleko. Věděl jen, že jeho žena se o něho starala, a jasně si vzpomínal, že spala v jeho posteli a na zádech cítil dotek jejích ňader. Alespoň něco skutečného. Myslí mu vířily útržky pocitů a zdály se tak reálné, že by přísahal, že nejde o fantazii. Byly ale tak nepravděpodobné, že nemohly mít se skutečností nic společného. Iluze! Jak si mohl myslet, že by viděl svou manželku, jak sedí na patách vedle jeho postele s rozvázanou noční košilí a pod jedinou lampou v místnosti září její krásná ňadra. Jak by mohl považovat za skutečnost, že mu při milování zatíná nehty do zad? Nebo přerývané oddechování, když se blížila vrcholu?

Určitě se jí ani nedotkl. Sama to dala jasně najevo, když se pokusil rozvázat stuhy na její noční košili. Místo pohledu na krásné poprsí měl najednou tvář zasypanou peřím. Hodila po něm polštář vší silou a pírka se v okamžiku rozlétla po celé kajutě. Měli je v nose i v ústech. A ona pronesla překvapeně: „Jejda!”

Dobrá nálada ho rychle opustila, když Cerynise vyskočila, zvedla si dlouhou noční košili a snažila se mu uniknout. Nechtěl ji pustit, tak se pokusil nohou zatarasit cestu. Vzápětí ale zjistil, že v jeho posteli už nechce zůstat ani chvíli. Šlápla mu na hrudník a v tu chvíli se mu naskytl pohled, který ho téměř připravil o rozum. Vzápětí byla pryč. Začala házet své věci do velkého vaku a očividně od něj chtěla být okamžitě co nejdál. Beau si byl jistý, že by nemohla balit rychleji, ani kdyby jí hořelo za patami. Bylo pochopitelné, že v tu chvíli v něm nejasné představy o jejich sblížení vystřídal vztek.

Vstal, oprášil ze sebe peří a nahý vykročil k toaletnímu stolku. Bylo mu úplně jedno, jestli to jeho ženu znervózňuje. „No, udělala jste mi tu pěkný nepořádek,” prohodil popudlivě. „Billy bude jistě moc rád, až se bude snažit dostat to peří zpátky do polštáře.”

Cerynise s odvrácenou tváří namítla: „Nechtěla jsem přece, aby se roztrhl.”

„Ne, jen jste mě chtěla pořádně praštit, co?” obvinil ji. „Copak necítíte lítost s člověkem zesláblým po nemoci? Musela jste toho tak podle využít?”

„Byl jste na mě hrubý,” namítla upjatě.

Beau si odfoukl z tváře několik pírek. „Choval jsem se jako manžel, madam,” opravil ji. „Ale pro vaši panenskou upjatost to zřejmě bylo příliš. Už jsem vám řekl, že pohled na vaše ňadra se mi líbí. Ale neviděl jsem nic.”

Cerynise uvažovala, co by říkal, kdyby mu pohled na ňadra dovolila. Škrábance od jeho vousů ještě nezmizely. Bylo zřejmé, že vzpomínky na vášnivé chvíle mu zmizely v hloubi duše a na jejich spojení si nevzpomínal, stejně jako si člověk po vystřízlivění nevybavuje, co dělal v opilosti. Pro ni milování s ním znamenalo daleko víc než jen tělesné potěšení. Ona si v tu chvíli uvědomila, že je skutečně jeho ženou. Nebylo pro ni jednoduché nedat své pocity najevo, ale i kdyby nikdy neprozradila, k čemu došlo, nezměnilo by to nic na tom, že se to stalo. Nejvíc litovala, že se nemůže tem příjemným pocitům oddávat jako jeho milující manželka.

Snažila se chovat nenucené a zeptala se: „Viděl jste už hodně ňader, kapitáne?”

Beau k ní upřel pohled, ale díval se zase jen na nic neprozrazující profil. Všiml si jejího napjatého tónu? „Viděl jsem dost na to, abych mohl říct, že v tomto ohledu jste výjimečná. Nejenže mi vaše plná ňadra padnou do dlaně, ale jsou tak dokonalá, jak jen si muž může přát.”

„Musel jste jich vidět opravdu mnoho, kapitáne,” pronesla chladně a stále se na něj odmítala podívat. „Jsem ráda, že můžete srovnávat.”

„Zatraceně!” ulevil si a vyrazil k ní. Otevřel ústa, aby promluvil, ale zakuckal se, protože vdechl několik pírek.

Cerynise se při pohledu na něj neubránila smíchu. Raději se ale stáhla do bezpečné vzdálenosti. „Potřebujete už jen pomazat dehtem, kapitáne,” vyhrkla pobaveně a sjela pohledem níž. „Peří je tu dost.”

Beau se podíval dolů a zjistil, že pírka se mu zachytila na velice choulostivých místech. „Nedivil bych se, kdyby tam bylo i trochu prachu.”

Cerynise se neubránila a odsekla: „Já ano.”

Beau na ni upřel tázavý pohled. Měl na jazyku otázku, jestli se mu jen zdálo, že se s ní miloval, nebo se to skutečně stalo. Kdyby to ale byl jen sen, poskytl by jí důvod k úvahám, jestli ho provází ve fantazii celé dny. Raději to zkusil nepřímo. „Jedině pokud víte něco, o čem já nemám tušení, madam.”

Cerynise se kousla do rtu, aby nevyhrkla pravdu. Nakonec se jí podařilo s pokrčením ramen nevázaně prohodit: „V Londýně jste měl určitě spoustu prostitutek. S několika jsem vás zahlédla večer před naší svatbou.”

Pokud si myslela, že tím debata skončí, mýlila se. „V tom případě jste také viděla, jak od nich odcházím.”

Spokojený úsměv na jeho tváři Cerynise zmátl. Měla pocit, že ho její poznámka nezaskočila. Zvedla nos a zadívala se k oknům. „Nezdálo se, že byste něco namítal proti tomu, jak vás jedna z nich hladila. A byla opravdu hezká.”

„Víte, co je zvláštní?” pronesl tiše. „Kdykoli se mě tam dotknete vy, okamžitě se dostaví výsledek. Ale pokud si vzpomínám, madam, ten večer k ničemu podobnému nedošlo…, ale to jistě víte, když jste nás viděla.”

„Jak můžete vědět, co jsem viděla?” blýskla po něm pohledem.

Beau se rozesmál a zavrtěl hlavou. „To je moje tajemství, madam. A nikdy je neprozradím.”

Cerynise odehnala peříčko, které se jí usadilo na nose. Skutečně litovala, že po něm polštář hodila tak prudce, že se roztrhl.

Povzdechla si při představě, jak dlouho budou s Billym dávat kajutu do pořádku. „Měl byste se obléknout, abychom mohli začít uklízet,” navrhla. „Možná nám to zabere celý den.”

Beau si vytáhl župan. „Půjdu se vykoupat. Potom se oholím a slušně obléknu. Uvítal bych vaši společnost, madam, ale neodvažuji se vás požádat, abych nedostal dalším polštářem.” S ironickým úsměvem odešel a bouchl za sebou dveřmi. Tak začal první den, kdy byl Beau zase na nohou.

Následující den nebyl o moc lepší. Cerynise požádala Billyho, aby jí pomohl přenést její věci do malé kajuty. Nechtěla Stephena Oakse z jeho místnosti znovu vypudit. Když se zdráhal, odbyla ho stejně jako on ji. Oznámila, že ji nebude používat a záleží jen na něm, jak s ní naloží. První důstojník kapituloval, protože neměl kam jít.

Cerynise se chtěla pokusit svůj nový příbytek trochu zútulnit a požádala Beaua, jestli by si mohla na stěny pověsit některé obrazy. Dotklo se ho, že se chce od něj odstěhovat i za cenu toho, že bude muset bydlet v malé kajutě bez oken. Zamračil se a odfrkoval jako vzteklý býk. Nakonec ale souhlasil.

Billy se nabídl, že jí pomůže, a Cerynise dávala pozor, aby tenké hřebíčky zatloukal do spojů mezi prkny. Nechtěla, aby Beau později litoval, že jí to dovolil. Zavěsila skicy a obrazy a kajuta se z temné pochmurné komůrky změnila na celkem příjemné místo, které dýchalo atmosférou moře. Velké plátno se skákajícími delfíny pověsila proti posteli, aby je viděla hned po probuzení. Když dokončila úpravu stěn, mile ji překvapilo, jak útulně místnůstka působí. Už se nemusela dívat na tmavé stěny a místo nepůsobilo jako ponurá kobka.

Po vypětí při bouři, péči o nemocného Beaua a nezvyklém uvedení do erotických stránek

manželského života se Cerynise cítila tělesně i duševně vyčerpaná. Usoudila, že se musí věnovat také sama sobě a upozornila Billyho, že bude odpočívat a nerada by byla rušena. Po několika hodinách spánku se probudila odpočata a osvěžená. Potom se zaměřila na zevnějšek, protože během Beauovy nemoci na sebe neměla čas. Billy za bouře nashromáždil několik sudů dešťové vody a teď si ji Cerynise nechala ohřát na koupel. Do vany přisypala jasmínovou sůl, která jí připomínala domov a spokojeně se vnořila do kouřící vody. Doma se koupala každý den, ale na moři byl takový přepych nemyslitelný. V tu chvíli jí vana připadala božská.

V teplé vodě se jí vybavily chvíle, kdy se s Beauem milovali. Představy jako by ožily a vzbudily pocity, které chtěla potlačit, když její manžel o ničem neví. Zavřela oči a skoro na sobě cítila, jak se nad ní pohybuje, jak jí svalnatou hrudí naráží na prsa a slyšela jeho chraplavé sténání. Když se pocitům úplně oddala, ze rtů se jí vydralo rozechvělé povzdechnutí. Toužila po jeho objetí a uvědomila si, jak ji milování a slast, kterou prožila, ovlivnily.

Nakonec zahnala představy rázným zavrtěním hlavy. Bude se od Beaua muset držet co nejdál, jinak své předsevzetí nedokáže dodržet. Nemůže očekávat, že by změnil názor a manželství chápal jako závazek na celý život.

Byla ještě ve vaně, když zaslechla na chodbě kroky. Někdo prošel kolem jejích dveří. Když zaslechla zavírat dveře kapitánovy kajuty, usoudila, že to byl její manžel. Za chvíli se kroky ozvaly znovu a po nich jemné zaklepání na dveře.

„Cerynise,” zavolal. „Rád bych s vámi povečeřel.”

Zvedla houbu a sledovala, jak z ní stéká voda. Jakou záminku asi vymyslí tentokrát, aby ji dostal do postele? Chtěla s ním být, touhu po něm v ní probouzely už pouhé vzpomínky. Bude lepší vyhnout se pokušení i jeho společnosti. „Je mi líto, ale nemám čas.”

Beau se s odmítnutím nechtěl smířit. Dnes večer ne. Při vzpomínce na to, jak se mu v noci tiskla k zádům mu současné uspořádání nevyhovovalo. Ale ze všeho nejvíc potřeboval zjistit, nakolik jsou matné vzpomínky, které ho stále pronásledují, skutečností. „Cerynise, žádám vás, abyste se mnou povečeřela,” zopakoval důrazněji. „Potřebuju si s vámi o něčem promluvit, ale ze všeho nejdřív se chci najíst, protože mám hlad. Byl bych rád, kdybyste mi poskytla potěšení ze své společnosti.”

Dívka nepochybovala, po čem její manžel hladoví. Uvažovala, jak při svých sklonech mohl vydržet dlouhé plavby bez nějaké prostitutky na palubě. Zopakovala jen: „Nemám čas.” „Zase se mi vyhýbáte,” obvinil ji netrpělivě.

„Ne!” namítla. „A teď raději odejděte, dokud vás vaši muži neuslyší, jak žadoníte u mých dveří.”

„Je mi úplně jedno, jestli mě někdo uslyší,” zavrčel. „Chci, abyste otevřela dveře a já si s vámi mohl promluvit.”

„Už jsem řekla, že nemám čas!” odsekla.

Pokud si Cerynise myslela, že je za dveřmi se zajištěnou zástrčkou v bezpečí, rychle zjistila, že zamčené dveře nemohou Beaua Birminghama zastavit. Stačil jediný úder ramenem a rozlétly se. Rozbitý zámek skončil na zemi. Než dveře bouchly do stěny, už kráčel dobytým územím. Z jeho výrazu bylo jasné, že opravdu nečekal, že ji zastihne ve vaně.

Sotva stačil obdivně pohlédnout na lesknoucí se ňadra své ženy, dostal další zásah do obličeje. Tentokrát mokrou houbou. Zaraženě se dal na ústup, ale sklouzl po kaluži. Padl do chodby a udeřil se hlavou do stěny za sebou.

Cerynise při dutém úderu vyděšeně zamrkala. Následující ticho potvrdilo její obavy, že

manžel po úderu ztratil vědomí. Vyskočila z vany, sáhla po županu a cestou ke dveřím se ho snažila obléknout. Vzápětí na sobě ucítila Beaův pohled. Ten měl na obdivování její krásné postavy jen chvíli, protože zaslechl na schodech kroky. Když si představil, že by se stejný pohled naskytl i jinému muži, zvítězila nad touhou dívat se dál opatrnost. „Okamžitě si něco oblékněte, jinak se mi vzbouří posádka!”

„No a co!” odsekla rozladěně, vzala dveře a zabouchla je. Odrazily se od rozbitého zámku a vrátily se zpátky. Cerynise vytrhla zbytek petlice a zavřela dveře znovu. Definitivně tak ukončila hovor, o který její manžel usiloval.

Když zavládlo ticho, dívala se na dveře a čekala, jestli se Beau pokusí znovu dostat dovnitř. Zřejmě se na večeři s ní těšil. Když se postavil na nohy, pronesl: „Doufám, že si soukromí hezky užijete, madam. Dobře víte, že já ne, ale zřejmě jste odhodlaná mě týrat.”

Důstojníci a posádka zřejmě neměli tušení, co se mezi kapitánem a jeho ženou v podpalubí odehrálo. Následující den ráno zaklepal na dveře pan Oaks a nabídl jí, že ji odvede na palubu. Byla celý den a noc zavřená ve své kajutě bez okna a toužila po čerstvém vzduchu. Bylo jí jasné, že Beau se na ni zlobil a nabídnout jí vycházku by ho vůbec nenapadlo.

Stephen Oaks se jí bál pohlédnout do očí, ale když se s ním vydala nahoru, prohodil: „Kapitán je rozmrzelejší než obvykle, madam. Asi po tý nemoci a tom všem.” Nevysvětlil, co myslel oním „tom všem”, ale jako muž vycítil, že se Beauovi zřejmě nepodařilo dobýt její pevnost. Na druhou stranu ale sympatizoval i s dívkou. Svatba proběhla tak rychle, že si zřejmě nestačila uvědomit, jaké požadavky by k ní její manžel mohl mít. „Ale ono ho to určitě brzy přejde.”

„Jo,” povzdechla si Cerynise smutně. Nepochybovala, že Beau je podrážděný kvůli její přítomnosti na lodi. „Až se dostaneme do přístavu, bude to lepší.”

Stephen Oaks uvažoval, čím ji povzbudit. Mohl jí říct, že její manžel je velice oblíbený a námořníci si ho, až na několik výjimek, bezvýhradně váží. Na Majorce riskoval vlastní život, aby zachránil své muže. Zkušení námořníci si cenili jeho schopností i odvahy. První důstojník mu byl vděčný za to, že mu poskytl příležitost v době, kdy nikdo nevěřil, že by jednoho dne mohl sám řídit loď. A pokud si dívka myslela, že jeho dar panu Carmichaelovi je ojedinělým činem, Stephen Oaks by jí mohl vyprávět o jeho velkorysosti. Jenomže by si mohla myslet, že přehání, jen aby ji ohromil. Beau Birmingham se o tom zřejmě nikdy nikomu nezmínil. Kapitán dokázal mlčet jako hrob, i když tak poskytoval lidem možnost myslet si o něm to nejhorší.

„Madam, pochopil jsem, že kapitána znáte už dlouho. Ta svatba byla sice narychlo, ale musíte vidět jeho lepší stránky. Potřebujete jen trochu trpělivosti. Určitě bude brzy všechno v pořádku.”

Cerynise se smutně usmála. V pořádku? Jejich manželství? Těžko! Kapitán Beauregard Birmingham tak lpí na svobodě, že se těžko bude s nějakou ženou dlouhodobě vázat. Když tak dobře vypadající muž, který může mít každou ženu, na niž pomyslí, využívá služeb prostitutek, je jasné, že je rozhodnutý si svůj staromládenecký stav zachovat a opatrně se vyhýbá všem nástrahám.

Když vyšla na palubu, Beau stál s kormidelníkem na kapitánském můstku. Ochladilo se a měl na sobě modrý svetr a úzké kalhoty stejné barvy. Hlavně v obličeji bylo znát, jak je po nemoci pohublý. Když ji zahlédl, ztuhl. Cerynise se zmocnila beznaděj, protože byla přesvědčena, že důvodem je jejich hádka.

Byl sice teple oblečený, ale měla pocit, jako by se občas zachvěl. Po dlouhé nemoci, kdy se mnohokrát bála o jeho život, měla starost, aby se slabost nevrátila. Když se kolem ní mihl

Billy, požádala ho, aby zanesl kapitánovi kabát. Chlapec se za chvíli vrátil, vtiskl jí ho do

ruky a odběhl za svou prací. Nestačila namítnout, že by byla ráda, kdyby ho kapitánovi donesl na můstek sám.

Přehodila si kabát přes ruku a přesvědčovala se, že se není čeho obávat. I kdyby po tom toužil, na kousky ji neroztrhá. Alespoň v to doufala. Při pohledu na stisknuté čelisti neměla v úmyslu si s ním zahrávat.

Když stoupala na horní palubu, nemohla potlačit chvění. Došla na můstek, ale nemohla se odhodlat Beaua vyrušit. Věnoval se práci a tvářil se, že ji nevidí. Na její přítomnost ho musel upozornit pan McDurmett. Potom už ji nemohl déle ignorovat a tázavě zvedl obočí.

„Přinesla jsem vám kabát, Beaui,” zašeptala a podávala mu ho. Všimla si jeho zarputilého výrazu a zarudlých očí. Doufala, že to způsobil silný vítr, že se mu nevrací horečka. „Byla bych ráda, kdybyste si ho oblékl,” dodala s nataženou rukou. „Pomohu vám -”

V modrých očích se mu zablýskalo a prsty jí sevřel zápěstí, aby jí zabránil přehodit mu kabát přes ramena. „Nejsem bezmocné dítě, madam, jak byste si možná mohla myslet,” sykl nenávistně. „Dokážu se o sebe postarat sám a nepotřebuju, abyste mě sledovala jako matka s obavami, že její potomek by bez její péče nepřežil. A ten kabát rychle odneste.”

Jeho slova ji zasáhla víc než pevný stisk kolem zápěstí. Pustil ji, otočil se a vrátil se ke kormidelníkovi. Ten zahanbeně zrudl a vrhl k Cerynise nejistý pohled.

Dívka se rychle stáhla a ze všech sil se snažila zadržet slzy. Podařilo se jí sejít schůdky na spodní palubu a co nejdůstojněji dojít ke vchodu do podpalubí. Cestou vnímala pohledy, které se na ni upíraly. Veřejné odmítnutí se jí dotklo a měla pocit, jako by jí někdo chtěl vyrvat srdce.

Ponořená do smutku a ponížení nevnímala, že ji z můstku sledují přivřené modré oči. Beau sáhl po první příležitosti, jak dát své manželce najevo nezájem, ale s rozbušeným srdcem ji sledoval s pocitem provinění a lítosti. Nebýt té zatracené hrdosti, mohl by se za ní rozběhnout, ať si posádka myslí, co chce. Byl sám sebou rozladěný, a i když se snažil, nedařilo se mu zahnat mučivé představy, které se mu stále draly na mysl.

Cerynise došla do své kajuty, ode dveří se s pláčem vrhla na postel a hledala útěchu v m ěkkém polštáři. Bylo toho na ni příliš. Strach i láska k Beauovi vyvrcholily v krátké chvíli vášně, která je ale jen jejím mučivým tajemstvím. On je teď stejně chladný jako moře, po kterém plují, a kvůli odmítavosti se zřejmě připravila o naději, že by s ní mohl zůstat.

Vysílená pláčem nakonec usnula, ale pronásledoval ji zlý sen. Běžela temným domem pronásledovaná Alistairem Winthropem a Howardem Ruddem. Kolem létaly jiskry a ona se vyděšeně snažila uniknout. Oba muži se k ní ale blížili, pokaždé odhalili její úkryt a znovu ji přiměli k útěku, až už nebylo kam. Vrhli se na ni, snažili se ji zabalit do černých prostěradel a pohřbít. Stála zády ke stěně, a když jí přetáhli tkaninu přes obličej, nemohla dýchat.

S přidušeným výkřikem se Cerynise zvedla z polštáře a snažila se vymanit ze sevření. „Ne, to nemůžete!” plakala zoufale. „Já nejsem mrtvá! Nemůžete mě pohřbít.”

„Cerynise, probuďte se,” zaslechla známý hlas. „Něco se vám zdálo.”

Zděšeně se rozhlížela kolem sebe. Copak je všechno od Lydiiny smrti jen sen? Mluvila vůbec s Alistairem Winthropem a Howardem Ruddem o závěti? Možná není ani vdaná.

Nakonec jí pohled padl na Beaua, který seděl vedle postele. Toužila se mu vrhnout do náruče a vyplakat se, ale vzápětí se jí vybavilo jeho chování na kapitánském můstku a s pláčem se od něj odtáhla. „Nedotýkejte se mě, prosím.”

Beau naprázdno polkl. „Lehněte si, Cerynise, a chvíli odpočívejte, dokud se nevzpamatujete. Vyděsilo mě, když jsem vás slyšel křičet.”

Uvědomila si, že křičela ze spaní, a cítila se zahanbeně. Odvrátila tvář, po které jí stékaly slzy, a omlouvala se: „Je mi líto, že jsem vás vyrušila.”

Beau se snažil utišit ji stejně jako v dobách, kdy byla malá. „Pšt, lásko moje. Nemyslete na to. Jen jste mě vystrašila, to je všechno. Ty výkřiky byly hodně podobné křiku jedné malé holčičky, kterou kdysi zavřeli do kufru.”

„Obávám se, že ten křik slyšeli i vaši muži,” pronesla sklesle a bála se mu podívat do očí. „Stejně jako slyšeli všechno ostatní, co se tu dělo včera večer.”

„No a co?” zasmál se. „Zřejmě se sázeli, kdo z nás vyhraje, ale obávám se, že na mě moc z nich nevsadilo.” Jemněji vzal za bradu. „Otočte se ke mě, má lásko, ať se vám mohu dívat do tváře.”

Zvláštní, jak vzpomínky na minulost mohou občas pomoct. Cerynise se za chvíli uklidnila, ale hned šeptem namítla: „Neříkejte mi má lásko.” Odmítala se mu podívat do očí. „Nejsem vaší láskou, tak se mě nesnažte omámit hezkými slůvky, která říkáte ostatním ženám. Oba víme, o co vám jde, chcete si na mě vyskočit jako bujarý býk.”

Beau po jejích drsných slovech překvapeně zamrkal. Vzápětí si uvědomil, v jakém prostředí se díky němu pohybuje. „Philippe připravil k večeři polévku. Nechcete se o ni se mnou v mé kajutě podělit?”

„Raději ne,” odpověděla.

„Zatra -” začal Beau, ale okamžitě se zarazil. Pokud se po každém jejím odmítnutí rozčílí, nijak jim to nepomůže. Zkusil to znovu, tentokrát mírněji. „Moc rád s vámi jím, Cerynise. Uvítal bych, kdybyste si to rozmyslela. Krom toho bych si s vámi o něčem rád promluvil.”

„Já ale opravdu nemám hlad,” trvala na svém.

Na chodbě se ozvaly kroky a Beau zpozorněl. Ve dveřích se objevil ustaraný Stephen Oaks. Zadíval se na Cerynise, ale nedokázal poznat, jestli se něco stalo, protože jí neviděl do obličeje. „Je paní Birminghamová v pořádku?” obrátil se na kapitána.

„Jo,” povzdechl si Beau a vstal. „Měla jen ošklivý sen.”

Bylo mu jasné, že tím svého nadřízeného popudí, ale chtěl kapitánovi připomenout, jak si posádka jeho manželku oblíbila. Možná by mu to pomohlo připustit si, jaký poklad ve své ženě získal. Ta dívka nevyniká jen krásou a půvabem. „Billy se bojí sejít dolů v hrůze, že se jí stalo něco strašného. Obávám se, že i zbytek posádky je ze stejného důvodu neklidný.”

Beau si při pohledu na prvního důstojníka uvědomil, že si během plavby jeho mladou ženu oblíbil a cítí za ni odpovědnost. Jeho slova naznačovala, že potíže v jejich vztahu dává za vinu jemu, ne Cerynise. A proč ne? „V tom případě Billyho ujistěte, že paní Birminghamová měla ošklivý sen a odpočívá. Za chvíli bude v pořádku.”

„Dobře, kapitáne.” Stephen Oaks se otočil k odchodu, ale ještě se na kapitána usmál. „Bylo by hezké vidět zítra ráno její usměvavou tvář, pane.”

Beau přikývl. Pochopil, že první důstojník se mu snaží naznačit, aby se své ženě víc věnoval. „Uvidím, co pro to mohu udělat, pane Oaksi.”

„Tím jsem si jistý, pane,” podotkl první důstojník a s úsměvem se vydal na palubu.

Beau se podíval na dívku a zjistil, že se ani nepohnula. Sklonil se k ní, přikryl ji a odhrnul z tváře několik neposlušných kadeří. „Měla byste mít něco teplejšího. Nechám vám přinést péřovou přikrývku z mé kajuty.”

„Ne, to není nutné. Je mi dobře.”

Beau s povzdechem vykročil ke dveřím. Tentokrát se na něj ani nepodívala, nepřijala jeho snahu pomoct a utišit ji.

Slyšela, jak za sebou zavírá dveře. Konečně byla sama, mohla zabořit hlavu do polštáře a vyplakat se.

Asi o hodinu později si nalila do umývadla vodu, namočila ručník a přikládala si ho na oči a

na tváře, dokud nezmizely začervenalé skvrny a opuchliny. Osušila si tvář a podívala se na sebe do zrcadla.

Už žádné slzy slíbila si a doufala, že to byl poslední potok slz za ty, které milovala, pokušitele, jako je její manžel, nebo lidi podobné Alistairu Winthropovi. Pokud s ní Beau nechce zůstat, nemá smysl se kvůli ztracené lásce trápit. Jednou snad někde najde muže, který si ji vezme a nebude mu vadit, že už není panna. Do té doby se o sebe musí postarat sama a vybudovat si nový život. V Charlestonu bude mít dost práce a na sny jí nezbyde čas. Dokud se její obrazy nezačnou prodávat, bude finančně závislá na strýčkovi. Ten žije už dlouho jako starý mládenec a netušila, jak bude snášet, když se mu bude po domě motat žena. Nějaké místo zaberou i její obrazy a skicy. Ale strýc byl vždycky ponořený v knihách a možná si její přítomnosti vůbec nevšimne.

Když našla nový cíl, ulevilo se jí a pustila se do práce. Začala se probírat skicami a musela si sednout, když na ni z pergamenu upřel oči Beau. A nebyl to jediný portrét, měla jich desítky. Vypadly jí z rukou a rozlétly se po podlaze. Tolik připomínek milovaného muže. Zasténala, posbírala listy a chtěla je odložit k nepovedeným skicám. Vtom se zarazila. Přece nedovolí, aby ničil výsledky její práce. Schová si ty kresby jako připomínku chvil, kdy se nechala ovládnout citem, jako výstrahu, aby nic podobného už nepřipustila.

Pečlivě studie uložila, postavila se ke stojanu a pustila se do kresby postav na nové plátno. Najednou se zarazila. Zvedla hlavu a pozorně poslouchala. Neslyšela nic zvláštního, jen svištění plachet ve větru, vrzání ráhen a vzdálené hlasy mužů. Na všechny ty zvuky si už tak zvykla, že se musela soustředit, aby je vnímala. Nedokázala se ale zbavit napětí, srdce jí bušilo jako o závod a štětec svírala tak pevně, že ji začaly brnět prsty. Ještě předtím, než se ozvalo zaklepání na dveře, věděla, kdo za nimi stojí. Jen jediný člověk byl na lodi tak doma, že se dokázal pohybovat po palubě i schodech naprosto neslyšně.

Cerynise šla rozechvěle otevřít. Na chodbě stál nešťastně se tvářící Beau.

„Na můstku jsem se k vám choval hrubě,” spustil rovnou. „Nezasloužila jste si to, tak jsem se přišel omluvit a prohřešek odčinit.”

Nečekaná omluva ji zaskočila. Při jeho pohledu jí bylo jasné, že následky nedávného pláče se jí nepodařilo zakrýt tak, jak doufala.

„Omluva se přijímá,” zamumlala. Ticho jako by trvalo celou věčnost. „Pokud jste nechtěl nic jiného, Beaui, ráda bych se vrátila k práci. Jakmile doplujeme do Charlestonu, budu potřebovat prodat nějaké obrazy, abych vám mohla vrátit peníze, které jste dal Jasperovi.”

„S tím si nedělejte starosti, Cerynise. Považujte to za dárek.”

„Raději bych vám už víc zavázaná nebyla,” namítla tiše.

Beau uvažoval, proč si s ní nedokáže otevřeně promluvit o pocitech, které ho od uzdravení pronásledují. Znejistěl, ale pokud jí ublížil, chtěl to napravit. Toužil vidět svou ženu usměvavou víc než jeho první důstojník.

Následovala další dlouhá odmlka. Cerynise se pod jeho pronikavým pohledem cítila nesvá. Vykročila, aby zavřela dveře. Její pohyb Beaua probral. Okamžitě vstoupil dovnitř a dveře zachytil ramenem. Všiml si jejího vyplašeného pohledu a namítl: „Když o mě pečujete před posádkou, madam, příliš důvěry to nevzbuzuje. Mí muži nesmí pochybovat o mé schopnosti velet.”

„Váš mužský svět za moc nestojí, když se v něm jakýkoli projev zájmu považuje za slabost,” namítla upjatě. „Těší mě, že jsem se narodila jako žena.”

Beau pobaveně zvedl koutky úst. „Nečekejte, že vám to budu vyvracet. Nedokážu si vás jako muže představit.” Znovu na ni upřel pohled a mírně se zeptal: „Cerynise… jste v

pořádku?”

On to ví! Při té představě na místě ztuhla. Zoufale uvažovala, čím se prozradila. Nemohla si vzpomenout na nic, co by řekla nebo udělala, čím by své tajemství prozradila. Zbývala jediná možnost. Beau se na to začíná rozpomínat. Ale proč se jí prostě nezeptá? Obvykle se chová přímočaře, nepatří k váhavým střelcům. Tak proč se jí na to nezeptá přímo?

Zadívala se mu do očí a hledala v nich stopu po tom, co by mohl vědět. Byly stejně krásné jako obvykle, ale nic v nich nevyčetla. Zřejmě se na to příliš upnula a chytá se každého stébla.

„Výborně,” zašeptala. „A teď mě prosím omluvte, musím se vrátit k práci.”

Beau si ji dál prohlížel a nezdálo se, že by se chystal odejít. Zvolna po ní přejížděl pohledem a ona musela uhnout očima, aby si nevšiml, co se s ní děje. „Byl bych moc rád, kdybyste se mnou povečeřela. Nerad jím sám a s panem Oaksem moc velká zábava není. Poslední dobou mě stále peskuje za mé necivilizované chování. Doufám, že tentokrát mé pozvání přijmete.”

Sedět s ním minimálně hodinu u jednoho stolu? Bez přátelské pomoci pana Oakse? Cerynise přesně věděla, jak by to skončilo. Z jeho přesvědčování usoudila, že spoléhá na své kouzlo. Toužila jeho prosbě vyhovět, ale nebylo to možné. Musí myslet na sebe a riziko by bylo příliš velké.

„Myslím, že za daných okolností by bylo lepší, kdybychom se jeden druhému vyhýbali, Beaui.” Ta věta jí zněla velice povědomě a uvažovala, kolikrát ji už použila. Ta slova ale moc nepomohla, protože teď je na tom hůř, než když je pronesla poprvé. Pokusila se přesvědčit sebe i jeho ještě jednou. „Oba máme problémy udržet náš vztah na formální úrovni. Uznávám, že jsem vám dovolila víc, než na čem jsme se zpočátku domluvili. Pro mě bude nejlepší trávit ve vaší společnosti co nejméně času. Chovat se tak, jako bychom nebyli manželé.”

Vyslovit ty věty jí stálo všechnu sílu a vůli.

Beau nereagoval úsměvem ani zamračením. Jen se mlčky uklonil a odešel. Cítil, že právě skončilo období, které mu bylo velice příjemné, a co bylo horší, měl pocit, jako by se mu právě zastavilo srdce.

Cerynise za ním zavřela dveře a roztřásla se. Vrátila se ke stolku, ale nebyla schopná soustředit se na práci. Seděla s rukama v klíně, dívala se do neurčitá a cítila jen bezbřehou prázdnotu.

Pocit vnitřní vyprahlosti ji v následujících dnech a týdnech připravil o veškerou radost ze života. Stáhla se do sebe a už se necítila součástí života na palubě. Jako by kolem ní vyrostly neviditelné stěny. Uzavírala se před světem ve své kajutě. Neměla pocit, že žije, do konce plavby ji čeká jen existence od jedné chvíle ke druhé. Potom se bude muset sebrat a dát život do pořádku.

Občas si vyšla se Stephenem Oaksem na palubu. Odpovídala mužům na pozdrav, ale už s nimi nezapřádala hovor. První důstojník, Billy i Philippe se ji pokoušeli vytrhnout z osamění. Kuchař dokonce sám občas přinesl tác s jídlem a chvíli se zdržel, aby si popovídal francouzsky. Všichni o ni měli starost, ale ona je odbývala úsměvem a dál se propadala do prázdnoty.

O Vánocích jim zbýval už necelý měsíc plavby. Cerynise souhlasila, že večer stráví s manželem a panem Oaksem. Darovala Beauovi krásný obraz jeho lodi a prvnímu důstojníkovi portrét, který mu, stejně jako Billymu a Philippovi, namalovala na plátno. Pan Oaks ji obdaroval vyřezávanou replikou Audacia s lany i plachtami z kapesníků. Když ocenila jeho zručnost a talent, polichoceně se usmíval. Myslela chválu vážně, překvapilo ji, jak věrnou kopii zhotovil.

Večeře byla díky Philippovi vynikající. Když pan Oaks odešel, Cerynise se chtěla vrátit do

své kajuty. Beau ji ale zadržel a požádal, aby ještě chvíli zůstala. Když si všiml jejích vyděšených očí, vysvětlil, že jí nedal dárek. Přikývla. Jen stěží by dokázala vyjádřit pocity, se kterými se potýkala. Ve chvíli, kdy vešla do jeho kajuty, si uvědomila, jak po něm touží. Byl to tak silný pocit, že se jí chtělo plakat nad beznadějí, s jakou se pokouší od Beaua Birminghama odpoutat. Toužila se vrátit do příjemného bezpečí jeho kajuty i náruče. Cítila se velice zranitelná a v napjatém tichu Čekala, až dárek přinese.

Podal jí umně vyřezávanou skříňku z růžového dřeva. Když ji otevřel, objevily se dvě nefritové figurky s lotosovými květy na podložce z týkového dřeva. Byla to nejkrásnější práce, jakou Cerynise kdy viděla. Dokázala si představit cenu takového pokladu. Pro přechodnou manželku je to příliš.

„Jsou nádherné, Beaui, ale myslím, že je nemohu přijmout.”

Zvedl figurku muže a pozorně si ji prohlížel. „Řekli mi, že ti dva jsou bájní milenci, kteří se mohli vzít až po překonání mnoha překážek. Když uvážím naši situaci, připadá mi ten dárek vhodný, madam. Zklamalo by mě, kdybyste ho nepřijala.”

„Jednou se budete chtít skutečně oženit,” zašeptala a snažila se nedat najevo pohnutí. Představa, že by se Beau oženil s jinou, vháněla slzy do očí. „Možná byste to dal raději své manželce.”

„Dávám to své manželce,” namítl a zadíval se jí do očí. „Bylo by mi ctí, kdybyste můj dárek přijala.”

N ěha v jeho očích byla tak naléhavá, že Cerynise cítila, jak se jí rozbušilo srdce. Toužila se k Beauovi přitisknout a položit mu hlavu na prsa. Věděla, že by to uvítal, ale stejně dobře věděla, že pod jeho polibky by roztála její vůle i předsevzetí. Stál příliš blízko a Cerynise si přestávala věřit. Poděkovala za dárek a rychle utekla do bezpečí své kajuty. Tam prožila další bezesnou noc.

Díky návratu mořské nemoci trávila ve své kajutě dlouhé osamělé dny. Sice občas něco snědla, ale cítila hroznou únavu. Nedokázala ani malovat a většinu času prospala. Často si zdřímla dopoledne i odpoledne. Když ji Billy musel několikrát budit, zaběhl informovat kapitána. Beau se šel na Cerynise podívat. Dívka ho ale ujistila, že spánek pro ni představuje způsob, jak přežít nudu při dlouhé plavbě, že jí nic vážného není. Sdělila mu, že v Charlestonu se jistě rychle zotaví a že nepotřebuje žádnou zvláštní péči. Beau se sice zdráhal její výmluvy přijmout, ale nakonec ji nechal být. Měl pocit, že je to jediné, o co dívka stojí.

Pozorně ji sledoval, ale jen z povzdálí. Občas se potkali, ale prohodili spolu jen pár slov nebo se pozdravili kývnutím hlavy. Jednou večer, když jí Billy přinesl tác s jídlem, nechal otevřené dveře a Cerynise zahlédla Beaua, jak míří ke své kajutě. Z jeho vysoké postavy jako obvykle vyzařovala síla a vitalita, ale pohled měl ustaraný.

„Cítíte se dnes večer dobře, Cerynise?” zeptal se.

„Výborně, kapitáne. Děkuji. A vy?” odpověděla s předstíranou veselostí.

Beaua zneklidňovalo, jak je pobledlá. Měl pocit, že mu chce jen udělat radost a její nucené úsměvy ho nepřesvědčily, že by se cítila tak skvěle, jak tvrdí. Nemohl ale nutit, aby se mu svěřila, co ji trápí.

„Jste v pořádku, kapitáne, že?” ujistila se a počítala vteřiny, kdy se dveře zavřou a ona si zase vydechne.

Ano, madam,” pronesl nakonec. Po dlouhé odmlce se zeptal: Kdybyste něco potřebovala, neváhala byste mi to říct, že ne?”

Billy i Philippe se o mě výborně starají, kapitáne.” Pokrčila rameny, rozhodila paže a zasmála se, ale i jí samotné to znělo falešně. „Nevím, proč bych vás měla takovými

maličkostmi zatěžovat. Máte jistě hodně práce, nemohu vás obírat o čas.”

Beauovi se její odpověď nelíbila, ale odmítal se dožadovat, aby mu věnovala alespoň trochu svého času. O to se snažil mnohokrát. Otočil se a pokračoval do své kajuty.

V následujících týdnech se Cerynise objevila na palubě čas-těji. Hlavně proto, aby rozptýlila jeho obavy o své zdraví. Už ho nehledala mezi muži, raději se dívala na moře. Pohled na něj by ji vrátil na cestu, kterou se odmítala vydat. Zoufale se ho snažila vypudit z myšlenek, ale nedařilo se jí to. Těšila se, až zahlédne pevninu, a slibovala si, že tím její trápení skončí. Jednoho chladného večera, necelé tři měsíce po vyplutí z Londýna, se její přání splnilo.

11

Audacious se přiblížil k Charlestonu koncem ledna za ranního přílivu. Cerynise vyšla na palubu hned za svítání a snažila se zahlédnout mlžným oparem u pobřeží alespoň kousíček města. Ptáci jim poletovali nad hlavou, jako by vítali staré známé, nebo se pohupovali na zpěněných vlnách. Při pohledu na ně si ale Cerynise jen uvědomila, jak je ve srovnání s jejich bezstarostností zoufalá a utrápená.

Jakmile se objevily první sluneční paprsky, vítr změnil směr a mlha se zvedla. Dívka se zachumlala do sametového pláště. Očekávala, že se jí při návratu domů zmocní nadšení, ale cítila jen úlevu, že má dlouhou cestu za sebou. Při pohledu na bílé pláže lemující průplav do přístavu ji přece jen ovládla radost. Zhluboka vdechovala vůni cypřišů a manglových hájů lemujících pobřeží.

Při vzpomínce na domov si uvědomila, jak moc se jí stýskalo. Šok ze ztráty rodičů se tehdy mísil s vděkem, že se jí ujala Lydie a dovolila jí zapomenout. Vzpomínky na domov měla po ty roky zamčené hluboko v srdci. Teď se ale pečeť rozlomila a vyplouvaly na povrch. Prošla za ta léta dlouhou cestu. Ta ale končí a až vystoupí na břeh, vykročí na novou cestu, na které si vybuduje domov tady, v místech, kde se narodila.

Za chvíli se zachvěla. Bylo to neklamné znamení, že Beau je někde poblíž. Skutečně stál kousek od ní. V posledním úseku plavby si zvykl nosit čepici, ze které se mu draly nepoddajné černé kadeře. Uvolil se nosit kabát, zřejmě, aby jí udělal radost. Vypadal stejně dobře jako vždycky a na tom se nepochybně nic nezmění. Stačilo jí dívat se na něho a srdce jí téměř vyskočilo z hrudi. Reagovala na jeho přítomnost jako v dětství a zřejmě se toho nezbaví nikdy.

Vypadáte napjatě, Cerynise,” prohodil, přistoupil blíž a opřel se o zábradlí. „Nejste ráda, že se vracíte domů?”

Jistě,” pokusila se o úsměv. „Ale byla jsem dlouho pryč a cítím’se trochu jako cizinec.” Srdce se jí odmítalo vrátit k normálnímu rytmu, tak odvrátila oči od svého pohledného manžela a zadívala se ke břehu. „Uvažuju, kolik se tu od mého odjezdu změnilo, jestli město vůbec poznám.”

Myslím, že s tím nebudete mít velké potíže. Tak moc se tu zase nezměnilo.”

„Doufám, že máte pravdu.” Představa, že tu bude vetřelcem mezi místními jí naháněla strach. Strýc ji určitě uvítá, ale byl zvyklý žít sám a dával přednost soukromí, kde se mohl věnovat svým knihám. Bylo jí jasné, že kamarádky z dětství budou už dospělé a nepochybně se budou věnovat aktivitám, které jsou pro mladé dámy typické. Některé budou možná už vdané, snad už čekají děti.

V tu chvíli si s hrůzou uvědomila, že je také vdaná a mimovolně si přejela rukou po břiše.

Okamžitě se ale zarazila, protože Beau na ni podmračeně upíral zvědavý pohled.

„Bude na vás v Charlestonu čekat rodina?” zeptala se nervózně a nastavila tvář větru v naději, že zchladí její ruměnec.

Beau měl pocit, že i kotě před smečkou divokých psů má víc sebevědomí než jeho manželka. Pokrčil rameny. „Většina z nich je zřejmě v Harthavenu a pochybuju, že by o našem příjezdu věděli. Zajedu za nimi později. Mám pro ně nějaké dárky a matku by nepotěšilo, kdybych zůstal ve městě a neoznámil jim, že jsem tady.”

„Pan Oaks tvrdil, že vás tu všichni očekávají a lidé jsou obvykle zvědaví, co jste přivezli. Zřejmě nebudete moct hned opustit loď.” Ze všech sil se snažila mluvit bezstarostně. „Myslím, že bychom si měli promluvit o zrušení manželství už teď.”

Beau jí chtěl navrhnout, aby si dopřáli nějaký čas na rozmyšlenou, než podniknou potřebné kroky. Chtěl požádat jejího strýce, aby se jí mohl dvořit. Původně byl rozhodnutý se s ní hned po příjezdu rozejít a samotného ho zaskočilo, že teď se jí nechce vzdát. Děsilo ho, že by se o ni mohl ucházet někdo jiný. „Na to budeme mít dost času později, Cerynise. Nespěchám s tím.”

Dívka se zhluboka nadechla a snažila se zachovat klid. Postavení přechodné manželky Beaua Birminghama mělo stinné stránky, ale ty vycházely ze skutečnosti, že jejich vztah je odsouzený k zániku. Věděla, že kdyby celou věc dál odkládala, snášela by konečné podepsání dokumentů daleko hůř. Dokázala si představit, co by prožívala, kdyby se upnula k naději, že manželství by mohlo pokračovat, ale vlastně by to bylo jen odkládání definitivního konce. Nemohla se do nekonečna přetvařovat a s vypětím sil se chovat chladně a odtažitě, když ho přesvědčila, aby o ní neuvažoval jako o manželce. Navíc měla k rychlému řešení ještě další důvod. Tiše zamumlala: „Čím dřív, tím líp, Beaui.”

Zdálo se jí to, nebo skutečně strnul?

„Myslel jsem, že bychom si mohli dopřát několik měsíců -”

„Ne, bude lepší to vyřídit hned,” namítla v panice.

„Proč na rozchod tak spěcháte, madam?”

Zarazil ji jeho mrazivý tón a vzhlédla k němu. Jak mu má vysvětlit, že za dva měsíce by žádný právník jejich manželství nezrušil. A Beau by ji pak nenáviděl, protože by měl pocit, že se chytil do pasti. „Jakmile si zařídím ateliér, nebudu mít moc času. Budu muset prodávat obrazy, abych si na sebe vydělala. Bude lepší všechno vyřešit, dokud mám čas.”

„Samozřejmě, vaše obrazy mají přednost,” odsekl.

Cerynise jeho ironie bolela. Copak netuší, že pro ni znamená víc než její malování? Nechápe, jak zoufale a beznadějně je do něho zamilovaná? Nebo si myslí, že se ho straní, protože ji nezajímá? V tom případě by byl slepý a hloupý!

„Pane, když se o sebe budu muset postarat, umění je pro mne důležité. Představuje to mé živobytí.”

„Co řeknete svému strýci?” zeptal se.

„Pravdu,” odpověděla bez váhání. „Jsem si jistá, že mě pochopí. A bude vám vděčný za to, co jste pro mě udělal. stejně jako já.”

Jeho pohled ji varoval, že se pouští na tenký led. „Jen vděčná?” Cerynise byla čím dál zmatenější. „A neměla bych být?”

Díval se jí do očí, ale nezahlédl ani náznak toho, co hledal. „Ale zpátky k tomu zrušení.” „Nechci vám přidělávat starosti, Beaui,” vypravila ze sebe s předstíraným klidem. „Alespoň ne víc, než co jsem už způsobila. Zařiďte to, jak uznáte za vhodné.” „Aha.”

Nedokázala odolat a podívala se na něho. Pozoroval ji stejně pozorně jako neklidné moře. Kdyby ho neznala, mohla by si myslet, že ho trápí, s jakým spěchem se od něho chce odpoutat. Ale rozchod byl přece to, co chtěl a co od ní očekával. Nemá smysl si namlouvat, že s ní touží zůstat.

Beau zjistil, že nedokáže odhadnout, co si Cerynise skutečně mvslí. Z jejího chování usoudil, že se nic nezměnilo. Nechce s ním mít nic společného.

Zaskočilo ho, jak je mu to líto. Když promýšlel, jak ji vytáhnout Winthropovi z drápů, nenapadlo by ho, že o tři měsíce později mu na ní bude tolik záležet. Ale jeho snaha rozchod co nejvíc odložit byla marná. Uvědomil si, že se poslední dobou upínal i k malé naději, že spolu zůstanou a ona ho začne mít ráda. Nakonec se silou vůle přiměl chovat hrdě. „V tom případě, madam, se s vámi spojí můj právník Hiram Farraday.”

Cerynise přikývla. Ze zadrhnutého hrdla nedokázala vypravit ani slovo. Po chvíli si všimla, že svírá zábradlí tak silně, až jí zbělely klouby a rozbolely prsty. S pohledem upřeným na moře povolila stisk a dokázala se ovládnout, i když Beau beze slova odešel.

Za příznivého větru a přílivu Audacious brzy vplul do modrého zálivu u pruhu země, oddělujícího dvě řeky. Město zářilo v ranním slunci a přitahovalo svou krásou. Za vysokými stěžni lodí v přístavu se k obloze tyčily věže kostelů a kolem nich bylo vidět hezké několikapatrové domy. Vzpomínky se ukázaly jen nejasným obrazem skutečnosti a Cerynise pohled na Charleston uchvátil stejně jako ty, kdo do města přijíždějí poprvé.

Z myšlenek ji vytrhl Beaův hlas. Vydal povel a muži šplhali do lanoví. Plachty byly svinuté a námořníci se připravovali přirazit ke břehu. Poslední míli plavby už Cerynise viděla, jak se na molu shromažďují lidé. Z poslední návštěvy města si vzpomínala, jak rychle se šíří ulicemi zprávy, že připlouvá nějaká loď. A návrat Audacia jistě nezůstal nepozorovaný. O ní ale nikdo neví. Strýček ji nebude čekat, ale doufala, že se jí po přistání v nastalém zmatku podaří nepozorovaně vyklouznout.

Sešla dolů do své kajuty a připravila si zavazadla, která chtěla vzít s sebou. Kufry i vaky měla dávno sbalené. To nejnutnější si uložila do jedné kabely, ostatní věci nechá na lodi a strýc pro ně později pošle.

Když byla hotová, rozhlédla se ještě jednou po kajutě. Malá místnost, která jí byla po většinu plavby domovem, už ztrácela své kouzlo. Byla si jistá, že za několik týdnů si ji bude jen stěží vybavovat. Jinak je to ale s kajutou o kousek dál. Na tu si bude dobře pamatovat až do smrti.

Údery lodi o molo signalizovaly, že cesta skončila. Po překonání několika tisíc mil, bouře i vlastního trápení cítila Cerynise najednou zklamání. Těšila se, ale všechno bylo úplně normální. S povzdechem prošla naposledy chodbou a vydala se po schodech na palubu.

Loď už byla uvázaná u mola a můstek spuštěný. Lidé shromáždění na molu zdravili hlasitě členy posádky. Ti hledali mezi tvářemi na břehu své blízké. Z uliček a průchodů se nořili další lidé, až se zdálo, že na molo se už nikdo nevejde. Objevilo se několik elegantních kočárů, jejichž osazenstvo okamžitě spěchalo na palubu. Od vozu s černým kočím se k můstku rozběhla dvě mladá děvčata. Když zahlédla Beaua, začala divoce mávat a pokřikovat.

„Suzanne! Brenno!” vyhrkl šťastně. „Co tu vy dvě děláte?” Jakmile se k nim dostal, objal je a přivítal se s nimi polibkem.

Podle tmavých vlasů a výrazných očí Cerynise usoudila, že patří k Birminghamovic rodině, i když Beau nikoho nečekal. Nechtěla působit vlezle, tak se odvrátila, ale zdálky je stále pozorovala. I přes hluk na palubě vítr donesl jejich hlasy k místu, kde stála.

Vyšší a starší z dívek vysvětlovala, proč jsou ve městě. „Přijely jsme na nákup, Beaui, ale

jak jsme se dozvěděly, že se blíží tvoje loď, spěchaly jsme se podívat na velkého bratra, než nám zase někam odpluje.”

„Ale Suzanne, tak zlé to není,” protestoval se smíchem. Potom ustoupil a zadíval se na mladší z děvčat. „Brenno, ty vypadáš jako dospělá. Už nenosíš copy?”

„Pche!” ohradila se modrooká tmavovláska v klobouku. „Nikdy jsem je nenosila, Beauregarde Birminghame, a ty to dobře víš! A jestli tě to zajímá, milý bratře, je mi už šestnáct, takže jsem dospělá.”

„Když jsem tě viděl naposledy, ještě se ti pletly nohy, ale od té doby jsi získala dost půvabu. A teď mi řekni, pořád tě pronásledují všichni kluci z okolí?”

„Nech toho, ty mizero!” dobírala si ho sestra s úsměvem a s předstíraným zoufalstvím dodala: „Sám dobře víš, že táta vytahuje pušku, jakmile se v dohledu objeví nějaký potencionální nápadník. Nikdy se mi nepodaří přiblížit k jakémukoli muži tak blízko, abych mohla zjistit, jestli je hezký. Táta je pořád ve střehu.”

„Věř mi, milá sestřičko, že má dobrý důvod tě tak důsledně ochraňovat,” ujistil ji. „Jako muž ho naprosto chápu.”

„Aha, chceš říct, že muži jsou všichni stejní,” pokoušela ho. „Jeden druhého odhodlaně bráníte a bůh ochraňuj ženu, která se s vámi pustí do hádky.”

„Až budeš starší a moudřejší, moje milá, určitě tátův zájem oceníš. Nebýt jeho, mladí muži by tě považovali za lákavé sousto, které je třeba ochutnat.”

„Ale já nejsem hloupá ani teď,” namítla Brenna.

„Řekněme, že zatím nejsi tak zkušená, aby sis s muži sama poradila.”

„Ale člověk se s nimi musí setkat, aby se to naučil,” prohlásila s čtveráckým mrknutím. „Jste s tátou ze stejného těsta.”

„Asi jo,” připustil Beau. „Ale slyšel jsem ho říkat, že mu připomínáš maminku, když ji poprvé viděl.”

„Ano. Když si tátu brala, nebyla o moc starší než já teď. Ale než ke mě táta někoho pustí blíž, bude ze mě dvacetiletá stará panna.”

„Myslel jsem, že mamince bylo skoro osmnáct, když se vdávala,” prohodil Beau s úsměvem.

„No a co, mě je taky skoro osmnáct,” prohlásila Brenna a vyplázla na něho jazyk.

„Co ti říkala maminka,” ozvala se káravě Suzanne. „Dokud se nenaučíš slušně chovat, budeš pořád jen neposlušná malá holka.”

„Ty jsi vždycky tak usedlá, Suzanne,” postěžovala si Brenna. „Člověk by si myslel, že jsi moje matka.”

„Děvčata! Děvčata!” krotil je mírně Beau. „Přestaňte se hádat. Nesluší vám to.” Sestry se na sebe zamračily a on hledal na palubě štíhlou postavu své manželky. Když se Cerynise znovu setká s jeho rodinou, třeba nebude chtít tak rychle uletět. „Rád bych vám představil někoho, koho jste dlouho neviděly.” Objal sestry kolem ramen a vedl je k Cerynise. Ta se k němu otočila dřív, než ji na svou přítomnost upozornil.

„Cerynise, to jsou moje sestry Suzanne a Brenna.” Ukázal na ni a řekl: „Určitě si obě pamatujete na Kendallovy. Tohle je dcera Marcuse Kendalla, Cerynise…”

„Cerynise Kendallová, samozřejmě!” vyhrkla Suzanne a vzala dívku za ruku. „Jezdila jsi do Harthavenu s otcem. Ale hroznější se změnila! Kdyby mi Beau neřekl, kdo jsi, nepoznala bych tě. Ale co tady děláš? Když jsme o tobě slyšely naposledy, odplouvala jsi s tou milou paní Winthropovou do Anglie.” Suzanne se otočila a rozhlížela se po vysoká postavě starší dámy, kterou považovala vždycky za velice půvabnou. „Přijela s tebou?”

„Ne, bohužel jsem musela přijet sama,” odpověděla Cerynise tiše. „Paní Winthropová krátce před mým odjezdem z Anglie zemřela.”

„Ach promiň, Cerynise, to je mi líto,” vyhrkla Brenna s účastí. „Aleje moc dobře, že jsi zase tady. Až se zabydlíš, musíš nás přijet navštívit.”

Cerynise si všimla, že se Beau postavil vedle ní. Instinktivně vycítila, že se ji právě chystá představit jako svou manželku. Tušila, jaký zmatek a rozpaky by to vzbudilo.

Brenna ale nedala bratrovi příležitost se do hovoru vložit. „Pamatuju se, Cerynise, jak krásně jsi malovala, když jsme spolu chodily do dívčí školy. Tvoje obrazy byly vždycky jako živé. Tenkrát jsme tě chtěla poprosit o portrét, ale byla jsem mladší než tvé kamarádky a netroufla jsem si tě požádat. Maluješ ještě?”

„Jako Rembrandt,” usmál se Beau.

„Výborně!” zajásala Brenna a oči se jí rozzářily vzrušením. „Musím to říct tatínkovi. Nedávno se zmínil, že by chtěl nechat pořídit portrét své manželky s dcerami. Můžu mu říct, že jsme našly umělkyni, která to udělá k jeho spokojenosti.”

Cerynise se na dívku usmála. Cítila, že to bude muset vyřídit nějak diplomaticky, jinak se všichni dostanou do trapné situace. „Možná bys neměla tatínka přemlouvat, dokud neuvidí, co umím. Třeba se mu mé práce nebudou líbit a raději si najme někoho jiného.” Čím dál se bude od Birminghamových držet, tím lépe, pomyslela si. Jen by jí připomínali, o co rozchodem s Beauem přišla. Vzpomínala si, že jako dítě se u nich cítila jako doma a často si představovala sama sebe jako jejich snachu. Ale tomu je jednou provždy konec a nemá smysl se trápit tím, jaké to mohlo být.

„Když Beau říká, že maluješ krásně jako staří mistři, nikdo z nás nepochybuje o tom, že patříš k nejlepším,” ujistila ji Suzanne s přátelským úsměvem. „Jestli to ještě nevíš, náš bratr má pro umění cit. Ale než tě začneme přemlouvat k práci, necháme tě v klidu usadit. Budeš bydlet u svého strýce?”

„Ano, ale obávám se, že on o tom ještě neví.”

„To mi připomíná,” vložila se do hovoru Brenna, „že Beau taky ještě neví, čím teď žije naše rodina.”

„Co nevím?” zeptal se Beau podezíravě. Už v mládí zjistil, že v jeho rodině není o překvapení nouze.

„Suzanne je zasnoubená a bude se vdávat,” oznámila mladší z dívek šťastně. „Michael York si koupil kousek od nás plantáž, a když všechno zařídil, přijel k nám a požádal tatínka o Suzanninu ruku. Potom si před ní klekl a zeptal se jí, jestli si ho vezme. Bylo tak vzrušující je ode dveří pozorovat.”

Suzanne byla zaskočená. „Brenno, to přece ne!”

„Ale jo!” trvala na svém mladší sestra hrdě a dívala se na bratra. „V polovině dubna budeme pořádat na oslavu zásnub ples. Přijel jsi právě včas, aby všechny mladé dívky začaly snít o zásnubním plese a.”

„No, vlastně jsem už…” začal Beau, ale nestačil větu dokončit, protože k němu přistoupil pan Oaks.

„Promiňte, že vás ruším, kapitáne, ale je tu nějaký muž a má vážnej zájem o nábytek.”

„Jak to?” podivil se Beau. „Vždyť ještě ani neviděli, co jsme z Anglie přivezli.”

„Jo, ale ví, co jste přivezl posledně, a to přišel pozdě a nezbylo na něj vůbec nic. Chce si s várna promluvit hned teď, než mu to někdo vyfoukne před nosem.”

„Nebudeme tě dál zdržovat, Beaui,” prohodila Brenna a vzala bratra za ruku. „Večer tě budeme čekat doma. Mamka bude radostí bez sebe, že ses vrátil. Určitě je ti jasný, že musíš

přijet co nejdřív, jinak to schytáš. Vždycky jsi byl jejím mazlíčkem. Když člověk uváží, jak se s tebou pořád chlubí, řekl by, že tvé narození muselo být výjimečné.”

„Nežárli,” usmál se na ni bratr a políbil ji na čelo. Stejně se rozloučil i se Suzanne. Potom se otočil k Cerynise. „Nebudu pryč dlouho,” ujistil ji tiše a zmizel s panem Oaksem.

Cerynise se také s dívkami rozloučila a ty jí připomněly, aby k nim co nejdřív zašla. Přikývla, ale bylo jí jasné, že návštěva u nich představuje víc, než by dokázala zvládnout.

Využila množství lidí na palubě a Beauova zaneprázdnění, aby se vytratila. Bude lepší to vyřešit rázně a dál se netrápit. Věděla, že loučení s námořníky by nenesla dobře. Chtěla poděkovat panu Oaksovi, Billymu i dalším za to, jak na ni byli hodní, ale rozhodla se, že jim raději napíše, než aby se před každým z nich rozplakala.

Nikdo na ni nečekal a neměla žádné peníze. Prodírala se davem na molu, až se dostala dost daleko, aby se mohla zastavit a vzpamatovat z náhlé slabosti, která ji přepadla. Ohlédla se na nádhernou loď a zalitovala, že už k ní nepatří, že nemůže počkat na svého muže, až vyřídí obchodní záležitosti a nemůže odejít s ním. Při té představě jí zvlhly oči, ale odmítala podlehnout melancholii. Přesto se jí zmocnil smutek. S hlubokým povzdechem se odvrátila, vzala brašnu a vydala se známou ulicí z přístavu.

Dům Sterlinga Kendalla stál v místech, kde město kdysi končilo hradbami. Ty už byly sice pryč, ale dlážděné uličky zůstaly. Její strýc bydlel v klidné postranní ulici. Jedna strana domu směřovala k ní, ale zbývající tři obklopovala zdí obehnaná zahrada. Ta byla, hned po milovaných knihách, jeho velkou pýchou. Cerynise měla na návštěvy příjemného starého domu mnoho vzpomínek.

Zastavila se na opačné straně a počkala, až projede nákladní povoz. Potom zvolna přešla. Když teď měla před sebou dlouho očekávaný návrat domů, znejistěla. Co strýček na její náhlý příjezd řekne? Až mu vysvětlí okolnosti svého návratu, bude Sterling Kendall tak tolerantní, jak doufá?

S nejistotou, jak ji strýček přivítá, ztěžka otevřela kovová vrátka. Lasturami vysypaná pěšinka za léta téměř zmizela pod popínavou révou. Keře teď v zimě nevypadaly nejlépe, ale hned se jí vybavila jejich vůně. Rozechvěle pod nimi prošla a upřela pohled na dveře. Třesoucí se rukou uchopila mosazné klepadlo, ale zarazila se, aby sebrala odvahu.

Na ulici zaslechla dusot kopyt a ohlédla se. Zděšeně zjistila, že nedaleko vrátek právě seskakuje z koně Beau. Ovinul otěže kolem sloupku a vyrazil k ní. Stačil jediný pohled, aby si Cerynise uvědomila, jak zuří. Nejenže mu z očí sršely blesky, ale svaly v obličeji měl stažené tak, jak to ještě nikdy neviděla.

„Chci vědět jen jedno!” zavrčel, když došel až k ní. „Opravdu vás tak obtěžovalo počkat, abych vás mohl doprovodit? Měl jsem to v úmyslu, víte? Nebo jste se už nemohla dočkat, až se mě zbavíte?” Byl vrcholně rozčílený, i když vlastně neměl důvod. Dohoda, kterou uzavřeli před třemi měsíci, vypršela. Dohodli se, že po příjezdu do Charlestonu se rozejdou. Cerynise si mohla jít svou cestou. Skutečnost, že to udělala, mu projela srdcem jako nůž. Měl pocit, že ho zradila, cítil se jako manžel, jehož žena právě odešla za milencem. Věděl, že se chová pošetile, ale nedokázal si pomoct. Jejich manželství bylo sice formální, ale zvykl si považovat ji za svou ženu. Vždycky tvrdil, že se manželkou a rodinou nechce vázat, ale najednou ji nechtěl jen tak pustit z dohledu. Chtěl se alespoň pokusit ji u sebe udržet. „Opravdu jste odhodlaná mne neustále provokovat a trápit? O to vám jde?”

Cerynise, fascinovaná pohledem na rozohněného manžela, vyhrkla naprosto nesmyslně: „Právě jsem se chystala zaklepat na dveře.”

Nechtěla být uštěpačná, nic jí v tu chvíli nebylo vzdálenější. Ale tváří v tvář muži, který se

nad ní v rozčílení tyčil, nebyla schopna uvažovat.

Při pohledu na jeho podezíravý výraz ji napadlo, že pochybuje o jejím duševním zdraví. „Odešla jste z lodi, aniž byste komukoli řekla jediné slovo,” obvinil ji. „Ani jste se nerozloučila. A nikomu jste se ani slovem nezmínila, že máte v úmyslu odejít beze mě.”

„Měl jste práci, nechtěla jsem vás rušit,” namítla rozechvěle. „Měla jsem pocit, že je vhodná chvíle odejít.”

„Vhodná, zatraceně!” ulevil si. „Naprosto nevhodná! Všeho jsem nechal a rozjel se za vámi.”

„Je mi líto, že jsem vám narušila plány,” zamumlala. „Myslela jsem, že na tom nezáleží.”

„Ale záleželo! A hodně! Jednu chvíli jste stála na palubě a vzápětí jste zmizela. Prohledal jsem celou loď. Nemohl jsem uvěřit, že byste jen tak odešla. Potom mi jeden z mužů řekl, že vás zahlédl v davu na molu. Ale mohlo mi to být jasné. Vy máte prostě talent ztratit se v ten nejméně vhodný okamžik.”

Cerynise zvedla bojovně bradu. „Nejsem zbabělec, pane.”

Beau si nesouhlasně odfrkl. „Právě teď bych řekl, že to tak docela není. To vy jste ode mě utekla pokaždé, jakmile to bylo jen trochu možné. Pokaždé se vám podaří mě tak nadzvednout, že uvažuju, jaké potěšení by mi poskytla možnost zmalovat vám zadek.”

Cerynise ustoupila o krok dozadu a bezděčně si položila dlaň na břicho. „Co si to dovolujete.?”

Beau zarazilo její přesvědčení, že to myslí vážně. „Skutečně si myslíte, že bych toho byl schopný?”

Dívka pokrčila rameny. „Ještě nikdy jsem vás neviděla tak rozzlobeného.” „To je snad pochopitelné,” odsekl. „Ještě nikdy jste mě tolik nerozzlobila.” „Neviděla jsem důvod náš rozchod oddalovat,” vysvětlovala.

„To jste dala jasně najevo,” dodal. Její vysvětlení ho jen víc podráždilo. „Stejně dobře jste mi mohla dát políček nebo mi plivnout do tváře, je to taky způsob, jak dát beze slova najevo, co si myslíte.”

„Nechtěla jsem se vás dotknout, Beaui,” omlouvala se šeptem a z jejího výrazu bylo znát, jak ji to mrzí. „Je mi líto, jestli jste to pochopil jako útok.”

Nedokázal snést její ztrápený pohled. Postoupil k ní a přiznal: „Půjčil jsem si koně, abych vás co nejrychleji našel.”

„Ale musel jste vědět, kam půjdu,” namítla mírně. Všimla si, že svaly v obličeji už nemá pod bronzovou kůží tak napnuté.

„Jo! A proto jsem tady.” Stál u ní tak blízko, že kromě jeho ramen už nic neviděla. Ale stejně nevnímala okolí, protože měla oči jen pro něho. Když se přiblížil, instinktivně ustoupila a vrazila do dveří. Když se naklonila dopředu, stál tam, aby ji zachytil. Vztáhl k ní ruce a přitáhl ji k sobě. Zrychlil se jí dech a ostře vnímala vzrušující mužskou vůni. Rozbušilo se jí srdce a cítila, jak se jí podlamují kolena. Zvedla ruku, ale narazila na tvrdou zeď svalnaté hrudi, tu, kterou tak ráda hladila. Bezděčně udělala rukou krouživý pohyb.

Rozechvěle zvedla pohled a všimla si, že Beau se už nezlobí. Vztek se změnil v pronikavou touhu a ji zaskočilo, že po všech hádkách a nedorozuměních po ní prahne stejně jako dřív. Téměř slyšela, jak říká: K čertu s rozchodem! Sklonil se k ní, vnímala blízkost jeho úst a už se nedokázala ovládat.

Rachot projíždějícího vozu jí připomněl, že stojí nedaleko veřejné cesty uprostřed Charlestonu. Kdokoli je mohl zahlédnout, ale přes všechny komplikace, které by mohly následovat si byla vědoma, jak moc ho má ráda. S povzdechem k němu zvedla ústa.

„Beaui -”

Vzápětí překvapeně vydechla, když se náhle otevřely dveře a přitiskly ji k němu. Oba uskočili a překvapeně zírali na šedovlasého muže v brýlích s kovovými obroučkami, který vypadal jako vyplašená sova.

„Ach, promiňte,” omlouval se. „Měl jsem pocit, že něco slyším, tak jsem se šel podívat -” V tu chvíli se zarazil a na tváři se mu rozlil vlídný úsměv. „Cerynise. jsi to ty? Ale to přece není možné. Ona je -”

„Jsem to já!” ujistila ho dívka. Takhle si přivítání nepředstavovala. Když si všimla jeho pátravého pohledu, zrudla. „Přijela jsem domů, strýčku Sterlingu.” Muž najednou vypadal zmateně. „Ale co paní Winthropová?” „Ta před třemi měsíci zemřela,” vysvětlovala přiškrceným hlasem.

„To je mi líto,” řekl muž posmutněle. „Byla moc hodná.” Znovu se podíval na neteř a něžně se usmál. „Ale neumíš si představit, jak jsem rád, že ses vrátila. Moc se mi po tobě stýskalo. Jsi jediná rodina, která mi zbyla.”

Při jeho slovech Cerynise cítila, jak se zeď mezi nimi hroutí. Muž k ní vztáhl ruce a dívka mu skočila do náruče. Přitiskl ji k sobě a snažil se ovládnout slzy. „Drahé dítě, pořád jsem na tebe myslel. Z tvých dopisů jsem měl pokaždé velkou radost a nedokážu ani říct, jak mi tvůj příjezd zvedl náladu. Už jsem si začínal zoufat, že tě nikdy neuvidím.”

„Jsem zpátky,” zašeptala a nechápala, jak se jí mohl někdy zdát chladný a nepřístupný. Možná ho vůbec neznala. Doufala ale, že se to zanedlouho změní.

Beau ustoupil stranou, aby jim poskytl soukromí. Za chvíli se na něho Sterling Kendall obrátil. „Myslím, že bych vám měl poděkovat za bezpečný návrat své neteře, kapitáne Birminghame.”

„Je několik věcí, o kterých byste měl vědět, pane,” začal Beau a Cerynise zděšeně čekala, jak bude pokračovat. „Myslím, že bychom si o nich měli promluvit.”

Muž na ně upřel zvědavý pohled a usoudil, že bude lepší to vyřídit hned. „Samozřejmě, kapitáne. Půjdeme do salonu a můžeme si při hovoru vypít čaj.”

Oba ho přes citrony provoněnou halu následovali do místnosti s výhledem do zahrady. Ted v zimě nevypadala moc lákavě, kvetly už jen kamélie. V létě poskytoval pohled do zahrady pastvu všem smyslům. Cerynise se vždycky ráda procházela mezi kvetoucími záhony a prohlížela si barevnou záplavu i půvabnou besídku s pnoucími růžemi. Už tehdy chtěla tu krásu zachytit na plátno, ale to ještě neměla dost zkušeností.

„Posaďte se a udělejte si pohodlí, já se podívám po služce,” vybídl je strýc. „Cora už začíná špatně slyšet a poslední dobou má potíže i se zrakem, ale tvrdí, že všechno zvládne jako dřív.”

Cerynise si na Coru vzpomínala už z dětství a uvědomila si, že už se jí musí blížit sedmdesátka. Ale dům vypadal čistě a udržovaně, takže se Cora i přes pokročilý věk dokázala o dům i o strýčka postarat tak jako předchozích třicet let.

Dívka se usadila na pohovku proti velkým oknům s výhledem do zahrady. Beau nechal bez povšimnutí pohodlná křesla a usadil se vedle ní. Všude kolem ležely na policích i na stolcích knihy. Beau jednu z nich zvedl a začal si v ní listovat. Po chvíli ho zaujaly kresby řeckých a římských soch, většina z nich i s nejmenšími detaily. Zběžným pohledem zjistil, že upoutaly i Cerynise a začal obracet stránky pomaleji.

„Hezké kresby,” prohodil s úsměvem a pohlédl na ni.

Dívka se k němu nakláněla, ale při jeho poznámce se narovnala a tváře jí zalil ruměnec. Neuměla lhát, nemohla popřít, že si se zájmem prohlížela mužské postavy. „Ano,” prohodila jako by nic.

„Ale realita je hezčí, ne?”

„Odložte tu knihu,” vybídla ho šeptem. „Strýček se vrací.”

„Takhle jste se bavila jako malá holka?” dobíral si ji a položil knihu na stolek.

„Co tím myslíte?” zeptala se s vykulenýma očima.

„Prohlížela jste si mužské a ženské postavy a potom jste knihu rychle schovala, když se blížil někdo dospělý,” vysvětloval se smíchem.

Cerynise si toužila zchladit tváře mokrým ručníkem. Nakonec si ale nebyla jistá, jestli by to bylo něco platné, protože jí sálalo celé tělo. „Nevzpomínám si, že bych tu knihu někdy viděla. Možná byl strýček opatrný, aby nepřišla do rukou dětem.”

„Historik takovou knihu nepovažuje za nic neslušného,” namítl Beau. „Pochybuji, že by ji profesor schovával.”

„No, stejně jsem ji v životě neviděla!” sykla důrazně.

„V pořádku!” Nemohl se ubránit pobavenému úsměvu. Rád si ji dobíral a zašeptal: „Malovala jste někdy mužský akt?” „Samozřejmě že ne!”

„Viděla jste nějakého nahého muže, kromě mě?” „Buďte zticha! Strýček vás uslyší.” „To je mi jedno,” pokrčil rameny.

„Ale mně ne!” protestovala hlasitěji. „Chystáme se rozejít, zapomněl jste na to?” „To byste nepřipustila,” ujistil ji.

Cerynise k němu poplašeně vzhlédla. Neměla čas se ho zeptat, protože strýček právě otevřel dveře, aby pustil dovnitř Coru se servírovacím stolkem.

Podával se čaj a sušenky. Cerynise byla nervózní, protože neměla tušení, o čem chce Beau se strýcem mluvit. Bylo jí ale jasné, že v každém případě to bude pro staršího z mužů šok.

Když se za služebnou zavřely dveře, strýček upřel na Beaua pohled. „O čem jste chtěl mluvit, kapitáne?”

„Chtěl jsem vám říct, že jsme se s Cerynise vzali.”

Dívka vyděšeně čekala, jak strýc zareaguje. Určitě bude mít námitky, že ho předem neinformovali.

Pan Sterling si překvapeně sedl. „Jak k tomu došlo?”

Cerynise už to chtěla mít za sebou a proto spustila sama: „Bylo to všechno ve spěchu, strýčku, a nic jiného se v tu chvíli nedalo dělat. Synovec paní Winthropové se pokusil uplatnit nárok na poručnictví, a když vyhrožoval, že nenechá loď vyplout, Beau. chci říct kapitán Birmingham mi nabídl sňatek jako způsob, jak se na jeho lodi dostat z Anglie. Chtěli jsme sňatek hned po příjezdu zrušit, ale mysleli jsme, že bys o tom měl vědět.”

Důrazné cvaknutí šálku o talířek přimělo Cerynise pohlédnout na manžela. Zdálo se, že je dost rozrušený.

„Nevysvětlila jsem to dost jasně?” ujistila se nervózně.

„Velmi výstižně, madam.”

Pan Sterling se díval z jednoho na druhého a nebyl si jistý, co vidí ve tváři mladého muže. V žádném případě to nebyla spokojenost. Chtěl kapitána uklidnit. „Myslím, že jste našli z obtížné situace rozumné východisko.”

„Možná,” zamumlal Beau. „Alespoň vaše neteř se na to tak dívá.” Odložil šálek na talířek a vstal. „Musím se vrátit na loď. Předal jsem velení panu Oaksovi, ale nestačil jsem mu nechat instrukce, Určitě už bude mít potíže.”

„Jistě, kapitáne,” vstal strýček Sterling a vykročil ke dveřím. „Vyprovodím vás.” Když starší muž zmizel v hale, Beau se krátce ohlédl k Cerynise. Ta ze sebe vypravila: „Doklady ke zrušení manželství mi pošlete k podpisu.” Strnule se usmál. „Pokud na tom trváte, madam.” Potom se otočil a zmizel v hale.

Když slyšela zvuk manželových kroků, a nešel zlehka, draly se jí do očí slzy. Oba muži si ještě vyměnili tlumeně několik slov a dveře se otevřely. Potom se definitivně zabouchly.

12

Víc než měsíc po svém návratu sešla Cerynise na snídani o hodně později než obvykle. Na sobě měla malířskou halenu a rozhlížela se kolem sebe, jako by se jí vrátila chuť k práci. Strýček Sterling už seděl v jídelně. Okna pokoje směřovala do zahrady. Věnoval se jídlu, ale když vešla, dvorně vstal.

„Uvažoval jsem, kde jsi, moje milá,” přivítal ji. „Promiň, že jsem začal jíst bez tebe, ale mám ráno schůzku a musím přijít včas.”

Cerynise pohlédla na míchaná vajíčka, palačinky, párky a marmeládu a s obtížemi polkla. Služebná přinesla nahřátý talíř a položila ho na stůl. Cerynise ale zavrtěla hlavou. „Děkuji, Coro, myslím, že si dám jen čaj.”

Stará žena jí nalila šálek a upřela na ni pohled. „Slečno Cerynise, měla byste víc jíst. Jíte jako vrabčák.”

Dívka zvedla šálek, ale v tu chvíli se jí vzbouřil žaludek a cítila se jako na začátku plavby, kdy ji trápila mořská nemoc. Položila ho a odvrátila pohled. „Stalo se něco?” zeptal se strýček, když si všiml, jak zbledla.

„Ne.” Cerynise vzhlédla a uviděla, jak si maže vdolek pomerančovou marmeládou. Odtrhla od něj pohled a zjistila, že čaj se jí v šálku divně pohupuje. Vzápětí si uvědomila, že šálek stojí v klidu. To se jí jen obrací žaludek. Ruce se jí třásly tak, že je musela složit do klína.

„Něco se s tebou děje,” trval na svém strýček Sterling a odložil vdolek. Vstal a obešel stůl. „Jsi bílá jako stěna, moje milá. Co tě trápí? Nemáš horečku?” Položil jí dlaň na čelo, aby se ujistil sám.

„Ne, nic mi není,” namítla nepřesvědčivě. Cítila se skvěle, jenom nedokázala udržet v žaludku žádné jídlo a byla stále malátná. „Jsem jen trochu unavená, to je všechno.”

„No, není divu,” poznamenal strýček a vrátil se na své místo u stolu. „Po vzrušení z plavby ti život tady musí připadat nudný. Mladé děvče by se mělo scházet s přáteli, chodit na plesy a do společnosti. Možná by ti spravila náladu procházka. Je krásně a povinnosti mi zaberou nanejvýš hodinu. Až se vrátím, doufám, že mě doprovodíš ven.”

„Když chceš,” souhlasila dívka bez nadšení. Tvrdila Beauovi, že si musí vybavit ateliér a začít pracovat, ale zatím moc nepostoupila. Když strýček Sterling navrhoval, aby navštívili staré přátele, zdvořile ho odmítala. Nechtěla nikam chodit ani nikoho vidět.

„Mohli bychom se projít po hlavní ulici a něco nakoupit,” navrhl. Ženám takové věci vždycky udělají radost. „Slyšel jsem, že je tam několik skvělých švadlen a modistek.”

Cerynise nevěděla, jestli se má rozesmát nebo rozplakat. Nechat se měřit od švadleny bylo to poslední, co potřebovala. To už by byla úplná katastrofa. Její dobrácký strýček usoudil, že by jí náladu mohly zvednout nové šaty. Bylo jí jasné, že o módě toho moc neví, ale byl ochotný věnovat čas i peníze a doprovodit ji ke švadleně, aby se cítila lépe.

Mile se na něho usmála. „Moc ráda bych s tebou šla, strýčku, ale možná bychom mohli zajít spíš do knihkupectví. Nemám zrovna náladu probírat se látkami a vymýšlet model.”

Starému pánovi se očividně velice ulevilo a Cerynise se rozesmála při představě, jakou oběť byl ochoten přinést. Slíbila, že něco sní, a on odešel na schůzku. Po prvním malém soustu palačinky se žaludek vzbouřil. Stačila ještě doběhnout do svého pokoje, ale cítila se tak slabá, že si musela lehnout. Nakonec se nevolnost zklidnila a Cerynise se připravila na vycházku.

Když se strýček o hodinu později vrátil, čekala na něho v hale. Oblékla si bleděmodré vlněné šaty lemované hnědým sametem. Ze stejného materiálu byl i široký límec. Byly to jediné šaty, pod které si nemusela brát korzet. Ten den nebyla velká zima, tak si místo pláště přehodila přes ramena velký modrohnědý kašmírový šál. Celek doplňoval modrý klobouček s bažantími pery. Nebylo jí nejlépe, ale usmívala se, jako by ji nic netrápilo.

„Ty už jsi připravená?!” vyhrkl strýček Sterling. Potěšilo ho, jak dobře vypadá, a galantně jí nabídl rámě. „Půjdeme?”

Obloha byla bez mráčku a vzduch byl plný vůně blížícího se jara. Kam se Cerynise podívala, všude se pohybovali hezky oblečení muži i ženy. Vcházeli do obchodů a dokazovali, jak dobře Charleston prosperuje. Usoudila, že někteří budou z nedalekých plantáží a farem, jiní z mlýnů na řece Ashley, nebo i ze vzdálenějších míst. Mezi jižanským protahováním slov zaslechla i přízvuk ze severu a všimla si i mnoha Evropanů Dlouho žila v Londýně a těžko mohla považovat Charleston za velkoměsto, ale měl svůj půvab. Většina jeho obyvatel vynikala nejen smyslem pro dobrodružství, ale i obchodním duchem a tradiční jižanskou pohostinností. To se projevovalo i při nakupování. Cerynise si poklábosila s několika majiteli obchodů i prodavači. Dokázali se bavit o mírném březnovém počasí i o hrách uváděných v místních divadlech. Když se po jedné vtipné odpovědi nahlas rozesmála, usoudila, že procházka jí skutečně zvedla náladu.

Alespoň do chvíle, než zašli za roh právě ve chvíli, kdy před salonem známé madam Ferouxové zastavil elegantní kočár. Vyskočil z něho vysoký muž a nabídl ruku dámě, kterou provázel. Dívka byla hezká jako panenka. Cerynise by se líbila, kdyby v jejím společníkovi nepoznala svého manžela. V tu chvíli ji zasáhla žárlivost.

Beauovy bílé zuby kontrastovaly s černými vlasy pokaždé, když se zasmál dívčině poznámce. Byl skvěle oblečený a zcela odpovídal představě jižanského aristokrata. Mohl se rovnat i s kterýmkoli londýnským švihákem. Tmavošedý kabát ladil se světlejšími kalhotami s úzkým proužkem a hedvábnou vestou se šálovým límcem. Celek doplňovala bohatá perlově šedá vázanka, bezvadně upravená pod tuhým límcem bílé košile. Cerynise napadlo, jestli má jeho zjev něco společného s elegantní dívkou. S tmavošedým cylindrem posunutým lehce ke straně vypadal neodolatelně. Drobná brunetka si to zjevně myslela také, protože se k němu vinula, ňadry se mu otřela o paži a s laškovným úsměvem mu položila ruku na širokou hruď.

„Opravdu, Beaui,” vrkala, „kam se podělo vaše vychování? Určitě to není tak moc, když očekávám -” V tu chvíli se odmlčela, protože si všimla, že Beau ji nevnímá. Nespokojeně sledovala, kam míří jeho pohled. Když zahlédla hnědovlasou krásku, nespokojeně ji zablýskalo v očích.

Beau ustoupil stranou a snažil se od tmavovlásky vzdálit, ale nebylo to jednoduché, protože ho držela za klopu. S úsměvem „ozdravil manželku zvednutím klobouku. „Rád vás zase vidím, Cerynise.”

Svá slova myslel naprosto upřímně. Od chvíle, kdy odešel z domu jejího strýce ji neviděl, ale to neznamenalo, že by na ni nemyslel Myšlenky na ni ho pronásledovaly vlastně neustále.

Když pomáhal Sterlingu Kendallovi naložit do kočáru její věci, toužil se zeptat, jak se jí vede, ale hrdost mu to nedovolila. Dávala najevo, jak moc touží po rozvodu, a on se rozhodl zvládnout vztek tak, že ji bude ignorovat. Dokonce ani nezašel za právníkem, protože se bál, že tak by zlobu zase rozdmýchal. Chtěl ji vytrestat, ale nakonec se ukázalo, že jen připravil sám sobě peklo. Nijak ho nezaskočilo, že ji skutečně rád vidí. Vpíjel se do ní hladově pohledem a teprve po chvíli si uvědomil, že dívka tu není sama. „Dobrý den, profesore Kendalle.”

„Dobrý den,” odpověděl muž, aniž by si všiml citu, jiskřícího mezi kapitánem a jeho neteří. Drobné brunetce ale neuniklo nic. Když se v její přítomnosti choval muž k ženě tak jako Beau Birmingham k Cerynise, naježila se jako rozzuřená kočka. Ještě nezažila, aby se musela o pozornost muže dělit s jinou ženou. Byla oblíbená, měla hodně obdivovatelů a mohla si vybírat, kdo ji doprovodí. Beau Birmingham se k ní sice choval zdrženlivě, ale byl zřejmě nejbohatším a nepochybně nejhezčím ze svobodných mužů v Charlestonu. Dívka byla odhodlaná objekt svého zájmu domanévrovat do manželství. Hnědovlasá Afrodita, na kterou teď Beau nadšeně zíral, představovala konkurenci, kterou bude potřeba odstranit.

Brunetka zatahala Beaua za rukáv. Vyděšeně se rozhlédl a chvíli se zdálo, že nemá tušení, kde právě je. Okamžitě se ale vzpamatoval a rozpomněl se na slušné vychování. „Cerynise, tohle je slečna Germaine Hollingsworthová. Germaine, jistě si vzpomínáte na Cerynise Kendallovou ze -”

Germaine se lehce zamračila, zamrkala dlouhými řasami a vzhlédla k němu. „Ne, Beaui, obávám se, že ne.”

Překvapilo ho to. „To je mi líto. Byl jsem přesvědčený, že jste se určitě někde potkaly.”

Usoudil, že Germaine může být tak o dva roky starší než jeho manželka. Brunetka to sice popírala, ale jeho předpoklad byl správný. Cerynise si na ni vzpomínala velice dobře. Rozmazlená slečna Hollingsworthová chodila do stejné školy, kam posílaly své dcery všechny zámožné rodiny, aby se tam naučily chovat jako mladé dámy. Germaine patřila k dívkám, které s oblibou trápily trochu neobratnou dvanáctiletou dívenku, která se vzpouzela uvěřit, že svět se točí kolem klobouků a mladíků. Nejednou se Cerynise stala terčem ostrého jazyka Germaine a jejích kamarádek. Jakmile se ale přiblížil nějaký pohledný mladý muž, dívky se dokázaly v okamžiku skvěle ovládnout a slova se jim linula ze rtů jako kapky medu.

„Beaui, drahý, nemůžeme se zdržovat,” začala Germaine upejpavě. „Slíbil jste mi…”

„Ze vás odvezu k salonu madam Ferouxové.” Ukázal rukou na výklad za nimi. „A jsme na místě.”

„Jsem já to ale hloupá,” zasmála se Germaine a sklonila hlavu, jako by se za svůj omyl styděla. „Vůbec jsem si nevšimla, že už jsme tady.” Znovu zamrkala řasami a upřela na Beau prosebný pohled. Cerynise připomínala hladového vlka. „Nikdy se nemohu rozhodnout, co na mé drobné postavě vypadá nejlépe. O vás se říká, že máte božský vkus, Beaui, tak jsem uvažovala, jestli byste nemohl jít se mnou -”

„Obávám se, že ne.” Ani se na Germaine nepodíval, protože jeho pohled přitahovala Cerynise. Ta zase nedokázala odpoutat pohled od drobné brunetky.

Germaine našpulila rty, ale neměla v úmyslu se jen tak vzdát. „Beaui Birminghame, jak můžete být tak ošklivý? Slyšela jsem sice, že jste drsný mořský vlk, ale myslela jsem, že jste gentleman a ten nikdy dámě neodmítne -”

„A jsem?”

„Nerozumím,” namítla nedůtklivě.

„Jsem gentleman?” Otázka patřila sice Germaine, ale Beau neodtrhl pohled od manželky.

„Řekla byste, že je to pravda, Cerynise?”

Dívka si všimla, že strýc si je oba se zájmem prohlíží. Nepochybně ho zaskočilo, jak zrudla a celá se rozechvěla. Nechtěla se svého manžela před malou koketou dotknout, a proto odpověděla co nejdiplomatičtěji. „Kdybyste jím nebyl, pane, jistě byste nechtěl, abych to říkala,” pronesla nejistým hlasem. „Kdybych měla vaší společnici sdělit něco o vašem charakteru, nejsem si jistá, kam by to vedlo.” Do postele, napadlo ji okamžitě.

Strýček Sterling cítil ve vzduchu napětí. Odkašlal si a zeptal se, aby změnil téma hovoru: „Máte v úmyslu se zdržet v Charlestonu dlouho, kapitáne Birminghame?”

„Možná o něco déle než obvykle, profesore Kendalle. Musím vyřídit několik důležitých záležitostí.” Cerynise pochopila, že hovoří o jejich vztahu, protože na ni upřel pohled. „Určitě tady zůstanu minimálně do poloviny léta.”

Sterlinga jeho odpověď zaskočila. „Snad vás moře nepřestalo fascinovat?”

Beau pokrčil širokými rameny. „To ani ne, jen mám poslední dobou i jiné zájmy a rád bych všechno vyřešil, než zase odjedu.”

Cerynise si byla jistá, že mluví o zrušení jejich manželství, ale jí nemohl dávat za vinu, že se to protahuje. Už víc než měsíc čekala, kdy jí doručí doklady k podpisu. Poslední dobou začínala mít podezření, že k tomu nedojde. Beau zřejmě názor na manželství nezměnil, ale pokud chtěl zůstat starým mládencem, čas ho nijak netlačil. Asi ho vyděsí, až zjistí, že všechno je jinak.

Germaine se nad vidinou prodloužení jeho pobytu celá rozplývala. „Ach Beaui, bylo by krásné mít vás tady v Charlestonu. Určitě rád půjdete na jarní ples, a protože nejsem ještě zadaná… no, o tom si můžeme promluvit později. Stejně jsem si vždycky myslela, že plavba v cizích zemích musí být hrozně nebezpečná. Když odjíždíte, pokaždé uvažuju, jestli se ještě vrátíte. Teď se nebudu muset bát, alespoň nějakou dobu ne.”

„Pochybuju, že bychom tu teď stáli, kdyby naši předkové měli strach z nebezpečí,” namítl Beau, aniž by se na Germaine podíval.

„Doufám, že své záležitosti vyřešíte hladce, kapitáne,” zamumlala Cerynise. Pokusila se mu tak připomenout, že o rozchod se má postarat on. „Zřejmě jste měl poslední dobou moc práce a na pana Farradaye jste zapomněl.”

„Pana Farradaye?” prohodila zamyšleně Germaine. „Není to právník?”

Odpovědi se ale nedočkala, protože nikdo z přítomných jí nevěnoval pozornost. Strýček Sterling s napětím pozoroval svou neteř a kapitána. Cerynise dokázala jen zděšeně vnímat, jak Beauovi ztuhly svaly v obličeji. Díval se nyní tak chladně, že se jí chtělo utéct. Bylo jí jasné, že ho proti sobě sama popudila, ale nebyla si jistá čím. Vždyť o zrušení manželství začal hovořit on.

„Postarám se, aby pan Farraday zařídil všechno potřebné co nejrychleji, slečno Kendallová.” pronesl ledově. „Přeji vám oběma dobrý den.” Uklonil se strýčkovi, vzal Germaine pod paží a vedl ji ke vchodu do salonu.

Strýček Sterling po chvíli nabídl Cerynise rámě. Když dívka stále upírala pohled ke dveřím, ve kterých pár zmizel, vzal ji jemně za ruku a vsunul si ji pod paži. Vykročila jako loutka a Sterling měl pocit, jako by ji táhl za sebou. „Chtěl jsem se tě zeptat na ty doklady, moje milá. Jsi si jistá, že o zrušení manželství opravdu stojíš?”

Cerynise ale nevnímala. Nejenže dokázala Beaua odehnat od sebe, ale podařilo se jí ho vehnat přímo do náruče Germaine Hollingsworthové. Věděla, že v jeho životě už bude hrát jen podřadnou roli. Bylo jí ale jasné, že si za to může sama, když systematicky zamítala každou možnost, jak si ho u sebe udržet.

A aby toho nebylo dost, zase se jí začal obracet žaludek. Ten pocit ji natolik vyděsil, že málem klesla na kolena. Strýček ji v poslední chvíli zachytil a s obavami se na ni díval. Její pobledlá a strhaná tvář byla dostatečně výmluvná. Na nic nečekal a zastavil první drožku, která projížděla kolem.

„Pokud to bude takhle pokračovat, moje milá,” začal, když se kodrcali po dlažbě k domovu, „budu trvat na tom, abys zašla k mému lékaři.”

Cerynise zavrtěla hlavou a otočila se k oknu, aby si strýček nevšiml, že bojuje se slzami. „Jsem v pořádku. Opravdu. Asi jsem se moc oblékla.”

Muž zamumlal něco v tom smyslu, že venku moc teplo není, ale dál se k tématu už nevracel. Měl určité podezření a obával se, že má hodně společného s kapitánem Birminghamem.

Když dojeli domů, Cerynise se omluvila a odešla si do svého pokoje odpočinout. Zula si boty, svlékla šaty a natáhla se na postel. Přejela si dlaněmi po břiše a uvědomila si, že se začíná zakulacovat. Kolik doby uplynulo od jejího jediného milování? Přibližně čtyři měsíce? Dost dlouho na to, aby se dítě začalo pohybovat. Veškeré její snahy odpoutat se od Beaua nebyly k ničemu. Jeho sémě dopadlo na úrodnou půdu a ona teď v lůně nosí část z něho, možná jedinou, kterou kdy bude mít. Zanedlouho si lidé všimnou jejího bříška a začnou dohady. Nedokázala by požádat Beaua, aby se vzdal své touhy po svobodě a volnosti. Ani kvůli dítěti ne. K tomu by se musel rozhodnout sám.

Prožila dlouhou bezesnou noc v úvahách, jak mateřství zvládnout. Nakonec došla k závěru, že nejlepší bude se co nejdřív odstěhovat do města, kde ji nikdo nezná a tvářit se, že je vdova. Nakonec, otěhotněla v manželství. Jakmile se usadí, začne malovat a snad se jí podaří prodávat své práce tak úspěšně jako dřív. Když půjde všechno dobře, mohla by dokázat zařídit si život dřív, než se dítě v polovině srpna narodí.

Následující den sešla dolů pozdě. Malířská halena přes šaty se stala nezbytností. Strýček pracoval na knize o starověkém Řecku a Cerynise usoudila, že je ve své pracovně. Dveře měl zavřené, tak s úlevou proklouzla do malé jídelny vedle kuchyně. Žaludek měla jako na vodě a uvažovala, jestli je příčinou jen dítě nebo i rozbouřené city. Slyšela o ženách, které trpěly nevolností až do pokročilého stadia těhotenství, ale doufala, že to nebude její případ. Věděla, že se kvůli dítěti musí přinutit jíst a nabrala si trochu vajíček a sušenku. Ještě nestačila zvednout vidličku, když se v jídelně objevila Cora.

„Promiňte, slečno Cerynise, ale donesli pro vás balíček.”

Služebná odešla, ale dívka velkou tuhou obálku neotevřela. Byla opatřená pečetí z červeného vosku, jakou používají právníci. Zamyšleně došla k oknu a zadívala se do zahrady. Potom se vrátila ke stolu a přiměla se k jídlu. Postupně sbírala odvahu na otevření obálky.

Uvnitř našla několik složených listů. Poslední byl stvrzený pečetí a zůstalo na něm místo pro podpisy. Jeden tam už byl.

Beauregard Grand Birmingham

Jisté tahy dávaly najevo, že Beau nad podpisem neváhal. Vrátila se k prvnímu listu a začala číst. Dokument byl plný právnických termínů, ale všechny směřovaly k jedinému. Nikdy spolu nežili jako manžel a manželka. Manželství tedy nikdy neexistovalo a nebude existovat ani v budoucnu. Oba souhlasí, že vůči sobě nemají žádné závazky.

V jídelně panoval klid. Cerynise slyšela vzdálený rachot vozů na ulici a dusot kopyt. Nad jejím životem visel temný mrak. Bylo jíi jasné, že se chystá ke kroku, který je protiprávní a nemorální. Chystá se odpřisáhnout něco, co není pravda. Bylo to sice jen krátce ale s Beauem žili jako manželé. Nic na tom nemění ani skutečnost, že Beau neví, že ji přivedl do jiného

stavu.

To, čeho se tři měsíce hrozila, bylo skutečností. Chystá se své nenarozené dítě odsoudit k roli nemanželského bastarda, a to všechno jen kvůli hrdosti, pro kterou sama ani nemá vysvětlení. Cerynise se sice děsila propasti, která se před ní rýsovala, ale už nemohla couvnout. Nikdy by nedokázala Beaua k něčemu nutit proti jeho vůli, zvlášť když jí dal jasně najevo, že se nechce vázat. Nechtěla ani obětovat své přesvědčení, co je správné, i když ji svět bude považovat za blázna.

Po jídle se sice ozvala nevolnost, ale dívka sáhla po peru a inkoustu. Musela se usmát strýčkovým zvykům. Míval psací potřeby vždycky po ruce, kdyby si potřeboval poznamenat nějaký zajímavý nápad. Sice se jí zachvěla ruka, ale přiměla se ke klidu a odhodlaně napsala:

Cerynise Edlyn Kendallová

Vedle Beauova rozhodného podpisu vypadal ten její bezvýznamně, ale bude muset stačit. Vysušila ho pískem a vrátila složené listy do obálky. Hned zazvonila na Coru, aby neměla čas na další úvahy. Když se žena objevila, předala jí obálku a požádala, aby ji nechala doručit kapitánu Birminghamovi.

Tentýž den odpoledne se Cora objevila v místnosti, kterou Cerynise používala jako ateliér. Všude ležely barvy, obrazy a kresby a uprostřed se tyčil stojan. Zatím tu ještě vládl chaos.

„Slečno Cerynise, dole je nějaká mladá dáma a chce si s vámi promluvit o portrétu.”

„Představila se?”

„Ne, slečno. Řekla jen, že ji znáte.”

Cerynise se zamračila a uvažovala, kdo by to mohl být. „Jak vypadá?”

„Je moc hezká, slečno,” ujistila ji Cora. „Taková drobná a má černý vlasy.”

„Tak to bude Brenna.” Beauova sestra projevila o její práci zájem už na lodi, kdo jiný by to mohl být. Návštěva ji docela potěšila a začala hledat dívce místo k sezení. „Přiveď ji do ateliéru, Coro, a připrav nám čaj.”

Cerynise byla zcela zabraná do úpravy místa na posezeni a neuvědomila si, že na sobě nemá halenu. Chvílí předtím ji svlékla, protože jí bylo teplo. Cora viděla tak špatně, že si ničeho všimnout nemohla. Právě dokončovala úpravy a stála otočená zády ke dveřím, když ji jemné zašustění látky upozornilo, že krásná přítelkyně už přišla.

„Netušila jsem, že se objevíš tak brzy, Brenno,” prohodila a otočila se. Úsměv jí ztuhl na tváři, když se na ni ode dveří strojeně usmívala Germaine Hollingsworthová.

„Je mi líto, že jsem tě zklamala, Cerynise,” pronesla brunetka se zvednutým obočím. „Chápu, že bys tu ráda viděla Beauovu sestru, ale obávám se, že ti budu muset stačit já.”

„Takže si na mě vzpomínáš” prohodila Cerynise a vykročila ke stolku, kde měla odloženou halenu. Bez šálu nebo jiného volného kusu oděvu mohla těžko počítat s tím, že by si lidé nevšimli, jak se v pase zakulacuje. Stačil jediný pohled a muselo jim být jasné, že je těhotná.

Germaine se zasmála. „Ano, vzpomínám si na tebe. Bylas ta upjatá malá umělkyně, která chtěla, aby jí všichni dali pokoj a nechali ji pracovat. Měla jsi svůj okruh kamarádek. Jak jsme ti to říkaly? Jehla? Nebo Tyčka?” smála se škodolibě. „Obojí bylo výstižné, ale musím připustit, Cerynise, že teď vypadáš o moc lépe.”

„Zřejmější mě nepřišla požádat o portrét, že?”

Brunetka se ušklíbla a vydala se na prohlídku obrazů v místnosti. „Opravdu nevím, co by si mí rodiče s dalším počali,” prohodila spokojeně. „Posledně najali nejlepšího malíře a pochybuji, že bys mohla splnit jejich očekávání, i když Beau tvůj talent vychvaloval. Ale jestli jsem se za ty roky o mužích něco dozvěděla, z jeho hladového pohledu bych řekla, že se zajímal spíš o tebe než o tvé obrazy.”

Cerynise ustoupila, když jí Germaine zabránila natáhnout se po haleně. „Tak proč jsi přišla?”

„Chtěla jsem tě varovat,” přešla dívka přímo k věci. „V případě, že bys měla o Beaua zájem. Mám v úmyslu se za něho provdat hned, jak se mi ho podaří dostat k oltáři. Ale nerada bych zjistila, že se ho snaží lapit i nějaká jiná.” Sklonila se a zvedla obraz námořníka. Zděšeně zjistila, že za ním se objevil obraz muže, na kterého má políčeno. Nemohla to sice přiznat, ale Beau Birmingham na něm vypadal jako živý. Cerynise ho zachytila ve svetru a v čepici na pozadí vzdutých plachet.

Germaine se otočila, ale zahlédla z Cerynise jen záda. „Kdys to malovala?” vyptávala se vztekle.

Cerynise pohlédla na malbu, kterou Germaine svírala. Stačil pohled modrých očí z plátna a ovládl ji smutek. „Na Audaciu.”

„Kdy ses tam dostala?” pokračovala bruneta ve výslechu. „Beau se nezmínil, že bys loď navštívila.”

„Cestovala jsem na ní,” vysvětlila Cerynise prostě.

„To je lež! Beau cestující nikdy nebere! Kdyby to bylo možné, nevynechala bych jedinou plavbu.”

Cerynise zvedla ramena. „Kvůli mně udělal výjimku.”

„Stejně si myslím, že lžeš. A buď si jistá, že to zjistím! Ukradnout mi Beaua se ti nepovede, slyšíš?”

„Opravdu ti patří?” zeptala se Cerynise s úzkostí v srdci. „Nebo si jen děláš naději?” „Podívej se na mě!”

Cerynise si založila ruce na prsou a otočila se. „Dívám se.”

„Neodvažuj se ani pomyslet, že bys ho mohla získat pro sebe. Pasu po něm už dlouho a nedovolím, aby se mi stavěla do cesty nějaká nicotná čubka jako ty! A můžeš mi věřit, že pokud ti vadila Jehla nebo Tyčka, nebylo to nic ve srovnání s tím, co dokážu rozpoutat teď.”

„Návštěvu sis mohla klidně odpustit, Germaine. Pochybuju, že se s tím mužem ještě kdy uvidím,” odpověděla Cerynise na pokraji zoufalství. Jako by na protest se dítě v jejím lůně pohnulo. Natolik ji to zaskočilo, že vydechla a přitiskla si ruku na břicho. Vzápětí si ale uvědomila, že tu není sama a odvrátila tvář.

Germaine překvapeně vykulila oči. Došlo jí to okamžitě. Hned si byla jistá, co oblá křivka pod nabíranou sukní znamená. A bylo jí jasné, že Beau Birmingham nemá ani tušení, že ta malá děvka, kterou tak obdivuje, je těhotná.

„No, když jsme si to vyjasnily, myslím, že můžu jít. Musím ještě něco nakoupit. Příští měsíc půjdu s Beauem na zásnubní ples Suzanne Birminghamové.”

Spokojeně odplula k hlavnímu vchodu. Tahle návštěva se jí vyplatila. Ted má dost informací na to, aby zničila Cerynise pověst a v zárodku spálila jakoukoli náklonnost, kterou by k ní Beau mohl cítit. Předešlý den se sice zmínil, že nebude doma, ale získala výbornou výmluvu, proč ho musí hned ráno navštívit.

Rozednívalo se, ale Beau byl už vzhůru a oblečený. Ne snad, že by tak brzo vstával, ale protože vůbec nešel spát. Nakonec se vzdal pokusů usnout a celou noc rázoval po pracovně a popíjel brandy. K ránu se svezl na židli u psacího stolu a zíral na několik složených listů. Byly to doklady, které Cerynise podepsala a nechala mu je poslat. Jakmile je postoupí právníkovi, ten celou věc uzavře a jejich manželství jako by nikdy neexistovalo.

Snad po tisící si Beau prohlížel jemný, ale neroztřesený podpis a srdce se mu propadalo do temnoty.

Čert ji vein! ulevil si v duchu. Zamyslela se alespoň na chvíli, než ho odepsala? Uvažovala i

0 možnosti jiné alternativy? Samozřejmě že ne, určitě ne po tom, jak ji rozzlobil ještě na lodi. A on je zatracený blázen, že toho lituje. Ženy mají na světě své místo, ale moudrý muž je využívá jen na uspokojení svých potřeb. Nijak se nesnažil, aby pochopila, že on chce jejich manželství zachovat. A teď za to platí. Ale už dost! Rozhodl se, že poskytne Charlestonu pořádné sousto. Bude se nezřízeně oddávat ženám a uspokojí všechny potřeby, jaké ho kdy ovládly. Nepřestane, dokud úplně neztratí schopnost cokoli cítit!

Když našel způsob, jak Cerynise vypudit z mysli, vstal, došel k oknu a zadíval se na záliv. Jakmile se pan Oaks vrátí, začne se připravovat na novou plavbu. Cesta do vzdálených přístavů mu pomůže zbavit se výčitek svědomí, které ho pronásledují. Nemá důvod se v Charlestonu dál zdržovat. Za několik dnů už k němu Cerynise nebude patřit.

S povzdechem se vydal ke schodišti. Teď by konečně mohl usnout. Prošel prostornou ložnicí do šatny a podíval se na sebe do zrcadla nad toaletním stolkem. Musí se oholit, vyčistit si zuby, aby se zbavil pachuti brandy a umýt si vlasy. Podíval se na vanu, která zůstala od včerejška nedotčená. Voda dávno vystydla, ale to by mu mohlo pomoct. Možná by ho studená koupel přivedla k rozumu.

Za chvíli už ležel v chladné vodě s hlavou opřenou o okraj vany, ale i tam se mu Cerynise stále vybavovala. Žádné ze vzpomínek nedával přednost, všechny mu jitřily smysly. Přesto si ale rád vzpomínal na chvíli, kdy ji po svatebním slibu ve své kajutě posel celou polibky. Příjemnou zkušeností byla i vzpomínka na chvíle, kdy ji učil líbat. Nemohl zapomenout ani na okamžiky, kdy ji hladil na intimních místech a narazil na panenskou blánu. Těšilo ho, že před ním v ní ještě žádný muž nebyl. A byl tu i sen, kdy se nod ním vášnivě vzpínala, kdy vnímal její sténání a cítil, jak mu zadírá nehty do zad…

Zaklel, když si uvědomil, že už je v tom zase až po uši. Copak na ni nemůže přestat myslet? Nemůže! Každá vzpomínka je mu drahá jako vlastní krev.

O půl hodiny později odhodil přikrývku a nahý si zalezl do postele. Spánek přišel rychle, ale

1 když se konečně uvolnil, objevila se před ním Cerynise, jak sedí na patách vedle jeho postele a plná ňadra září v měkkém světle zavěšené lampy.

Sterling Kendall vstal v obvyklou hodinu a pustil se do oblékání. Uvažoval o věcech, které měly ke starověkým Řekům hodně daleko. Když vyšel ze své ložnice a pokračoval chodbou k ložnici své neteře, nebyl si jistý, jak se jí zeptá. Zastavil se přede dveřmi a vzpomněl si na chvíli, kdy ji viděl poprvé. Byly jí dva dny. Sám děti neměl a už tehdy se obával, že se na tom nic nezmění. Do malého uzlíčku se na první pohled zamiloval.

Sledoval, jak z ní vyrůstá velice citlivé a inteligentní dítě a měl radost z každého jejího úspěchu. Po tragédii, kdy přišel o milovaného bratra i švagrovou, trpce litoval, že nemá žádné rodičovské zkušenosti. Neměl tušení, co si s děvčátkem počít. Lydii mu tehdy seslalo samo nebe, ale přesto by se nedopočítal, kolikrát za posledních pět let litoval, že Cerynise do Anglie pustil. I když její návrat souvisel s další tragédií, měl z jejího příjezdu velkou radost. Přesto už se nemohl tvářit, že nevidí, co se děje.

Byl prostý člověk, zajímal se o své knihy a zahradu, ale o světě věděl své. Nezažil toho příliš, ale jiní ano a ti o tom i psali. Během studia knih se dozvěděl hodně o lidské povaze. Neušlo mu napětí mezi Cerynise a Beauem Birminghamem, i když se sešli jen dvakrát. Dobře věděl, co dělali ve chvíli, kdy otevřel dveře a na schodech našel svou neteř. Přesto ho ujišťovala, že jejich manželství bylo pouze formální. Byl přesvědčený, že na tom trvá i kapitán, protože žádná žena by se o své vůli nechtěla dostat do situace, která jeho neteř bez manžela čeká.

Sterling by byl moc rád, kdyby se mýlil, ale už nemohl rozhovor s Cerynise odkládat. Zhluboka se nadechl a zvedl ruku, aby zaklepal. Zvláštní zvuk, který vycházel z pokoje, ho vyděsil.

Za chvíli později se ozval znovu. Už chtěl vrazit dovnitř, když si uvědomil, že Cerynise je špatně a zvrací.

Ani ho nenapadlo uvažovat, že by snědla něco špatného. Napřímil se a nechal ruku klesnout dolů. Nemá smysl ji teď rušit. Musí si promluvit s Beauem Birminghamem.

Dopoledne se ozvalo důrazné bušení na dveře. Monsieur Philippe otevřel a vysvětlil krásné návštěvnici: „Promiňte, mademoiselle. Le capitaine nikoho nečekal. Myslím, že je ještě nahoře.”

„Vy jste komorník?”

Philippe se při té představě pobaveně zasmál. „Nikoli, mademoiselle. Jsem kapitánův šéfkuchař, Monsieur Philippe Monet. V domě momentálně komorník není, jen služebná a ta právě umývá v mé kuchyni podlahu.”

Germaine Hollingsworthová nevěděla, co si o tom má myslet. Byla přesvědčená, že tak bohatý člověk, jakým Beau nepochybně je, má dům plný služebnictva. Až se tu stane paní, bude požadovat nápravu. „Není to zvláštní mít tak nádherné sídlo bez lidí, kteří se o ně postarají?”

„Čekáme nové služebnictvo, aby nahradilo předešlé sloužící, mademoiselle,” vysvětloval Philippe. „Ale ještě nedorazili.” Pokrčil rameny a dodal: „Ti poslední nic nedělali, když byl le capitaine na cestách. Když se tu nečekaně objevil, zjistil, že své povinnosti plní jen služebná.” Philippe si přejel rukou přes krk, jako by chtěl naznačit stětí. „Tady rychle skončili.”

„Kapitán Birmingham nemá žádné otroky?”

„Ach ne, medemoiselle. Le capitain ne.”

Dívka se sladce usmála. To se změní, prohodila v duchu. „Mohl byste informovat kapitána, že by s ním ráda mluvila slečna Germaine Hollingsworthová a zeptat se, jestli by se mi mohl chvíli věnovat?”

„Qui, mademoiselle,” souhlasil Philippe a ukázal rukou dovnitř. „Chcete počkat v salonu?”

„Ráda,” odpověděla dívka, následovala ho dovnitř a posadila se.

O chvíli později se objevil Beau v černých kalhotách a košili. Očividně neměl dobrou náladu. Mračil se, protože se neprospal ani hodinu, když Philippe zaklepal na dveře jeho ložnice. Občas mu Germaine připadala zábavná. Sice stále mluvila, ale on se mohl ponořit do svých úvah. Občas mu ale připadala nudná. Když o tom tak uvažoval, vlastně to její neustálé žvanění nesnášel.

„Ach Beaui, doufám, že jsem vás nevyrušila,” zaševelila dívka, vstala a vykročila k němu. „Zapomněla jsem si u vás v kočáře šál a teď ho potřebuju. Mohl byste požádat kočího, aby mi ho přinesl?”

„Samozřejmě,” souhlasil a nebylo mu jasné, proč si o něj neřekla Philippovi. Kuchaře zastihl přede dveřmi jeho království a poslal ho do stáje. Potom se vrátil do salonu. Germaine si právě prohlížela obraz Audacia, který visel nad krbem.

„CK?” prohodila a ohlédla se k němu, „Není to Cerynise Kendallová?”

„Ano, je to jeden z jejích obrazů,” odpověděl. Měl ten obraz moc rád, i když mu bylo jasné, že mu bude stále připomínat dívku, která se mu pevně usadila v srdci.

„Musíte její práci hodně obdivovat, když si ji pověsíte na tak čestné místo,” prohodila Germaine a doufala, že se dozví víc.

„Myslím, že je to skvělý obraz mé lodi.”

„Prý s vámi byla na vaší poslední plavbě z Anglie.”

Beau uvažoval, kde to Germaine mohla zjistit. Zeptal se přímo. „Jak to víte?”

„Ach, řekla mi to Cerynise, když jsem ji včera navštívila v domě jejího strýce. Víte, spletla jsem se, a když jsem si uvědomila, že ji znám, protože jsme chodily do stejné školy, chtěla jsem se jí omluvit.”

„To od vás bylo hezké,” prohodil Beau s nádechem sarkasmu. Nebyl blázen a v ženách se celkem dobře vyznal. Cítil, že Germaine ještě neřekla všechno, jen čeká na tu pravou chvíli, kdy zasadit zdrcující úder. „Jak se Cerynise daří? Byla v pořádku?”

Germaine pokrčila rameny. „Ach, asi ano, ale víte, jak je to se ženami na začátku. no, vždyť víte. v jejím stavu.”

Beau se na ni zvědavě díval a nebylo mu jasné, jestli nepřišla o rozum. „Ne, nevím.”

Germaine se podařilo vyloudit na tváři’ ruměnec. „Dámy to slovo nemohou používat…” Ztišila hlas do šepotu. „Těhotenství.”

„To je absurdní!” vyhrkl.

„Ale vůbec ne,” trvala na svém Germaine a naklonila se k němu. „Viděla jsem ji. Už se docela pěkně zakulacuje. Myslím, že bude tak ve čtvrtém měsíci. Jsem si jistá, že o tom brzy uslyšíte i odjinud. Mladá svobodná dívka může svůj stav tajit nanejvýš několik prvních měsíců. Cerynise je jinak velice štíhlá.”

Beau nebyl mocen slova. Před čtyřmi měsíci byl vážně nemocný a většinu času o sobě nevěděl. A od té doby ho pronásledují představy o tom, jak se s ní miluje. Zmateně vykročil k příborníku nalil si skleničku a jediným douškem ji vypil. Když si uvědomil, že mu alkohol nechutná, otřásl se.

Beaui, stalo se něco?” zeptala se Germaine ustaraně. I její otec, který v soukromí hodně pil, si dopřál první skleničku až po obědě.

Beauovi se chtělo smát. Bylo mu jasné, že Germaine přišla s úmyslem zničit Cerynise pověst, ale zvolila si špatného člověka. „Jo,” odpověděl. „A bude mi chvíli trvat, než si na to zvyknu.”

Dívka se stále snažila pochopit, co se děje. Nakonec to vzdala zeptala se: „Zvyknout na co?”

„Na skutečnost, že budu otcem.”

Germaine poklesla čelist. „Jak to myslíte, Beaui?”

„No, je to sice trochu náhlé, ale z toho, co jste mi řekla, usuzuju, že budu otcem.” „Vy. a Cerynise Kendallová?” zůstala Germaine s otevřenou pusou. Vytřeštěně na něho zírala. „Chcete říct, že jste otcem jejího bastar -”

Beau jí s chutí skočil do řeči. „Chci říct, že manželka čeká naše první dítě.” „Netušila jsem, že jste ženatý…”

Beau pokrčil rameny. „V Charlestonu o tom ví jen pár lidí. Ale posádka mé lodi to ví celá. Snažili jsme se to s Cerynise udržet v tajnosti z důvodů, které byste těžko pochopila, ale teď už nemá smysl to dál skrývat. Budeme to muset oznámit.”

„Ale kdy jste se oženil?” Germaine neměla daleko k mdlobám.

„Několik dní před vyplutím z Anglie,” informoval ji. Uvědomil si, že dívka nemá tušení o tom, jak dlouho plavba trvá. „Koncem října, asi před pěti měsíci.”

„To se mi nechce věřit.” Použila by i silnější slova, ale Beau Birmingham by asi netoleroval nařčení, že je lhář. „Nedává to smysl. Proč byste své manželství tajili?” Germaine vyslovila podezření, které v ní narůstalo. „Vy jste jen galantní a snažíte se ji uchránit před skandálem.”

„Máte o mně vysoké mínění, Germaine, ale pokud máte nějaké pochybnosti, počkejte

chvíli.” Beau odešel do své pracovny a vytáhl ze zásuvky doklad o sňatku, který mu dal pan Carmichaell. Vrátil se do salonu a podal ho tmavovlásce. Ukázal jí ho jen kvůli Cerynise. Jinak by neuvěřila. „Vidíte, všechno je řádně stvrzeno podpisy a můžete si ověřit i datum.”

Germaine bojovala s pokušením roztrhat papír na kousky. Při pohledu na Cerynisin podpis s jeho příjmením se jí chtělo vzteky ječet. Vzhlédla k Beuovi a prohodila: „To je velice zajímavé.”

„Jo,” souhlasil a vytrhl jí list z ruky. Poprvé po dlouhé době se spokojeně usmál. „Ulevilo se mi, že už je to venku. Teď bude potřeba podniknout několik změn.” „Jakých změn?” zeptala se s nadějí, že se jí budou zamlouvat.

„Musím si o nich promluvit se svou manželkou.” Beau vyšel do haly. „Philippe, mohl byste zaběhnout za Thomasem, aby mi připravil kočár?” „Qui, Capitaine.”

Vrátil se do salonu, vzal Germaine za paži a vedl ji ke dveřím. „Nechci být nezdvořilý, ale skutečně nemám čas. Doufám, že mě omluvíte.”

Než se dívka vzpamatovala, stála před vchodem a dveře se za ní zavřely. Ještě nikdy v životě ji nikdo odnikud nevyhodil.

Vlivní obchodníci a kapitáni lodí měli domy v elegantní dlážděné ulici. Sterling Kendall se zastavil a zadíval se na tmavé mraky. Odcházel ze stejného místa jako před půl hodinou Germaine. Nějaký Francouz mu řekl, že kapitán před chvílí odjel. Sterling měl ale jasno, co podnikne. Jeho plán se už rozběhl.

Mávl na projíždějící drožku, udal jméno dobře známé farmy s plantážemi a nastoupil. Čekala ho asi hodina jízdy a nebyl si jistý, jakého přijetí se mu dostane. Byl ale přesvědčený, že jedná správně.

13

Cerynise postavila Beaův portrét na stojan a dívala se na něj, když sama v ateliéru popíjela čaj. Nikdo netušil, jak moc by chtěla, aby seděl proti ní, ale k tomu už nedojde. Zřejmě už směřuje do manželství s Germaine a nepochybně budou mít krásné tmavovlasé děti, které budou mít nárok nosit otcovo jméno.

Cerynise zamrkala a zhluboka se nadechla, aby zadržela slzy. Rozhodla se, že plakat už nebude. Cora venku sbírala povlečení. Zvedl se silný vítr a na střechu a na okna dopadaly drobné větvičky. Hluk už Cerynise neděsil, věděla, že se blíží bouře. Oblohu zakryly tmavé mraky a začaly ji křižovat blesky. Dunění hromu se přibližovalo. Do domu se opíral vítr a v hluku úlomků bušících do domu si ani nevšimla, že někdo klepe. Za chvíli zaslechla stejný zvuk znovu, ale protože se už jednou ke dveřím vydala, aby zjistila, že na stříšku nad vchodem dopadla ulomená větev, nevšímala si ho.

Uprostřed toho chaosu ji ovládl zvláštní pocit. Roztřesenou rukou odložila šálek na stůl. Chtěla se otočit a zahlédnout v hale známou postavu, ale bylo jí jasné, že to je bláhová představa. Nikdo tam nebude. Beau Birmingham odešel z jejího života. Pokud se odstěhuje do jiného města, zřejmě ho už nikdy neuvidí.

Oči se jí zalily slzami, i když se je snažila ovládnout a za chvíli se rozplakala. Odsunula šálek s čajem stranou, složila ruce na stůl a zabořila do nich tvář. Ramena se jí otřásala bolestnými vzlyky.

Když zaslechla lehké klepnutí na stole vedle sebe, narovnala se a na chvíli zapomněla na

slzy. Nebyla si jistá, co se děje, ale když si otřela oči, všimla si, že na stole leží kupička drobných kousků papíru. Mohla se jen dohadovat, z čeho pocházejí. Jeden papírek se zájmem zvedla a zahlédla na něm část svého a Beauova podpisu. Potom zahlédla slovo zrušení. Je to možné? Ale jak…?

Otočila se a sledovala, jak se k ní ode dveří blííží vysoká postava Zamrkala, utřela si slzy, a dokonce se jí podařilo vstát, i když si nebyla jistá, jestli ji roztřesené nohy unesou. Potom už viděla smějícího se Beaua, jak k ní vztahuje paže. Jako by se před ní otevřelo nebe. V okamžiku se ocitla v jeho náruči. Beau ji zvedl a ona ho objala kolem krku. Smála se a plakala najednou a posela mu celou tvář polibky. Potom našel její ústa a následovalo vášnivé setkání rtů a jazyků. Cerynise radostí téměř omdlela, když ji k sobě tiskl a několikrát se s ní zatočil. Nakonec se odtáhla, aby se nadechla.

„Tolik se mi po tobě stýskalo!” zašeptala a přejížděla mu rty po čele, po nose a znovu mu je přitiskla na ústa.

„Proč jsi ty papíry podepsala?” zeptal se Beau mezi polibky.

Zaklonila se a váhavě se na něho zadívala. „Myslela jsem, že to chceš.”

„Nikdy!”

„Nikdy?” zamračila se nejistě. „Ale proč… proč jsi je tedy podepsal?” „Protože jsem měl pocit, že to po mně chceš.”

„Naléhala jsem jen proto, že mi bylo jasné, že později už bys zrušení manželství nedosáhl.” Polkla a doufala, že nepokazí tu krásnou chvíli. „Vím, že si na naše milování nepamatuješ. Byl jsi nemocný. Jenomže jsem přišla do jiného stavu, Beaui, a už to na mě začíná být vidět.”

Postavil ji, otočil tak, aby stála profilem proti světlu a přejel jí dlaní po zakulaceném bříšku. Dívka rozechvěle čekala na jeho reakci. Nejdřív se jen uculoval, ale nakonec se rozesmál nahlas. „Mockrát jsem se tě chtěl zeptat, jestli se mi to jen zdálo, nebo jestli jsme se skutečně milovali. Pamatuju si drobné útržky, ale nebyl jsem si jistý, jestli to není jen výplod mé fantazie. Dokážu si představit, jak mé vyptávání budilo dojem, že jsem pěkný chlípník.”

„Zdá se, že jsme naše manželství neochotou promluvit si dost poznamenali,” prohodila Cerynise a zadívala se mu do očí. „Když odsud včera Germaine odešla, myslela jsem si, že tě vyhledá, aby ti tu novinku oznámila.”

Beau objal manželku kolem ramen a přitáhl ji k sobě. „Jo, dnes ráno se objevila. Poskytla mi důkaz, který jsem potřeboval. Kdybych věděl, že nosíš naše dítě, žádné úvahy o rozchodu bych nepřipustil.”

„I kdyby to pro tebe znamenalo ztrátu volnosti?” ujistila se.

K čertu s volností,” odpověděl bez zaváhání. „O tu jsem ztratil zájem krátce poté, co jsme se vzali. Toužil jsem po tobě jako po vé manželce, trvalé součásti mého života. A tak už to teď bude.”

Jsem hrozně šťastná,” vyhrkla Cerynise vesele, objala ho kolem pasu a přitiskla se k němu.

Je tvůj strýc doma?” zeptal se Beau.

„Ne, před několika hodinami odešel a netuším, kdy se vrátí.”

„Když se do našeho odjezdu neobjeví, necháme mu vzkaz. A teď půjdeme sbalit tvoje věci.”

Cerynise se zadívala do opálené tváře. „Kam mě chceš odvézt?” „Domů! K nám domů, kam patříš.” „A moje obrazy…”

„Vezmeme všechno s sebou. Venku na mě čeká kočár a rád bych odjel dřív, než se

rozprší.” Pouštěl ji z náruče jen nerad, ale chtěl ji mít co nejdřív doma. „Kde máš kufry?” „Nahoře ve svém pokoji.” Beau ji vzal za ruku. „Pojď mi ukázat kde.”

Cerynise ho odvedla do patra. Když jí sklouzl dlaní na ňadro, usmála se. „Vidím, že ses nezměnil.”

„Ne,” souhlasil chraplavě a zadíval se jí do očí. „Máš snad nějaké námitky proti mým manželským právům?”

„Ani v nejmenším, pane,” zamumlala a sjela mu dlaní po břiše dolů. Beau překvapeně zalapal po dechu. „Pokud ty vyhovíš mým.”

Beau ji políbil na krk. „Všemi dostupnými prostředky, madam. Ale tady není nejvhodnější místo. Mohli bychom vyděsit strýčka Sterlinga.”

Sbalili její věci a Beau začal odnášet zavazadla dolů. Když se vrátil, všiml si, že Cerynise se snaží zvednout jeden z velkých vaků. Spěšněji ho vytrhl z ruky.

„Madam, možná tomu nevěříte, ale dokážu odnést všechno, co zabalíte, pokud mi dáte možnost,” mračil se na ni. „Musíš myslet na naše dítě a nepřepínat se. Než odnesu zbytek věcí dolů, napiš vzkaz strýčkovi. Vysvětli mu, že sňatek se neruší a že budeš žít se mnou jako moje právoplatná manželka.”

Cerynise neodporovala. „Jistě, kapitáne!”

Beau na ni s úsměvem mrkl. „Hodná holka.”

Za necelou hodinu už byli na cestě. Před svým domem Beau vynesl manželku z kočáru. Zatímco si prohlížela zvenku jeho sídlo, hodil si na rameno velký kufr. Stromy kolem se ve větru nebezpečně nakláněly, ale s manželem po boku se Cerynise nebála. Dům představoval staré jižanské sídlo obklopené zahradou. Byl situovaný daleko od silnice, takže zachovával soukromí a klid. Bíle natřený, s tmavozelenými okenicemi a dveřmi, nad nimiž visela lampa, připomínal plavidlo s napnutými plachtami. Dům působil venkovsky, i když stál kousek od rušného centra Charlestonu.

Cerynise se na manžela usmála. „Beaui, cítím se jako princezna, když se vrací domů na zámek.”

„V tom případě, madam, se vám dostane královského přijetí,” odpověděl a naznačil Thomasovi, aby se chopil zavazadel. Když odnesl velký kufr, vrátil se, zvedl manželku do náruče a nesl ji ke dveřím. Právě začínalo pršet.

V hale ji postavil na zem. „Rozhlédni se tu trochu a my s Thomasem zatím přineseme tvoje věci. Mohu dát obrazy do své pracovny? Pokud tam bude dostatek světla, můžeš tam pracovat.”

„Ale nebudu tě rušit?”

„Možná ano, ale jen díky tomu, že se budu věnovat druhé ze svých oblíbených činností. pozorovat tě.”

Cerynise se zasmála. „Ani se nemusím ptát, jaká je ta první.” „Na tu dojde za chvíli,” slíbil vřele.

Dívka odběhla otevřít Thomasovi, který se vláčel s největším kufrem. Beau s kočím odešli pro další zavazadla a Cerynise si prohlížela dům. Byla si jistá, že se jí bude líbit, protože Beau měl skvělý vkus. Měl cit a dokázal sladit výzdobu místnosti s nábytkem. Vstupní hala s nádhernou podlahou z několika druhů mramoru přecházela v prostornější vnitřní halu, ze které se vinulo schodiště z leštěného mahagonu. Na bílém dřevěném obložení vynikala bohatá zeleň. Všude ležely aubussonské koberce a vybavení tvořil starožitný nábytek.

Za chvíli se vrátila k hlavním dveřím a podržela je oběma mužům, aby mohli projít s

posledními kufry, vaky a obrazy. Byl nejvyšší čas, protože déšť začínal sílit a kapky bušily do oken. Thomas vyběhl uklidit kočár. Cerynise se otočila k manželovi. „Dům je zevnitř ještě krásnější než zvenku.”

„Chceš se podívat do ložnice?” dobíral si ji Beau.

„Pouze v případě, že mi ji chceš jen ukázat,” sjela ho pohledem.

„Moc rád. A čeká nás tam toho daleko víc,” ujistil ji. „Ale v kuchyni je Philippe a bude tě chtít přivítat. Toužím po tobě tak, že až se dostaneme do ložnice, pustím tě odtamtud nejdřív za týden. A nebudu trpět žádné vyrušování.” Sklonil se a naléhavě ji políbil. „A teď rychle, lásko moje. Zajdi za Philippem a já odnesu zavazadla nahoru. Potom už budeme spolu sami.”

Polibek byl tak krásný, že Cerynise chtěla další. Její manžel s radostí vyhověl a tentokrát jí vklouzl jazykem do úst. Když se od ní odtáhl, podlamovala se jí kolena a musela se o něj opřít.

„Ještě,” prosila tiše.

„Netroufám si, madam, jinak bych si musel obléknout sukni.” „Mizero,” prohodila s našpulenými rty a otírala se o něho.

„Potvoro,” usmíval se na ni a přejížděl jí rty po čele. „Za chvíli budeš mít mé srdce ve svých horkých chtivých dlaních. Nejradši bych tě vzal, odnesl nahoru a našel u tebe klid. Philippa i tvoje kufry může vzít čert.”

Cerynise si hluboce povzdechla. „Zřejmě musím přestat, protože ty kladeš na první místo povinnost, potom teprve potěšení.”

Beau sledoval, jak odchází ke kuchyni. Ještě si nestačil pořádně uvědomit změnu, ke které došlo, když se za ní vypravil do domu jejího strýce. Chvíli na jeho klepání nikdo nereagoval. Nakonec vešel sám a vydal se hledat svou ženu. Našel ji sedět v zadní místnosti u stolku, jak se smutně dívá na jeho obraz. Připomínala mu malé dítě, které právě přísně potrestali. Schoulená ramena dávala znát, že prohrála. Čekal, že se každou chvíli otočí, protože byl přesvědčený, že jeho přítomnost cítí, ale to co následovalo, mu málem utrhlo srdce. Nevzpomínal si, že by někdy slyšel někoho tak zoufale a usedavě plakat.

Z haly se ozval její veselý hlas. „Philippe? Kde jste?”

„Madam Birminghamová?” vykřikl kuchař překvapeně. Vyběhl do haly, a když ji zahlédl, vzal ji za obě ruce a šťastně je zlíbal. „Moc rád vás vidím, madam.” Věděl, že kapitán je v domě, tak přešel do francouzštiny. Vylíčil jí, jak byl bez ní Beau zoufalý. „Skoro nejedl, madam, a hodně pil.” Potom si s pochopením povzdechl: „Ach, to je láska.”

„Cerynise?” ozval se o chvíli později shora Beau.

„Už jdu,” odpověděla, políbila kuchaře a rozběhla se do haly. Bouře už zuřila, ale dívka ji téměř nevnímala. Beau na ni čekal nahoře na schodech. Když ji zahlédl, vztáhl k ní ruku. V oknech za ním se černaly mraky a občas přeťal oblohu blesk. Vzápětí zaduněl hrom. Vítr neustával, a i když měla Cerynise z bouře strach, nedokázala myslet na nic jiného než na náruč svého manžela.

Když k němu doběhla, lapala po dechu. Při pohledu do očí bylo ale zřejmé, že důvod je jinde. Beau ji vzal za ruku a odvedl do ložnice. Zavřel dveře, zamkl je a opřel se o ně. Přitiskl ji k sobě, objal ji a líbal s vášní, kterou nastřádal za dlouhou dobu samoty. Rozpustil jí vlasy, zvedl ji a nesl k posteli. Vedle lůžka ji postavil a oba se ve spěchu svlékli. Cerynise obdivně přejížděla po jeho svalnaté postavě a on jí hladil ňadra a nakonec neodolal a posel je hladovými polibky. Za chvíli už leželi propleteni v objetí. Tentokrát nebyl na dlouhou předehru čas, protože Beau po dlouhém odloučení toužil po okamžitém spojení. Jeho manželka byla něžná a ochotná a on tvrdý a připravený. Polibků i hlazení bylo dost. Když došlo k milování, Cerynise zatajila dech. Beau si postupně vybavoval všechno, co už jednou zažil. Její

přerývaný dech, prsty, které se mu zadíraly do zad, její nohy ovinuté kolem jeho boků. bylo to přesně takové jako v jeho zvláštním snu.

Venku stále zuřila bouře, ale oni leželi jeden druhému v náručí, líbali se, hladili a povídali si. Beau se nakonec zeptal na jejich první milování a Cerynise mu potvrdila, že to nebyl sen. Skutečně seděla napůl odhalená na patách u jeho postele. Svěřil se jí, kolikrát se jí na to chtěl zeptat, ale ona ho odmítala. Cerynise se za svůj omyl styděla. Nebýt její zatvrzelosti a špatného odhadu, mohli vychutnávat příjemné stránky manželství už několik měsíců.

Přitulila se k manželovi a hladila ho na hrudi. „Nenávidíš mě za to, co jsem provedla?”

„Nenávidět tě?” podivil se. „Panebože, ty si nedokážeš ani představit, jak tě miluju.”

Cerynise se zvedla a zadívala se mu do tváře. „Nejsou to jen tvé zvrhlé instinkty?”

Beau jí přejížděl dlaní po zádech. „Kdyby tomu tak bylo, má drahá, našel bych uspokojení u kterékoli ženy. Ale já chtěl jen tebe. Zaryla ses mi pod kůži od chvíle, kdy jsem tě uložil do své postele a přitiskl tě k sobě.”

„Myslíš ten den, kdy jsme měli svatbu?”

„Ne, ten den, kdy jsem tě přinesl na svou loď.”

„Tak dávno?”

„Jo.”

„Musel jsi přece vědět, že tě mám ráda už od dětství.”

„Nejdřív jsem si to myslel, ale když jsi se mnou potom nechtěla nic mít, usoudil jsem, že se mýlím.”

„Bála jsem se, že mě budeš nenávidět, až zjistíš, že čekáme dítě. Cítil bys povinnost se o nás postarat.”

„A tak ses rozhodla, že ho porodíš jako bastarda, než bys mi řekla, že jsi těhotná? Madam, musíte mě považovat za pěkného sprosťáka, když jste to nechala zajít až tak daleko.”

„Jak bych tě mohla považovat za sprosťáka, když jsem si jistá, že slunce vychází i zapadá kvůli tobě?”

Beau se opřel o loket a zadíval se na ni. Něžně jí laskal ňadra a znovu si uvědomil, jak jsou díky těhotenství pevná. Potom sjel rukou níž na zakulacené bříško. Znovu se ujistil, že je to pravda, že Cerynise opravdu čeká jeho dítě. Žádný další důkaz nepotřeboval, ale jemný pohyb pod rukou oba rozesmál. Posunul se níž, položil na bříško tvář a poslouchal.

„Kope,” smála se Cerynise a položila na místo manželovu dlaň. „Cítíš ho?”

„Jo, cítím,” odpověděl Beau a místo políbil. „První pusa od táty.”

Po prvním polibku následovaly další. Beau zlíbal manželčino tělo, až se dostal ke rtům. Oba znovu pocítili touhu. Pod laskajícími dlaněmi se zažíhaly plamínky. Nakonec si Beau lehl na záda a posadil ji na sebe. Cerynise zadržela dech, když ho ucítila hluboko v sobě. Ústy hladově našel jemný výstupek, plamínky vášně se rozhořely víc a Cerynise ztrácela pojem o tom, co se s ní děje. Když rukama zvedla bohaté prameny vlasů, zachytila jeho pohled. Slastně se usmála, pohlédla mu do omámených očí a jemně se prohnula v bocích jako orientální tanečnice. Horký pulsující plamen jí rozpaloval krev a začala se pohybovat důrazněji. Její ňadra se ocitla v jeho dlaních a za chvíli se oba přestali kontrolovat. Pohyb se zrychloval, dokud oba úlevně nevydechli.

Beau si byl jistý, že takového pocitu naplnění ještě nikdy nedosáhl. Bylo mu jasné, že to, co svírá v náručí, by nevyměnil za všechnu volnost světa. Cerynise je jeho žena, jeho životní družka. Byla ve své nevinnosti neuvěřitelně tvůrčí a dokázal si představit, že za chvíli si ho tak omotá kolem prstu, že jí za jediné objetí slíbí cokoli.

„Jak by se ti líbilo doprovázet mě na další plavbě, až se dítě narodí?”

„Ano!” odpověděla bez rozmýšlení. „To by bylo božské…, tedy, pokud zase nedostanu mořskou nemoc.”

Beau jí prstem kroužil kolem růžové bradavky. „Myslel jsem, že už to máš za sebou, než se nevolnost ozvala znovu.”

Cerynise se na něho usmála. „Myslím, že houpání lodi nebyl jediný důvod, proč mi bylo špatně. Tenkrát už jsem měla podezření, že něco není v pořádku, když se mi nedostavila perioda.”

„Mívalas to pravidelně?”

Cerynise pobavilo, kolik toho ví o ženských záležitostech. „Ano, ale.”

Beau se její naivitě rozesmál. „Divila by ses, o čem si povídají dospívající kluci, má lásko. A taky mám o pár let mladší sestru. Suzanne se vždycky vztekala, když jsem si ji dobíral, že se schovává ve svém pokoji. Vysvětlila mi naprosto srozumitelně, že trpí ženským prokletím, a tvrdila, že by mi to taky přála zažít. Nikdy mě nenapadlo, že by mě taková věc mohla trápit, ale napadá mě, že muž musí každý měsíc týden trpět, pokud jeho manželka není těhotná.” Zamračeně si prohlížel vypouklé bříško. „Budeme muset zapojit fantazii, až se zakulatíte víc, madam.”

Cerynise se spokojeně zasmála. „Při vaší chuti, můj prostopášný manželi, si nemyslím, že by mezi porodem a dalším těhotenstvím uplynulo příliš času.” „To je možné, madam, můžeme mít dětí, kolik budeme chtít.” „Musela bych se o ně starat sama, když budete na moři.”

„Už jen jednu plavbu, madam. Potom převezme loď pan Oaks,” slíbil. „Našel jsem něco, co miluju daleko víc než cesty na vzdálená místa. Chci být tam, kde budeš ty.” „Co budeš dělat, když se vzdáš plavby?” zeptala se starostlivě. „Zůstanu doma a budu se s tebou milovat,” zasmál se. Cerynise ho pohladila. „A když zrovna tohle dělat nebudeš?”

„Strýc by byl rád, abych mu pomohl v jeho loďařské firmě. Jeho synové nemají o lodě zájem. Starší se věnuje vedení plantáží. Strýček Jeff mi nabídl poloviční podíl, když budu mít zájem. A můj otec by byl rád, kdybych mu pomohl s naší farmou.”

„Nebude ti chybět moře?”

„S tebou po boku ne.”

„V tom případě se budu ze všech sil snažit, aby byl tvůj život na pevnině co nejzajímavější,” zamumlala a přitulila se k němu.

„Já se pokusím o totéž, madam,” zašeptal a políbil ji na čelo.

Za chvíli Beau slyšel pravidelné oddechování. Jeho žena mu usnula v náručí. Opatrně ji přikryl, zavřel oči a nechal se unášet uvolňujícím spánkem. Tak dobře se necítil už dlouho.

Ze snů Beaua vytrhlo zaklepání na dveře. Stejné jako před několika hodinami. Opatrně se vysoukal z postele, aby neprobudil Cerynise. Natáhl si kalhoty a bos se vydal ke dveřím. Za nimi stál omluvně se tvářící Philippe.

Excusez-moi, Capitane, ale je tu váš otec. Požádal jsem ho, aby počkal ve vaší pracovně.”

Beau ospale přikývl. „Řekni mu, že hned přijdu. Mohl bys nám připravit kávu?”

„Qui, Capitaine.”

Beau zavřel dveře, opláchl se studenou vodou a vyčistil si zuby. Potom se vydal dolů.

Nebýt šedin na skráních, které ostře kontrastovaly s černými vlasy, vypadal by Brandon Birmingham o dvacet let mladší. Do bronzova opálenou tvář zdobily jen vějířky drobných vrásek kolem zelených očí. Široká ramena a vzpřímená svalnatá postava prozrazovaly, že se jedná o aktivního, těžce pracujícího muže.

Brandon se díval z okna a uvažoval, jak se synem promluvit. Po návštěvě profesora Kendalla hodně uvažoval o svém životě, zvlášť o chvíli, kdy mu hrozily nepříjemné následky, pokud se nezachová správně k dívce, kterou připravil o panenství a přivedl do jiného stavu v domnění, že je to prostitutka. Zastrašování v něm vzbudilo zlobu a vzdor, které si po svatbě vybíjel na manželce. Uvědomil si, že jeho syn po něm nezdědil jen vysokou postavu a černé vlasy, ale i temperament. A to byl i důvod, proč nemá smysl Beaua k ničemu nutit silou, zvlášť pokud jde o tak delikátní situaci.

„Dobrý den, tati,” prohodil Beau a snažil se potlačit zívnutí.

Brandon se podivil, že syn je polonahý. „Tohle je poněkud pokročilá hodina na vstávání, synu. Jsi nemocný?”

„Ne,” zavrtěl Beau hlavou. „Chtěl jsem se jen trochu prospat. Dostal jsem se do postele až za svítání.”

Brandon na to nebyl sice hrdý, ale syn šel v jeho šlépějích i co se týče vztahu k alkoholu a ženám. Rychle odhadl, co jeho prvorozeného v noci zaměstnávalo.

V pracovně se objevil Philippe se stříbrným podnosem. Nalil oběma mužům kávu a zmizel.

Brandon se napil, odkašlal si a stále hledal způsob, jak začít. Rozhodl sejít přímo na věc. „Ráno mě navštívil profesor Kendall.”

.-Opravdu?” podivil se Beau. „Co ti chtěl?”

„Promluvit si, především o tobě. Když jsi přivezl Cerynisin obraz, nezmínil ses, že ses s ní oženil. Proč?”

Beau se napil horké tekutiny a pokrčil nahými rameny. „Nechtěl jsem vzbuzovat v mamince plané naděje, když jsme se předem dohodli na rozchodu.”

Po rozhovoru s profesorem Kendallem se Brandon nemohl vyhnout manželčiným otázkám. Podle ní je problém jedině v tom, že Beau tráví příliš času daleko od domova. Jinak by nic špatného neudělal, alespoň v jejích očích ne. Byla si jistá, že vztah s Cerynise si vyřídí sám, ale Sterling trval na tom, aby si Brandon se synem promluvil. Slušný muž by přece nemohl uvažovat o rozchodu, když strávil s manželkou noc. „Tvoje matka měla vždycky Cerynise ráda. Moc by se jí líbilo, kdyby zůstala tvou ženou.”

„Chceš říct, že jsi s ní o všem mluvil?” ujistil se Beau zaskočeně. Bylo mu jasné, k jakým závěrům matka po návštěvě Cerynisina strýce došla.

Brandon se sice cítil nesvůj, ale neubránil se smíchu. „Je mi líto, že ti to není příjemné, ale mohl bys už vědět, že je jen málo věcí, o kterých bychom s tvou matkou nemluvili.”

Beau věděl, že rodiče jsou si velice blízcí. Během let se jejich manželství posilovalo a Beau byl přesvědčený, že sám takový vztah nikdy nenajde. Od chvíle, kdy se v jeho blízkosti znovu objevila Cerynise, ale změnil názor. Věděl také, že rodiče jsou zvyklí se spolu o všem radit, ale teď byl přesvědčený, že měl otec nejdřív promluvit s ním.

Brandon upřel na syna pohled. „Myslím, že ty i tvé sestry dobře víte, že jsme si s vaší matkou hluboce oddaní, ale nebylo tomu tak vždycky.”

Beau zpozorněl. Když žil ještě doma, občas zaslechl narážky na to, že na začátku manželství rodičů se něco stalo. Možná to bylo i dřív. Strýc Jeff si otce stále dobíral, ale nikdy se nikdo nezmínil, o co vlastně šlo. Když se Beau zeptal, o čem je řeč, strýc mu řekl, že otec mu to jednou jistě vysvětlí. A teď ta chvíle zřejmě nadešla.

„O co se vlastně jednalo?” zeptal se Beau nejistě. Nebyl si jistý, jestli to vůbec chce vědět. Položil šálek s kávou na stůl a soustředil se jen na otce.

Brandon vstal a odešel k oknu, do kterého stále bubnoval déšť. S povzdechem se otočil k synovi. „Byly doby, kdy jsem se musel k tvé matce zachovat čestně a kvůli mé pýše a

neústupnosti mezi námi došlo k vážnému konfliktu. Heather se mě tehdy bála a mohl za to můj vztek a tvrdohlavost.”

Beau nemohl věřit svým uším. „Chceš říct, že maminka byla těhotná dřív, než jste se vzali?”

Brandon se stále ještě hluboce styděl za to, co tehdy způsobil mladé dívce, kterou vzal na palubu své lodi. „Jo.”

Beau nezažil v životě větší šok. Věděl sice, že jeho rodiče jsou jen lidé, i dnes je občas zastihl při vášnivém polibku, ale připadali mu tak úctyhodní, že ho skutečně zaskočilo, že právě oni by mohli překročit hranice morálky.

„Chceš říct, že maminka byla tvou milenkou dřív, než se stala tou ženou?” ujistil se Beau opatrně.

„To ne!” ohradil se Brandon. „Chtěl jsem se s ní oženit, když jsem ji vzal do své postele, ale ona utekla. Ne, bylo to jinak…” Zmlkl a uvědomil si, že celou věc jen zamotává. Musí začít od začátku. Zhluboka se nadechl a dal se do vyprávění. „Právě jsme kotvili v Londýně a potřeboval jsem dámskou společnost. Mí muži tehdy našli Heather, jak se potuluje v přístavu a přivedli mi ji v domnění, že je to prostitutka. Ji ale přivezl do města bratr její tety a chtěl ji znásilnit. V sebeobraně toho muže zabila a v hrůze utekla.”

„Ale když tví muži zjistili, že se mýlí -”

„Uvědomil jsem si to příliš pozdě. I potom jsem si myslel, že chtěla své panenství prodat…” Otec zrudl. „Je jasné, co jsem si myslel. Ale choval jsem se hrozně a ona ode mě utekla. Když jsem ji viděl podruhé, domáhali se satisfakce nejen její teta a strýc, ale také jeden vážený lord, který mi chtěl zabránit odplout. Nemohl jsem dělat nic jiného, než jejich přání vyhovět. Tehdy jsem jí řekl, že respektuji, že nosí mé dítě, ale v ostatních ohledech ji za svou manželku nepovažuju. Udržoval jsem si od ní odstup a tvrdil, že mě žádná ženská nedostane.” Brandon se hlasitě zasmál. „Jenomže čím víc jsem ji vídal, tím víc jsem po ní toužil. Nakonec jsem na tom byl nejhůř já sám. Byla to dívka, o jaké jsem vždycky snil, a když ses narodil, konečně jsem přiznal, co k ní cítím. Během té doby jsem se jiné ženy nedotkl a neudělal jsem to ani…”

Beau se nedokázal ovládnout a nahlas se rozesmál. Uvědomil si, že Brandon Birmingham je sice jeho otec, ale je také muž jako on sám. Je prchlivý a má slabost pro potěšení, které dokážou ženy poskytnout. Představa, že by se své krásné ženy nedotkl téměř rok mu připadala neskutečná.

„Říkám ti to proto,” pokračoval Brandon, „abych tě varoval. Nedělej stejnou chybu jako kdysi já. Sterling Kendall nás ujistil, že jeho neteř je slušná dívka a je do tebe zamilovaná. Má silné podezření, že je s tebou těhotná a z nějakých záhadných důvodů ti o tom nechce říct, i když dítě se po zrušení manželství narodí jako bastard. Jestli víš, že to dítě je tvoje, pořádně si rozmysli, co uděláš. Když dítě i jeho matku odvrhneš, bude tě to po zbytek života trápit.”

„Měl bys tati vědět, že situace se poněkud změnila -”

Beauova slova přerušilo důrazné zaklepání na hlavní vchod. Philippe běžel otevřít. Hned ode dveří se rozlehl hlas: „Kde je?”

„Excusez-moi, monsieur. Myslíte kapitána?” vyptával se kuchař nepřátelsky. Chování muže mu připadalo nevhodné.

„Kapitán! Mám pro toho ničemu výstižnější jména!”

„Podívám se, jestli je kapitán doma,” oznámil Philippe upjatě. „Pokud byste se mi mohl představit -”

„Kendall! Profesor Kendall!”

Když Beau zaslechl jméno, vyrazil z pracovny a naznačil kuchaři, aby návštěvníka pustil

dovnitř. Šedovlasý profesor se hnal halou. Když zahlédl Beaua, s planoucíma očima k němu vykročil. Philippe se stáhl do kuchyně, protože se obával, že dojde k zuřivé hádce. Byl si jistý, že kapitán situaci zvládne sám, bez pomoci i zvědavých uší.

„Moje neteř zmizela! Sbalila si věci a je pryč!” Teď už stál profesor Kendall tak blízko, že zavrtal Beauovi do nahé hrudi ukazovák. „To dítě, které nosí, je vaše?”

„Ano, ale -”

„Jsem si jistý, že Cerynise zmizela do jiného města,” křičel Sterling a neposkytl mladému muži možnost promluvit. „Nemohu jí mít za zlé, že se nechtěla vystavit potupě a porodit tu dítě, kterému nemůže dát příjmení. Skutečnost, že jste za daných okolností připustil zrušení manželství mě nutí litovat, jak jsem se mýlil, když jsem vás považoval za čestného muže.”

„Beaui?” ozval se shora ospalý ženský hlas. „Kde jsi?”

Beau si dokázal představit, že jeho žena je vyděšená, když se probudila sama. Otočil se ke schodišti a zavolal: „Jsem tady dole.”

Sterling si ale situaci vyložil po svém a sykl na Brandona:

„Není divu, že se váš syn nechtěl vázat s mou neteří, když ho více zaměstnávají jiné ženy.” Brandon byl stejně překvapený jako profesor a pohlédl se zvednutým obočím na syna. Beau ukázal rukou k pokoji, ze kterého právě vyšel jeho otec. „Profesore Kendalle, možná by bylo lepší zajít do mé pracovny a rozumně si promluvit…”

„Nechcete se vrátit ke své děvence?” zeptal se Sterling ironicky. „Ta mi neuteče,” ujistil ho Beau. „A teď si pojďte promluvit.”

Brandon si nebyl jistý, jestli se za daných okolností nemá vytratit za Philippem, ale Beau ho pobídl, aby šel s nimi. Raději za sebou ale nezavřel dveře. „Nenašel jste vzkaz od Cerynise?” zeptal se Beau profesora. „O žádném nevím,” namítl starý muž. „Ve vaší pracovně…”

„No, do okna bouchla nějaká větev a rozbila je. Všechny papíry se rozlétly po celém domě. Měl jsem takový strach o Cerynise, že jsem jen na okno položil desku. Jestli tam má neteř nechala nějaký vzkaz, bude trvat týdny, než ho najdu.”

Beau pohlédl na svého otce. Ten však měl problém se v situaci zorientovat.

„Beaui?” ozval se ženský hlas znovu, ale tentokrát ze salonu.

„Jsem v pracovně,” zavolal, když si uvědomil, že ho Cerynise hledá po domě.

Sterling vstal a zamumlal: „Raději půjdu, abyste se mohl vrátit ke své děvence.”

Beau vyšel ze dveří a kývl na manželku. „Pojď sem, lásko, rád bych ti někoho představil.”

„Beaui, ale já nejsem oblečená,” protestovala Cerynise šeptem a tiskla si ke krku límec jeho županu. Byla bosá, dlouhé vlasy rozcuchané. „Takhle se nemůžu před nikým ukázat.”

„Trvám na tom,” oznámil, uchopil ji rozhodně za ruku, objal kolem pasu a vedl ji do pracovny.

„Cerynise!” vydechl strýček, když ji uviděl. Okamžitě vyskočil a pobaveně se usmál. Bylo mu naprosto jasné, čemu se ti dva uprostřed odpoledne věnovali. Starý pán při té představě zrudl. „Zdá se, že vás někdo vyrušil.”

„Cerynise, rád bych ti představil svého otce,” pronesl Beau.

„Tati, to je moje manželka Cerynise.”

Dívka nervózně svírala límec županu a pokusila se o úklonu „Ráda vás zase vidím, pane Birminghame.” „No, zatra -”

Beau si odkašlal a upřel na otce káravý pohled. Obvykle se ve společnosti mladých dívek

ovládal. Ten se provinile usmál.

„Asi je to v rodině,” špitla Cerynise s rozzářenýma očima. „Díváš se na toho, od něhož jsem se to naučil,” ujistil ji Beau.

„Promiňte, Cerynise,” omlouval se Brandon s úklonou. „Můj syn mě zřejmě rád napíná.”

Dívka se zasmála. „Učinila jsem stejnou zkušenost, pane.”

„Vaše manželka, říkáte,” ozval se Sterling. „Znamená to, že zůstáváte spolu?”

„Jo,” ujistil ho Beau. „A je nám moc líto, že jste nedostal náš vzkaz. Zajel jsem pro Cerynise dnes odpoledne a hned jsem jí pomohl sbalit věci. Nechala vám v pracovně vzkaz, abyste neměl obavy.” Zarazil se a vysvětlil své ženě, proč se vzkaz ke strýci nedostal. Potom se znovu obrátil k profesoru Kendallovi. „Měl byste vědět, že ani já, ani Cerynise jsme po zrušení sňatku netoužili, ale oba jsme se snažili vyhovět tomu druhému. Omlouvám se, že jsme vám přidělali starosti, ale věřte, ani nám nebylo lehko.”

„Tohle budeš muset vyprávět matce sám,” vložil se do hovoru Brandon. „Zítra večer by bylo pozdě. Pokud máte nějaké plány, budete je muset zrušit. Matka by se asi zlobila, kdybys jí svou ženu co nejdřív nepředstavil.”

Beau se rozesmál. „Jistě, tati.”

Brandon vzal Cerynise za ruku a políbil ji. „Jsme na vás hrdí, má drahá.” „Děkuji, pane Birminghame.”

„Tatínek by se mi líbil víc,” ujistil ji. „Říká mi tak Beau a byl bych rád, kdybyste to přijala také.” S úsměvem na ni mrkl. „Ten kluk mi rád připomene můj věk, jen aby vyzkoušel mou trpělivost. Ale dobře ví, že je to zatracenej nesmysl.”

Cerynise si zakryla ústa dlaní, aby zadržela smích, ale k ničemu to nebylo, protože Beau se rozesmál nahlas. Za chvíli se všichni se smíchem objímali. Připojil se i Sterling Kendall.

14

Všichni Birminghamové se shromáždili v Harthavenu, aby Cerynise oficiálně přivítali do rodiny. Pozvaný byl i Sterling Kendall. Po léta byl zvyklý na staromládenecký život a ruch a hovor ho uváděly do rozpaků. Kromě Beauovy nejbližší rodiny tu byl Suzannin snoubenec Michael York a Brandonův bratr Jeff s manželkou Raelynn a čtyřmi dětmi. Nejstaršímu z nich bylo dvacet a místo Barclay si nechával říkat Clay. Stephanie, osmnáctiletá rusovláska, se měla následující rok provdat za Clevelanda McGeorgea, úspěšného obchodníka s uměním. Cleve pocházel sice z New Yorku, ale přestěhoval se do Charlestonu a otevřel tu obchod. Jeffův druhý syn Matthew, jinak Matt, nedávno oslavil patnácté narozeniny a nejmladší Tamarah bylo devět. Ta se s černými vlasy a zelenýma očima podobala otci nejvíc. Když se Sterling se všemi seznámil a prohodil s nimi několik slov, zjistil, že jsou to zajímaví, inteligentní a velice milí lidé, kteří se snaží, aby se i cizí člověk v jejich uzavřeném společenství cítil jako doma.

Cerynise okamžitě přijali mezi sebe a za chvíli se důvěrně bavila s Brennou. Zdálo se, že si budou hodně blízké. Heather Birminghamové bylo už pětačtyřicet, ale vypadala na třicet. Byla drobná jako Brenna a v jejích černých vlasech nebyla ani stopa po šedinách. Když se se snachou seznámila, s úsměvem ji vzala za obě ruce a řekla jí, jak ráda ji vítá v rodině. Potom ji představila ostatním, zatímco Beau podnikl totéž se Sterlingem. Heather provedla snachu domem a ukázala ložnice v prvním patře, z nichž jedna patřila Beauovi. Ujistila, že teď patří i jí. Nakonec ji seznámila se služebnictvem. Zvlášť se věnovala tělnaté šedovlasé černošce z

Haiti. Skutečnost, že žena přivedla na svět Brandona a potom i všechny ostatní Birminghamy, z ní dělala opěrný pilíř rodiny.

Když se všichni usadili kolem velkého stolu v jídelně, Cerynise si všimla, že obraz, před jehož koupí Beaua varovala, visí na čestném místě nad příborníkem mezi dvěma porcelánovými svícny. V kuželech měkkého světla vypadal skutečně dobře. Cerynise překvapeně pohlédla na Beaua, který jí právě přisunoval židli.

„Co na to říct, madam?” pokrčil s úsměvem rameny. „Moc se mi líbil, tak jsem ho koupil rodičům.”

„Myslím, že je skvělý,” ozvala se z čestného místa v čele stolu Heather. „A moc mě těší, že ho namalovala má snacha. Stephaniin snoubenec tvrdí, že nic lepšího ještě neviděl, a moc rád by se podíval na další tvé obrazy, pokud budeš mít zájem je prodat. Nijak ho nezaskočilo, že to malovala žena. Ujistil nás, že záleží především na kvalitě díla, ne na pohlaví umělce.”

„Brzy dorazí další její práce,” oznámil Beau. „Ale jako první si vyberu já. jako její manžel.”

„Zdá se, že se ti to postavení moc líbí,” prohodila Heather spokojeně.

„Jo, mami,” souhlasil Beau, usadil se na své místo a vzal svou ženu za ruku. Aby připomněl matce, jak ho varovala, že nemá ztrácet čas s pohlednými služkami, prohodil: „Tahle konečně opravdu stojí za to.”

„To vidím sama, můj milý,” ujistila ho sladce Heather. „To mi připomíná, že musím pozvat dámy z Charlestonu a okolí, aby se s Cerynise seznámily.” Pohlédla na snachu a zeptala se: „Bude ti to vyhovovat, má milá?”

„Ano, samozřejmě, paní Birminghamová.”

„Teď už patříš do rodiny, Cerynise,” namítla Heather. „Když mi budeš říkat paní Birminghamová, budou z toho jen zmatky. Říkej mi Heather nebo maminko nebo nějak tak.”

„Hej, Tory,” zavolal z druhé strany stolu Jeff a spiklenecky mrkl na Brandona. „Zaslechl jsem, že budeš babičkou. Jsi na to dost stará?”

„Nech toho, ty nezdvořáku,” odbyla ho se smíchem. „To, že ty i tvůj bratr jste si dali načas, než jste našli tu pravou ženu, ještě neznamená, že by měl Beau následovat vašeho příkladu. Vedl si stejně dobře a stačilo mu daleko méně času.”

„Ale!” chechtal se Jeff. „Když se zlobíš, dokážeš být pěkná potvora, Tory.”

Heather se na švagra uštěpačně usmála. „Trvalo ti dvacet pět let, než jsi na to přišel. Kdybych tě neznala, mohla bych si myslet, že jsi trochu opožděný.”

Při pohledu na Jeffův výraz se všichni rozesmáli. Raelynn ukrývala smích za ubrouskem a vyměnila si se švagrovou pobavený pohled.

„Měl bych tě varovat, bratře,” vypravil ze sebe Brandon. „Heather se cítí silnější, když přijala pod křídlo novou dceru.”

„Jo, je den ode dne ráznější,” prohodil Jeff. „Myslím, že budu samá modřina.”

Raelynn mu pohladila ruku. „Nikdo si to nezaslouží víc než ty, miláčku.”

„Na mou věru!” předstíral Jeff zděšení. „S jakými potvorami jsme se to oženili!”

„Ale strýčku Jeffe,” obrátila se k němu se smíchem Suzanne. „Dobře víš, že oba milujete všechny Birminghamovic ženy a nevyměnili byste je ani za všechno zlato světa.”

„Ony existují ještě jiné ženy?” rozhlížel se Jeff jakoby zmateně kolem sebe.

Když utichl smích, Suzanne pohlédla přes stůl na Cerynise a Beaua. „Přijdete na můj zásnubní ples, že?”

„Samozřejmě, princezno,” přitakal Beau. „To si nemůžeme nechat ujít.”

„Doufám, že najdu něco dost velkého na sebe,” prohodila Cerynise. „Jinak bych si musela obléknout sud.”

„Madame Ferouxová ti určitě pomůže,” ujistila ji Brenna. „A má velkou slabost pro Beaua,” dodala s nezbedným úsměvem. „Když ji požádá on, jsem si jistá, že bude pracovat dnem i nocí, aby ti ušila krásné šaty a udělala mu radost.”

„Nech toho,” okřikl ji Beau s rozzářenýma očima. „Přece nechceš, aby nastaly potíže.”

Brenna upřela modré oči do čela stolu. „Mami, nevěřila bys, co jsem tuhle od madam Ferouxové zaslechla. Představ si, že Germaine Hollingsworthová měla tu drzost tvrdit jedné z švadlen, že Beau ji zanedlouho požádá o ruku? A ta chudinka si myslela, že je to pravda.”

„Nepochybně,” zamumlala Heather. Byla moc ráda, jak to nakonec dopadlo.

Brenna předstírala údiv, ale v koutcích úst jí cukalo. „Co budeš dělat se dvěma manželkami, Beaui?”

Beau cítil, že Cerynise čeká na odpověď. „Jen jsem ji jednou odvezl ve svém kočáře, když jsme vedle sebe seděli na svatbě jednoho známého.”

„Náhodou?” prohodila Brenna zvědavě. Doneslo se jí, že Germaine se na bratra zaměřila a je odhodlaná držet od něho ostatní dívky co nejdál. Brenna nepochybovala, že podobné řeči zaslechne v nejbližší době od nějaké dobré duše i Cerynise. Dívka dobře věděla, že bratr by se s Germaine neoženil, a chtěla, aby o tom ujistil svou ženu. Aby ho přiměla k hovoru, prohodila: „Určitě jsi se posadil na své místo a Germaine náhodou zjistila že má místo vedle tebe. A o svezení tě požádala jistě ve chvíli, kdy se její kočár blížil za rohem. Kdy konečně pochopíš, milý bratře, že jsi vždycky představoval v našem malém rybníku velkou rybu? Tvoje obdivovatelky ti líčí pasti v naději, že tě uloví. To by mohlo vysvětlovat Germaininu sebedůvěru. Byla skutečně odhodlaná tě dostat.”

Heather si vyměnila pohled s manželem. Jen on věděl o tom, jak ji trápilo, že Germaine usiluje právě o jejich syna. Za několik posledních let o té dívce kolovala řada řečí, ale nic z toho se nakonec neuskutečnilo. Byli si vědomi rizika, že jejich syn by mohl podlehnout jejímu kouzlu a vyspat se s ní. Ať už by byla těhotná nebo ne, okamžitě by utíkala za otcem a pan Hollingsworth by se postaral, aby se s ní Beau oženil. I kdyby měl po celou dobu obřadu mířit ženichovi na hlavu pistolí.

Brenna nedala bratrovi pokoj. „Madam Ferouxová říkala, žes nedávno přišel s Germaine do jejího salonu. A bylo to těsně poté, kdy prohlásila, že se za tebe provdá. Když sis ji nechtěl vzít, proč jsi s ní chodil ke švadleně?”

Beau se stísněně povzdechl. „Nevšimla sis, že madam Ferouxová má zvláštní schopnost upravit si všechno podle svého? Zmínila se, že jsem se tam zdržel necelých deset minut a potom odešel… bez Germaine?”

„Ale Beaui, nemusíš se hned tak vztekat,” klidnila ho Brenna s potměšilým úsměvem. Byla ráda, že ho tak přiměly promluvit o rychlém odchodu, o kterém od madam Ferouxové samozřejmě věděla. „Jsem si jistá, že Cerynise není žárlivá.”

„Právě naopak,” ujistila ji Cerynise. „Když se jedná o Beaua, sžírá mě žárlivost. Od chvíle, kdy mě Germaine přišla varovat, abych se jí nepletla do cesty, mi při každé zmínce o ní zatrne.”

„Chceš říct, že Germaine za tebou byla a řekla ti, aby ses o něho zajímala?” vydechla Heather překvapeně. „Jak si mohla něco takového dovolit?”

„Mohl bych na chvíli změnit téma?” zeptal se Brandon, aby pomohl synovi.

„Dobře, tati,” souhlasil Beau s úlevou. Téma hovoru ho znervózňovalo. „Pokud si myslíš, že se ti podaří promluvit, okamžitě se do toho pusť.”

„Chci se tě na něco zeptat.”

„Poslouchám, tati,” rozhodil Beau rezignovaně ruce. „Nemám proti Philippovi žádné

námitky. Je vynikající kuchař, ale nemyslíš, že ho zneužíváš, když ti slouží i jako komorník a sluha?”

Syn pokrčil rameny. „Když jsem se vrátil z cest a vešel do svého domu, pracovala jen jedna služebná. Ostatní se povalovali a dívali se, jak plní i jejich povinnosti. Kromě ní a Thomase jsem všechny propustil. No, vlastně jsem se jich měl zbavit daleko dřív.”

„To je v pořádku, synu,” souhlasil otec. „Ale je velice nepříjemné, když člověku otevře chlap s řeznickou sekyrou v ruce. Na to se nedá hned tak zapomenout.”

Všichni kolem stolu se rozesmáli při představě, jak vysoký Brandon stojí s vytřeštěnýma očima proti drobnému kuchaři, který si byl zřejmě moc dobře vědom, jak se sekyrou působí.

Cerynise se srdečně smála s rukama na břiše. „Tuhle rodinu tvoří nejpříjemnější lidé, s jakými jsem se kdy setkala,” pronesla a utírala si slzy, „Ale teď už se nemohu smát, strašně to bolí.”

Brandon pozvedl sklenici s vínem, aby jí připil. „Vítám tě do rodiny, má drahá.”

Všichni ostatní se spontánně připojili a Cerynise cítila, že k té rodině opravdu patří.

O dva týdny později se v Harthavenu sjely dámy, aby se seznámily s Beauovou manželkou. Celé dopoledne přijížděly k domu kočáry a přivážely hosty dychtivé poznat novou paní Birminghamovou, která už byla podle všech zpráv delší dobu těhotná.

N ěkteré věci se o Cerynise věděly. Pochází z okolí, což mnohé dámy přijaly s úlevou, protože oba starší Birminghamově dali přednost ženám z ciziny. Žila nějakou dobu v Anglii, kde dokončila vzdělání. I to se ukázalo jako její přednost, protože kvůli nepříjemnostem spojeným s bojem za nezávislost bylo všechno zboží z Anglie hodně vzácné. Její poručnice Lydia Winthropová prohlubovala dívčin zájem o malování, zajistila jí nejlepší učitele a z dívky se stala talentovaná malířka. Právě pracovala na portrétu Heather a obou jejích dcer. Poslední dobou za ní jezdily dvakrát týdně do Beauova domu v Charlestonu. Občas je doprovázel i otec a celá rodina se sešla na večeři, nebo spolu se Suzanniným snoubencem zašli do divadla.

Říkalo se, že Cerynise pochází z dobré rodiny, i když se držela vždycky mimo hlavní společenský proud. Kendallové vynikali vzdělaností a Cerynise šla údajně v jejich šlépějích. Mnoho lidí to zaskočilo, protože Beau Birmingham si cenil na ženách jiné věci než vzdělání. Všechny zajímalo, jestli ho dokáže uspokojit v posteli.

Za poslední týden poskytovala madam Ferouxová o Cerynise všem svým zákaznicím další podrobnosti. Pan Beau dává své mladé manželce nádherné šperky! Slečna Cerynise si přinesla perlový náhrdelník, aby viděla, jak bude vypadat na šatech, které jí v salonu šijeme, a musím říct, že něco tak nádherného jsem ještě neviděla. Je prostě výjimečný. To mi připomíná, viděli jste už její zásnubní prsten? Je celý posetý diamanty! A šaty, které bude mít na zásnubním plese slečny Suzanne jsou zřejmě nejnákladnější, jaké jsem kdy šila. Pan Beau přišel se svou ženou a sám šaty objednal. A měli jste vidět, jak se k sobě chovali! Bylo to prostě úchvatné! Ještě jsem neviděla muže, který by dokázal dát své ženě najevo zájem jen občasným dotekem. A slečna Cerynise je elegantní jako labuť, i když je těhotná… Je určitě minimálně ve čtvrtém měsíci. Dozvěděla jsem se, že se vzali v Anglii. Představte si, že se tam náhodou setkali, když se tak dlouho znali z domova. A tak dále.

Všechny řeči budily o dívku ještě větší zájem. Všechny dámy ji chtěly vidět, aby na vlastní oči spatřily, koho si Beau vybral za ženu. Na Harthaven se snesla celá lavina dam.

„Matka říká, že nikdo pozvání neodmítl,” prohodil Brandon přes rameno. Uchýlili se se synem do otcovy pracovny, aby unikli štěbetající záplavě. Po příjezdové cestě se blížil další kočár. Když zastavil, kočí pomohl vystoupit starší šedovlasé dámě. „Panebože, už jich tu musí být snad stovka, přijely i ty nejstarší.”

Beau došel k oknu. „To je paní Clarková, ne?” „Jo, Abigail Clarková.”

, Neviděl jsem ji celá léta. Vlastě jsem si myslel, že už je dávno po smrti.”; „Ta má tuhý kořínek.”

Beau pohlédl na hodiny, pootevřel dveře a nakoukl do haly. Zděsil se, když zjistil, že i ta je plná hostů. „Asi máš pravdu, tati. Musí jich tu být víc než sto. Jak dlouho bude ta zatracená věc trvat?”

„Ne tak krátce, abys mohl uskutečnit své plány,” odpověděl Brandon. Beau se k otci otočil. „Co mám v plánu?”

„Z tvého pohledu na hodiny jsem usoudil, že by ses rád s Cerynise co nejdřív vytratil. Obávám se, že se ti to nepodaří.”

„No,” připustil Beau zkroušeně, „skutečně jsem to měl v úmyslu. Očekávám loď s nákladem z Anglie a chtěl jsem, aby Cerynise jela do přístavu se mnou.”

„Co ti přivezou?”

„Kromě jiného i její obrazy.”

Brandon se nedokázal ubránit úsměvu. „Myslel jsem, že jsi ji chtěl co nejdřív dostat zpátky do postele.”

Beau vrhl na otce překvapený pohled. „Jak tě to napadlo?”

„No, hochu, pořád se kolem ní točíš a z tvé dobré nálady usuzuju, že tě dokáže uspokojit. Jsi moudrý, že jsi s tím nečekal celý rok. Někteří muži tak chytří nejsou.”

Beau se otcově suchému humoru zasmál. „Nebuď na sebe tak tvrdý, tati. Máte s maminkou lepší vztah, než má většina mužů se svou milenkou.”

„Jo, ale ona je lepší než všechny milenky.”

Beau se pobaveně usmál. Dobírat si otce ho teď, když se oženil, bavilo daleko víc. „Řekni, tati, když muž začne stárnout jako ty, dokáže stále ještě… fungovat… no, vždyť víš… v posteli?”

Brandona synova poznámka o jeho neschopnosti plnit manželské povinnosti zjevně zaskočila. „Ale chlapče! Za co mě máš? Za nějakýho zatracenýho eunucha? Možná tě překvapí, že tvá matka stále ještě každý měsíc čeká, jestli není těhotná.”

„Promiň!” rozhodil Beau ruce, jako by se bál, že dostane. Veselé plamínky v očích ale hovořily výmluvně a popíchl otce ještě víc. „U starších párů člověk nikdy neví… jestli mají sílu… ehm… završit, co začali.”

Brandon si odfrkl. „Tak nevím, jestli nepřivedu tvou matku do jiného stavu, abych tě přesvědčil, hochu. Tobě teče ještě mlíko po bradě a už si myslíš, že jsem starý. Cha!”

„Jsi na svůj věk háklivý, co?” pokračoval Beau a snažil se zachovat vážnou tvář. „Maminka je ještě mladá a máš strach, že už ji za pár let nedokážeš uspokojit, co?”

„Máš nemístné poznámky, hochu,” odsekl Brandon.

Beau přistoupil k otci a položil mu ruku na rameno. Zjistil, že starý pán má stejně pevné svaly jako on sám a slabost mu nehrozí. „To je v pořádku, tati. Maminka to určitě pochopí, až k tomu jednou dojde.”

„Tenhle zatracenej dům není pro nás dva dost velkej… a nemluvím o tvé matce.” Beau pokrčil rameny. „To je mi jasné, tati. Proto mám dům v Charlestonu.” „To byl dobrý nápad,” smál se Brandon. „Ale když teď čekáte dítě, maminka by byla ráda, kdybyste byli blíž.”

„Myslím, že je ráda, že jsem se oženil.”

„To ano. Nemohl sis vybrat lépe, zvlášť když se nějakou dobu zdálo, že se poohlížíš jinde.”

Beaua jeho slova zaskočila a chvíli trvalo, než se zmohl na odpověď. „Nemluvíš o Germaine Hollinsworthové, že ne?”

„Mě nikdy nenapadlo, že by tě mohla zajímat,” ujistil ho Brandon. „Ale tvá matka měla strach.”

Beau se neubránil smíchu. „Maminka by určitě pukla vzteky, kdybych si přivedl jako svou manželku Germaine.”

„Jak můžeš něco takového říct?” ohradil se pobaveně Brandon. „Oba dobře víme, že tvoje matka je ta nejsladší a nejmírnější bytost, jakou si lze představit.” „I přes její irský temperament a neústupnost?”

Brandon se ušklíbl. „No, nikdy mi to nevadilo, nebyl důvod. Ale Germaine by ji dokázala rozpálit.”

V tu chvíli se Germaine necítila nejlépe. Seděla se strojeným úsměvem na pohovce proti hostitelce a v duchu soptila. Nedokázala snést, že středem pozornosti je ta holka, kterou před lety s kamarádkami tak rády trápily. Ze všech stran se hrnula slova chvály a obdivu na tu, které říkaly Tyčka. Teď už Cerynise nevypadala tak vysoká, když se zaoblila ženskými tvary. Germaine ale tu skutečnost považovala za osobní potupu. Jak si ta potvora může dovolit vrátit se tak krásná, vyrovnaná a sebejistá. Jako nějaké nadpozemské stvoření.

Heather Birminghamová na své snaše očividně lpěla a ochraňovala ji jako matka. Lidé tu vnímali Heather jako hodnou, vlídnou a chápavou ženu, navíc ještě krásnou a milou. Skutečnost byla ale taková, že pouhým pohledem safírových očí dokázala člověka zmrazit a Germaine ještě teď naskakovala husí kůže. Pokusila se o nějakou kousavou poznámku a hrozivější pohled na ni ještě nikdo neupřel.

Upíjela čaj a uvažovala, jestli je to důvod, proč se Heather podařilo tak dlouho udržet svého manžela. Mít za muže tak silnou osobnost, jakou je Brandon Birmingham, není jistě jednoduché. Ale z toho, co se povídalo, ho Heather zvládala překvapivě lehce. Když vešli do místnosti, i cizí lidé vnímali, že se mají rádi.

Pokud Germaine kdy pochybovala o dosažení svého cíle, manželství s Beauem Birminghamem, obavy v ní probouzela jeho podobnost s otcem, mužem, s nímž nebylo snadné manipulovat. Trochu se bála, že s ní nebude zacházet způsobem, na jaký byla zvyklá. Její rodiče jí splnili každé přání. Uvažovala, jestli by se o ni stejně postaral i Beau, ale to očividně nebyl Cerynisin problém. Té potvoře zářil na ruce smaragd a při pohledu na její zásnubní prsten se Germaine dusila závistí.

Tmavovláska odložila šálek s čajem a sladce poznamenala: „Víš, Cerynise, nechce se mi věřit, že jste se s Beauem seznámili za tak romantických okolností. Bylo to skutečně tak?”

Cerynise i přes nechuť k Germaine a její falešné nevypočitatelnosti se vesele zasmála. „Byla jsem do Beaua zamilovaná už od dětství, kdy studoval ve škole mého otce.”

Germaine se podařilo vyloudit na tváři úsměv. „To jsem nemyslela. Všichni víme, že byl studentem tvého otce. Zajímá mě, jak jste se setkali v Londýně. Tvoje poručnice ti jistě nedovolovala stýkat se s námořníky.”

Cerynise se za posledních pět let naučila, jak se vypořádat s jízlivými dívkami. Obvykle jim nejvíc vadilo, když s nimi hovořila klidně a držela se pravdy. „Po smrti paní Winthropové jsem se rozhodla vrátit do Charlestonu. Když jsem zjišťovala, jaké lodi plují do Ameriky, dozvěděla jsem se, že v přístavu právě kotví Beau. A potom se situace vyvinula tak, že jsme se rozhodli před vyplutím vzít.”

Heather se spokojeně usmívala způsobu, jak Cerynise jízlivý dotaz zvládla. Bylo jí jasné, že v Londýně se toho stalo víc, než se dozvěděla od syna a snachy. Všechny podrobnosti

neznala a nemyslela si, že by to bylo potřeba. Nikdo by to do ní neřekl ale nenamlouvala si, že její syn je svatý. Na to se příliš podobal svému otci. Bylo jí úplně jedno, jak k tomu došlo, ale byla nesmírně ráda, že její syn se oženil se ženou, které si může vážit a která si ho v žádném případě neidealizuje.

„Skutečně tomu nerozumím,” nedala se Germaine odbýt. Tvářila se, jako by ji situace vyvedla z míry. „Byl Beau v Londýně dost dlouho, aby se ti mohl dvořit? Nebo vaše manželství vzešlo z okamžitého vzplanutí?” Naklonila hlavu ke straně a položila si prst na bradu. „Připadá mi divné, že když jsme se potkali před salonem madam Ferouxové, chovali jste se k sobě jako cizí lidé.”

Hovor kolem utichal a starší dámy se zájmem naslouchaly oběma dívkám.

„Snažili jsme se s Beauem udržet náš sňatek v tajnosti,” odpověděla Cerynise bez váhání. „Určitě ti to vysvětlil. Trochu mě zaskočilo, když jsem ho potkala s tebou, ale později mi řekl, žes ho požádala, aby tě svezl, když jste se setkali na svatbě nějakého společného známého. Beau mi také řekl, že se v salonu madam Ferouxové zdržel necelých deset minut.”

Germaine zůstala jako opařená. Chtěla Cerynise znemožnit, když všem řekne, že její manžel doprovázel jinou ženu ke švadleně, ale když dívka vysvětlila, jak to skutečně bylo, vyšla z toho jako poražená Germaine. Všichni teď vědí, že Beau se s ní zdržel jen nezbytně dlouhou dobu.

„Po návratu jste žila u svého strýce, profesora Kendalla, že?” zeptala se Irma Parrishová. Nebyla už nejmladší, ale zoufale se snažila působit mladistvě. Oblékala se způsobem, který příslušel ženám o polovinu mladším. Do všeho strkala nos a navíc byla Germaininou sestřenicí, takže bylo pochopitelné, že jí přispěchala na pomoc. „Měla jste k tomu nějaký zvláštní důvod?”

„Neviděla jsem strýčka pět let,” odpověděla Cerynise. „A protože jsme s Beauem nechtěli, aby se o našem manželství vědělo, bylo to dobré řešení.”

„Ale proč jste se snažili sňatek utajit?” vyptávala se Irma dál. „Brali jsme se narychlo a lidé by si to jistě vyložili po svém.. -

No jistě chápete, že nám připadala vhodnější delší známost a zasnoubení. Nebo se mnou nesouhlasíte?”

Irma několikrát otevřela ústa, ale zase je zavřela. Připomínala rybu na suchu. Nakonec ze sebe vypravila: „Myslím, že ano, ale skutečně nechápu, proč jste se ubytovala u strýce.”

Cerynise sice připadalo, že ta žena buď nechápe, nebo pochopit nechce, ale snažila se neztratit trpělivost. „A u koho jsem měla bydlet? Strýček Sterling o to moc stál a Beau byl tak velkorysý, že mi to dovolil, když jsme chtěli vypadat jen jako známí.”

„Beau je skutečně hodný,” prohodila Germaine. „Je hrozně šlechetný. Nebyla jeho dobrota i důvodem k sňatku?”

Cerynise zaskočilo, jak promyšleně Germaine útočí. Už zapomněla, jak dokáže být prohnaná, ale rychle se učila. Jako dítě jen chtěla, aby ji ta černovlasá potvora nechala na pokoji. Teď se ale rozhodla zakročit. Germaine Hollingsworthová bude litovat, že se do Tyčky začala navážet.

„Skutečně si myslíš, že by se Beau oženil se ženou jen z dobroty, Germaine? Pokud ano, tak se v něm velice mýlíš. Beau není žádný prostý a snadno ovladatelný muž, který by se řídil náladami své manželky. Vyžaduje daleko víc. Ale tak může svého manžela znát jen jeho žena.” Významným úsměvem dala najevo, že by o manželovi mohla říct daleko víc, kdyby chtěla. Přiznala dost, ale zároveň prokázala i důležitou vlastnost oddané manželky -diskrétnost.

Heather spokojeně zářila. „Dá si někdo ještě čaj?” vyptávala se vesele a rukou naznačila sluhovi, aby dámám přinesl sendviče a zákusky.

Abigail Clarková se pomocí hole nadzvedla a posunula se v křesle. „Připomíná mi to, čím musela projít Heather, když si ji Brandon přivezl z Anglie. A tenkrát se mi to nelíbilo o nic víc než teď.”

Rozhodující slovo pronesla nakonec Marta Devonshireová, která byla pokrevně nebo sňatkem spřízněná se všemi významnými rodinami v kraji. Zadívala se lorňonem na Cerynise a oznámila: „Nikdy jsem si nemyslela, že by cestování přidalo ženě na kvalitě. Musím ale připustit, že jsem se mohla mýlit. Ještě jsem neviděla tak milou a půvabnou mladou ženu.”

Potom se posadila a sledovala, jak shromážděné dámy souhlasné přikyvují. Většina z nich by si za žádných okolností netroufla Ji odporovat.

O hodinu později posezení skončilo a hosté se zdráhavě začali rozcházet. Hodně z dam se chtělo ještě zdržet, protože zjistily že Cerynise je velice zajímavá a příjemná společnice. Když Heather zachytila zamračený pohled svého syna, sama je vyprovodila a připomněla jim, že se s Cerynise setkají na Suzannině zásnubním plese. Poslední hosté přesto odjížděli pozdě odpoledne.

Beau se vrátil z venku, kde se snažil chůzí zahnat nervozitu a spěšně vzal manželčin klobouk a plášť. „Nezlob se, že tolik spěchám, mami, ale musím se vrátit do Charlestonu. Ta svačina se poněkud protáhla.”

Políbil matku na tvář a rozloučil se. Za chvíli se na verandě objevil Brandon, aby jim spolu s manželkou zamával. Když kočár zmizel, objal ženu kolem pasu, naklonil se k ní a zašeptal: „Co byste řekla ještě jednomu synovi, madam?”

Heather na něj překvapeně pohlédla. „Proboha, jak jsi na to přišel?”

„Beau si myslí, že už nedokážeme souložit.”

Heather se pobaveně zasmála a objala manžela kolem pasu. „Moc dobře tě nezná, viď? Ale to pozná, až bude ve tvém věku. Myslím, že místo dalšího potomka bychom se mohli vydat na příští plavbu s ním. Chce vzít s sebou Cerynise, až se dítě narodí. A tys na lásku k moři taky nezapomněl.”

„Madam, vás láká hlavně vnouče,” obvinil ji v žertu.

Heather ho pohladila a zadívala se mu do očí. „Mohli bychom trávit spoustu času v kajutě a milovat se. A kdo ví, co by z toho mohlo vzejít.” „Kdys říkala, že Beau vyplouvá?”

Beau sáhl po klice, aby manželce otevřel, ale v tu chvíli se tmavozelené dveře rozlétly a v nich stál muž oblečený jako komorník.

„Jaspere?” vydechla Cerynise překvapeně. „Proboha, kde se tady berete?”

Komorník se zdráhavě usmál. „Váš manžel nás pozval, abychom pro něho pracovali. Dokonce nám zaplatil cestu.”

„Vám?”

„Ano, madam,” přikývl Jasper. „Je tu i Bridget a ostatní. Přivezli jsme vám také vaše obrazy. Nic se s nimi nestalo a dovolil jsem si je přidat k ostatním v pracovně.”

Když Bridget zaslechla z přední části domu hlasy, vyběhla kuchyně. Jak ji Cerynise zahlédla, spěchala ji přivítat. Objaly se a radostí se rozplakaly.

Vypadáte výborně, slečno… chci říct paní Birminghamová. Nikdy jste nevypadala líp.” Uslzenýma očima sklouzla k oblině na bříšku, které už bylo znát i pod šálem. „A budete mít malý. To jsem moc ráda, madam.”

Díky, Bridget.” Cerynise vzala služebnou za ruku a pohladila ji. Znáš se s mým

manželem?”

Zahlédla jsem kapitána Birminghama jenom na lodi, když jsme vám přivezli šaty. Ale kdybyste se mě tenkrát zeptala, řekla bych vám, že mezi váma něco bude. Ale nenapadlo by mě, že se ještě před odjezdem z Londýna vezmete. Tak nám to aspoň říkal pan Monet. Musela jste z toho být zmatená, když se všechno udalo tak rychle.”

„Znám svého manžela už od dětství, Bridget, a milovala jsem ho už jako školačka. Proto mi to nijak náhlé nepřipadalo.” Potom se smíchem dodala: „Ale jemu možná ano.”

Když k nim Beau přistoupil, Cerynise je navzájem představila. Její manžel se služebné zeptal: „Ukázal vám Philippe, kde budete bydlet?”

„Ach ano, pane. V domku pro služebnictvo v zahradě. Můžu vám říct, pane, že lepší bydlení pro personál jsem ještě na mou duši neviděla.”

„Doufám, že se vám tam bude líbit.”

„Určitě, pane. A moc vám děkujeme, že jste nám poskytl peníze na cestu. Bez vaší velkorysosti bychom se sem nedostali. Jasper vedl pečlivě účty, tak přesně víme, kolik jsme utratili.”

„Sehnat dobré služebnictvo je dneska velice obtížné, takže jsem na tom vlastně vydělal,” ujistil ji Beau.

„Všichni si ceníme, pane, co jste pro nás udělal.”

Cerynise se podívala na manžela a konečně pochopila. „To kvůli nim jsi tak spěchal domů?”

Beau pokrčil rameny. „Myslel jsem, že by se měli objevit každým dnem. Ale protože jsem to mohl jen odhadnout, každý den jsem kontroloval lodě, které připlouvaly z Londýna. Dnes dopoledne jsem ale neměl čas.”

„Zdá se, že mi rád připravuješ překvapení,” prohodila šťastná manželka se smíchem.

Beau sklouzl pohledem k jejímu bříšku a namítl: „V ohledu jsi přece jen daleko lepší.”

Při přípravě na Suzannin zásnubní ples si dala Cerynise na vzhledu hodně záležet. Bylo jí jasné, že tam bude nejen Germaine, ale i mnoho dalších dívek, které uvažovaly o Beauovi jako o možném manželovi. Madam Ferouxová a její švadleny neúnavně pracovaly, aby modrý model dokončily včas. Beau si přál, aby měl stejný střih jako růžové šaty, které si Cerynise oblékla ten večer, kdy na lodi hostil své přátele z honu. Bylo potřeba ale trochu prodloužit živůtek, aby co nejvíc zakryl narůstající bříško. Pod ním pokračovala bohatá, korálky pošitá sukně. Dlouhé splývavé rukávy připomínaly dobu rytířů a jejich dam, ale výstřih zůstal čtvercový. Beauovi se na manželce moc líbil a trval na něm.

Vlasy měla Cerynise vyčesané vysoko nahoru, aby vynikly náušnice s perlami a diamanty. Jako opožděný svatební dar jí Beau věnoval náhrdelník z osmi šňůr perel s uzávěrem s růžovou kamejí lemovanou drobnými diamanty. Cerynise nevěděla, jak poděkovat, protože něco tak nádherného v životě ani neviděla, natož aby jí to patřilo. Náhrdelník byl sice drahý a krásný, ale daleko víc si cenila způsobu, jakým jí manžel věnoval snubní prsten. Poklekl před ní, stáhl jí z prstu zlatý kroužek a slíbil jí, že bude spolehlivým a milujícím manželem. Potom jí navlékl na prsteník diamantový prsten, políbil ho a vstal, aby spojení zpečetil polibkem na rty. Následoval večer, na který ani jeden z nich nezapomene. Začal soukromou večeří v ložnici, pokračoval společnou koupelí v Beauově prostorné vaně, ve které mohli ležet vedle sebe, a završením byla promilovaná noc.

Když se navečer začal na sestřin zásnubní ples připravovat i Beau, požádal Cerynise, aby mu pomohla upravit vázanku. Cítila, že za tím budou zase nějaké postranní úmysly. Když se k ní sklonil, zašeptal: „Lákavý pohled.”

Při pohledu dolů Cerynise zjistila, že má téměř odhalená ňadra. Zvedla hlavu a s úsměvem prohodila: „Byla jsem si jistá, že takový se ti naskytl už mnohokrát.”

„Jo, ale tentokrát nemusím držet ruce v kapsách. Mohu si sáhnout, kam chci pokaždé, když najdeme alespoň trochu soukromí, madam,” vydechl, rty jí přejížděl po čele a současně jí vzadu rozepínal šaty. Korálky pošitý živůtek jí sklouzl z ramen k pasu. Pod batistovou, krajkou lemovanou košilkou se rýsovala plná ňadra.

Cerynise se nebránila a oči jí zářily, když jí Beau stahoval ramínka košilky, která se vzápětí také snesla k pasu. Růžově zakončené pahorky se hrdě tyčily a přímo si říkaly o dotek. Beau se klonil a vzal růžovou bradavku do úst. Vychutnával slastný pocit i Cerynisiny vzdechy. Ta jen tiše stála a vnímala doteky jeho rtů a jazyka na kůži. Vztyčené bradavky si žádaly víc a dívka se prohnula. Začala přerývaně dýchat, protože Beau její prohnutí náležitě využil. Potom přešel od vlhkých bradavek nahoru ke krku a nakonec se zmocnil jejích úst.

Když se napřímil, Cerynise se nedokázala udržet na nohou. Přitiskla se s němu a bez dechu prosila: „Ještě.”

„Až se vrátíme domů,” zamumlal chraplavě. Natáhl jí košilku i živůtek šatů a zapnul je. „Berte to jako závazný slib, madam.”

„Ale mě se teď vůbec nikam nechce,” zašeptala rozechvěle. „Celý večer budu myslet jen na tebe.”

„O to mi šlo, madam,” smál se vesele. „Při každém tanci, každým pohledem a dotekem budeme přiživovat plamínek a stále budeme myslet na to, co nás čeká po návratu domů.”

Cerynise nespokojeně zasténala. „Myslíš, že je možné, aby manželka znásilnila svého muže?”

„Ty máš nad mým tělem daleko větší moc než já sám, ale jak by bylo možné mluvit o znásilnění, když bych se velice ochotně připojil?”

Cerynise mu rozepnula kalhoty a oplatila mu laskání. Spokojená s výsledkem se s úsměvem stáhla.

„Teď budu celý večer připravený,” zasténal Beau a položil si její dlaň zpátky na citlivé místo.

„Když mám trpět já,” vydechla a špičkou jazyka mu objížděla rty, „tak vy taky, pane.” Pod rukou cítila pulsující horko. Bylo jí jasné, že Beau by rád pokračoval, ale odtáhla dlaň.

Beau si byl jistý, že mu bude trvat minimálně hodinu, než se uklidní. „Už jsem ti někdy řekl, jaká jsi dračice?”

Cerynise se usmála. „Jen v posteli, pane. Jen v posteli.”

Když kočár zastavil před domem, mnoho hostí už bylo uvnitř Beau pomohl Cerynise vystoupit a letmo ji políbil. Cestou do Harthavenu zamračeně uvažovala, jak večer proběhne. Zvlášť ji zajímalo, jak bude odrážet zvědavé otázky Beauových zhrzených obdivovatelek.

„Kdybys tušila, jak jsi krásná, má lásko,” zašeptal jí do ucha „nedělala by sis starosti. Zvlášť s někým jako Germaine.”

„Ta si určitě myslí, že jsem tě do manželství zlákala nějakým nekalým způsobem,” poznamenala Cerynise. „A všichni ostatní budou uvažovat, jak dlouho jsem už těhotná. nebo mi budou pohledem dávat najevo, že za daných okolností bych tu neměla být.”

„Jsi Birminghamová,” ujistil ji Beau. „Patříš sem víc než oni všichni dohromady. A co se týče tvého stavu, nemáme se za co stydět, lásko. Když jsi otěhotněla, byli jsme řádně oddáni.”

Cerynise si povzdechla. „To je všechno pravda, Beaui, ale řečem nezabráníš.”

„To přejde samo… až nám bude tak osmdesát,” zažertoval a políbil ji na čelo.

Obdivně pohladila klopu jeho kabátu. Kromě bílé košile, vázanky a stříbřité brokátové vesty

byl oblečený celý v černém a slušelo mu to stejně jako v den, kdy ho potkala s Germaine. „Zůstaneš se mnou, viď?”

„Budu neustále tak blízko vás, že vás to bude mrzet, madam.”

„To nikdy.”

Beau si podvlékl její paži pod svou a vedl ji přes verandu ke vchodu. Komorník od něj vzal její modrý plášť a vykročili k hostům. Když je zahlédla Heather, spěchala svého syna a snachu přivítat. Nejdřív oba políbila a potom se se zářivým úsměvem obrátila k hostům a půvabným gestem je přiměla na chvíli přerušit konverzaci. Okamžitě se k ní přidal manžel a objal ji kolem ramen.

„Dámy a pánové,” oslovila známé a přátele. „Těm, kdo ji ještě neznají, bych ráda představila svoji snachu Cerynise Birminghamovou, dceru nebohého Marcuse Kendalla, na kterého si většina z vás jistě pamatuje. Beau a Cerynise se vzali koncem října v Anglii, těsně před odplutím do Ameriky. Chtěli svůj sňatek udržet v tajnosti, i když s důvody se nesvěřili ani mně. Myslím si, ze nás nechtěli připravit o svatbu v kostele. Ale situace se vyvinula jinak a my s Brandonem se v srpnu staneme prarodiči.”

Následoval srdečný potlesk spojený se smíchem a gratulacemi.

Cerynise si oddechla, protože cítila, jak napětí v sále povoluje.

Uklidnila se, protože Heather zvládla situaci skvěle. Tchyni se povedlo rozetnout problém a s neuvěřitelným půvabem předejít všem řečem i zvědavým pohledům.

Beau představoval svou manželku hostům, kteří jim přicházeli popřát všechno nejlepší. Mnozí z jeho kamarádů bývali žáky jejího otce a většinou vzpomínali na bývalého učitele v dobrém. Za chvíli začala Cerynise jména splývat, protože celá lavina hostů chtěla novomanžele přivítat zpátky doma a popřát jim do manželství hodně štěstí. Po jejím prosebném pohledu se Beau na chvíli omluvil, aby si mohl s manželkou zatančit.

„Je to lepší?” ujistil se, když ji vedl při waltzu.

Cerynise se spokojeně usmívala. Nejenže se její obavy nevyplnily, ale také vychutnávala první tanec se svým manželem. Byl stejně obratný jako učitelé tance, které jí najala Lydie Winthropová. Vypadal jako princ z pohádky. Kroužil s ní kolem sálu s takovou jistotou, že se mohla klidně věnovat hovoru.

„Tvoje matka situaci hodně usnadnila,” poznamenala spokojeně. „Právě teď mám pocit, jako bych se vznášela na obláčku. Spadla ze mě obrovská tíha.”

„Tak se cítíš po milování se mnou?” zeptal se vzápětí s potměšilým úsměvem.

Chvíli vypadala zaskočeně, ale nakonec jeho poznámku pochopila. „Tvoje tíha je daleko příjemnější, lásko, ale myslím, že víš, jak po tvém těle toužím. A zatím jsem nezahlédla ani kousek.”

Beau si ji s rozzářenýma očima dál dobíral. „Jako byste viděla i jiné muže, madam.” Potom zavrtěl hlavou. „Ne, když jsi zrudla až ke kořínkům vlasů při pohledu na mou hruď, bylo mi jasné, že jsi před svatbou žádného nahého muže neviděla. Ale vyhovuje mi to, chci tě mít jen pro sebe.”

„To můžete, pane. Kdykoli se vám zachce.” „Nahoře je můj starý pokoj,” navrhl.

Cerynise se ostýchavě usmála. „Jistě je ti jasné, že si našeho zmizení všichni všimnou.”

Beau si ztrápeně povzdechl. „Jo, a taky by se nám nepovedlo upravit ti vlasy tak hezky, jako je máš teď. Sice po vás moc toužím, madam, ale obávám se, že budeme muset vydržet, dokud se nevrátíme domů.”

„Děláte si ze mě legraci, pane,” flirtovala dál. „Určitě dobře víte, že bych s vámi bez váhání

šla, kdybyste mě pozval nahoru.”

Beau se dobře bavil. „Udělal bych to, madam…, ale musel bych mít jistotu, že nás nikdo nepůjde hledat.”

Jedna z přítomných se při pohledu na půvabný pár neubránila vzteku. Germaine Hollingsworthová stála chvíli sama v plném sále a zalykala se žárlivostí. Nepochybovala, že nebýt Cerynise vznášela by se v Beauově náručí ona. Vypadal velice mužně, byl vysoký a silný, ale dokázal se pohybovat velice půvabně. Jako mladý dub. Napadlo ji to pokaždé, když se jakoby náhodou dotkla jeho pevné hrudi. Představovala si, jak přejíždí dlaněmi po jeho nahém těle, obdivuje jeho vypracované svaly a probouzí v něm vášeň, která z něho dělá jejího zajatce. Jenomže na první pohled bylo jasné, že patří Cerynise. Kdyby se na ni někdy podíval tak, jako na Cerynise před salonem madam Ferouxové, mohla by se opájet nadějí, že má šanci. Dobře dávkované pokušení dokáže rozleptat ty nejčestnější úmysly, ale srdce musí chtít. Pokud Beau považuje Cerynise za nejvzácnější klenot, nemůže si Germaine nic slibovat. Přála si, aby Tyčka zemřela, nejlépe hned teď, ale stačilo by i při porodu.

Beau se utápěl v hnědých očích své manželky. Zářily láskou k němu. Chápal ji jako požehnání a vířil se svou krásnou ženou po parketu. Shodli se v tanci a souzněli i duševně. Nepochyboval o tom, protože vnímal plamínky touhy a věděl, že ona je cítí také.

Pro Cerynise v tu chvíli existovala jen náruč jejího muže a jeho oči. Tiše se ujišťovali o vzájemné lásce a sdíleli svá tajemství. Uchovávala si lehké vzrušení z jeho slibu doma a při každém doteku jeho stehna nebo stisku dlaně v pase se těšila na chvíli, až budou spolu zase sami. Prsty mu hladila látku kabátu a občas mu dala náklonnost najevo způsobem přijatelným mezi lidmi, ale každý pohled byl podbarvený erotickým významem a každý úsměv připomínkou toho, co je čeká po návratu domů, protože jen tam se cítili skutečně v soukromí. Pomalý rytmický tanec probouzel touhu, představoval smyslný rituál, který je vzrušoval, ale věděli o tom jen oni.

Hudba dál plnila taneční sál a Beau jen nerad přepustil svou ženu dalším z Birminghamů. Sám provedl matku, sestry a sestře-nice. Patřila k nim i malá Tamarah. I když prosila rodiče, aby mohla zůstat až do konce, poslali ji ve vhodnou hodinu do Brennina pokoje. Ostatní mladé dámy v sále jako by pro Beaua neexistovaly. Pohledem i srdcem byl připoutaný ke své manželce, která i když tančila s jinými muži z rodiny, měla oči jen pro něho.

Na chvíli Beaua odvedli stranou jeho přátelé. Zatímco se s nimi smál a povídal, Cerynise s Brennou si vzaly šálek punče. Sledovaly tančící páry a za chvíli si všimly, jak Germaine láká na parket Michaela Yorka. Muž si nebyl jistý, jak na její pozvání odpovědět, ale na parket se mu s ní očividně nechtělo. Hloubka jejího výstřihu v něm budila rozpaky. Dívka se nořila z tmavofialových šatů a pozornost budilo spíš jejich vypracování než její krása. Michael se snažil dívat všude možně, jen ne na ni, a jakmile tanec skončil, spěchal zpátky ke své snoubence. Ta s úsměvem naslouchala jeho vyprávění. Po chvíli políbil Suzanne ruku a s úlevou ji vyzval k dalšímu tanci. S ní se pohyboval uvolněně.

Cerynise bylo jasné, že je jen otázkou času, než se zaměří na Beaua. Jen na to pomyslela, Germaine už se k němu s úsměvem blížila.

Brenna se k Cerynise naklonila a zašeptala: „Všimla sis, kam se vydala?”

„K mému manželovi,” odpověděla Cerynise znechuceně.

„Nechtěla bys jí vyškubat vlasy?” procedila Brenna skrz zuby.

„I s kořínky,” ujistila ji Cerynise a vybavila se jí chvíle, kdy ji sžírala žárlivost, když Beau pomáhal Germaine z kočáru před salonem.

Brenna jí pohladila ruku. „Neboj se, Beau si s ní poradí.”

Cerynise si povzdechla. „Jenomže se k ní musí chovat slušně.”

Díky popularitě mezi muži stouplo Germaine sebevědomí natolik, že od každého příslušníka opačného pohlaví očekávala, že okamžitě všeho nechá a bude se věnovat bezvýhradně jí. Ale Beau si právě povídal s přáteli a vůbec si nevšiml, že k němu přišla. To ji vyděsilo a popudilo. Založila si ruce v bok a dupla, aby ho upoutala. Když si Beau uvědomil, kdo před ním stojí, představil ji mladíkovi, který si s ní šel docela rád zatančit.

„Výborně!” vyhrkla spokojeně Brenna a rozzářila se. „Není skvělej?” zašeptala švagrové.

„Ano,” souhlasila Cerynise šťastně.

„Podívej,” pokračovala Brenna, „jde za tebou.”

Beau se na sestru tázavě usmál a vzal Cerynise za ruku. „Máš nějaké námitky proti tomu, abych si zatancoval s manželkou maličká?”

Brenna na hru přistoupila a s předstíranou vážností odpověděla - „V žádném případě, pane.”

Když Beau s Cerynise odešli, rozhlížela se, kam položit šálky od punče. Všimla si, že se k ní blíží o několik let starší hnědovlasý mladík. Poznala v něm Clayova nejlepšího kamaráda. „Promiňte, Brenno, nešla byste si zatancovat? Clay říkal, že nebudete proti.” „Ten nápad se mi moc líbí, Todde,” odpověděla s úsměvem.

Todd jí vzal z rukou šálky, položil je jednomu z procházejících sloužících na tác a na tváři se mu objevil široký úsměv. Dvorně se uklonil, nabídl jí rámě a vedl k parketu. I na dálku cítil z opačné strany sálu pohled jejího otce.

Heather se na manžela povzbudivě usmála a čistila mu z klopy několik smítek. „Todd žádá tvou dceru jen o tanec, můj drahý. Byla bych moc ráda, kdybys mi udělal stejnou laskavost.”

Brandon srazil paty a uklonil se. „Mohu vás požádat o tento tanec, madam?”

„Velice ráda vám vyhovím, pane.”

Brandon ji majetnicky objal kolem pasu a vedl k prázdnému místu na parketu. Jakmile začali tančit, vrátil se k původnímu tématu. „Přeslechl jsem, že by se Clay zmínil o náklonnosti Todda Phelpse k naší dceři.”

„No, ale je to moc příjemný mladík, z dobré rodiny a Brenně je teprve šestnáct…”

„Dívám se na to stejně, madam.”

Heather se usmívala snaze svého manžela neztratit nejmladší dceru z dohledu. Brenna byla jeho mazlíček a zdálo se, že mu pro ni žádný mladý muž nebude připadat dost dobrý. Musel by prokázat skutečně výjimečné vlastnosti, aby našel u jejího otce pochopení.

O chvíli později se vyšli Beau s Cerynise na verandu nadýchat čerstvého vzduchu. Ruku v ruce se uchýlili do odlehlého kouta, který se díky vzrostlému olivovníku utápěl ve stínu. Cerynise se ve večerním chladu zachvěla. Beau si rozepnul kabát, přitáhl ji k sobě, opřel se o zeď a objal svou ženu kolem ramen.

Cerynise si toužebně povzdechla. „Když jsem do tebe byla jako malá holka beznadějně zamilovaná, nikdy by mě nenapadlo, í budu někdy stát na vaší verandě jako tvoje manželka a budu nosit tvé dítě. O tom, že se stanu tvou ženou jsem snila už dávno, lásko. Nakonec mi to připadalo tak nesmyslné, že jsem si podobné myšlenky zakázala. Daleko od domova jsem pochybovala, že tě ještě kdy uvidím. Alistair se zřejmě nikdy nedozví, jakou laskavost mi prokázal, když mě vyhodil z domu.”

Beau se zasmál. „Když tě poslouchám, měl bych mu vyjádřit vděčnost polibkem, ne mu jednu vrazit.”

Tak polib mě,” zašeptala Cerynise a zvedla k němu tvář.

Splnil její požadavek s náruživostí, která šla hodně za obyčejný manželský polibek.

Cerynise se k němu tiskla, objímala ho kolem krku a v aktivitě nezůstávala pozadu. Takový vášnivý polibek v mžiku znovu oživil plamínky zažehnuté už doma. Beau jí levou rukou objímal kolem pasu a pravou hladil po zádech stále níž.

Vyrušilo je důrazné odkašlání. Cerynise by od něho odskočila, ale Beau ji pevně držel. Teď nebyla vhodná chvíle, aby ho manželka opustila.

Beau poznal, že nedaleko stojí nějaká žena. Nahlížel do stinných míst kolem verandy, až v jednom ze světel zahlédl Germaininu tvář.

„No, vy dva asi nedokážete být jeden bez druhého ani chvíli.” Z jejích slov bylo jasné, že ji pohled na ně vzrušoval a v duchu se utvrdila v tom, že Beau má stejné zájmy jako ona.

„To je výhoda manželství. Můžeme být spolu stále,” prohodil Beau nenucené.

„Neměl byste ale zapomínat, že můžete jiné uvádět do rozpaků,” švitořila. „Takové intimnosti by se měly odehrávat v ložnicích, ne na verandě, kde se může každou chvíli někdo objevit.”

„Zvláštní. Obvykle slyším, když se někdo blíží. Zvlášť po dřevěné podlaze. Ale tentokrát nezavrzalo jediné prkno.” Beau se zadíval k okraji jejích dlouhých šatů. Otevřené dveře pracovny ukazovaly, odkud se objevila. Ruce držela za zády a Beau usoudil, že v nich něco ukrývá. „Nezbývá mi než uvažovat o tom, že nemáte na nohou boty.”

Germaine se zasmála a ukázala ruku, ve které držela střevíčky. Druhou naznačila káravé gesto. „Neplížím se tu, abych špehovala, Beaui. A i kdybych to dělala, nijak vás to neomlouvá. Budu se o vašem chování muset zmínit vaší matce. Pro mladé, nevinné děvče není procházka po Harthavenu bezpečná. Taková nestoudnost by ji mohla k smrti vyděsit.”

Beau se jí upřeně díval do očí a dál objímal svou ženu kolem pasu. Nechtěl, aby utekla a nechala ho s tou ženskou samotného „Omlouvám se, pokud jsme se nějak dotkli vašich jemných citů Germaine, ale nechce se mi věřit, že právě vy byste mohla být šokovaná. Pokud je mezi námi někdo skutečně nevinný, pak je to moje žena.”

Germaine se nebezpečně zablýskalo v očích. „Co tím chcete naznačit?”

„Opravdu vám to mám říct?” ujistil se.

„Pokud mě chcete nějak napadnout, ráda bych věděla, kde k tomu berete právo,” pronesla ukvapeně. „Já jsem totiž nikdy neudělala nic, za co bych se musela stydět.” „Žádné koupání bez šatů s Jessie Fergusonem minulé léto?”

Germaine poklesla čelist. Tohle se mohl dozvědět jediným způsobem! Ten mizera Jessie! Nedokázal držet jazyk za zuby! „To je sprostá lež, Beaui Birminghame! Já bych nikdy -”

„V tom případě to musí být nějaká jiná Germaine Hollingsworthová, která ráda nahá dovádí se svými společníky. Jessie není jediný, kdo se svým úlovkem pochlubil. On zvítězil pod fíkovníkem. A je tu také Frank Lester. Toho si osedlala ve stodole jeho otce. Z toho, co jsem zaslechl, prošlo jejím životem už hodně mužů. Zdá se, že je to právě ta Germaine Hollingsworthová, která je svádí, a když se rozpálí, je ochotná k čemukoli. Povídá se, že rozdíl mezi ní a ženami, které se tím živí, je v tom, že ona to dělá zadarmo a víc si to vychutná.”

Germaine se uštěpačně ušklíbla. „Z toho, co slyším, je jasné, že jste prodejné ženy často vyhledával.”

„No, alespoň jsem se netvářil jako pokrytecký svatoušek.”

Germaine bojovně zvedla bradu. „Je jasné, že nějaká žena zneužila mé jméno. Měla by se držet co nejdál, protože docela dobře zacházím s otcovou puškou, a když mě někdo takhle odporně pomlouvá, mohla bych si ho splést s krysou. I vy, Beaui Birminghame, byste se mohl ocitnout v nebezpečí života, kdybyste o mě ty nesmysly šířil dál.”

Beau se zdvořile usmál. „Možná by vás překvapilo, jakou mate pověst, Germaine. Všichni

mladíci v kraji vědí, kde bydlíte.

„Proto jste mezi muži tak oblíbená. Překvapuje mě, že se vám to ještě nevymstilo.”

„Jako té vaší prostoduché manželce?” sjela Germaine Cerynise ledovým pohledem.

„Moje žena zřejmě netuší, o čem mluvíte, Germaine. Oba se na dítě moc těšíme.”

Tmavovláska se s úšklebkem opřela p sloup a obula si boty. Potom si urovnala sukni a jako dáma vplula francouzskými dveřmi dovnitř.

Cerynise si s úlevou vydechla. „Obávám se, že Germaine už tě nebude mít moc ráda.”

„Pochybuju, že jí šlo o mě. Líbilo by se jí nosit jméno Birminghamová a utrácet mé peníze. Nic jiného ji nezajímalo. Rodiče ji tak rozmazlili, že si nedokáže představit manželství s někým, kdo by nebyl tak bohatý.”

„Ani kdyby se jednalo o tebe?” Cerynise se k němu znovu přivinula. „Chudinka Germaine. Je bláhové hledat bohatství, když muž jako ty je daleko cennější. Ale jsem si jistá, že druhý Beau Birmingham neexistuje.”

Beau se k ní sklonil a políbil něžně do vlasů. „Nejste prostě objektivní, madam.”

„Ne,” souhlasila. „A teď mě ještě polib, než se vrátíme dovnitř.”

15

Blížil se konec května a keře azalek postupně odkvětaly. Bez bujných květů fuchsií město ztrácelo hodně ze své krásy. To se týkalo i zahrady kolem Beauova domu. V polovině měsíce se jednou ráno objevil Sterling Kendall s množstvím krabic se semínky a sazenicemi kvetoucích stromů a keřů s pečlivě obalenými kořeny. S Beauovým souhlasem trávil pak několik dní v zahradě, která působila původně příjemným dojmem, aby ji proměnil na nádherné místo. Když rostliny vysadil, vysvětlil neteři, jak se o ně mají starat. Tvrdil, že péče o rostliny jí může být dobrou průpravou pro péči o dítě.

Cerynise zpočátku jeho nadšení nesdílela, ale postupně nacházela v zahradničení radost. Překvapilo ji, že může být dobrodružné sledovat, jak se rostliny po několika týdnech péče odměňují. Zahrada se zakrátko stala jejím oblíbeným místem, kde pracovala i odpočívala. Když nemalovala v Beauově pracovně, bývala v zahradě a pečovala o záhony, odstřihávala uvadlé květy nebo se pokoušela zachytit jejich krásu na plátno, než ztratí barvu. Těšilo ji vytvářet krásné kytice do váz v domě a v pokojích, které pár obýval, to bylo znát. Dokonce i Beaua zahrada zaujala, a když měl čas, přidal se k Cerynise. Pořídili kovový zahradní nábytek. Lavičky umístili pod stromy a podél pěšinek a u domu vytvořili zákoutí, kde často snídali i obědvali. Občas se v zahradě chovali jako rozpustilé děti. Házeli po sobě listí a stříkali vodu, dokud se jeden nevzdal. S pokročilým těhotenstvím ale Beau často chytil Cerynise do náruče a odnesl ji domů.

Zanedlouho nechali v zahradě postavit malý domek s podezdívkou z bílých cihel. Aby nenosili špínu do domu, byla v něm i koupelna. Na střechu byla umístěna velká měděná nádrž. Po několika hodinách na slunci se v ní voda příjemně ohřála. Spodní část nádrže byla dírkovaná s možností regulovat proud vody posunováním měděného plátu pomocí řetízku. Když se nádrž vyprázdnila, nalila se do ní voda na další den. Cerynise i Beau osvěžující koupel po práci v zahradě milovali. Mýdlo, ručníky i čisté oblečení bylo stále po ruce. Beau si zvykl ráno vyklouznout a vykoupat se, než se oblékl do práce. Bylo to jednodušší než plnit vanu nahoře v koupelně. Voda byla po ránu sice dost chladná, ale koupel ho osvěžila na celý den.

Beau teď řídil přepravní společnost a sklady, které patřily jeho strýci. Vedl také vykládání lodí. Práce se mu dařila, ale stále odmítal přijmout povinnosti spojené s podílnictvím, které by ho připoutaly k pevnině. Byl odhodlaný ještě jednou vyplout.

Stephen Oaks se vrátil z cesty podél pobřeží. Veškerý náklad se mu podařilo úspěšně prodat. Přivezl potřebné stroje a prokázal, že je nejen schopný kapitán, ale i obchodník. Poslední dobou začal kapitánův dům navštěvovat poměrně často. Nešlo mu ani tak o hovor s Beauem, ale dvořil se Bridget. I Cerynise si všimla, že služebná je do Oakse zamilovaná. Kdykoli měla volno, procházela se po městě zavěšená do budoucího kapitána Audacia.

Cleveland McGeorge se rozhodl dokázat, že Cerynisiny obrazy prodá i s jejím jménem. Chvíli mu to sice trvalo, ale nakonec uspěl hned při třech různých příležitostech. Dva prodal bohatým mužům z New Yorku a třetí Martě Devonshireové. Vzápětí se na něj obracely téměř všechny bohatší rodiny z Charlestonu a okolí. S uspokojením je musel požádat, aby počkaly, protože Cerynise nedokáže malovat tak rychle, aby poptávku mohl uspokojit. Všichni teď měli o její obrazy zájem.

Hezky se začínal rýsovat i portrét Heather s oběma dcerami. Tváře už byly téměř hotové a vlasy a šaty už nebudou tak náročné. Cerynise doufala, že obraz dokončí do Heatheřiných narozenin.

Poslední dobou si dívka uvědomovala, že v životě neprožívala šťastnější období. Byla provdaná za muže, kterého už od dětství obdivovala, a jejich vztah se každým dnem prohluboval. Oba se těšili na svého prvního potomka a začali mu vybírat jméno. Místnost za koupelnou byla upravena na dětský pokoj. Většinou byla vybavena novým nábytkem, ale z Harthavenu nechali přivézt kolébku po Beauovi, která tam už přes dvacet let odpočívala.

Cerynise s Beauem se radovali z každého společně prožitého okamžiku a byli si stále bližší. Rádi trávili čas doma. Připomínali milence z Shakespearových a Chaucerových děl. Zároveň byli zahrnuti pozváními od mnoha významných charlestonských rodin. Cerynise nechávala na Beauovi, aby vybral, které přijmou a které budou muset odmítnout. Mezi přijatými byla úhledně psaná pozvánka od Marty Devonshireové. Beau si nebyl jistý, jak se večer u staré dámy vyvine, ale Cerynise si za chvíli připadala jako před lety ve společnosti Lydie Winthropové. S potěšením zjistili, že obvykle rezervovaná dáma je velice vtipná, a dokonce i Beau se přistihl, jak se z plných plic směje.

V týdnu se Beau obvykle vracel domů na oběd. Pokud měl kolem poledne nějakou schůzku, přijížděl dřív, aby se o společnost své ženy nepřipravil. Ať jedli venku nebo u velkého stolu v jídelně, sedávali blízko sebe, povídali si a smáli se. Cerynise zajímalo, co je nového v přepravní společnosti a s jakými lidmi se Beau setkal. Beau jí o práci rád vyprávěl, ale nudné detaily vypouštěl. Občas se svěřil i s drobnými nepříjemnostmi, protože manželka ho dokázala uklidnit tak jako nikdo jiný. Po jídle se chvíli procházeli v zahradě nebo si povídali v pracovně, dokud se Beau nemusel vrátit do kanceláře.

Jednoho červnového dne těsně před polednem řezala Cerynise květiny do váz, když zaslechla vrznutí vrátek. Ohlédla se, aby zjistila, kdo přichází, ale zaslechla jen chraplavý mužský hlas syknout: „Zabij!” V tu chvíli se za vrátky objevil velký černý pes. Branka se za ním okamžitě zavřela.

Cerynise takové zvíře v životě neviděla. Nejenže jí dosahoval téměř k pasu, ale byl sporý a měl širokou hruď. Z masivní čtvercové hlavy na ni zíraly žluté oči. Na chvíli ztuhla hrůzou. Zvíře se naježilo, vycenilo zuby a výhružně zavrčelo.

Dívce bušilo srdce až v krku, když bestie vykročila a sledovala každý její pohyb. Začala opatrně couvat k domu. Příkaz: Zabij! ji zbavil veškerých iluzí. Pes má v úmyslu se s ní

brutálně vypořádat. Pokud se nejednalo o nějaký nejapný žert. Měla strach, že se dívá do tváře smrti. Tahle ji měla černou s hnědými skvrnami.

Cerynise se ohlédla, jestli má v dosahu nějaký úkryt. Nedaleko stál zahradní domek. Jak se k němu blížila, hrdlo se jí stahovalo strachem, protože měla pocit, že pes postupuje rychleji. I kdyby se jí podařilo dostat se dovnitř, nebyla si jistá, jestli by lehká stavba náporu obrovského zvířete odolala.

V duchu horečně uvažovala o bezpečnějším místě. Služebnictvo uklízelo nahoře v předních ložnicích. I kdyby křičela ze všech sil, pochybovala, že by ji někdo z nich zaslechl. Philippe odešel na trh nakoupit ovoce. Říkal sice, že se tam nezdrží dlouho, ale ještě nemůže být zpátky. Nebyla si jistá, kolik je hodin, ale usoudila, že Beau se ještě nevrátil. V duchu se modlila, aby se dnes objevil dřív.

Uvažovala, jestli má smysl snažit se dostat do domu. I kdyby se rozběhla, nedostala by se tam včas, pes by ji jistě bez potíží dostihl. Došla k závěru, že má jen mizivou šanci.

„Hodnej pejsek,” zkoušela rozechvělým hlasem zapůsobit na zvíře po dobrém.

Její hlas ale bestii neuklidnil, právě naopak. Pes začal zběsile štěkat. Snažila se zahlédnout mezerami v plotě člověka, kterému pes patřil, aby ho požádala o pomoc nebo alespoň zjistila, co je důvodem útoku. Nebyla si jistá, jestli má být zabita ona nebo někdo jiný. Pokud se jedná o nějaký žert, v žádném případě ji nepobavil. Byla tak vyděšená, že se sotva dokázala ovládnout. Stejně nikoho nezahlédla. Ten muž buď v úkrytu čekal na její smrt, nebo odešel.

Štěkot přešel do výhružného vrčení, které působilo ještě zlověstněji. Pes s vyceněnými zuby sledoval žlutýma očima hladově každý její pohyb. Stáhl se k zemi a chystal se na ni vrhnout. V panice se otočila a rozběhla k zahradnímu domku. Byla už ale v pokročilém stupni těhotenství a břicho jí bránilo v rychlejším pohybu. Slyšela, jak za ní dopadají tlapy na pěšinku stále blíž a už cítila, jak se jí každou chvíli zakousne do zad. Oběhla strom a ohlédla se právě ve chvíli, kdy pes plnou rychlostí narazil do kmene.

Zůstal chvíli ochromený, takže mu kousek unikla. Za chvíli se ale otřepal a znovu vyrazil. Běžela ze všech sil poháněná strachem, ale bestie ji znovu doháněla. Vykřikla v děsu, že ji každou chvíli strhne na zem a zabije. Potom ke své úlevě zahlédla Beaua, jak se žene od domu s tyčí v ruce. Proběhl kolem ní a vrčení překvapivě rychle nahradilo bolestné kňučení a dopadající údery železné tyče. Cerynise měla pocit, že zaslechla lámání kostí. Skučení postupně utichalo, až ustalo úplně. Pak už jen zaslechla, jak její muž vleče psa někam stranou. Za chvíli se k ní vrátil. Celá se třásla a všimla si, že Beau stále svírá v ruce zakrvavenou tyč. Ruce i košili měl potřísněné krví, ale jí v té chvíli připadal jako rytíř v lesknoucím se brnění.

„Jsi v pořádku?” zeptal se jí ustaraně. Bál se jí špinavýma rukama dotknout.

„J -” Nedokázala ze sebe vypravit ani krátké slovo, tak jen mlčky přikývla. Vzápětí se mu zhroutila do náruče a bylo jí úplně jedno, jestli je špinavý.

Beau upustil tyč a pažemi ji tiskl k sobě. Zakrvavené dlaně držel co nejdál. Cerynise se úlevně rozplakala. Cítila, jak hrůza v jeho blízkosti povoluje. Vytáhla si kapesník, utřela slzy a zhluboka se nadechla.

„Jak se sem ta obluda dostala?” zeptal se, když se vzpamatovala natolik, že mohla mluvit. „Někdo… ho sem pustil… vrátky,” vysvětlovala přerývaně. „Neviděla jsem, kdo to byl…, ale zaslechla jsem mužský hlas, jak tomu zvířeti říká, aby mě zabilo.” „Zabít tě? Jseš si jistá?”

Cerynise přikývla. „Vzpomínám si na to zcela jasně. Ten muž otevřel vrátka a pustil psa

dovnitř. Dával si pozor, aby ho nikdo neviděl. Kdyby ses neobjevil, ta bestie by mě zabila.”

„Zůstaň tady, moje milá,” dovedl ji ke kovové židli a opatrně ji usadil. „Půjdu se podívat k vrátkům. Za chvíli jsem zpátky.”

Došel po trávníku k brance, vyšel ven a rozhlédl se na obě strany ulice. Ale po muži nebylo ani stopy. Pečlivě prohlédl vrátka, ale nic zvláštního nenašel. Jen otisk velké boty na vlhké půdě v místech, kde byla tráva vyšlapaná. Ráno pršelo, takže stopa musela být čerstvá. Takové stopy viděl už mnohokrát. Zanechávaly je plátěnky, které nosili obyčejní námořníci. Při představě, že by byl do věci zapletený nějaký námořník ho napadlo, že by útok na Cerynise mohl být z nějakého důvodu namířený proti němu. Nedokázal si představit horší pomstu, než kdyby ho připravili o manželku.

Beau zavřel dřevěná vrátka, aby zjistil, jak je snadné je zvenku otevřít. Používali je obyčejně sloužící, když měli volno, aby nemuseli procházet domem. Branka mu dosahovala téměř k bradě. Pokud ji chtěl někdo otevřít z ulice a zůstat nepozorovaný, musel být vysoký minimálně jako on, protože závora byla dost nízko a malý člověk by si musel stoupnout na kus dřeva, který stál vedle. Aby Beau na závoru dosáhl, musel se postavit na místo, kde byla otisknutá stopa.

N ějaký vysoký námořník, který teď postrádá psa, usoudil nakonec. Moon byl právě v Charlestonu a Beau věděl, že starý mořský vlk zná v té oblasti snad každého, kdo má něco společného s mořem. Možná by mu dokázal říct, kdo z námořníků takovému popisu odpovídá. Potom by už nebylo obtížné zjistit, kdo z námořníků na seznamu by proti němu mohl něco mít. Beau byl přesvědčený, že mnoho nepřátel nemá.

Vrátil se k Cerynise, zvedl ji do náruče a odnesl domů do koupelny. Oba se umyli a převlékli. Potom jí uložil do postele a sám si šel promluvit se služebnictvem. V hale potkal mladého sluhu Coopera a poslal ho zakopat psa vzadu za domkem pro služebnictvo a opatřit vrátka zámkem. Jaspera našel v ložnici v prvním patře, kde důkladně čistil strop.

„Zdá se, že někdo usiluje paní Birminghamové o život,” oznámil. Šokovaný komorník slezl ze žebříku.

„Naší madam, pane?” ujistil se Jasper. „Nedokážu si to vůbec představit. Kdo by jí mohl chtít ublížit?”

„To nevím, Jaspere, ale někdo pustil zadem do zahrady psa s příkazem, aby ji zabil. Paní Birminghamová si je zcela jistá tím, co zaslechla, a v tu chvíli byla v zahradě sama. Děsí mě, co se mohlo stát, kdybych nepřišel dřív. Pokud jí skutečně někdo usiluje o život, a z toho, co jsem viděl, nemám důvod tomu nevěřit, musíme jí zajistit ochranu. Pokud nebudu doma, vaším hlavním úkolem bude dohlížet na paní. Kdyby se kolem domu nebo na ulici potloukal někdo cizí, budete mě okamžitě informovat. Pošlete Coopera nebo někoho jiného, aby mě v přístavu vyhledal. Myslím, že ten člověk byl vysoký přibližně jako já a je námořník, nebo se tak alespoň obléká. Ze stopy na pěšině usuzuju, že má větší chodidla než já, takže by mohl být i vyšší, ale to není jisté. Dávejte pozor, jestli někoho takového nezahlédnete. Nemůžeme nechat nic náhodě.”

„Na mě se můžete spolehnout, pane.”

„Řekněte i ostatním sloužícím, na co je potřeba dávat pozor. Ale musí se chovat nenápadně,” pokračoval Beau. „Nechci, aby se o tom dozvěděl kdokoli mimo dům, toho lotra by mohl někdo varovat.”

„Nemusíte mít obavy, pane. Ručím za jejich diskrétnost.”

„Děkuji vám, Jaspere.” Po krátké odmlce dodal. „Pochybuju, že se dá slovy vyjádřit, co bych prožíval, kdyby se mé manželce něco stalo.”

Komorníkovou upjatou tváří se mihl úsměv. „Slovy možná ne pane, ale vaše láska k madam je jasná z toho, jak se o ni staráte Pro mě je to důležitější než slova. Nezklamu vás, pane. Už jednou jsem se za sebe musel stydět, když jsem připustil, aby pan Winthrop vyhnal madam do zimy a deště. Neodpustil bych si, kdyby se mělo něco podobného opakovat, natož aby se stalo něco horšího.”

Beau nedokázal najít vhodná slova. Kývl hlavou a vrátil se do ložnice. Když našel postel prázdnou, zašel do šatny, kde si jeho žena před zrcadlem pročesávala vlasy. Oblékla si čisté šaty a zdálo se, že nedávno prožitá hrůza se jí vůbec nedotkla. „Ty neodpočíváš?” podivil se.

„Půjdu se s tebou dolů najíst,” oznámila způsobem, který nepřipouštěl námitky. „Až odjedeš, půjdu si lehnout.”

Beau její úmysl schválil a podal jí ruku. „Philippe už bude zpátky. Když jsem se vracel domů, potkal jsem ho, jak jde na trh. Říkal, že ti koupí nějaké ovoce.” Usmál se na ni a dodal: „Zdá se, že ho poslední dobou potřebuješ.”

„Philippe mě moc rozmazluje. A ty taky.”

Beau jí s láskou pohladil bříško. „Oběma nám to dělá dobře, miláčku, tak nám tu radost dopřej.”

„Ano, pane,” souhlasila tiše a Beau ji políbil na čelo.

O několik dnů později se Beau vrátil domů s malým holohlavým společníkem. Zavedl ho do své pracovny, kde Cerynise dokončovala portrét Heather a jejích dcer. Hedvábný závěs v pozadí hlav působil velice realisticky. Když se otočila, aby přivítala manžela, zahlédla šlachovitého námořníka a spráskla ruce.

„Moone! Panebože, co vy tady děláte?”

Starý muž zdvořile smekl a s čepicí v ruce ukázal na Beaua. „No, slečno. váš manžel. teda kapitán Birmingham, chce, abych na vás tady v domě dával ňákou dobu pozor a pokusil se najít toho mizeru, co vám chtěl ublížit. Potuluju se tu už dlouho a znám tu snad každýho, ale žádnej z námořníků nemá takovýho psa, o jakým mluvil kapitán. Ale jestli se nepletu, ta bestie by mohla bejt zvíře, který nedávno ukradli dvěma Angličanům. Přivezli ho na psí zápasy. To zvíře zatím každýho soupeře zakouslo, ale dávali mu náhubek, aby nikomu neublížilo. Povídá se, že ho nažhavili tím, že mu pár dní nedali nažrat. Podle mě by měl bejt bez jídla slabší, ale u Hannibala to bylo jinak. Když hodili na jinýho psa kus masa a vypustili Hannibala, pokaždý z toho byl boj na život a na smrt.”

„To je kruté,” zachvěla se Cerynise. Pokud to byl skutečně ten pes, ti lidé toho chudáka týrali a zneužívali.

“Moon bude bydlet nějakou dobu se služebnictvem,” informoval ji Beau. „Požádal jsem ho, aby na tebe dával pozor na zahradě a Jasper na tebe dohlédne z domu.”

Cerynise se moc nelíbilo, že bude stále pod dohledem. „Nedokážu si představit, že by se ten člověk pokusil o totéž znovu, Beaui. Přece není blázen, aby se nechal chytit.”

„Může se pokusit o něco horšího, miláčku. Chci, abychom na něj byli připraveni, kdyby k tomu došlo. Smiř se s tím, že Moon na tebe dá pozor.”

Cerynise si povzdechla: „Doufám, že toho lumpa najdete dřív, než se dítě rozhodne dostat na svět. V tom případě by mi Moon trochu vadil.”

Heather spěšně odložila šálek s čajem a spěchala Cerynise otevřít dveře. Ta se snažila dostat dovnitř obraz, který před chvílí doručili z rámařství. Plátno bylo rozměrné a žena v posledním měsíci těhotenství s ním měla co dělat. „Proboha, má milá, vždyť si ještě ublížíš. Počkej, vezmu to sama.”

„Pomozte mi to prosím dostat do dveří,” požádala Cerynise a opřela si obraz o nohu. „A

nedívejte se! Je to překvapení.”

Společně protáhly masivní věc do pracovny a Cerynise s úlevou postavila rám na orientální koberec. „A teď se posaďte vedle Beauova stolu. Ve světle od okna bude obraz vypadat nejlépe.” Zatímco si Heather táhla židli na určené místo, vysvětlovala: „Pro váš portrét i tenhle obraz vybíral rámy Beau a určitě se shodneme, že skvěle.”

„Myslela jsem, že tohle je ten portrét,” podivila se Heather.

„Ne, tohle je něco úplně jiného. Portrét vám přinesu, až si prohlédnete tohle. Myslela jsem si, že byste chtěla vidět nejdřív dárek k narozeninám.”

Heather napjatě sledovala, jak Cerynise obraz otáčí k ní. Potom zalapala po dechu dojatá snašinou citlivostí a šlechetností. Dívala se na Beaův portrét. Byl malovaný s láskou a velice výstižně. „Ach Cerynise! To je nádhera! Ale jak se s ním dokážeš rozloučit?”

Mladá žena se usmívala a těšilo ji, že udělala tchyni, ze které se stala její dobrá přítelkyně, radost. „Já se mohu každý den dívat na skutečného Beaua a kdykoli si mohu namalovat jiný.”

„Bůh ti žehnej, dítě,” děkovala Heather a se slzami v očích šla snachu obejmout. „Nevím, jestli mi někdy dárek udělal takovou radost. Musíte s Beauem přijet a pomoct mi vybrat místo, kam portréty pověsíme. A taky bych tě chtěla požádat, abys namalovala i Brandona… pokud dokáže dost dlouho sedět.”

Cerynise hrdě pohlédla dolů na rozměrné bříško. „Obávám se, že to bude muset počkat, dokud se nenarodí, maminko Heather. Takhle zakulacená mám problém dosáhnout na plátno, a pokud to bude ještě měsíc pokračovat, bude to nemožné.”

Heather se pobaveně usmála. „Už se na vnoučátko moc těším. Všichni v Harthavenu jsou vzrušení představou, že budeme mít v rodině zase dítě. Hatti je bez sebe radostí, že se dočkala další generace Birminghamů.”

Cerynise na manželovu matku upřela nejistý pohled. „Beau uvažuje, jestli bude chtít Hatti pomáhat u porodu. Bojí se, že už je na to příliš stará. Zašla jsem za doktorem, co bydlí kousek od nás. Kdyby se to Hatti příliš nedotklo, požádala bych ho o pomoc. Vypadá schopně a od několika dam, které k nám zašly na čaj, jsem se dozvěděla, že se stará v Charlestonu o ženy z lepších rodin…” Po chvíli pokrčila rameny a dodala: „I když si nejsem jistá, jestli právě to svědčí o jeho schopnostech.”

„Zařiď se Cerynise tak, jak to vyhovuje tobě,” vyzvala ji Heather. „Jde hlavně o tebe. Hatti si uvědomuje, že už nemá tolik sil jako dřív, ale určitě by ji potěšilo, kdyby mohla při narození našeho prvního vnoučete pomáhat. Nebo alespoň být při tom. Myslím, že i my s Brandonem bychom byli rádi poblíž. pokud ti to nevadí.”

„Samozřejmě že ne! Beau s tím počítá, nemůžete tu chybět.” Cerynise se vesele zasmála. „Musíme počítat s tím, že poslední týden bude dům plný hostů.”

„Doufejme, že se to nezpozdí,” přerušila ji Heather.

„Tak,” ukončila Cerynise debatu o porodu, „přišla chvíle, na kterou čekáte. Váš portrét s dcerami je hotový, ale ten bude muset přinést Jasper. Nechcete ještě trochu čaje?”

Heather mávla odmítavě rukou. „Možná si dám šálek potom, ale teď ne, má milá. Nenechala jsi nás na ten obraz ani podívat a už nedokážu zvědavost ovládnout ani chvíli.”

Po chvíli se Heather dočkala i druhého obrazu. Mlčky si ho prohlížela zaskočená tím, jak krásně se mezi oběma dcerami vyjímá. „Opravdu tak vypadám?” zeptala se zvědavě. „Nebo se mi jen snažíš lichotit, má milá?”

Cerynise se neubránila úsměvu. Její tchyně mohla být na svůj zjev hrdá, ale nebyla marnivá. „Já vás tak vidím. a Beau také. I tatínek Brandon tvrdí, že je ten portrét věrný. Myslím, že vy i vaše dcery jste skutečně moc hezké.”

Heather si nemohla vzpomenout, že by u někoho ze svých známých zahlédla lepší portréty, než jaké malovala Cerynise. „Až u nás návštěvy zahlédnou tvé práce, nastane po tobě velká poptávka. Tvůj talent předčí ostatní umělce, kteří tu žijí.”

„Byla bych moc ráda, kdybyste měla pravdu, maminko, ale teď nebudu mít moc času… a asi ani touhy malovat, až se děťátko narodí.” Vzala konvici a šla návštěvě nalít čaj. „Jsem si jistá, že mě plně vytíží péče o toho malého.”

Heather položila na šálek dlaň, aby naznačila, že už nechce. „Rozmyslela jsem si to, má milá. Nechtěla bys se mnou zajet do salonu madam Ferouxové? Šijí mi tam nové šaty na podzim a byla bych ráda, kdybys mi dělala společnost. Někdy mě to jejich švitoření unavuje. Určitě mi rozumíš, vždyť jsi tam také byla. Moc by mi pomohlo, kdybych měla vedle sebe někoho klidného.”

Cerynise se tvářila ustaraně. „Obávám se, že s námi bude muset jet Moon, maminko.” Potom si položila ruce na břicho. „A co by madam Ferouxová řekla, kdybych se do jejího salonu dostavila v tak pokročilém stupni těhotenství?”

„Vypadáš nádherně a moc ti to sluší, má milá,” ujistila ji Heather. „A protože jsi Beauova manželka, madam Ferouxová se tě jistě bude na všechno vyptávat, aby měla čerstvé informace a dostatek témat k hovoru. Ale proč by s námi musel jet Moon?”

Cerynise pokrčila rameny. „Beau se obává, že by se mi mohlo něco stát a Moon s Jasperem mají za úkol mě hlídat.”

Heather zvedla zamyšleně obočí. Věděla, že Beau má Cerynise moc rád, ale netušila, že se k ní chová tak majetnicky, že ji nechává všude hlídat. „Jak dlouho tě Beau nechává těmi muži sledovat?”

„Od toho incidentu v zahradě. Asi měsíc.”

„Jakého incidentu?”

Cerynise nechtěla Beauovu matku děsit, ale potřebovala si o tom s někým promluvit a doufala, že Heather ji pochopí. „Střihala jsem v zahradě květiny, když nějaký muž otevřel zadní branku. Pustil dovnitř obrovského psa a nařídil mu, aby mě zabil. To zvíře strašně vrčelo a hnalo se za mnou. Beau se objevil doma právě včas, aby mě před ním zachránil. Tu obludu zabil a od té doby nechce, abych se vzdalovala Moonovi a Jasperovi z dohledu. Chápu, že má Beau strach, a vyděsila jsem se tak, že jsem se týden třásla, ale dokážete si představit, jaké to je, mít ty dva stále v patách?”

„O tom psu jsem nic neslyšela,” přiznala Heather zaraženě. „Ten člověk utekl?”

„Ano, a proto se Beau bojí o mou bezpečnost,” povzdechla si Cerynise. „Cítím se jako vězeň ve vlastním domově. Snažím se na to nemyslet, ale stačí vyjít do zahrady a už za mnou někdo stojí. Nemohu ani zajít do ústraní, aniž by Moon nebo Jasper nebyli kousek za mnou. Je to ponižující, když uvážíme, jak často teď musím na toaletu.”

„Nechtěla bys zůstat se mnou v Harthavenu, dokud toho člověka nechytnou?”

Cerynise zavrtěla hlavou. „Děkuji za nabídku, ale myslím, že by mi Beau moc chyběl.”

Ten den bylo krásně. Sluníčko svítilo, ale nebylo příliš horko. Domem vál větřík a přinášel vůni kvetoucích olivovníků. Dovnitř pronikalo i bzučení včel na květech a vrkání holubů. Byl to den jako stvořený na procházku s milencem nebo manželem se zastávkou v odlehlém altánku. Určitě to nebyl den na nečinné posedávání a dívání se do prázdna.

„Pokud chceš jet se mnou, má milá, Moon se může posadit vedle kočího a doprovodit nás ke dveřím do salonu. Stačilo by to?”

„Určitě,” usmála se Cerynise. „Myslím, že bych se ráda podívala ven.”

„Udělá ti to dobře, má milá.” Heather vstala. „Moc ti to sluší tak, jak jsi. Pokud chceš,

můžeme hned vyrazit.”

„Zaběhnu jen za Moonem. Philippe bude určitě rád, když se ho na chvíli zbaví. Je z toho starého námořníka úplně vedle. Tvrdí, že francouzská kuchyně ho zabije. Myslím, že má žaludek zatrpklý všemi těmi hrůzami, které musel na moři za svůj život sníst.”

Heather se rozesmála. „Tak ulevíme i Philippovi.”

Beau právě dokončil práci ve skladišti a chystal se odejít, když vyhlédl z okna a uviděl povědomý kočár, jak zahýbá do dvora společnosti. Všiml si, že vedle kočího sedí Moon a usoudil, že si Cerynise vyjela s matkou. Spěchal zamknout trezor, sáhl po kabátu a s kloboukem v ruce vykročil k zadnímu schodišti. Cerynise vystoupila a šla mu přes dvůr naproti. Zastavila se, aby nechala projet dva vozy. Beaua napadlo, že se vracejí nezvykle pozdě z vykládky v jiném doku. Vozy byly prázdné a kočí nepochybně toužili co nejrychleji zaopatřit koně a odejít domů. Beau mužům zamával a rozhlížel se, kdy se objeví třetí vůz, který odjel se dvěma předešlými.

„Kde je Charlie?” zavolal na jednoho z kočích.

„Vrátí se každou chvíli, kapitáne,” křikl muž přes rámus kol na dlažbě. „V doku mu upadlo kolo a museli jsme mu pomoct. Proto se vracíme tak pozdě.”

Cerynise obešla druhý z vozů a s úsměvem spěchala k manželovi. „Myslely jsme s tvou matkou, že tě odvezeme domů, jestli ti to vyhovuje.”

„Jak bych mohl takové pozvání odmítnout?” odpověděl. Galantně nabídl manželce rámě a vedl ji zpátky ke kočáru. Tu si ale vzpomněl, že nechal na stole ležet nějaké důležité dokumenty.

Když se zastavil, Cerynise k němu vzhlédla. „Stalo se něco?”

„Musím se vrátit nahoru do kanceláře, miláčku. Na něco jsem v tom spěchu zapomněl.” „Počkám na tebe,” nabídla. „Nezdržím se dlouho,” mrkl na ni.

Rychle odešel a Cerynise se odvrátila od odpoledního slunce, které vykukovalo nad střechami skladišť, a upravila si na ramenou krajkový šál. Snažila se co nejvíc zakrývat své oblé tvary. Když zaslechla rachot kol a klapání kopyt, ustoupila ke zdi, aby měl třetí vůz dost místa otočit se ke stájím.

O chvíli později zaslechla kroky na zadním schodišti. Beauovi už zbývalo jen několik posledních schodů. Usmál se na ni a rozepnul si kabát, aby mohl zasunout do vnitřní kapsy nějaké papíry. Potřeboval volné ruce, aby mohl své manželce pomoct do kočáru.

Sotva znovu zvedl hlavu, zahlédl stín nějakého člověka na kraji příjezdové cesty, která ho dělila od Cerynise. Rozhlížel se, jestli zahlédne někoho známého, ale najednou znejistěl. I když tomu člověku zakrýval tvář klobouk s širokou krempou, postava mu připadala nepříjemně povědomá. Beau zrychlil krok a doufal, že bude u Cerynise dřív než ten muž. Zdálo se ale, že cizinec má také na spěch, protože se rozběhl. Beau vykřikl, aby manželku varoval, ale muž do ní vší silou strčil a Cerynise s výkřikem padala do cesty přijíždějícímu vozu.

Moon okamžitě seskočil z kozlíku a běžel jí na pomoc. Heather zděšeně vykřikla a třesoucí se ruka jí vylétla k hrdlu. Sledovala, jak se její syn řítí k padající manželce. Zdálo se to nemožné, ale podařilo se mu ji zachytit a otočit se tak, aby jako první dopadl na dlažbu sám. Vzápětí se zvedl na kolena a lokty a snažil se ze všech sil chránit manželku i dosud nenarozené dítě a odkulit se s nimi vozu z cesty.

Vozka se sice okamžitě vší silou opřel do brzdy a přitáhl opratě, ale koně setrvačně pokračovali dál. Když Beau dostal Cerynise do bezpečí, rozpoutalo se peklo. Moon se s kletbami rozběhl překvapivě svižně za prchajícím cizincem. Ze stájí přiběhli zbývající dva

vozkové a třetímu se konečně podařilo vůz zastavit. Seskočil právě ve chvíli, kdy Heather vystoupila z kočáru a nejistě běžela k synovi a snaše.

„Není vám nic?” ujišťovala se hlasem, který neměl daleko k panice. Celá se nekontrolované třásla. Snažila se zjistit, jaká zranění mohli utrpět, ale oči měla zalité slzami. „Řekněte mi, že jste oba v pořádku!”

„Myslím, že jsme,” odpověděl Beau nejistě a díval se manželce do tváře, jestli tam zahlédne nějaké známky bolesti. Cerynise měla strach o něho a o sebe se nezajímala. Když se zvedl a posadil se na paty, prohlížela mu ruce, paže i nohy. Zdálo se, že utrpělo jen oblečení. Kalhoty měl roztržené na kolenou, a ta do krve odřená. Kabát byl poškozený na zádech a na loktech.

„Promiňte mi to, kapitáne,” omlouval se roztřeseným hlasem vozka. „Nedokázal jsem koně zastavit včas.” Podal Beauovi spláclý cylindr a Cerynisin krajkový šál. Ten byl potrhaný a nesl stopy kopyt a kol. „Byl jsem si jistej, že jsem vás oba zabil.”

„To nebyla vaše vina, Charlie,” ujistil ho Beau.

„Viděla jsem, jak do ní ten strašný člověk strčil!” vykřikla vztekle Heather. „Jo, viděli jsme ho všichni,” souhlasili vozkové. „Kdyby se k ní kapitán nevrhl a nepomohl jí, byla by mrtvá.”

Beaův zamračený výraz se Cerynise nelíbil a stále se bála, že je zraněný. Opřela se mu dlaní o hruď a zadívala se mu do tváře. Všimla si stažených svalů v obličeji. Teprve tehdy si uvědomila, jak jím lomcuje vztek. Netušila nikdy, že takový pocit existuje. Při pohledu na něj zapomněla na všechno, co se stalo.

„Pojeďme domů,” požádala rozechvěle.

Beauovi se podařilo přimět rty k úsměvu. „Jo, má lásko. Pojedeme domů. Tam budeš v bezpečí.”

O několik hodin později seděl Beau ve své pracovně a s pohledem upřeným na desku stolu v duchu probíral, co se ten den stalo. Matku, kterou pokus ublížit snaše velice rozrušil, odvezl vozka domů. Cerynise spala pod Bridgetiným dohledem nahoře v jejich ložnici. Na první pohled se zdálo, že ji incident nijak nepoznamenal, ale z její náhlé letargie Beau usoudil, že má strach. Svolal služebnictvo, vysvětlil, co se stalo, a oznámil, že od toho okamžiku bude v domě stále někdo hlídat. Jako první se přihlásil Moon. Tvrdil, že je tak rozčilený, že by stejně neusnul.

Chvíli Beau uvažoval o tom, že odveze manželku do Harthavenu, ale vzápětí usoudil, že plantáž by pro ni nebyla nejbezpečnějším místem. Kromě venkovních budov poskytovala i krajina kolem bezpočet skrýší, kde by se ten mizera mohl schovat. Dům měl snad deset vchodů a také mnoho možností k úkrytu. Ne, jejich dům v Charlestonu bude daleko vhodnější. Musí Cerynise ochránit, dokud se mu nepodaří toho lotra chytit a zabít ho. Nic jiného ho nezbaví pochybností, že je Cerynise v bezpečí.

Škoda, že mu nechal tak snadno projít incident na lodí.

Když se Moon vrátil po neúspěšném pokusu toho muže zastavit a zabránit mu v útěku celý zkrvavený, oznámil, že si ho při rvačce dobře prohlédl. Nebyl to nikdo jiný než Redmond Wilson, ten, který začal Audacia rozbíjet sekerou, dokud ho Beau neodzbrojil. Kromě opatření v domě vyslal Beau ještě Oakse s dalšími členy posádky prohledat ulice města. Pokud by ten desperát zašel do hostince nebo nevěstince, aby měl kde složit hlavu, Beau by se o tom jistě dozvěděl.

Bezděčně si pohladil bolavé rameno. Narazil si je, když se vrhl na dlažbu, aby zachránil manželku před rozjetým šestispřežím. Jakákoli bolest ale neznamenala nic proti tomu, co by

prožíval, kdyby přišel o Cerynise nebo o dítě. Taková ztráta by pro něj znamenala totéž, jako kdyby mu vyrvali srdce z hrudi.

Při tom pomyšlení najednou pocítil nutkavou touhu držet svou ženu v náručí a vnímat pravidelný tep jejího srdce. Když vešel do ztemnělé ložnice, Bridget se zvedla. Cerynise nechtěla na noc zatahovat závěsy a ve světle měsíce, které pronikalo okny dovnitř, si všiml, jak je služebná nervózní. Z jejího pohledu bylo jasné, že se o svou paní bojí. Nebylo potřeba nic říkat, měli o ni strach oba.

Bridget zamumlala: „Dobrou noc,” a vytratila se. Beau za ní tiše zavřel dveře. Došel k posteli a dlouho se díval na jemné rysy manželčina obličeje. Připadala mu jako nevinný anděl. Jak jí může někdo chtít ublížit? Jedině nějaký blázen. Je to sice divné, ale je to tak.

Beau se svlékl a pověsil šaty na stojan v šatně. Když vklouzl pod přikrývku, přitiskl se k Cerynise a objal ji. O chvíli později ucítil, jak se dítě hýbe. Oddechl si a políbil manželku do vlasů. Ze rtů jí unikl tichý vzdech, zavrtěla se a přejela mu dlaní po hrudi.

„Miluju tě,” zamumlala rozespale.

„Já tebe taky,” zašeptal hlasem přetékajícím citem. „Skutečně, hluboce a navždy.” 16

„Říkáš, že se po tom lumpovi nenašla jediná stopa?” ujistil se Brandon. „Je možné, že by odjel?”

Červenec se přehoupl v srpen a po Wilsonovi nebylo stále ani vidu, ani slechu. Už před týdnem došel Beau k závěru, že námořník zmizel jinam, protože ho Moon poznal. Uvažoval o tom, že ho nechá hledat v Jižní i Severní Karolíně, a pokud to bude nezbytné, tak po celém jihu. Byl přesvědčený, že pokud na něj vypíše dost velkou odměnu a oznámí to ve všech větších přístavech, někde ho určitě zadrží. Na světě neexistuje místo, kde by se ta bestie mohla ukrýt, aniž by ji díky slušné sumě peněz nenašel. Je to jen otázka času.

Do té doby si ale ve dne ani v noci pořádně neodpočine. Neustále po tom mizerovi pátral a jen nerad bral Cerynise mimo dům. Pokud je Wilson ještě v okolí, může na ně čekat s pistolí za kterýmkoli stromem. Sám byl neustále ve střehu, ale statečně se snažil udržovat manželku v dobré náladě a bavil ji veselými historkami z cest. I jeho rodiče se mu snažili pomáhat a trochu ji rozptýlit. Heather se u nich stavovala téměř každý den a přivezla k nim Hatti pro případ, že by se miminko rozhodlo přijít na svět ve chvíli, kdy by lékař pomáhal jinde. Brandon vozil Cerynise knihy o umění, o dětech i o dalších věcech, které by ji mohly zajímat. Nakonec si Beau uvědomil, že přítomnost rodičů potřebuje víc než jeho žena, a požádal je, jestli by se k nim nemohli na nějakou dobu přestěhovat. Skutečnost, že dorazili se zavazadly tři hodiny poté, co prosbu vyslovil, ho utvrdila v přesvědčení, že mu to chtěli nabídnout sami, ale zdráhali se vnucovat bez pozvání.

Beau byl sice neklidný a nedokázal se zbavit obav, ale Cerynise prožívala poslední období těhotenství spokojeně. Brzy po večeři se všichni rozešli do svých pokojů. V posledních dnech si Beau všiml, že si často masíruje záda a pohybuje se pomaleji. Měl pocit, že břicho sestoupilo níž. Nejlépe se cítila v posteli, nebo když si o něj mohla opřít nohy. Často se k němu přitulila. Občas si chvíli povídali a Beau ji přitom držel v náručí. Většinou ale Cerynise za chvíli tiše usnula. On zůstával ještě dlouhé hodiny vzhůru, naslouchal zvukům v domě a neustále uvažoval, jak bezpečnost své manželky zajistit.

Předposlední srpnový týden ho nad ránem něco vytrhlo ze spánku. Okamžitě se probral.

Rozběhl se k oknu a zkoumal stíny na dvoře. Cerynise něco zamumlala, okamžitě vycítila, že neleží vedle ní. Otočil se k ní a všiml si, že se zamračeně napůl posadila. Hned se ale otočila a znovu si lehla. Zhluboka se nadechla a vzápětí vydechla, jako by něco cítila. Beau byl zcela bdělý a zápach, který cítil, se mu nelíbil. Byl to kouř!

Vyhlédl z okna a prohlížel zahradu a okolí, jestli někde nezahlédne oheň. Všechno vypadalo jako obvykle, ale to nic neznamenalo. Štiplavý zápach každou chvíli sílil, jako by se dovnitř dostával s vánkem. Zadíval se do korun stromů. Jejich listy se leskly v měsíčním svitu. Existovala možnost, že kouř přichází s větrem z nějakého odlehlého místa. Mohl se modlit, aby tomu tak bylo, ale potřeboval mít jistotu.

Natáhl si kalhoty a rozsvítil lampu. Sáhl po pistoli, kterou míval poslední dobou stále po ruce a vydal se chodbou k ložnici, kde teď spali rodiče. Chystal se zaklepat, když otec otevřel dveře. I on měl na sobě jen kalhoty a držel v ruce lampu.

„Odkud to přichází?” zeptal se Brandon šeptem. Vyšel do chodby a zavřel za sebou dveře, aby neprobudil manželku.

„Nevím, tati. Mohlo by to být z nějakého ohně v přístavu. Vítr fouká od doků. Něco takového se stalo i loni.”

„Raději se tu rozhlédneme, abychom měli jistotu,” navrhl Brandon. „Nejdřív ale rozsvítíme v hale, kdyby bylo potřeba rychle probudit ženy.”

O chvíli později už procházeli jednotlivé místnosti a hledali známky ohně. V domě vládlo ticho a klid, ale kouř byl cítit stále pronikavěji. Brandon se vydal chodbou ke kuchyni. Když vešel dovnitř, uviděl, že zadní dveře jsou otevřené, a přes práh ležela mužská postava.

„Beaui,” zavolal tiše, „Pojď se sem podívat.”

Když bezvládného muže otočili, Brandon zaklel, protože si všiml na čele mladého sluhy krvavého šrámu. Rozhlížel se kolem a poznamenal: „Ať to byl kdokoli, potřeboval, aby ten mladík o sobě chvíli nevěděl.”

Beau vykročil na verandu a snažil se proniknout pohledem stíny v zahradě. Na jižní straně pozemku něco probleskovalo. Překročil bezvládného Coopera a došel na kraj verandy. V tu chvíli mu bylo jasné, odkud kouř přichází. Plot u silnice už téměř shořel. Zbylo z něj tak málo, že by jim to nestačilo ani na zahřátí za chladného zimního večera.

„Cooper byl dnes v noci na hlídce, tati,” oznámil Beau a rozběhl se zpátky k otci, který dával mladíkovi na čelo studený obklad. „Ten mizera zřejmě podpálil plot, aby Coopera vylákal ven a potom ho praštil. Možná je ještě v domě.”

„Podívej se nahoru a probuď ženy,” vybídl ho Brandon, zvedl mladíka a přehodil si ho přes rameno. „Já odnesu Coopera a probudím služebnictvo.”

Když otec odešel, Beau se rozběhl chodbou do haly. Právě se obracel ke schodišti, když zahlédl na severní straně probleskovat nějaké světlo. Uchopil pistoli, kterou měl zastrčenou za opaskem, doběhl k oknu a rozrazil ho právě včas, aby zahlédl kolem rohu domu utíkat muže v tmavém oblečení. Z hromádky suchého dřeva navršeného u stěny začínaly zrovna probleskovat plamínky. Vedle zůstala pohozená louč. Žhář nepochybně zaslechl otevírání okna.

Beau se rozběhl zpátky do kuchyně a křikl: „Tati, Wilson se pokusil zapálit dům. Podpálil další oheň na severní straně. Pošli služebnictvo, ať to uhasí! Kdybys zahlédl Wilsona, křikni na m ě . Já ho zkusím chytit.”

„Zab toho ničemu!”

„To mám v plánu,” zamumlal Beau a rozběhl se k přednímu vchodu. Ke své hrůze ale

zjistil, že dveře jsou otevřené. Vzápětí mu sevřel hrdlo srdceryvný výkřik shora. Otočil se a nahoru vybíhal schody po třech. Když byl už téměř u cíle, zahlédl Cerynise a matku. Nebyly samotné. S nimi se objevil vysoký maskovaný muž v černém. Levou rukou držel zezadu Cerynise tak, aby nemohla hýbat rukama a v pravé svíral pistoli namířenou na Beaua.

Heather bušila do muže pěstmi a saténovým pantoflíčkem. Její zásah nebyl bez účinku, protože muž se k ní otočil, zvedl pistoli a praštil ji do hlavy. V tu chvíli se skácela v bezvědomí k zemi.

Beau vyběhl na konec schodiště, ale lotr se k němu znovu otočil a přiložil zbraň Cerynise ke spánku. Beau zděšeně ztuhl. Muž si spokojeně zamručel. Povzbuzený pocitem, že má kapitána ve své moci mu pravou rukou naznačil, aby sešel dolů. Beau pomalu ustupoval. Černě oblečený mizera ho zvolna následoval a Cerynise používal jako štít.

Beau se blížil k zákrutu schodů, když se muž nahoře zastavil, aby obhlédl situaci dole. Ze svého místa měl výhled na část hlavních dveří.

Hlubokým, smrtelně vážným hlasem oznámil: „Mohl jsem vaši ženu zabít a ušetřit si tak práci. Ale odřízl bych si tak cestu ven, protože oba vás najednou zničit nemůžu. Sice nerad odcházím od nedokončený práce, ale budu muset ještě chvíli počkat, než s tou čubkou skoncuju.”

Bez varování do Cerynise vší silou strčil. Ta s výkřikem padala směrem k manželovi. Beau se vrhl dopředu, aby ji zachytil, ale náraz jejího těla ho mrštil dozadu a on ztratil rovnováhu. I když se snažil především držet Cerynise stále nahoře, zahlédl, jak se lotr přehoupl přes zábradlí a zmizel v předních dveřích. Prásknutí dveří bylo výmluvným důkazem, že se mu útěk podařil.

„Zatracená práce!” ulevil si Brandon, když se vrátil do haly a uviděl syna se snachou, jak se kutálejí ze schodů. Když vzápětí dopadli na podlahu v hale, zeptal se: „Jste vy dva v pořádku?” „Nevím,” ozvala se Cerynise a snažila se vstát.

Beau si byl jistý, že cestou i po tvrdém dopadu utržil řadu modřin, ale na sebe nemyslel. Otočil se k otci a vybídl ho: „Jdi se podívat na maminku. Ten ničema ji praštil pistolí a ona už nahoře omdlela.”

Brandona se zmocnil vztek. Rozběhl se nahoru, a když zahlédl svou ženu ležet v bezvědomí na zemi, jeho zloba ještě zesílila. Byl si jistý, že by byl schopen zabít útočníka holýma rukama. Něžně zvedl manželku, odnesl ji do ložnice a položil ji na postel. Namočil ručník a přiložil jí ho na ošklivou modřinu na bradě. Ulevilo se mu, když Heather otevřela oči. Hned si všimla jeho obav a pokusila se na něho usmát. Když ale pohnula čelistí, bolestí zasténala. „Ach, to bolí.”

„Ano madam, to je v pořádku,” zašeptal manžel a odhrnul jí vlasy z tváře. „Tam, kde tě ten ničema udeřil, máš na bradě pořádnou modřinu.”

Heather se na všechno rozpomněla a začala se zvedat. „Cerynise!” vykřikla. „Ten člověk se ji pokoušel zabít!”

„Uklidni se, miláčku, nepovedlo se mu to,” informoval ji Brandon. „Právě teď je tvá snacha dole s Beauem.” „Není jí nic?”

„Když jsem odcházel, zdálo se, že je v pořádku. Snažila se vstát, když chvíli předtím dopadla na svého manžela. Nevysvětlili mi, jak k tomu došlo.”

„Půjdu se na ni podívat,” pokusila se Heather znovu vstát z postele, ale zatočila se jí hlava a se zasténáním se svezla zpátky na postel. „Zřejmě bude lepší, když za ní zajdu později.”

V tu chvíli seděla Cerynise vedle Beaua na mramorové podlaze v hale. Byla neklidná, ale

důvodem nebyl pád. Stydlivě se usmála a po chvíli váhání řekla: „Beaui, nerada ti přidělávám starosti, ale jsem celá mokrá. Myslím, že mi při pádu praskla plodová voda.”

Beau se znepokojeně zadíval na kaluž, ve které seděla, a na krvavé skvrny na jejích šatech. „To není všechno. Také krvácíš.”

Když si položila ruku na břicho, cítila, jak ztuhlo. Ještě před útokem se Cerynise probudila s bolestí v zádech a pocitem vlhkosti. To mělo jednoznačný důvod. „Myslím, že naše dítě se chystalo přijít na svět ještě před tím, než se tu objevil ten příšerný člověk.”

Beau se s klením zvedl. „Zaběhnu pro Hatti a pošlu pro doktora.”

Cerynise k němu prosebně vzhlédla. „Myslíš, že bys mi nejdřív mohl pomoct do naší postele? Tady je to hrozně nepohodlné.”

„Mělo mě to napadnout dřív,” zamumlal a zvedl ji. „Není ode mě příliš galantní nechat dámu v nepohodlí.”

Cerynise se zasmála a objala ho kolem krku. „To je v pořádku, odpouštím ti. Nakonec, jsi můj rytíř v zářivé zbroji. Musím ale říct, že pokud to takhle půjde dál, brzy se zmrzačíš.”

„Pokud budu stárnout po vašem boku, madam,” zašeptal, „potom mi to nevadí.”

Když ji donesl do ložnice, pomohl jí stáhnout mokrý župan a noční košili. „Vím, že na mě teď není moc hezký pohled,” špitla a snažila se zakrýt nahé tělo dlaněmi, když jí nesl čistou noční košili. „Ale doufám, že zanedlouho budu zase jako dřív a znovu se budeme moct milovat.”

„Jsi nádherná,” zašeptal a políbil ji na čelo. Všiml si, jak jí z očí září láska a v duchu děkoval osudu za štěstí. Pomohl jí obléknout. „Nosíš naše dítě a pro mě jsi ještě krásnější.” „Záleží ti na tom, co to bude?” zeptala se, když protahovala ruce rukávy. „Stačí mi, když bude miminko zdravé.”

Cerynise se usmála, když jí vytahoval vlasy a nechal je ve vlnách spadnout na záda. „Už jsem ti dnes ráno řekl, že tě miluju?” Ohlédl se k oknu a pokračoval: „Asi ne, když je venku ještě tma.”

Objala ho a políbila ho na nahou hruď. „Měl byste vědět, pane, že vaše manželka vás má nesmírně ráda.”

Beau jí položil ruce na ramena. „A váš manžel vás obdivuje, madam.” V tu chvíli se Cerynise odvrátila, bolestí zatajila dech a zatla mu prsty do zad. Za chvíli vydechla: „Myslím, že bys měl rozprostřít ta prostěradla, co Hatti připravila.” „Nechceš si lehnout?” zeptal se ustaraně. „Nejdřív ta prostěradla. Nechci ušpinit matrace.”

Beau usoudil, že bude jednodušší poslechnout a spěchal vyplnit její přání. Za chvíli už ležela na polštářích.

„Zajdu pro Hatti,” řekl a vyběhl z ložnice. Cestou se stavil v ložnici rodičů, aby jim řekl, že porod začal.

„Hatti, kde jsi?” volal v domku pro služebnictvo, ale zjistil, že uvnitř nikdo není. „Tady, pane Beau,” ozvala se černá žena ze dvora. „Copak potřebujete?” „Dítě je na cestě!” oznámil.

Hatti pokývala hlavou. „Už jsem to čekala každou chvíli, když slečně Cerynise sestoupilo břicho dolů.”

„Je nahoře v naší ložnici.”

„Hned tam jdu, pane Beau,” ujistila ho. „Dojdu se jen umýt a obléknout. Nebojte se, tak rychlý to nebude.”

„Raději pošlu někoho pro doktora.”

„Bejt várna, pane Beau, počkala bych, jak to bude probíhat. Je to první dítě, může to trvat ještě hodiny, než se vobjeví…”

„Hodiny?” Beau zbledl a podklesla mu kolena. „Tak dlouho?” „Za chvíli to budem vědět přesně,” ujistila ho.

Beau se musel věnovat ještě jiným věcem. Sloužící likvidovali zbytky ohně u domu. Škoda byla mizivá, všechno půjde snadno opravit. Ale bude nutné strhnout zbytky plotu u cesty a okamžitě postavit nový, aby Cerynise byla v bezpečí.

Vítr utichl, obloha nad ránem šedla a Beau si protahoval v křesle u okna záda. Porod probíhal dál. U Cerynise seděla Heather a držela ji za ruku. Matka ho odmítla poslechnout a jít si do svého pokoje odpočinout a Beau se nakonec smířil s tím, že zůstane. Brandon to pochopil hned zpočátku. Dobře ji znal, a tak se s ní nedohadoval. Pokud se za dlouhý společný život něčemu naučil, byla to skutečnost, že Heather Birminghamová dokáže být občas velice tvrdohlavá. A taková chvíle právě nastala.

„Myslím, že prospat by ses měl ty,” otočila se k synovi, který se snažil nedat najevo netrpělivost. Beau ale jen mlčky zavrtěl hlavou.

Cerynise vyslala k manželovi láskyplný pohled a on se na ni zadíval s obdivem. Heather usoudila, že by byli rádi spolu chvíli sami. Usmála se na snachu, pohladila ji a vymluvila se: „Půjdu se dolů podívat, jak se vede Cooperovi, a požádám Philippa, aby nám udělal něco k snídani. Myslím, že se beze mě tu chvíli obejdete.”

Hatti postřehla, o co se jedná, a s úsměvem vykročila ke dveřím. „Kdybyste něco potřebovali, zavolejte.”

Beau počkal, dokud se za ženami nezavřely dveře, a potom se natáhl na postel vedle své ženy. Přitiskl se k ní a položil si hlavu na její polštář. „Bolí to moc?”

Cerynise ho vzala za ruku, přitáhla si ji ke rtům a políbila ji. „Vždycky to chvíli bolí, ale pak to přestane,” zašeptala a upřela na něho pohled. „Ale Hatti říká, že to probíhá dobře.”

„Bojíš se?” zeptal se a jemně ji hladil po břiše.

„Když jsi tady, tak ne.”

„Kdy mám odejít?” zeptal se.

„Nechci, abys odcházel,” šeptala a hladila ho po ruce. „Když jsi se mnou, vydržím všechno.”

O chvíli později Beau zaslechl Hatti, jak se blíží ke dveřím. Políbil manželku na čelo a sklouzl z postele. Vzal si z šatníku čisté oblečení a slíbil: „Jen se vykoupu, obléknu a jsem zpátky. Potom už zůstanu u tebe.”

Cerynise se úlevou zalily oči slzami. Při dlouhém přívalu bolesti nemohla ani dýchat. Přesto se na manžela statečně usmála.

V následujících hodinách se bolest zhoršovala tak, že už ji nedokázala před manželem utajit. Nevydala sice ani hlásek, ale Beauovi neuniklo, jak při každém stahu zatíná zuby. Bridget u postele paní ovívala a Beau se usadil z druhé strany, držel Cerynise za ruku a vnímal, jak mu při každém stahu stiskla dlaň. Snažil se jí ulevit alespoň tím, že jí osvěžoval tvář namočeným ručníkem, otíral jí z čela a tváří kapičky potu a snažil se ji povzbudit.

Srpen byl horký a s blížícím se polednem se nepohnul ani lísteček. V ložnici začínalo být vedro. Cerynise zůstávala přikrytá, vyžadovala to slušnost. Beau ji ale odkryl, aby jí omyl paže a nohy chladnou vodou. Bridget se oháněla vějířem a Cerynise si uvědomila, že když je mokrá, vánek jí poskytuje úlevu od vedra.

Doktora Wilhelma zastihli kolem druhé odpoledne. Když přijel, bylo jasné, že je zvyklý v podobných situacích rozhodovat sám. Oznámil Beauovi, aby odešel čekat do jiné místnosti.

Ten se při pohledu na paniku v Cerynisiných očích začal dožadovat, aby mohl zůstat.

„Žádné námitky nepřijímám, mladý muži!” oznámil lékař rozhodně. „Nechci vás tu vidět dřív, než se dítě narodí. A teď odejděte, tady zůstat nemůžete.”

Heather s Hatti si vyměnily znepokojený pohled. Oběma bylo jasné, že Beau se chystá bojovat. Heather se rozhodla předejít konfliktu, přistoupila k synovi a vybídla ho: „Jdi dolů za otcem, Beaui. Dám na Cerynise pozor.”

„Měl bych tu zůstat…”

Cerynise se právě vzpamatovala z dalšího záchvěvu bolesti, pohlédla mu do očí a zvažovala, jestli se mu může vzepřít. Jako by nestačilo, že vykázal Beaua, začal si stěžovat, že v místnosti je příliš mnoho lidí a rozhodl se některé poslat pryč. Zahájil s Bridget. Služebná si nebyla jistá, čí pokyny má poslouchat. Požádali ji, aby Cerynise ochlazovala, a usoudila, že je jí v místnosti potřeba. Prosebně se zadívala na Beaua i svou paní a doufala, že jí pomohou.

„Co mám dělat?” zeptala se Beaua šeptem.

„Vaše paní vás potřebuje…,” začal, ale lékař ho ostře přerušil.

„Ať už jsi venku, děvče! A rychle!” štěkl na ni podrážděně a panovačně ukázal ke dveřím. Služebná v slzách utekla.

Vzápětí se otočil k Hatti, která jen mlčky stála s rukama v bok, a chystal se ji vykázat také. Při pohledu na její výraz ale usoudil, že tady narazí, a obrátil se zpátky k Beauovi. Cerynise si byla jistá, že Beau má na lékaře stejný vztek jako ona. Rozhodla se, že bude lepší ho uklidnit. „Jdi za otcem, Beaui. Budu v pořádku.”

Lékař to přijal jako povzbuzení, položil Beauovi ruku na rameno a odváděl ho ke dveřím. „Otcové nejsou při porodu potřeba,” oznámil nevybíravě. „Vaší ženě bude lépe, když se kolem ní nebudete motat.”

„Dejte tu ruku pryč,” štěkl po něm Beau a provrtával ho pohledem. „Pokud odejdu, tak bez vašeho doprovodu.”

Doktor Wilhelm zrudl a přešel do obrany. „Promiňte, pane.”

Hatti přispěchala lékaři na pomoc. Vzala Beaua za ruku a mírně mu poradila. „Jděte se posadit k tatínkovi, pane Beaui. Nechte doktora, aby mohl slečně pomoct.”

Beau vyšel do chodby a lékař za ním zabouchl dveře dřív, než stačil vznést další námitky. Se zaťatými pěstmi se otočil zpátky, ale uvědomil si, že hádkou s doktorem by Cerynise neprospěl. S povzdechem se rozhodl Hatti vyhovět… alespoň na chvíli.

Dole objal Brandon syna kolem ramen a vedl ho do pracovny. Tam mu vtiskl do ruky láhev s brandy a pokusil se odpoutat synovu pozornost. „Vyprávěl jsem ti někdy o té noci, kdy ses narodil?”

Beau polkl palčivou tekutinu, aniž by ji ochutnal. „Ne, tati… nevzpomínám si na to.”

„Tvoje matka trvala na tom, že musí mít modrou noční košili, protože chlapci růžovou nenosí. Byl jsem z ní zoufalý. Bál jsem se, že tě porodí při hádce uprostřed pokoje.” Při řeči dolil Beauovi sklenici a jemně ho přiměl usednout do křesla. „Nakonec mě Hatti vykopla. Byl jsem na tom tak, že dodnes nevím, co jsem za tu noc vypil.”

Když Beau teď sám prožíval stres spojený s příchodem potomka na svět, dokázal otce pochopit. Sám si nebyl jistý, jestli by byl schopný něco podobného zvládnout víc než jednou za život. „A co narození Suzanne a Brenny?”

„To už bylo jednodušší,” ujistil ho Brandon. „Taky byly menší, tím se to hodně usnadní.”

Beau vypil obsah sklenice a natáhl ji, aby mu otec dolil. „Hatti říkala, že tohle dítě bude velký. Doufám, že to nebude příliš.”

Potom zavládlo ticho, protože už nebylo co říkat. Beau v té větě vyjádřil všechny své

obavy.

Uplynuly další dvě hodiny a shora nepřicházely žádné zprávy. Beau už nevydržel sedět a začal přecházet po místnosti. Brandon ho zlákal k partii šachů, ale když syn třikrát za sebou prohrál, bylo mu ho líto. Objevil se Philippe, nezvykle neklidný, a zeptal se, jestli chce někdo z mužů něco k jídlu. Ani jeden neměl na nic takového pomyšlení.

Když kuchař odešel, shora se ozval tlumený výkřik. Beau vyskočil a vyrazil ke schodům. Kuchař se ohlédl a udivilo ho, jak rychle se kapitán dostal nahoru. Pracoval pro něho už řadu let, ale nemohl si vzpomenout, že by ho kdy viděl tak spěchat.

Beau se neobtěžoval s klepáním a vrazil do ložnice. Doktor Wilhelm se ohlédl a v jeho tváři bylo znát, jak ho vyrušení popudilo. Okamžitě se na Beaua obořil: „Už jsem vám řekl, že tady vás nikdo nepotřebuje! A teď laskavě odejděte!”

Heather položila dlaň lékaři na ruku a tiše namítla: „Cerynise tu svého manžela potřebuje a on chce být s ní. Radila bych vám, pane, abyste už neprotestoval.”

„To je nesmysl!” vyhrkl lékař. „Nikdy jsem nedovolil žádnému otci, aby byl při porodu. To je neslýchané!”

„Možná je na čase se na to podívat jinak,” pokračovala Heather. „Kdo jiný by měl větší právo být u narození svého dítěte než otec?” „Tohle nehodlám snášet!” okřikl ji lékař.

„Můžete odejít,” ozvala se z postele Cerynise. Beau poklekl vedle postele a držel ji za ruku. Působilo to na ni blahodárněji než přítomnost lékaře. „Myslím, že Hatti mi dokáže pomoct sama.”

„Ano, madam!” rozzářila se černoška. Lékař si vztekle shrnul rukávy košile a zapínal si manžety. Oblékl si kabát, zaklapl brašnu a beze slova se vytratil. Hatti došla ke dveřím a křikla dolů na Bridget. „Ovívej tu malou chudinku, musí jí bejt hrozný horko.”

Doktor vrhl na Hatti ze schodiště pohled plný opovržení, ale ta se jen otočila a vrátila se do ložnice.

Sotva zavřela dveře, Cerynise vyděšeně vykřikla. „Hatti, myslím, že už to bude!”

Heather jí otírala obličej chladnou vodou, ale Cerynise byla rudá horkem a námahou, jak se snažila dítě vytlačit. Zatla zuby, zvedla hlavu z polštáře a tiskla vší silou Beauovi ruku.

„Jo, madam! Už je vidět!” informovala ji Hatti, když odhrnula prostěradlo, na kterém doktor trval. Odhrnula Cerynise noční košili a připravila všechno potřebné.

Přiběhla Bridget, ale Cerynise už bylo jedno, co se patří, Jen vší silou tlačila. Beau se zvedl a v úžasu zíral na černou hlavičku, která se začínala vynořovat. Po dalším stahu se objevila celá, a když maličké, pomačkané stvoření kviklo, všichni včetně Cerynise se rozesmáli.

„Na chvilku si odpočiňte, slečno Cerynise,” vybídla ji Hatti. „Teď budete muset pořádně zabrat.” Sotva to dořekla, bolest se znovu ozvala a přiměla Cerynise zatlačit. Hatti se při pohledu na výsledek spokojeně zasmála. „Už jsou venku ramínka. Tak široký jsem ještě neviděla. Bude to kluk.”

„Určitě má dobré plíce,” poznamenal Beau v téměř posvátné úctě nad zázrakem zrození.

Bridget svou paní neúnavně ovívala, ale nic jí neuniklo. U porodu nikdy nebyla, ale od chvíle, kdy Stephen Oaks nedávno požádal o ruku, snili o velké rodině.

Po dalším stahu se nejmenší Birmingham ocitl na světě celý. Dopadl Hatti do rukou, zatínal pěstičky, a když ho položili mamince na břicho, celý zrudl. Od té chvíle byl Beau přesvědčený, že syn se podíval na něho a přestal plakat.

„Není nádherný?” vydechla s úžasem Cerynise a stále svírala manželovu ruku.

Heather hrdě souhlasila. „S těmi černými kudrnami bude vypadat jako jeho otec.”

„Je sladký,” rozplývala se Bridget.

„Kdy si ho budu moct pochovat?” ptal se Beau lačně.

„Až přestřihnu a zavážu pupeční šňůru a umeju ho,” odpověděla Hatti. „Musíte bejt trpělivej.”

Za chvíli už ale syna svíral v náručí. Beau udiveně zíral do malé tvářičky. Chlapeček upíral na otce tmavé oči. Beau to okamžitě interpretoval jako projev zájmu a inteligence. Láskyplně odnesl miminko k Cerynise a položil jí ho do náruče. Společně si prohlíželi malý zázrak, hráli si s drobnými prstíčky a hladili hedvábné černé vlásky.

Heather odešla dolů, aby sdělila Brandonovi, že má vnuka, a Hatti se postarala o všechno potřebné. Dědeček projevil radost tak hlasitě, že se Philippe rozběhl z kuchyně do pracovny.

„Je to kluk, Philippe!” oznámila mu radostně Heather. „Silný, zdravý černovlasý chlapec!”

„A madam Birminghamová?” zeptal se kuchař váhavě. „Je v pořádku?”

Heather živě přikývla. „Je moc šťastná.”

„Výborně!” zaradoval se.

Nahoře v ložnici se Hatti skláněla nad nejmladším Birminghamem a spokojeně se usmívala. „A teď, mladej pane, byste měl mamince poděkovat, že vám dala nejhezčí děťátko, jaký jsem kdy viděla od chvíle, kdy se narodila panu Jeffovi Tamarah.”

Cerynise nemohla uvěřit, že svírá v náruči vlastní dítě, které má s Beauem Birminghamem. Miminko bylo nejen velké, ale i čilé a živé, i když před narozením prožilo několik krušných okamžiků. Chlapeček se neklidně vrtěl, a když nedostal, co chtěl, hlasitě se ozýval.

„Poslouchejte, jak se hlásí o svý!” smála se Hatti. „Bude živej jako všichni muži v Birminghamovic rodině!”

Cerynise zvedla oči k Beauovi. „Nedohodli jsme se na jménu.” Beau ji pohladil po ruce. „Co Marcus po tvém otci, Bradford po tvé matce a Birmingham po mně?”

Mladé ženě se zalily oči slzami. Nikdy se před ní o svém záměru nezmínil. Vyslovila ta jména, aby zjistila, jak budou znít. „Marcus Bradford Birmingham. To je ale jméno pro tak maličké stvoření.”

„Doroste do něj,” ujistil ji s úsměvem. „Líbí se ti?”

„Ano, má nejdražší lásko. Děkuju, že sis vzpomněl na mé rodiče.”

„Dlužím jim to, jsem jim vděčný za nádhernou dceru. A nám se taky podařil krásný syn, viď, miláčku?”

Cerynise si chlapečka hrdě prohlížela. Měla pocit, že má stejný výraz jako jeho otec. „Jak se tak na to naše dítě dívám,” prohodila s úsměvem, „práci jsem odvedla já, ale ty budeš sklízet slávu.”

„Jak to myslíš?” zeptal se zaraženě.

„Jablko nepadlo daleko od stromu. Bude ti podobný tak jako ty svému otci.” „Myslíš?”

Cerynise se při pohledu na jeho dychtivý výraz neubránila smíchu. „Nenatřásej si peří moc brzy, pyšný páve. Možná v něm najdu i něco ze sebe.”

„Bez tebe, miláčku,” zašeptal jí manžel něžně, „by tu naše dítě nebylo.”

Marcus Bradford Birmingham rostl tempem, které děsilo jeho rodiče, udivovalo prarodiče a dělalo dojem dokonce i na jeho prastrýce Sterlinga. Ten přiznal, že dětem moc nerozumí, ale miminko prohlásil za skutečně podařené. Beau byl nad synem celý bez sebe a pouhá jeho existence ho naplňovala údivem a radostí. Snažil se o syna starat. Nevadilo mu vstát, když se chlapeček uprostřed noci probudil, a donést ho Cerynise, aby ho nakrmila. Choval ho, houpal a mluvil s ním, jako by mu malý rozuměl. Zdálo se, že ho Marcus sleduje a pohyboval rty, jako

by už už chtěl promluvit. Beau zašel až tak daleko, že malému měnil plínky. Hatti to pobuřovalo, ale pohled na muže s miminkem nebyl v domě ničím výjimečným.

Cerynise mateřství těšilo víc, než si dokázala představit. Kdykoli chlapečka kojila, koupala, chovala nebo mu zpívala ukolébavku, cítila se nádherně naplněná. Péče o syna ji pohltila natolik, že pro ni vnější svět nebyl důležitý.

Marcusovi byl měsíc a měl se čile k světu. Dokázal dát jasně najevo, že se mu něco nelíbí. Když nedostal včas najíst, věděli o tom všichni v domě. Jakmile se ale ocitl v maminčině náruči, poznal, že to je ten pravý člověk, který dokáže stále narůstající hlad uspokojit. Cerynise měla naštěstí mléka dost.

„Začíná dost brzo, ne?” zeptala se Cerynise manžela, když se chlapeček při krmení oháněl pěstičkami.

Beau se pyšně usmíval. „V jakém ohledu, má milá?” „Není jediný v téhle rodině, koho zajímají má ňadra.”

„Netrpělivě čekám, až přijde moje chvíle, madam,” prohodil významně. „Hatti říkala, že potřebuješ na zotavení asi šest týdnů. Takže za týden bychom se mohli zase věnovat sami sobě.”

„Pokud mě takové věci budou ještě zajímat,” škádlila ho.

„Stačí občas trocha mazlení, a bude to jako dřív,” narážel na chvíli, kdy ji ráno zavřel v šatně. Právě si oblékla živůtek, ale on se chtěl potěšit pohledem. „Máš zase krásnou postavu a já ji rád obdivuju, to je všechno.”

„Nejsem proti,” smála se. Vlastně se do mazleni moc ráda aktivně zapojila. „Musím ale připustit, že jsem si nebyla jistá, jak vysvětlit ten roztržený živůtek, když ho Bridget našla zastrčený vzadu v zásuvce. Měl utržené všechny knoflíčky i krajkový lem. Těžko jsem to mohla svést na Marcuse.”

„Bridget se za chvíli vdá,” připomněl jí Beau. „Sama brzy zjistí, že takové věci se občas stávají, když žena dokáže muže rozpálit. Možná bys jí mohla vysvětlit, že si ušetří dost práce, když se nebude ráno oblékat, dokud manžel nedostane snídani.”

„Snídani…?”

„Děláte si ze mě legraci, madam, nebo skutečně chcete předvést, co mám na mysli?” „Hatti říkala…”

„Je úplně jedno, co říkala Hatti. Záleží jen na tom, jak se cítíš ty.” „Poněkud napjatě,” prohodila laškovně. „Můžeme se k tomu dostávat postupně.” „Zase mě svádíš,” obvinila ho vesele.

Beau se srdečně rozesmál. Potom přistoupil k manželce a políbil ji. „Ještě dva týdny, madam, víc ani den,” zašeptal. „A teď musím do práce, jinak mě strýček Jeff propustí.”

„To těžko!” namítla vesele. „Ty jsi to nejlepší, co mohlo jeho společnost potkat. Sám to říkal, když se přišel s rodinou podívat na Marcuse.”

Beau zastrčil ruce do kapes. „Říká to jen proto, že chce, abych zůstal a vzdal se i poslední plavby.”

„Jo, to jsem slyšela, ale taky tvrdil, že máš talent na obchodování a kdybys zůstal, dáti, co budeš chtít.”

Beau se manželce zadíval do očí. „Chceš mi říct, že bys byla ráda, kdybychom spolu nikam nepluli?”

„To ne!” vyhrkla, vzala ho za ruku a přitáhla ho k sobě. „Jela bych s tebou třeba na kraj světa. Jen si nejsem jistá, jestli víš, jak jsi pro strýčkovu společnost důležitý. Jeff to jistě ten

jeden rok zvládne, ale jsem si jistá, že by byl rád, kdybys po svém návratu převzal vedení společnosti.”

„A co Harthaven? Otec se zmínil, že by mi ho rád předal.”

Cerynise se usmála a přitiskla si jeho dlaň na tvář. „Opravdu si myslíš, že by s tvým otcem bylo k vydržení, kdyby ti plantáže předal? Jsem přesvědčená, že právě práce je zdrojem jeho mladického elánu, spolu s tvou maminkou. Možná ti Harthaven skutečně jednou předá, ale nemyslím, že by se ho nějak dotklo, kdyby ses stal Jeffovým společníkem. Z nich dvou potřebuje strýček tvou pomoc víc. Claye otcova společnost nezajímá a od té doby, co pro něj pracuješ, má Jeff víc času pro sebe.”

„Je příjemné bydlet tak blízko místa, kde pracuju. Kdybychom žili v Harthavenu, určitě bychom se s otcem nepohodli. Abych řekl pravdu, myslím, že tahle práce se mi líbí daleko víc než farmaření. Promluvím si se strýcem. Ale pokud hned nepůjdu, přijdu do práce pozdě.”

Políbil Cerynise, spiklenecky na ni mrkl a pohladil syna po černých vláscích. „Mám vás oba moc rád.”

17

Přišel říjen a Marcus dovršil šest týdnů. Cerynise mile překvapilo, že už občas vydrží spát celou noc. Stále byla připravena nakrmit ho, když se probudil, protože dokázal dát velmi hlasitě najevo netrpělivost. Byla ale ráda, když k němu nemusela uprostřed noci vstávat.

Bylo chladné odpoledne. Beau se ještě nevrátil z práce a nakrmený chlapeček spal v dětském pokoji. Starala se o něho Hattina osmnáctiletá vnučka Věra. Po večerním krmení se dívka odebrala do svého pokoje v domě pro služebnictvo a přes noc o syna pečovali rodiče sami.

Když se na sebe Cerynise zadívala do velkého zrcadla v šatně, zjistila, že kromě plnějších ňader na ní není nedávný porod znát. Pod jemným živůtkem si všimla, že pas nemá ještě tak štíhlý jako dřív, ale boky a stehna zůstaly pružné a jemné. Bridget se stala zručnou kadeřnicí a vytvářela Cerynise elegantní účesy. Pro domácí večer měla ale vlasy jen vyčesané nahoru s několika loknami na krku. Služebná jí pomohla obléknout olivově zelené kašmírové šaty s vínovým lemováním u krku, na rukávech a na sukni. Šaty ladily i s Cerynisinou podzimní náladou.

Přes ramena si přehodila vínový šál, aby zakryl výstřih. S plnými ňadry byly šaty poněkud riskantním oblečením, protože téměř přetékala z výstřihu.

„Kapitánovi se to bude moc líbit, madam. Nedokáže vám odolat,” ujistila ji služebná obdivně.

Cerynise cítila zmatek. „Připadám si jako školačka před první schůzkou,” přiznala s nejistým úsměvem. „Jseš si jistá, že vypadám dobře?”

„Jste krásná, madam,” ujistila ji Bridget. Cítila Cerynisino vzrušení z nadcházejícího večera a uvažovala, jestli bude totéž prožívat jako manželka Stephena Oakse.

Cerynise chtěla vypadat co nejlépe, aby se manželovi líbila. „Ty bys mi stejně neřekla, kdyby něco nebylo v pořádku, viď, Bridget?”

„Madam, můžete mi věřit,” ujistila ji služebná. „Jste skoro dokonalá a pán to určitě ocení.”

Cerynise se zhluboka nadechla. „Jsem trochu nervózní.”

Bridget jí pohladila po ruce. „To není potřeba, madam. Vám by to slušelo i v obyčejným pytli.” Služebná ustoupila ke dveřím a zadívala se na paní z dálky. „Je na vás nádherný

pohled, madam.”

Bridget odešla, a když dozněl zvuk jejích kroků na schodišti, Cerynise uvažovala, jak bude vypadat v Beauových očích. Z té holčičky, které kdysi Germaine přezdívala Tyčka, nezbylo nic. S plnými ňadry deroucími se z výstřihu vypadala na devatenáctiletou ženu poněkud příliš smyslně. Usmála se, když si vzpomněla, jak se na ni přišel ráno Beau podívat, když se šla koupat. Potěšilo ji, že se na něm vzrušení projevilo i fyzicky. Už dlouho neměl možnost své potřeby uspokojit a ona se na večer těšila také. Ráno si pohled na vzrušeného Beaua náležitě vychutnala. Vzpomínka na tu chvíli ještě umocnila její nervozitu. Kápla si do výstřihu trochu parfému.

Prošla ložnicí a zastavila se u velké postele, kde ji Beau při Marcusově porodu tak obětavě držel za ruku. Ne, že by se v minulých týdnech ubránili vášnivým polibkům a laskání, ale Beau se bál, aby jí neublížil. Teď přišla jejich noc. Odebrala se dolů, aby na něho počkala v pracovně. Ta se stala, kromě ložnice, jejich svatyní.

Od severu se zvedl vítr a v krbu plápolal oheň, aby v pokoji nebylo chladno. Cerynise stáhla rolety i plamen lampy na stole. Zlákal ji pohled na pohodlné polštáře pohovky před krbem. Právě tady často sedávala s Marcusem v náručí, když Beau pracoval.

Urovnala si polštáře pod záda a opřela se. Od krbu sálalo příjemné teplo, tak nechala šál volně sklouznout z ramenou. Opřela si hlavu a čekala, až uslyší bouchnutí dveří. Za chvíli jí začala těžknout víčka.

Zdálo se jí, že utekla jen chvilka, když ucítila, že Beau není daleko. Otevřela oči a ospale se usmála. Manžel seděl na pohovce vedle ní. Kabát i vestu odložil, vázanku měl uvolněnou a košili rozepnutou téměř k pasu. Z jeho pobaveného úsměvu usoudila, že se na ni už chvíli dívá.

„Hezké odpoledne, miláčku,” zašeptal, když se jí konečně podařilo udržet víčka otevřená. „Asi jsem usnula,” zamumlala rozespale a snažila se posadit. „A to jsem tě chtěla přivítat, až se vrátíš domů.”

Beau se k ní sklonil, takže mu nemohla uniknout a přitiskl rty těsně nad okraj výstřihu. „Nevadí, miláčku. Pohled na tebe se mi moc líbil.” „Byl trochu krátký, ne,” zasmála se.

Beau se podíval na hodiny na krbové římse. „Jsem doma už půl hodiny.” „Tak dlouho?” podivila se. „Proč jsi mě nevzbudil?” „Říkal jsem ti, že na tebe byl moc hezký pohled.”

Cerynise natáhla ruku a pohladila ho na svalnaté hrudi. „Mám radost, žě už jsi doma.” „Já taky,” vydechl a políbil ji na rty. Rozevřela je a vychutnávala loudavý polibek. Povzdechla si, když se od ní odtáhl. „Dokážeš mě svými polibky přivést do extáze.” Černé obočí se skepticky zvedlo. „Myslel jsem, že k tomu dochází jen při milování.” „Ale ne, pane. I vaše polibky jsou velice příjemné.”

Znovu se k ní sklonil a tentokrát ji laskal jazykem spalujícím způsobem po prsou. Postupoval přes jeden vrcholek do údolí a znovu nahoru, jako když loď proplouvá rozbouřeným mořem. Stáhl jí šaty z ramene a odhalil růžový vrcholek ňadra. Když po něm přejel jazykem, Cerynise se zatajil dech a tělem jí projelo vzrušené zachvění.

„Líbí se ti to?” ujistil se šeptem a políbil ji.

„Moc dobře víš, že ano,” vydechla, objala ho kolem krku a on ji vytáhl nahoru. Pohrával si s jejími rty a zároveň jí vzadu rozepínal šaty. Po trhnutí rameny se živůtek šatů svezl. Beau podržel rukávy a Cerynise z nich vyklouzla. Potom ji zvedl a šaty nechal klesnout na zem. Stále ji líbal a přitom rozepínal knoflíčky spodničky. Když se rozevřela, naskytl se mu nádherný

pohled. Lačně se jejích ňader chopil dlaněmi i ústy a jí.projelo slabinami vzrušení.

„Zamkl jsi dveře?” zeptala se šeptem a prsty mu přitom čuchala husté tmavé vlasy.

„Na to jsem nemohl zapomenout, když mám v moci tak krásného vězně,” vydechl s ústy těsně u vztyčené bradavky. „Na tohle jsem myslel celý den, miláčku.”

„Já taky.”

Vklouzl dlaní pod sukni spodničky a přejel přes okraj punčochy. Vzápětí dlaň stáhl a překvapeně se na ni zadíval. „Vy nemáte kalhotky, madam!”

Cerynise se svůdně usmívala a prstem mu na hrudi kreslila písmeno C. „Pobouřilo vás to?” „Naprosto,” odpověděl a rukou znovu postupoval vzhůru.

Cerynise se pohnula, aby ho uvítala, a zasténala, když ucítila, jak se jí tělem šíří plamínky vzrušení. Zavrtěla se pod jeho dotekem a uvažovala, jak daleko má k vyvrcholení. „Nespěchej se mnou,” žádala ho bez dechu. „Chci na tebe počkat.”

Beau její prosbě vyhověl, pustil ji a začal se svlékat. Odhodila střevíčky, klekla si, vytáhla mu košili z kalhot a stáhla mu ji přes ramena. Sjížděla rukou zpátky po svalnaté hrudi, a když vyklouzl z kalhot, laskala mu odhalené pohlaví. Beaua mazleni natolik uchvátilo, že se ani nehýbal. Vzápětí si ale uvědomil, že všechno by mohlo za okamžik skončit. Chytil ji za ruku, aby na chvíli přestala.

„Musím vás požádat o totéž, madam,” zamumlal chraplavě. „Dejte mi prosím chvilku na zklidnění a potom se do toho pustíme společně.”

Odkopl boty a zbavil se zbytku oblečení. Vzápětí se k ní vrátil. Nahý vypadal velkolepě. Cerynise se k němu přitiskla a přejížděla mu ňadry po hrudi. Beau zasténal a lačně se jich chopil. Po dalším vášnivém polibku jim oči potemněly touhou. Cerynise ho stáhla zpátky na pohovku. Ochotněji vyhověl. Nadzvedl ji, volnou rukou jí rozepnul v pase spodničku a přetáhl přes hlavu. Cerynise měla na sobě už jen rozepnutý živůtek a hedvábné punčochy upevněné podvazky. Beau ji zvedl a posadil na své vztyčené kopí. Když ho Cerynise ucítila uvnitř, vzrušením se zachvěla.

Na chvíli ji objal a vychutnával dotek jejích ňader na hrudi. Líbal ji na oči, na tváře i na ústa. Když jí klouzal rty po křivce krku, vydechl: „Je to celá věčnost, co jsem tě měl naposledy.”

„Ano,” souhlasila a slastně se prohnula. Zasténala, když se ústy zmocnil bradavky. Jakmile znovu položil na pohovku, téměř jí unikl zklamaný povzdech. Vzápětí posunul prsty do míst, kde splývali, a začal čarovat. V tu chvíli byla zcela v jeho moci a fascinovaně mu podlehla.

Zadívala se mu do očí a s narůstajícím vzrušením se začala rytmicky pohybovat. Beauovi se zrychlil dech. Manželka ho provokovala, přejížděla mu prsty po bradavkách a žebrech a jazykem si svůdně olizovala horní ret. S pohledem upřeným stále do jeho očí se začala sama hladit a lákala ho, aby se k ní přidal. Vyhověl jí a zapojil vlastní fantazii. Zadržela dech a vnímala, jak v ní narůstá touha. Sklonila se, přidržela se okraje pohovky a nabídla mu ňadra. Visela nad ním lákavě jako zlatavé hrozny s růžovými vrcholky. Lačně se jich zmocnil a rytmus pohybů se zrychlil. Chytil ji za hýždě a udával tempo, dokud se oba nezačali rozplývat v horké extázi. Najednou se k ní Beau vzepnul s pocitem, že vzlétá. Nikdy předtím nic podobného nezažil a toužil, aby ta chvíle neskončila.

Když se vrátili do reality, přitáhl Cerynise k sobě a políbil ji.

„Bylo to moc hezké,” zašeptala spokojeně.

„Nic tak krásného jsem ještě nezažil,” přiznal. „Jsem tak vyčerpaný, že nemůžu ani pohnout rukou.”

„Tak to nedělej,” vydechla. „Nech ji tam, kde je.”

Přitiskl ji k sobě a překvapeně zjistil, že když mu po hrudi přejela její ňadra, začíná uvnitř ní

zase tuhnout.

„Ach,” zasténala. „Tohle je ještě hezčí.”

„Dokážeš se mnou dělat zvláštní věci,” zamumlal.

„To mě těší. Alespoň nebudeš muset hledat pod jinými sukněmi.”

„To ne. Jsem úplně spokojený s tím, co jsem našel pod tou tvojí.”

„Mám hlad.”

„Na co?”

Cerynise se smíchem zvedla hlavu a zadívala se mu do očí. „Na skutečné jídlo.” „Tak to se budeme muset obléknout.”

„Ale nechce se mi odcházet od takových příjemných věcí,” namítla a pohnula boky. „Tak se rozhodni,” prohodil a stiskl jí hýždě. „Chceš mě nebo jídlo?” „Tebe budu mít později.” Se smíchem se zvedla a posadila se vedle něho. „Kojící matka se musí najíst.”

Přejel ukazováčkem po bílé kapce na bradavce a ochutnal. „Není divu, že to Marcusovi tak chutná,” poznamenal.

Cerynise ukázala na malou kaluž na jeho hrudi. „Moc čistá nejsem.”

„Mně ani Marcusovi to nevadí.”

„Tak pojď,” pobízela ho. „Mám opravdu hlad.”

Otočila se k němu zády a sbírala své oblečení. Beau ji lehce pleskl po zadečku. Otočila se a sjela ho káravým pohledem.

Pokrčil rameny a poznamenal: „Když mi poskytuješ tak lákavý pohled, má milá, musíš počítat s reakcí. A teď se rychle oblékni, abychom se mohli najíst. Jinak se na tebe znovu vrhnu.”

Cerynise se smíchem poslechla. Když se oblékli, zaběhli se nahoru podívat na syna. Potom odešli do jídelny.

Na konci dlouhého stolu bylo prostřeno pro dva. Už na ně čekaly číše naplněné vínem. Porcelán, broušené sklo a stříbro se lesklo ve světlech svíček. Beau dvorně odsunul manželce židli. Když se usadila, sklonil se k ní a políbil ji na krk.

„Moc rád se ti dívám z tohohle úhlu na prsa,” zašeptal. „Myslím, že přichází Jasper, a vůbec se mi nezamlouvá představa, že bych se měl o takový pohled dělit s jiným mužem.”

Cerynise si rychle přitáhla šál a hned vypadala jako správná paní domu, když se sloužící blíží s polévkou. Beau se neubránil úsměvu, když si všiml rychlé proměny svůdné milenky v mladou dámu. Uvědomil si, že ho má manželka úplně v hrsti. Stačí, když zatáhne za správný provázek, a on tancuje, jak ona píská.

Když komorník odešel, Beau zvedl číši. „Na tebe, má lásko. Aby tě nikdy neunavilo připravovat mi potěšení a plnit tak mé srdce radostí.”

Mladá žena s jemným úsměvem sklopila pohled a lehce se napila. Potom sklenici zvedla sama. „Na tebe, můj milovaný rytíři. Aby tě nikdy neunavilo zabíjet kvůli mě draky a chránit svou dámu před nepohodlím a nudou.”

„S velkou radostí,” usmál se, mrkl na ni a napil se.

Humr, zelenina i hovězí plátky s estragonovou omáčkou byly skvělé. Cerynise jedla s velkou chutí a manžel se při pohledu na ni spokojeně usmíval.

„Nechápu, jak to, že jsi tak štíhlá, lásko. Kdyby jiná žena spořádala co ty, vypadala by jako koule.”

„Jsem si jistá, že s tebou a Marcusem dokážu všechno spálit.”

„Když vidím toho mrňouse, jak se cpe, jsem si jistý, že to zvládne sám.”

„Nežárli,” dobírala si ho mile. „Budu se ti věnovat tolik, až tě to bude mrzet.” Beau se opřel o stůl a naklonil se k ní. „Slibuješ?” Odpovědí mu byl její rozzářený pohled.

Po večeři se vrátili do pracovny, ale jen si povídali, drželi se za ruce a občas se políbili. Za chvíli se v otevřených dveřích objevila Věra.

„Pan Marcus se probudil, slečno Cerynise. Křičí jako o život.”

„Povinnosti volají,” povzdechla si Cerynise, políbila ho a odešla nahoru nakrmit syna. Beau dopil víno a vydal se do dětského pokoje za ní. Věra se vytratila, aby si mohla rodina vychutnat společné chvíle.

Když byl Marcus nakrmený, maminka připravila potřeby na koupání. Oba rodiče se smáli výrazům, které chlapeček při umývání ve vodě vykouzlil. Když ho usušili a oblékli, Beau syna políbil do vlásků a odešel. Cerynise miminko uspávala ukolébavkou a Beau se šel ponořit do vany.

O chvíli později Cerynise uložila chlapečka do postýlky a odešla do koupelny, kde už na ni čekala připravená vana. Když zaslechla z ložnice jemné cinknutí, šla se podívat do dveří. Beau právě položil na noční stolek číši s vínem. Seděl na posteli s prostěradlem omotaným kolem pasu a zdálo se, že se chystá na noc plnou příjemných zážitků. Podíval se na ni a zeptal se: „Chceš zůstat celou noc vzhůru?”

„V žádném případě,” opáčila pobaveně. „Dej mi jen chvíli, než se také vykoupu.”

„S noční košilí se nemusíš unavovat,” zavolal za ni. „Mohl bych ji roztrhnout.”

„Ano, pane,” zavolala. „Jak si přejete.”

„A pospěš si!” naléhal. „Čekám už čtvrt hodiny a z myšlenek na tebe začínám být zpitomělý.”

Cerynise se spěšně svlékla, vykoupala se, vykartáčovala si vlasy a vklouzla do negližé, které jí Beau nedávno koupil. Těžko se to dalo označit za oblečení, protože to bylo ušité z té nejtenčí a nejjemnější látky, jakou kdy viděla. Celá věc byla splývavá a měla dlouhé rozevláté rukávy. Kápla si několik kapek parfému na krk, na paže a nakonec i mezi ňadra. Obula si bílé saténové pantoflíčky a zhasla lampu. Jemná látka se za ní rozevlála a zdálo se, že do ložnice přiletěla na vzdušných křídlech.

Všimla si lačného pohledu modrých očí a ucítila rozechvění. Beau k ní natáhl ruku a odhrnul vedle sebe pokrývku. Zastavila se u postele a nechala negližé snést k zemi.

Když vklouzla do postele, Beau byl okamžitě vedle ní. Tentokrát převzal aktivitu on a vášeň, s jakou ji miloval, jí až naháněla strach. Zůstával něžný, ale když už nebyla těhotná, choval se odvážněji. Ztrácel hlavu, když bez dechu sténala, a těšilo ho, že v ní dokáže probudit tak silnou touhu. Když měla pocit, že zůstane lapená v polovině cesty, netrpělivě se zapojila, dokud se mu z hrdla nevydralo chraplavé zasténání. Když ho ucítila uvnitř, vzepjala se k němu a odpovídala na důrazné útoky. Znovu se oba ocitli na chvějících se křídlech extáze a nechali se jimi vynést do výšky.

Když se znovu vrátili na zem, přitiskli se k sobě a Cerynise mu položila hlavu na rameno. Dlaní ho hladila po hrudi. Svět za zdmi jejich domu pro ni přestal existovat, celý ho nacházela v náručí svého manžela.

Časně ráno se ozvalo bouchnutí zadních dveří. Beau s Cerynise se ohlédli ve chvíli, kdy do jídelny vcházel rozčilený Moon. Starý námořník se zastavil u Beauovy židle.

„Ten lotr je mrtvej, kapitáne! Našli ho dneska ráno v přístavu s rozpáraným břichem.”

„O kom to mluvíte, Moone,” zeptal se Beau a rázně odsunul prázdný talíř.

„O Wilsonovi, kapitáne. Byl úplně ztuhlej. Museli ho sejmout už včera večer a v noci mrzlo.”

Beau se podíval na manželku a všiml si, jak pobledla. Chápal, že Moonovo morbidní líčení na ni bylo příliš silné. Vzal ji za ruku, omluvil se a odvedl starého námořníka do pracovny. Zavřel dveře a zeptal se: „Mají úřady představu, kdo ho mohl zabít?”

„Ne, kapitáne. Zaslech jsem, že se schovával v jedny hospodě. Nikdo, s kým jsem mluvil, ho nezahlíd od chvíle, kdy jste ho nechal hledat. Potom se najednou objevil s kudlou v břiše. Nezdá se mi, že by k sobě pustil někoho cizího. Určitě znal toho, kdo ho zapích, a možná mu i důvěřoval.”

„Tak se to mohlo stát, Moone. Spousta lidí ho hledala a Wilson se určitě bál, aby se k němu někdo nedostal. Ale na to už nepřijdeme.”

„Znamená to, že vaší paní už nic nehrozí, kapitáne?” „Doufám, Moone.”

O několik dní později se u hlavního vchodu ozvalo naléhavé klepání. Jasper šel otevřít s obvyklým upjatým výrazem, ale když uviděl, kdo přišel, podklesla mu čelist. Naposledy ty muže viděl večer předtím, než se za rozbřesku s ostatními sloužícími a obrazy své paní vykradl z domu. Na první pohled bylo jasné, že Alistair Winthrop a Howard Rudd jsou neméně překvapeni.

„Uvažoval jsem, kam jste se ztratili,” sykl Alistair. „Teď už to vím. Tohle by mě nenapadlo.”

Jasper se nemohl přimět lhát a ze slušnosti říct, že ho rád vidí. „Za kým jdete, pane?”

„Za svou schovankou, samozřejmě,” informoval ho Alistair. „Řekni jí, že jsem tady.”

„Myslíte paní Birminghamovou,” opravil ho Jasper. „Pokud počkáte, pane, řeknu své paní, že ji žádáte o laskavost.”

Necítil potřebu prokazovat obvyklou pohostinnost a zabouchl jim dveře před nosem. Alistair vzteky téměř nadskakoval.

„Žádat tu čubku o laskavost,” šeptal nasupeně. „Roztrhám toho chlapa na kusy za to, v jaký bryndě nás nechal.”

„Stejně jste mu nemohl platit,” namítl Howard Rudd. „Viděl jste, jak rychle vzala nohy na ramena Sybil, když jste jí ve vzteku řekl, že nemáte peníze na služebnictvo a že bude muset vařit i uklízet sama. Musím vás požádat, abyste se tu choval zdrženlivě. Když vybuchnete, nepodaří se nám nalákat tu dívku zpátky, i když jí slíbíte, že jí vrátíte její obrazy.”

„Měli jsme jeden přivézt, abychom ji navnadili.”

Howard Rudd si povzdechl. „Jenomže jsme žádný z nich nedokázali najít.” „Pořád si myslím, že ten prodavač v galerii dobře věděl, kde jsou. Popudilo ho naše obvinění a tvrdil, že jsme hlupáci.”

„Nijak nepomohlo, jak jste ho potloukl,” prohodil Rudd. „Kdybych zjistil, že nám lže, mohl jsem s ním skoncovat.”

„S tím děvčetem jednejte mírněji. Už jsme zjistili, že kapitán Birmingham se moc vlídně nechová. Dotknete se jeho ženy a nechá prohledat každou loď v přístavu, abychom se mu dostali do ruky. A tentokrát by se nespokojil jen s tím, že by nás hodil do vody.”

„Určitě jste ho viděl v té přepravní společnosti?”

Rudd si těžce povzdechl. „Jak bych ho mohl po posledním setkání přehlédnout? Ujišťuju vás, že podoba toho muže se mi vryla do mysli navždycky.” Roztřesenou rukou vytáhl kapesník a otřel si zpocené čelo. „Stejně si myslím, že je od vás bláhové pouštět se do toho, když je jen kousek od nás.”

„Říkal jste, že se vrátí domů až za několik hodin. Tou dobou budeme už dávno pryč.”

„Další problém představuje Jasper. Budeme ho muset podplatit, jinak kapitánovi řekne, že jsme tady. Budem rádi, když odsud vyvázneme se zdravou kůží.”

„To nechám na starost vám. Pokud s náma ta holka nepůjde dobrovolně, budeme ji muset přimět silou. Setkáme se na tý opuštěný farmě za městem.” Alistair pohlédl na společníka a zvedl obočí, když si všiml, jak se třese. „Jste si jistej, že mi v případě potřeby dokážete krýt záda?”

Právník nervózně přejel dlaní po vypouklině pod kabátem. „Byl bych rád, kdyby se to dalo vyřešit jinak. Nenávidím střelné zbraně.”

„Už nám nezbývá moc času,” poznamenal Alistair. „Docházej nám peníze.”

„Měl jste prodat víc z věcí vaší tety, než jsme odjeli. Potom bychom měli dost času i prostředků.”

„Netřeste se tak. Víte, že vám to nedělá dobře.”

Cerynise byla právě v kuchyni. Šla ukázat Philippovi Marcuse, dokud bylo dítě odpočaté a v dobré náladě. Kuchař mu začal dávat první lekce francouzštiny a tvrdil, že až jednou vypluje, bude se mu znalost jazyků hodit. Miminko mu odpovídalo veselým žbrbláním. Když se ale objevil Jasper, chlapeček vycítil, že se něco děje a zamračil se.

„Madam! Připravte se na potíže,” mluvil vzrušeně komorník. „Vlastně by bylo lepší, abyste dítě předala panu Philippovi, než vám řeknu, kdo stojí přede dveřmi.”

Cerynise k sobě syna přitiskla. Komorníkovo vzrušení ji mátlo a zadívala se na něj pozorně, aby se ujistila, že má situaci pevně v rukou. „Kdo je to, Jaspere?”

„Pan Winthrop s panem Ruddem, madam…”

Cerynise ztuhla a okamžitě podala dítě kuchaři, kterého vyděsilo, jak zbledla. „Madam! Jste v pořádku?”

Přikývla a požádala ho: „Odneste dítě Věře, prosím.”

Beze slova se otočila a vydala se ke dveřím. Jasper se ještě chvíli radil s Philippem. Počkala na komorníka v jídelně a oznámila: „Přijmu návštěvu v salonu, Jaspere.” „Madam, jste si jistá, že je to správné?” zeptal se s obavami. „Nedovolí si ublížit mi v mém vlastním domě.”

„Stejně jim madam nemohu důvěřovat. Jsou oba skrz naskrz prolezlí úskočností a zlobou.” „To je sice možná pravda, Jaspere, ale zajímá mě, co tu dělají a co po mně chtějí.” „Obávám se, že nic dobrého to nebude.” „Vyslechnu je. To je všechno.”

Cerynise odešla do salonu a Jasper se vydal otevřít. Vpustil oba muže dovnitř a oznámil jim: „Paní Birminghamová vás přijme v salonu.”

Alistair obešel komorníka a vykročil do přední haly. Sundal si klobouk a odhodil ho Jasperovi. Potom se vydal k pracovně.

„Opačným směrem, pane,” vybídl ho Jasper a obavy v něm narůstaly, protože Alistair si všiml Cerynisina obrazu nad krbem. Byl to jeden z těch, který se moc líbil jejímu muži. Anglická krajina s domkem u potoka mezi stromy. Jasper sám ho považoval za jeden z nejzdařilejších.

„Neviděl jsem ten obraz už někde?” otočil se Alistair zamračeně na komorníka.

„Nevím, pane,” pronesl Jasper neutrálně a znovu ukázal rukou k salonu. „Paní Birminghamová vás očekává tam.”

Howard Rudd podal komorníkovi klobouk a upravil si klopy pomačkaného kabátu. Potom následoval Alistaira do místnosti.

Jasper položil klobouky na stůl u vchodu a zeptal se své paní: „Přejete si čaj nebo nějaké občerstvení, madam?”

Howard Rudd si všiml masivního příborníku u stěny a při pohledu na karafy z broušeného

skla si bezděčně olízl ret. „Sklenku brandy, pokud by kapitán nic nenamítal.”

„Nic,” křikl Alistair a varovně přimhouřil oči. Právník se v domě bohatého námořníka, který je nechal hodit do vody, necítil dobře. „Stejně se nezdržíme dlouho.”

„Já bych prosila šálek čaje, Jaspere,” ozvala se Cerynise a dala tak najevo, že komorník směřoval svůj dotaz k ní a ona jediná může tuto otázku rozhodnout.

Dívka se sice chovala klidně, ale překvapilo ji, jak silný pocit ošklivosti při pohledu na oba muže zažívá. Od jejich posledního setkání uplynul už více než rok, ale zřejmě to není dost. Vůbec nelitovala, že při posledním setkání chytil její manžel Alistaira pod krkem a za kalhoty a hodil ho přes palubu do Temže. Přála si jen, by tu Beau byl a dával na ni pozor.

Všimla si, že Alistair je ještě pohublejší než dřív. Pod očima se mu rýsovaly tmavé kruhy, špatně padnoucí oblečení měl pomačkané a působil úplně jinak než v Londýně. Statný právník se příliš nezměnil, jen nos měl ještě odulejší a posetý hustou sítí popraskaných žilek. Oči měl zarudlé, jako by trpěl nějakou alergií, nebo spíš od nezřízeného pití.

Cerynise je vybídla, aby se posadili proti ní, a snažila se tvářit zdvořile a nedat najevo nechuť. Pustila je do domu jen proto, aby zjistila, co mají za lubem. Nejlepší bude nedat najevo pohrdání a nepřátelství. „Omluvte mé překvapení, pánové. Jistě sami víte, že vaše návštěva je poněkud překvapivá. Vlastně jste ti poslední, které bych tu dnes čekala.”

„Ach jistě, holčičko moje milá. Omlouvám se, jestli jsme tě vystrašili. Ale když jsme za tebou vážili tak dlouhou cestu, nechtěli jsme se už dál zdržovat. Naše loď připlula dnes ráno a hned jsme spě -”

Otevřely se dveře a objevila se Bridget v černých šatech, bílé zástěře a bělostném čepečku s krajkou. Okamžitě si všimla, jak jsou oba muži při pohledu na ni překvapeni. Došla s podnosem ke své paní a položila před ni šálek, konvičku s mlékem a cukřenku. Cerynise si připravila čaj. Když Bridget položila paní do klína ubrousek, mlčky se uklonila a odešla. Jasper se na ni ode dveří povzbudivě usmál.

„Říkal jste, že jdete přímo z lodi,” připomněla Cerynise Alistairovi, který se ještě nevzpamatoval ze zjištění, že v domě je i Bridget. „Z jakého důvodu?”

„Abychom vám učinili nabídku, madam,” vložil se do hovoru Rudd. Ohlédl se k Alistairovi, jako by u něho hledal souhlas. „Pan Winthrop celou cestu sem o ničem jiném nemluvil. Mrzí ho, že se k vám nezachoval správně. Trápilo ho svědomí. Pokud nás vyslechnete, madam, jistě nebudete litovat.”

Alistair stále bojoval s rozčilením, že v domě je nejen Jasper, ale i Bridget. Kývl směrem ke komorníkovi a zeptal se: „Kolik dalších sloužících s ním přijelo?”

„Všichni,” ujistila ho a okamžitě si všimla, jak vzteky zbrunátněl. „Můj manžel jim poskytl prostředky na cestu. Všichni měli stejně v plánu od vás odejít.”

Alistair ukázal prstem směrem k hale. „To oni přivezli ten obraz, co visí nad krbem?”

„Samozřejmě,” ujistila ho s radostí a zašla ještě dál. „Vlastně přivezli všechny mé obrazy. Pět z nich se už prodalo za celkem slušnou cenu… dvacet šest tisíc dolarů.”

Rudd se zakuckal a měl pocit, jako by mu něco uvízlo v krku. „Sklenici vody,” obrátil se na komorníka. „Potřebuju sklenici vody.”

Cerynise se zeptala: „Není vám nic?”

Rudd si odkašlal a podařilo se mu nadechnout. „Jen co dostanu sklenici vody, budu v pořádku.”

Alistair doutnal nenávistí. Bylo jasné, že jejich plán nemůže vyjít, protože své obrazy už Cerynise má. Dusil se vztekem při představě, o kolik peněz přišel.., vinou Jaspera. Nejraději by mu zakroutil krkem.

Právník se napil a doufal, že se mu uleví. Ale voda jen spláchla kyselé šťávy do žaludku, odkud se začínaly vzápětí drát nahoru. Rudd už to dobře znal a ještě víc znervózněl.

Cerynise se vrátila k hovoru. „Mému muži se nebude líbit, že jste se tu objevili v jeho nepřítomnosti. Požádal Jaspera, aby na mě dával pozor. Přirozeně bude svědkem našeho hovoru.”

Rudd se ohlédl za sebe na komorníka s kamennou tváří. Budou si muset rychle vymyslet nějaký náhradní plán, jinak se Alistair za chvíli vrhne na svou obvyklou taktiku výhrůžek a útoků. „Jak vás máme přesvědčit, že vám nic nehrozí, madam?”

„Když vysvětlíte, proč jste přišli, a rozloučíte se,” odpověděla věcně.

Rudd si přitiskl dlaň na ústa, aby zakryl říhnutí. Potom si odkašlal a pronesl: „Přišli jsem ve velice osobní záležitosti, madam…”

„Pokud chcete naznačit, abych Jaspera poslala pryč, pane, obávám se, že vám nemohu vyhovět,” ujistila ho. „Můj muž mu nařídil, aby mě nespouštěl z očí. A vy oba jste už ukázali, že se vám nedá věřit.”

„Potřebujeme podepsat nějaké dokumenty,” ozval se Alistair.

Rudd po něm šlehl překvapeným pohledem. Společník se na něho varovně zamračil a právník se připojil. „Ano, samozřejmě.” Ukázal rukou na kumpána a dodal: „Pan Winthrop by vám rád vysvětlil, o co se jedná.”

„No…,” začal Alistair nejistě, „… ehm, v dodatku k závěti mé tety našel pan Rudd větu, podle které musím vysvětlit, proč nemohu převzít vaše opatrovnictví. Oba se musíme dostavit k soudu a podepsat prohlášení, které mě zbaví odpovědnosti. Do té doby nemohu dostat své dědictví.”

Howard Rudd si s úlevou vydechl, jak šikovně to jeho společník vymyslel a nadšeně přikyvoval. „Pro věřitele pana Winthropa je velkou obětí, když musí tak dlouho čekat… I na cestu sem jsme si museli vypůjčit.”

Cerynise pohlédla na právníka. „Chcete říct, že musím předstoupit před soudce a v jeho přítomnosti podepsat dokument, který mě zbaví vašeho poručnictví?”

„Přesně tak,” ujistil ji Alistair a pohlédl na Jaspera. Ten se sice díval někam do neurčita, ale nepochybně mu neuniklo jediné slovo.

„V tom případě nebude nijak složité zajít v Charlestonu za soudcem a doklad podepsat. Jen si ho předem musí přečíst právník mého manžela,” navrhla Cerynise.

„No, je tu jeden problém, má drahá,” poznamenal Alistair. „Musíte se vrátit do Anglie.”

„To nepřichází v úvahu,” namítla Cerynise rozhodně. „Pokud tu věc není možné vyřídit tady v Charlestonu, potom se s tím nedá nic dělat. Alespoň ne do doby, než se s manželem objevíme v Anglii, ale to bude až na jaře.”

„A z čeho budu do té doby žít?” zavrtěl Alistair hlavou.

„Je mi líto, ale v tom vám nemohu pomoct,” prohodila Cerynise bez náznaku soucitu. Kdyby ji o podpis Alistair požádal, než odjeli z Anglie, ráda by mu v Beauově přítomnosti vyhověla. Ale tou dobou se jí chtěl za každou cenu zmocnit.

Rudd luskl prsty, jako by právě dostal nápad. „Vzpomínáte si na toho soudce, co s námi cestoval na lodi?”

Alistair naklonil hlavu a v mžiku pochopil právníkův úmysl. „Samozřejmě.”

„Je součástí anglické justice. Pokud ty doklady podepíše před ním, bude to stejné, jako by je podepisovala v Anglii.”

„To je pravda,” souhlasil Alistair s úsměvem. „Stačí, když s námi zajede do hostince, kde jsme všichni ubytovaní. Tím se všechno vyřeší.”

Rudd se tvářil spokojeně, jak skvěle to vymyslel. „Mohli bychom vás k tomu soudci doprovodit, madam?”

Cerynise se zamračila. „Pojedu jedině s manželem.” Potom ještě dodala: „A vezme s sebou deset silných mužů, abychom měli jistotu, že se nám nic nestane.”

Ruddovi se vytratil z tváře spokojený výraz. Naděje, že by se dívky mohli zmocnit po dobrém, se rozplynula. Co teď? Oba pochopili, že v domě je příliš dobře hlídaná a nemohou čekat, že by ji mohli s úspěchem odvést násilím. Navíc jsou tu sloužící, kteří by je identifikovali.

„Myslíte, madam, že bychom se mohli uchýlit k nějakému uskoku?” utrhl se na ni Alistair a bojoval.s narůstajícím vztekem.

„Možné to je,” usmála se na něho vyrovnaně.

Alistair vyskočil ze svého místa, rozběhl se k Cerynise a vytáhl ji z křesla. Jasper varovně vykřikl a vyrazil jí na pomoc. Nevšiml si ale Rudda, který se chopil bronzové zarážky na knihy a udeřil komorníka těžkým předmětem do hlavy. Ten padl v bezvědomí právníkovi k nohám.

Když Philippe zaslechl Cerynisin srdcervoucí výkřik, popadl sekáček na maso a spolu s Moonem vyběhl do haly. Tou dobou už měl Alistair svou zajatkyni přehozenou přes rameno a s Ruddem v patách se hnali ke dveřím.

Když je Philippe zahlédl, křikl: „Okamžitě madam pusťte!”

Alistair udělal chybu, když otevřel dveře, ke kterým právě zvenku přibíhal pán domu následovaný Cooperem. I on zaslechl výkřiky. Při pohledu na svou manželku na rameni toho mizery se přestal ovládat. Kolenem kopl Alistaira do břicha a ten se se sténáním přelomil v pase. V tu chvíli mu Cerynise sklouzla z ramene a Beau ji zachytil a postavil na zem. Vzápětí se ocitl před Howardem Ruddem, který třesoucí se rukou šátral v kapse po pistoli. Nakonec se mu ji podařilo vytáhnout a zamířil kapitánovi na obličej. „U - ustupte ze dveří!” vyhrkl a ohlédl se za sebe, odkud se k němu z haly blížil Philippe s Moonem. „U - ustupte, jinak za -zastřelím kapitána.”

Oběma mužům nezbylo nic jiného, než zůstat na místě.

„P - pusť ten sekáček,” nařídil Rudd kuchaři a snažil se mířit Beauovi mezi oči a zároveň sledovat i oba muže za sebou. Philippe opatrně odložil svou zbraň na zem.

„A teď k - kapitáne ustupte i s manželkou na okraj verandy. pomalu.”

Beau mu vyhověl a Cerynise táhl s sebou. Tiskla se k němu a snažila se ho zakrýt vlastním tělem. Ale nedařilo se jí to, protože Beau ji pevně držel kolem pasu.

Rudd uchopil Alistaira za loket, pomohl mu narovnat se a vedl ho ze dveří. Jeho společník mu nebyl k ničemu, protože byl stále ještě ochromený bolestí. Rudd mu pomohl ze schodů verandy a nařídil: „Utíkejte ke koním.”

„Vem tu holku!” vybídl ho Alistair slabým hlasem a rukama si svíral břicho. Bolest byla velice pronikavá a měl strach, že má rozdrcené vnitřnosti.

Beau strhl Cerynise za sebe a důrazně oznámil: „Jen přes mou mrtvolu!”

Alistairovi se podařilo ukázat na kapitána a řekl: „Zastřel toho mizeru!”

„Ne!” vykřikla Cerynise a snažila se dostat před manžela. Ten ji ale držel pevně za sebou.

Rudd si znechuceně odfrkl nad Alistairovým nesmyslným příkazem. Už dřív měl o jeho intelektu vážné pochybnosti. „Jo, a ostatní nás zabijou. Jdeme ke koním.”

Alistair se belhal ke sloupku, u kterého byli koně uvázaní. Odvázal otěže a vyškrábal se do sedla. „Pojďte, Rudde, musíme vypadnout!”

Když měl teď Howard Rudd koně na dosah, ulevilo se mu, ale obavy z kapitána ho neopouštěly. Tomu člověku není co věřit. „Z - zkuste něco, kapitáne, a z - zastřelím vás. Potom budeme mít vaši ženu ve své moci.”

Pozpátku došel k Alistairovi a vylezl do sedla. Vzápětí zabořil paty koni do slabin a rozjel se. Alistair ho s hlasitým klením následoval.

Beau se rozběhl na ulici a sledoval, kam odjíždějí. Otočili se ale opačným směrem, než doufal. Oba vyrazili směrem do otevřené krajiny za městem, nikoli k přístavu.

S Beauem se vrátil i Cooper. Běžel do přístavu a zpátky a stále se snažil popadnout dech. Zvlášť náročná byla cesta zpátky, protože Beau ve strachu o manželku zvládl vzdálenost za poloviční čas.

Na verandě se objevili i Philippe, Moon a další sloužící. Beau se obrátil na starého námořníka. „Vyhledejte šerifa a řekněte mu, co se tu stalo. Ať shromáždí své muže a vydá se za těmi lotry. Rád mu poskytnu jejich podrobný popis.”

„Jo, kapitáne!” zasalutoval Moon a spěchal splnit příkaz.

Beau objal manželku a vedl ji do domu. V salonu zastihli Bridget klečet vedle Jaspera. Komorník se už posadil a držel si na temeni studený obklad. Služebná se mu ho snažila přichytit obvazem.

„Obávám se, že jako strážce jsem zklamal, pane,” omlouval se Jasper.

„To vy jste za mnou poslal Coopera?”

„Ano, pane. Požádal jsem Philippa, aby za vámi toho mladíka vyslal s varováním, kdo přišel za vaší ženou. Jsem moc rád, že se k vám Cooper dostal včas.”

„Těší mě, jak duchaplně jste reagoval,” pochválil ho Beau. Potom se sklonil a zeptal se: „Jak se cítíte?”

„Jako bych měl hlavu dvakrát větší než obvykle,” odpověděl komorník suše. „Ale nevypadáte tak,” zasmál se Beau.

„Bridget mi už stačila říct, že panu Winthropovi i panu Ruddovi se podařilo uprchnout.” „Ano, ale necháme je hledat šerifem.”

Jasperovi dělala starost jiná věc. „Bude lepší nenechávat teď madam samotnou. Mohli by se vrátit.”

Z haly se ozývalo Marcusovo nespokojené vřískání. Cerynise vyšla ze salonu a zahlédla Věru, jak spěchá z kuchyně. Když uviděla svou paní, očividně se jí ulevilo. „Dělala jsem všechno, abych ho utišila, ale chce jíst, slečno Cerynise.”

„Vezmu si ho, Věro.” Natáhla k synovi ruce a jakmile ho k sobě přivinula, chlapeček se zklidnil a začal se jí zavrtávat k prsům. Odnesla ho do pracovny, zavřela dveře, usedla na pohovku a spěšně rozepínala knoflíčky šatů. Když se dveře otevřely, vzhlédla. Beau za sebou zavřel a sedl si k nim na pohovku. Pobavil ho pohled na»syna, jak se přes látku snaží dostat ke zdroji mléka. Když nic nenašel, začal se nespokojeně ozývat. Otec se neubránil smíchu. Cerynise se konečně podařilo proniknout všemi vrstvami a chlapeček začal lačně pít.

Cerynise láskyplně pohladila tmavou hlavičku a potom vzhlédla k manželovi. „Oba byste mi hrozně chyběli, kdyby se Alistairovi povedlo mě unést. Usoužila bych se.”

„Našel bych si tě,” ujistil ji tiše, políbil něžně na čelo a objal kolem ramen. „Říkal ten lump, co po tobě chce?”

Cerynise mu zopakovala, co se dozvěděla. „Chtěl po mně, abych s ním jela do Anglie. Když Rudd navrhl, abych ty papíry podepsala před anglickým soudcem, který s nimi cestoval na lodi, souhlasila jsem, ale jedině s podmínkou, že pojedeš se mnou. V tu chvíli ho přemohl vztek a pan Rudd praštil Jaspera, když mi spěchal na pomoc.” Ztěžka si povzdechla, když si nepříjemné chvíle vybavila. „Neměla jsem je pouštět do domu. Jasper měl strach, že je to nějaká léčka, ale já mu nevěřila.”

„Doufejme, že se podaří je chytit, miláčku. Potom se konečně nebudeme muset ničeho

bát?”

„Myslíš, že Redmond Wilson s nimi byl ve spojení? Proč by ho ale zabíjeli, jestli pro ně pracoval?” Zamračila se, když si vzpomněla na Alistairova slova. „Alistair tvrdil, že jejich loď přistála dnes ráno. Pokud nelhali, Wilson byl tou dobou už mrtvý.”

„Alistair nás mohl chtít jen svést na falešnou stopu. Wilsona zřejmě zabil někdo, koho dobře znal a komu věřil. No, uvidíme.”

Cerynise se podívala na Marcuse, který stále ze všech sil tišil hlad. Usmála se na Beaua a prohodila: „Občas mi jeho náruživost připomíná chvíle, kdy ses se mnou poprvé miloval a toužil jen po uspokojení.”

Beaua to srovnání zaskočilo. „Pokud vím, madam, vždycky jsem se k vám choval jemně. Sál jsem snad někdy tak nemilosrdně?”

„Když jsi o sobě nevěděl, lásko,” pohladila ho po stehně. „Bradavky jsem měla tehdy celé rozbolavělé.”

Beau se zamračil. „Odpusť mi to, ale hrozně jsem po tobě toužil a ztratil jsem hlavu.”

„Taky jsi měl horečku. Myslela jsem si, že se mi to jen zdá, dokud jsem neucítila bolest. Potom jsem se ale ráda do našeho prvního milování zapojila. Asi to nevíš, miláčku, ale i tehdy jsi mě uspokojil, i když jsi byl nemocný a zřejmě jsi to neměl v úmyslu. Když jsem si později uvědomila, že jsi mě ani jednou nepolíbil, cítila jsem se uboze.”

Beau jí nevysvětloval, že při uspokojování svých potřeb prostitutky nikdy nelíbal. To ho zaujalo až po jejich svatebním polibku. „Já měl taky pocit, že to byl jen sen, ale jsem rád, že tomu tak nebylo.” Přejel prstem po drobné ručičce, která se jí bořila do ňadra. „Kdybych se nedozvěděl, že spolu čekáme dítě, nikdy bych si neuvědomil, jak mě potřebuješ a chceš. Nějakou dobu jsem byl přesvědčený, že po tobě toužím jen já.”

„Podařil se nám krásný syn,” zašeptala Cerynise. Když se jí vybavilo, co se mohlo před chvílí stát, zachvěla se. „Drž mě, Beaui. Potřebuju si být jistá, že jsem v bezpečí ve tvém náručí.”

Manžel se ochotně přisunul blíž a začal ji líbat na krk, na tváře a nakonec na ústa. Když byl nad ní skloněný, všiml si, že chlapeček na něho upírá pohled. Marcus se na chvíli přestal krmit a něco vesele zabrumlal. Potom se vrátil k jídlu.

Za několik dní se šerif Gates stavil za Beauem v kanceláři. Informoval ho, že Alistaira Winthropa ani Howarda Rudda se nepodařilo chytit. Sice je lidé viděli západně od Charlestonu, ale po incidentu jako by se po nich slehla zem. Šerif dostal hlášení, že mohli odjet do Anglie. Dva muži, kteří odpovídali jejich popisu, byli viděni, jak nastupují na loď. Než si šerifův zástupce stačil promluvit s kapitánem, loď odplula.

Beau doufal, že ti dva jsou pryč, ale potřeboval nezvratný důkaz, že byli skutečně před vyplutím na palubě. Jinak se nemohl přestat obávat o bezpečnost manželky. Považoval sice Alistaira i Rudda za těžkopádné hlupáky, ale jejich prohnanost ho nenechávala v klidu. Kdykoli mohli udeřit znovu. Když si promluvil s kapitány několika lodí, které připluly z Londýna v den, kdy se měli Alistair s Ruddem vylodit, zjistil, že na seznamu pasažérů žádné z nich nejsou. Obešel i lodě, které připluly dřív, a jeho podezření se potvrdilo. Ti mizerové přicestovali dřív, než tvrdili, a Wilsona mohli klidně zabít. Když teď zjistil, že záměrně lhali, usoudil, že jsou schopní k dosažení svých záměrů udělat cokoli, dokonce i vraždit.

Na několik dní k nim přijela matka s otcem, aby si užili vnuka. Beau i Cerynise měli radost, jak prarodiče chlapečka milují a při každém jeho komickém výrazu se srdečně smějí. Přírůstek do rodiny oslavili společnou návštěvou divadla. Americký herec Edwin Forrest se představil v roli Othella. Protože to byla první příležitost po Marcusově narození, kdy šli s Beauem večer

do společnosti, Cerynise se chtěla manželovi líbit. Saténové šaty krémové barvy nechala pošít drobnými perličkami a korálky, které na světle jasně zářily. Vlasy si vyčesala vysoko na temeno a účes doplnila perem. Výstřih zdobily perly s kamejí a v uších jí zářily náušnice s perlami a diamanty.

Vypadala skvěle a přitahovala pohledy mužů. Zadíval se na ni i společník Germaine Hollingsworthové, ale drobná brunetka do něho šťouchla loktem, aby se vrátil pohledem k ní. Přesto ho při představení několikrát přistihla, jak na její soupeřku zaměřuje divadelní kukátko. Zřejmě si ho k podobnému účelu půjčil.

„Jestli nedokážete od té malé coury odtrhnout pohled, Malcolme McFieldsi, okamžitě jdu domů!” sykla vztekle. Hercův mohutný hlas ji přiměl poznámku zopakovat poněkud hlasitěji. Jenomže se trefila do pauzy a její poslední slova se ozvala tak výrazně, že se k ní otáčeli ostatní diváci. Germaine ponížením zrudla, když na sobě ucítila téměř všechny oči v sále. Všimla si, že i Birminghamovi se ohlédli, ale víc než ona je zajímalo představení. Hra pokračovala, ale Germaine nedokázala odtrhnout od čtveřice pohled. Dotklo se jí, když si Beau přitáhl manželčinu dlaň do klína. Rozčilovalo ji, že kapitán by v Cerynisině přítomnosti ani bez ní s žádnou jinou nekoketoval. Malcolmovo chování jí vadilo stále víc. Pohlédla na svého společníka, ale po tak bolestném ponížení už nechtěla nic říkat, aby se neznemožnila ještě víc.

Malcolm s nechutí kukátko odložil, ale nezabránilo mu to čas od času k hnědovlasé bohyni v lóži Birminghamových zalétnout pohledem. Germaine nedokázala jeho neskrývaný zájem o Cerynise snést. Po zklamání, že přišla o Beaua Birminghama kvůli někomu, komu kdysi říkala Tyčka, už neměla na další podobný zážitek trpělivost. V posledním jednání se znovu pokusila upoutat Malcolmovu pozornost, ale uvědomila si, že ten má oči jen pro Cerynise. Okamžitě svou výhružku uskutečnila a nechala ho tu potvoru do sytosti obdivovat.

18

Cerynise probralo z tvrdého spánku dunění hromu. Když se rozkoukala, všimla si, jak se za oknem křižují blesky a ozařují ložnici. Zahlédla v jejich světle i mraky, které se hrozivě černaly nad domem. Téměř kvůli nim nebylo znát, že už svítá. V dalším záblesku si všimla, jak se ve větru zmítají větve olivovníku. Od smrti rodičů uběhla už řada let, ale Cerynise se stále nedokázala zcela zbavit hrůzy z bouře. Natáhla se k vedlejšímu polštáři, aby našla bezpečí u manžela. Ale nahmatala jen prázdný důlek.

„Beaui?”

„Tady,” ozval se z šatny.

Cerynise se natáhla na záda a zaslechla ode dveří jemné šustění. „Venku je ještě tma,” pronesla ospale. „Proč jsi už vzhůru?”

„Slíbil jsem panu Oaksovi, že budu hned po rozednění na lodi, abychom mohli Audacia zajistit. Pokud sis toho ještě nevšimla, blíží se k nám bouře.”

„Všimla,” přiznala a s obavami se zadívala z okna, kde oblohu znovu proťal blesk. „Bude to hodně zlé?”

„To ještě nedokážu odhadnout,” odpověděl a vyšel z šatny. Sklonil se k ní a dlouze ji políbil. „Dobré ráno, miláčku,” pozdravil a chtěl se narovnat.

Cerynise mu ale ovinula paže kolem krku a přitáhla ho zpátky k sobě. Nebyl ještě oblečený a obdivně mu přejela dlaní po svalnatých zádech. „Právě se mi o tobě zdálo,” zašeptala. „Byli

jsme v pracovně a ty jsi dělal všechny ty příjemné věci.”

Beau se opřel o loket a zadíval se jí do tváře. „Myslel jsem, že takové sny mívám jen já.”

„Ale ne, pane.” Sjela mu dlaněmi na hýždě. „Jestli máte čas, mohli bychom si připravit další zajímavé vzpomínky.”

Beau by jí moc rád vyhověl, ale musel se zvednout. „Tvoje pozvání je tak lákavé, že bych klidně zapomněl na všechny lodě,” zasténal zklamaně, „ale pan Oaks na mě čeká. Většinu služebnictva pošlu do Harthavenu, ať zajistí dům. Byl bych rád, kdybys jela s nimi.”

„Bez tebe?”

„Já se vrátím až kolem páté odpoledne a nemám tušení, jak se bouře do té doby vyvine.” „Beaui, nesnesla bych nejistotu, jestli jsi v pořádku,” namítla. „Raději bych na tebe počkala.”

„Bylo by pro mě jednodušší, kdybys odjela hned s prvním vozem,” snažil se ji přesvědčit. „Jasper a ostatní muži vyrazí později, až zajistí dům. Ale opravdu si myslím, že Marcus by měl odjet co nejdřív.”

„Ale já chci počkat alespoň na Jaspera,” trvala Cerynise na svém. „Pokud tu tou dobou ještě nebudeš, odjedu s ním. Ale dřív ne.”

Beau si povzdychl. Bál se, že se tak zachová. „Vrátím se co nejdřív, lásko,” ujistil ji a začal se oblékat. „Pokud by se počasí zhoršilo a já tu ještě nebyl, Jasper bude mít příkaz tě nekompromisně s Marcusem odvézt na plantáž. Žádné námitky nepřicházejí v úvahu. Thomas mě dopraví k lodi, potom se vrátí a počká na tebe.”

„Ale jak se dostaneš zpátky?”

„Vezmu si z lodi oblečení do deště a přijdu pěšky. Odtud už odjedu za vámi.” „Ale Beaui.”

Zarazil ji zvednutou rukou. „Trvám na tom, abys odjela dřív, než vítr příliš zesílí. Nechci se o tebe bát ještě víc než teď.” Zapnul si kalhoty a utáhl opasek. „Přijedu do Harthavenu dřív, než bouře příliš zesílí.”

„Nečekej moc dlouho,” prosila ho.

„Neboj se,” ujistil ji a natahoval si přes hlavu svetr. Políbil ji a vykročil ke dveřím. „Jdu si vzít dolů něco k jídlu a domluvím se se služebnictvem, co mají v mé nepřítomnosti dělat. Ty si zkus ještě na chvíli zdřímnout. Nemá smysl, abys tak brzo vstávala.”

„Slib mi, že na sebe budeš dávat pozor,” zavolala za ním.

„Slibuju.”

Ležela a naslouchala, jak schází ze schodů. Jeho krok zněl velice vitálně a energicky. Ještě chvíli zůstala v posteli, ale potom se rozhodla vstát.

Vykoupala a nakrmila Marcuse a vydala se dolů. Tou dobou už byla většina okenic zavřených a v domě to vypadalo jako za soumraku. Všude svítily lampy a Cerynise s Marcusem v náručí dohlížela, jak pokračují přípravy.

„Zažiješ první skutečnou bouři v životě, mladý muži,” mluvila k chlapečkovi. „Ale ty patříš k těm, kterým se to líbí. Jsi po tátovi, viď.”

Syn vesele zažbrblal, jako by jí rozuměl, a našpulil pusu. Cerynise ho políbila nájemnou tvářičku.

Jasper zajišťoval vnitřní vybavení pro případ, že by byl dům v jejich nepřítomnosti poničený. Řídil ostatní a sám jim pomáhal. Nechal svinout cenné orientální koberce a uložit je na chodbu v patře, kdyby venkovní okenice vyrval vítr a nějaká větev rozbila okno. Drobné starožitnosti putovaly na police do skladu prádla a křišťálové lustry byly pečlivě zabalené do plátna, aby ani jeden kousek nespadl na zem, kdyby rozbitým oknem pronikl dovnitř vítr.

Kovový zahradní nábytek muži uklidili do kůlny. Když se Thomas vrátil z přístavu, věnoval se kočáru, aby do něj v dešti nezatékalo. Philippe zatím připravoval koše s jídlem. Některé pro ty, kdo odejdou první, ale většinu pro ty, kdo zůstanou až do pozdního odpoledne. I když všichni pracovali ze všech sil, první skupina služebnictva mohla odjet až po poledni.

Beau doběhl na loď chvilku před smluvenou hodinou, aby začal s posádkou utěsňovat otvory do podpalubí a připravovat plavidlo na bouři. Stephen Oaks obýval kajutu prvního důstojníka a chystal se na zimu vyplout ke Karibským ostrovům. Prodá tam místním obchodníkům náklad a vrátí se s novým zbožím. Když se Beau objevil na lodi, nebylo po Oaksovi ani vidu, ani slechu. Nevěděl, jestli už vstal.

Sílící déšť zahalil město do mlhy. Beau se vydal do své kajuty pro kabát do deště. Za okny se tak setmělo, že musel zapálit lampu. Postavil ji na zem, aby viděl do skříňky. Jak hledal potřebné kusy oděvu, všiml si vzadu zastrčeného bílého ranečku. Vytáhl ho a zatřepal jím. Zjistil, že je to prostěradlo z jeho postele. Byly na něm nějaké zaschlé skvrny, zřejmě od krve. Z něj vypadla dámská noční košile s krajkovým lemem. Vzpomněl si, že takovou nosila Cerynise. Od návratu do Charlestonu ji na ní neviděl a občas ho napadlo, co se s ní stalo. I na košili našel tmavé skvrny od krve a zaschlé plochy čehosi žlutavého.

Okamžitě mu bylo jasné, o co se jedná, ale stejně ho ten pohled ohromil. Měl před sebou jasný důkaz, že v horečce připravil svou manželku o panenství. Nechtěla ho nutit k závazkům a raději se o tom před ním nezmínila. Nebýt jeho nejasných vzpomínek, odešla by i s dítětem z jeho života.

Beauovi se pohled zamlžil slzami, když si představil, jak to všechno mohlo dopadnout. Nebýt strachu, že Alistair Winthrop nebo nějaký jiný lump číhají, aby ji zabili, prožíval by ničím ne-zkalené štěstí. Ani si nedokázal představit, jak by žil, kdyby se všechno nakonec nevyřešilo.

Pohlédl k posteli, kde se s ní miloval. Určitě jí v mrákotách hodně ublížil, ale jak mohl litovat něčeho, co mu přineslo Marcuse, jeho největší pýchu, a Cerynise a její lásku? Ovládla ho radost a cítil nutkání se za nimi okamžitě rozběhnout.

Vklouzl do kabátu a vydal se ke dveřím kajuty pana Oakse. „Tak co, jste tam?”

„Jo, jo, kapitáne, myslím, že jo,” ozval se zevnitř znavený hlas. „Musel jsem pracovat dlouho do noci a asi jsem zaspal.”

„Tak vyskočte. Bridget pojede do Harthavenu a slíbil jsem jí, že jak tady skončíme, přijedete za ní. Ale vypadá to, že tu budeme mít dost práce až do večera.”

„Už jdu!” ujistil ho Oaks o poznání živěji.

Cerynise se snažila něčím zaměstnat. Poslala Věru do Harthavenu s ujištěním, že za ní s chlapečkem přijede, jakmile se kapitán vrátí. Chovala Marcuse, mluvila na něho, a když spal, snažila se číst. Odpoledne se kolem domu proháněl silný vítr. Naslouchala nepříjemným zvukům a stále si připomínala, že za chvíli přijde Beau a potom se i v tom pekle venku bude cítit v bezpečí. Stěny kolem jsou silné a odolné, ale stejně jí to klidu nepřidalo. Jistotu cítila jen v pevném objetí svého muže.

Začínala mít o Beaua strach. Nervózně procházela po domě a co chvíli se dívala na hodiny. Věděla, že její manžel je silný a zkušený, ale stejně se o něho bála a chtěla ho mít u sebe. Potřebovala ho, aby ji uklidnil a dodal odvahu.

V pracovně se objevil Jasper a upozornil, že za chvíli budou muset odjet. Sice se jí bez Beaua nikam nechtělo, ale uvědomila si, že nemůže odjezd odkládat, aby neohrozila syna a služebnictvo. Odpovědnost ležela na ní, protože kdyby odmítla odjet, zůstali by s ní i zbývající muži. Vzpomínka na padlý strom, pod kterým zahynuli její rodiče, byla dostatečným podnětem,

aby Jaspera poslechla. S těžkým srdcem se nakonec rozhodla vyhovět.

Přitiskla syna k sobě a volnou rukou držela vak s jeho věcmi. Chlapeček zakňoural. Zastavila se, aby ho k sobě přivinula blíž. Začal se vrtět, jako by měl hlad. Usoudila, že pár minut zdržení je neohrozí a chystala se rozepnout živůtek šatů, když zaslechla zabušení na přední dveře.

„Beaui!” vykřikla a vyběhla z dětského pokoje do ložnice. Když byla na chodbě, naklonila se přes zábradlí, aby manžela uvítala. Je doma a strach a ošklivé vzpomínky na smrt rodičů už ji přestanou trápit.

Úleva byla ale jen chvilková. Při pohledu na Alistaira Winthropa a Howarda Rudda ji vystřídal strach. Jasper, který šel otevřít, ležel v bezvědomí na zemi. Alistair ho odstrčil ode dveří a chystal se mu prohnat kulku hlavou, ale Rudd mu pistoli odstrčil stranou.

„Copak jste tak posedlý zabíjením, že vám nedojde, že výstřelem vyburcujete všechny v domě?” sykl právník vztekle. „Zamkneme ho do spíže. Kdyby se probral, nebude moct nic podniknout.”

„Kolik sluhů tu může s tou holkou být?”

„V domě nanejvýš jeden. Kuchař odjel, kočí a ten starej námořník jsou svázaný a zavřený v kůlně. Ztratil jsem přehled, když tu všichni celý den pobíhají. Hlavně si musíme dát pozor na Coopera. Ztropí strašný povyk, až zjistí, že jsme ty dveře zapřeli prknem a nedostane se ven. Kolik jste napočítal vy?”

„Stejně,” souhlasil Alistair a poznamenal: „Štěstí, že sousedi odjeli a mohli jsme kapitánův dům pozorovat z jejich ložnice. Stejně bych se sem radši vypravil až po setmění. Někdo nás mohl zahlídnout a varovat kapitána.” Muž si pohladil břicho. „Ještě jsem se úplně nevzpamatoval z tý rány, co mi uštědřil minulej týden. Ten hajzl mi skoro rozmačkal vnitřnosti.”

„Už jsme dál nemohli čekat. Ta holka se chystala odjet,” namítl právník netrpělivě. „Navíc čím dýl budeme otálet, tím pravděpodobněji se kapitán vrátí. Kdyby nás tu našel, tak by nás zabil. Rád bych to měl co nejdřív za sebou. Třetina dědictví po vaší tetě je sice dobrou pobídkou, ale když budu mrtvý, k ničemu mi nebude.”

„Škoda, že se nemůžu s kapitánem vypořádat jako s tím Wilsonem,” zamumlal Alistair.

Cerynise se kousala do ruky, aby nevykřikla. Věděla, že ti dva jsou lumpové, ale netušila, že jsou schopni i vraždit.

„Tam se nedalo nic jiného dělat,” namítl Rudd nevrle. „Kdyby Wilson tu holku zabil, neměli bychom se s čím vrátit do Anglie. Kapitánova smrt by byla příjemná, ale jestli si nepospíšíme, stane se nutností. A to budeme moct mluvit o štěstí, když z toho vyvázneme se zdravou kůží. Unést tu holku bude daleko snadnější, když ten zatracenej Američan bude co nejdál.”

„Málem se mnou seklo, když se dneska ráno vydal na loď. Ušetřil nám spoustu starostí. Jinak bysme ho museli podříznout, abychom se jí zmocnili. Zdá se, že ten statečnej kapitán má z takový nicotný bouřky stejnej strach jako všichni ostatní. Nechápu, proč kolem toho nadělaj takovej povyk. Podle mě je to jen banda zbabělců.”

„Možná vědí něco, co nám uniklo,” namítl Rudd šeptem. „Ale nevadí. Než naše loď vypluje, schováme se na venkově jako oni. Z tý starý rozpadlý chatrče máme naštěstí dobrý rozhled po okolí i na cestu. Jen co zahlídneme šerifa, máme dost času schovat se pod mostem. Když jsme dali těm dvěma vandrákům naše šaty a nějaký peníze a přiměli je potulovat se v přístavu a nastoupit na loď do Anglie, nemusíme mít z ničeho strach. Snad ta léčka zabrala. V žádným případě ale nečekám, že by nás šerif našel, až se zmocníme tý holky. Bude si nejspíš myslet, že to udělal někdo jiný. Když ji omráčíme, na loď ji doneseme v kufru.”

„Musíme se postarat, aby zůstala naživu.” Alistair si povzdechl. „Co bych za to dal, kdybych

jí mohl ten štíhlej krk zlomit hned tady! Možná se Wilson ani moc nesplet.”

„Nezapomínejte, že to nebyl jeho nápad.” připomněl mu Rudd netrpělivě. „Nebo si už nevzpomínáte, co jsme vyslechli tenkrát večer v našem pokoji? Ale nemá smysl uvažovat o její smrti, dokud se nedostaneme k dědictví po vaší tetě, tak nezačínejte žádné úvahy o tom, jak snadné by bylo její trápení skoncovat. Když ji zabijete, nikdo nebude moct po tak dlouhé cestě potvrdit totožnost jejího těla. Navíc bychom jen těžko utajili v těsných kajutách zápach. Kapitán by jistě pojal podezření a nechal naše zavazadla prohledat.”

„Víte, Rudde, za tu dobu, co jsme spolu, jste si mohl na vraždy zvyknout. Teď už se při každý zmínce o smrti aspoň tak neděsíte.”

„Jo,” souhlasil právník. „Naučil jste mě to dobře. Jen doufám, že za to nebudu viset.”

„Hlavu vzhůru,” uchechtl se Alistair. „Jakmile chytnem tu holku, vyrazíme domů za bohatstvím. Potom se jí můžeme zbavit a pořádně si to užít.”

Cerynise při zmínce o tom, jak ji zabijí, naskočila husí kůže. Pomalu zacouvala zpátky do ložnice a doufala, že Marcus bude zticha. Musí vysvobodit Coopera, aby nedopadl jako ostatní muži v domě. Ale čím déle o tom uvažovala, tím jí ta myšlenka připadala riskantnější. Ti dva chtějí ji, ne Coopera, a když ho s ní uvidí, nebudou se už muset obávat hluku z výstřelů. Mohli by ho i zabít. Pro všechny bude lepší, když zůstane i s dítětem v úkrytu.

Když zavírala dveře ložnice, zabouřil další hrom a okenicemi.pronikaly dovnitř odlesky z oblohy. Cítila se jako v pasti. Zůstala sama s bezmocným dítětem, vydaná na pospas bouři a dvěma démonům, kteří chtějí zničit ji i všechny, kdo jsou jí blízcí. Teď je to na ní. Musí se zachovat tak, aby zachránila sebe i je.

Instinktivně stáhla knot lampy a ložnice se ponořila do tmy. Osvětlovaly ji jen blesky. Vzala vak s Marcusovými věcmi a co nejtišeji proklouzla do dětského pokoje. S tlukoucím srdcem otevřela dveře do chodby. Ta se táhla celým domem a přibližně uprostřed bylo zábradlí a dvě kratší chodbičky. Jedna z nich vedla ke dveřím ložnice.

Na obou koncích chodby plápolaly na stěně lampy. Cerynise k oběma tiše zaběhla a zhasla je. Vak postavila do chodbičky vedoucí k ložnicím na jižní straně.

Naštěstí dům dobře znala. Opatrně otevřela dveře do skladu na prádlo a lůžkoviny u zadní stěny chodbičky. Vytáhla klíč, vešla i s dítětem dovnitř, zavřela dveře a zevnitř je zamkla. Stáhla z polic několik prostěradel a udělala z nich dítěti postýlku. Pak se usadila vedle něho a uvědomila si, jak se jí třesou nohy. Na chvíli ji přemohla panika a bála se, že se přestane ovládat, ale přitiskla si třesoucí se prsty na ústa a rozhodla se překonat strach vůlí.

Marcus se začal vrtět. Okamžitě ho přiložila k prsu. Při krmení měla čas si utřídit myšlenky a začala připravovat plán, jak těm lotrům jejich záměry překazit. Doufala, že Marcus po jídle usne. Každou chvíli by se mohl objevit její muž a ti mizerové by ho mohli zabít. Tentokrát ho musí zachránit ona. Modlila se, aby si vedla alespoň zpoloviny tak dobře jako v minulosti několikrát on.

Za chvíli zaslechla, že Alistair s Ruddem procházejí horní pokoje. Slyšela jejich opatrné kroky a pode dveřmi skladiště zahlédla proužek světla z jejich lampy. Když procházeli těsně kolem ní, zadržela dech a modlila se, aby nevzali za kliku. Když prošli ložnice po obou stranách dvířek, odešli hledat dolů.

Po krmení si opřela Marcuse o rameno a držela ho, dokud si neodříhl. Učinila všechna dostupná opatření, aby se neprobudil -vyměnila mu plenky a houpala ho, dokud neusnul. Políbila ho na čelo, chvilku si ho pochovala, položila ho do provizorní postýlky a přikryla. Potom vyklouzla ze skladiště a opatrně za sebou zamkla. Klíč uložila do jedné z velkých kapes na šatech. Klíčem bylo možné odemknout nejen všechny vestavěné skříně, ale i špižírnu, kde

ti dva mizerové zamkli Jaspera.

Cerynise se znovu vrátila do ložnice a ze zásuvky Beauova nočního stolku vytáhla pistoli. Vsunula ji do pravé kapsy. Nemusela kontrolovat, jestli je nabitá, protože po příhodě se psem si Beau zvykl ji kontrolovat těsně předtím, než večer zhasl.

„Kam ta čubka mohla zmizet?” zaslechla Alistaira zdola. „Tady dole není, nahoře taky ne. I dítě je pryč. Myslíš, že by nám mohla někam utýct?”

„V takovým dešti?” namítl Rudd. „Dítě by vzala pryč jedině v kočáře, a ten je tady. Ne, musí se schovávat někde v domě.”

V místnostech v přízemí svítily lampy, ale oba muži drželi lucerny. Když se blížili ke schodišti, tiše proklouzla od zábradlí do hlavní chodby. Vešla do ložnice, kterou obývali Beauovi rodiče, když je přijeli navštívit. Dveře ale nezavřela úplně, nechala úzkou mezeru, aby viděla do chodbičky, kde spal Marcus.

Se zatajeným dechem sledovala, kdy se objeví nahoře. Prošli chodbou k dětskému pokoji, ale potom se Alistair otočil a k její hrůze vzal za kliku skladiště.

„Tyhle dveře jsou zamčený,” sykl k Ruddovi.

„Možná je tam,” prohodil právník.

Cerynise okamžitě bouchla dveřmi, aby upoutala jejich pozornost a rozběhla se ke schodům. Seběhla dolů a zastavila se až v kuchyni. Slyšela na schodech kroky svých pronásledovatelů. Rychle otevřela spíž. Doufala, že Jasper se už probral. Ve světle kuchyňské lampy ale zahlédla jen dvě bezvládná těla. Ležel tu komorník i Cooper. Oba jí byli v tu chvíli k ničemu.

Zklamaně dveře znovu zavřela. Co nejtišeji zhasla lampu. Za chvíli proniklo do kuchyně světlo blesků, které se křižovaly venku. Když se zastavila u dveří do jídelny, zaslechla blížící se kroky. Po špičkách se přesunula na opačný konec kuchyně a proklouzla do haly. Proběhla jí a cestou pozhášela všechna světla. Chodba se proměnila na tmavý tunel. Potom zaslechla hlasy mužů z kuchyně.

„Určitě tu byla,” oznámil Alistair navztekaně. „Ještě před chvílí se tu svítilo. Vsadím se, že ta čubka proklouzla ven do kůlny.”

„Ale neslyšel jsem otvírat zadní vchod. Poznal bych to, všiml jsem si, jak vrže,” namítl Rudd. Potom natáhl ruku. „Podívejte, támhle jsou ještě jedny dveře! Jdeme!”

Cerynise mezitím vyběhla znovu do prvního patra. Když se dostala ke stolu u dveří do ložnice, zaslechla Rudda.

„Musíme si pospíšit. Kapitán se může každou chvíli vrátit.”

„Kam ksakru zase zmizela?”.

„Nejspíš nahoru. Myslím, že si s náma hraje na schovávanou a zatím má navrch.” „Je to jenom ženská,” odfrkl Alistair a vyrazil. Cestou nahoru se zeptal: „Co by nám dvěma mohla udělat?”

Rudd zaslechl nad sebou nějaké zvuky a zvedl hlavu právě, když se na ně řítila masivní váza s květinami. „Pozor!”

Alistair vzhlédl ve chvíli, kdy měl těžký kus porcelánu těsně u hlavy. Pokusil se uskočit, ale nebyl dost rychlý. Vzápětí ucítil celou tíhu vázy na hlavě. Zařval bolestí, protože ostrý střep mu rozřízl kůži a uřízl ucho. Když váza dopadla na zem, roztříštila se a drobné jehličky střípků se oběma mužům zabodaly do nohou.

„Čubka! Zabiju ji!” řval Alistair z plných plic a svíral si krvavý šrám. „Zmrzačila mě!”

Rudd si vytáhl střep z lýtka, zvedl ucho a podal ho svému komplicovi. „Možná by šlo přišít.”

„Jo, a uhnije mi. Tak mi pomozte. Až tu mrchu chytím, uříznu jí ucho pilou!” vyhrožoval

hlasem zesláblým bolestí. Vytáhl si střep z holeně, z rány mu tekla krev. Noha ho sice bolela, ale proti hlavě to bylo nicotné.

„Jestli ji chytíme,” poznamenal Rudd skepticky. Začínal pochybovat, že v téhle hře mají navrch. Dívka zřejmě dobře věděla, co dělá, když na ně tu vázu shodila. Měl pocit, že v její tváři zahlédl spokojený výraz.

Na zbytek Alistairova ucha přiložili obklad a upevnili ho ručníkem. Winthrop jako by ztratil elán, kterým ještě před chvílí překypoval. Potřeboval tu děvku chytit a z jeho slov bylo jasné, že její život se v jeho nikách změní v nepřetržité mučení, dokud s ní neskoncuje úplně.

Oba procházeli pokoji v prvním patře a nahlíželi do každého zákoutí. Zdálo se to nemožné, ale uprostřed pátrání jako by zaslechli volání. Když se dostali dolů, museli opatrně postupovat po mramorové podlaze a vyhýbat se střepům. Rudd si přesto jeden zapíchl do nohy.

Lampy byly zhasnuté a celý dům se ponořil do tmy. Najednou se k nim blížil bílý přízrak a vydával podivné zvuky. Oba muži zděšeně vykřikli. Ze tmy se na ně vrhl okřídlený démon, a když chtěli utéct, svázal jim nohy.

Zatímco muži hledali v patře, Cerynise našla v kuchyni cívku motouzu, těžkou litinovou pánev a velký pytel mouky na zatížení. Přes pánev přehodila záclonu, takže celek vypadal hrozivě nadpřirozeně. Uřízla dlouhý kus motouzu, jeden konec přivázala k držadlu pánve a druhý k zábradlí. Potom ovázala pánev, nebo spíš břicho strašidla, ještě jednou a s druhým koncem provázku v ruce se schovala pod schody. Tak čekala jako kočka na myš, dokud se její oběť nechytí do pasti.

Tentokrát dostal plný zásah Rudd. Když do něho pánev narazila, vyletěl do vzduchu a dopadl na záda na podlahu posetou střepy. Zůstal nehnutě ležet a zíral nad sebe, kde se pohupovalo strašidelné kyvadlo.

„Jste živej?” ozval se Alistair. Měl o tom vážné pochyby, protože právník zíral na strop a zdálo se, že nedýchá. Možná trpěl jeho kumpán celá ta léta nějakou chorobou, která ho ve chvíli hrůzného zjevení strašidla skolila. Alistair bouchl Rudda ho prsou a čekal, jestli zareaguje. Právník se úlevně nadechl.

„Co mě to praštilo?” zeptal se. Byl rád, že může zase dýchat.

„Duch,” odsekl Alistair ironicky. „Připravila nám ho Cerynise.”

Rudd naprázdno polkl a pokusil se pohnout. Okamžitě ucítil, že v místě dopadu na tvrdou podlahu má na hlavě pořádnou bouli. Ale to nebylo všechno. V rameni a na zadku cítil ostrou bolest. Překulil se a dovolil Alistairovi, aby mu z těch míst vytáhl ostré střepy.

„Bylo od vás velice neprozíravé vyhnat Cerynise z tetina domu,” pronesl právník ponuře, jako by se právě vynořil ze záhrobí. „Myslím, že nám neodpustila.”

„Já toho mám k odpouštění daleko víc,” odsekl Alistair a nahlížel do stínu pod schody. Lampu si držel u pravého ramene a nakláněl se dopředu, protože byl přesvědčený, že ve tmě zahlédl nějaký pohyb. „Jsi tady, Cerynise?”

Bronzová zarážka na knihy vyletěla ze tmy jako pekelný netopýr. Rozbila lampu i zásobník s olejem, který Alistaira z jedné strany celého polil. Vzápětí se rozhořely plameny. Alistair vykřikl hrůzou a bolestí, když oheň prohořel oděvem a začal ho pálit na kůži. V panice vyběhl zpod schodů a snažil se uhasit obvazy na hlavě. Rudd se právě pokoušel vstát, ale pohled na lidskou pochodeň ho držel na zemi. Vzápětí se otevřely přední dveře a Alistair vyběhl s křikem do deště. Rudd se vyhrabal na nohy, jednou rukou si držel bouli na hlavě, druhou krvácející ránu a belhal se ke dveřím. Zjistil, že jeho kumpána přívaly vodu už uhasily.

„Myslím, že bychom měli zmizet, než nás zabije,” zavolal na Alistaira ve snaze přehlušit bouři. „Obávám se, že už je dost navztekaná.”

„Já jí ukážu,” křičel Alistair z trávníku. „Nabodnu ji na kůl a nechám smažit na slunci.” „Na jakým slunci?”

Alistair stiskl rty, ale když je chtěl znovu otevřít, okamžitě svého činu litoval. „O to nejde, ty tupce! Pomoz mi do domu, jinak se tu utopím.”

„No, alespoň už nehoříte,” poznamenal Rudd věcně. Sešel z verandy a pomohl ohořelé příšeře na nohy. Když se dostali zpátky do domu, byli promoklí až na kůži. Kolem bot se jim roztěkaly kaluže vody. Chůze po mramorové podlaze se ukázala jako velice riskantní. Klouzali a neustále rozhazovali rukama ve snaze neztratit rovnováhu. Zdálo se, že Alistairovy tenké nohy se pod ním co chvíli podlomí. Když se dostal k nejbližší lavici, raději se posadil. Rudd se snažil dobelhat ke stolu, kde si odložil lampu a zvedl ji, aby si prohlédl Alistairovy popáleniny. Bylo to horší, než si původně myslel. Komplic měl sežehnutou celou pravou polovinu obličeje. Mezi černými oharky, zřejmě spálenou kůží, prosvítalo živé maso. Rudd vážně pochyboval, že si Alistair tuto stranu bude ještě kdy holit.

Nakonec vytáhl z kapsy kabátu kapesník, vyždímal ho a pokusil se spálenou kůži odstranit. Výsledkem bylo ale jen Alistairovo bolestné zavytí.

„Mám úplně spálenou tvář!” křičel. „To mi ta malá mrcha způsobila kromě toho, že mám sežehlou i polovinu těla!”

„Alespoň vám přestalo krvácet ucho,” těšil ho právník a znechuceně ohrnul rty při pohledu na místo, kde zela velká rána. Při pohledu z pravé strany jeho společník člověka moc nepřipomínal.

Alistair se vzteky dusil. „Tak mučivou bolest si nikdo nedokáže představit!”

Rudd o krok ustoupil, aby společníka prohlédl. Na pravé straně mu z kabátu a košile zbyly jen zuhelnatělé cáry. Vlasy i chlupy měl ohořelé až ke kořínkům a zmizelo i obočí. Rudd při pohledu na něj pocítil nechuť.

„Jste si jistý, že chcete pokračovat ve snaze tu dívku chytit?”

„Najděte něco, čím si ovážu rány,” zamumlal Alistair.

„Každou chvíli se tu může objevit kapitán,” připomněl mu s obavami Rudd.

„Ten nejspíš počká, až přestane pršet,” odsekl Winthrop.

„Nezdá se, že by se to mělo stát v nejbližších chvílích. Měli bychom zmizet, dokud to ještě dokážeme.”

„Ne!” zaječel Alistair. „Jestli to má být poslední věc, kterou udělám, tak tu holku zabiju, i kdybych měl hned potom naposledy vydechnout.”

„K tomu nemáme daleko,” opáčil právník zasmušile. „Ta holka nás přelstila.” „Nikdy!”

„Jdu se podívat, čím ošetřit vaše spáleniny,” oznámil nakonec smířlivě. Opatrně se sunul chodbou v obavách, aby neuklouzl. Za sebou nechával potůčky vody. Když vešel do kuchyně, zvedl lampu, rozhlédl se a vykročil ke spíži. Hojivé masti se obvykle ukládaly nedaleko kuchyně, kde ke spáleninám většinou docházelo. Nejdřív se musel ujistit, že oba muži jsou stále ještě v bezvědomí a nevrhnou se na něj, jakmile otevře dveře. Nebyl si jistý, jestli by dokázali napáchat víc škody než to děvče, ale raději to nechtěl zkoušet.

Míjel dveře do jídelny, když světlo lampy padlo na něco, co ho vyděsilo na nejvyšší míru. Ohlédl se právě ve chvíli, kdy se mu nad hlavou ocitl železný pohrabáč, který Cerynise svírala v ruce. Vzápětí zasvištěl. Rudd chtěl zvednout ruku, aby ránu vykryl, ale bylo pozdě. Jeho výkřik přešel v zasténání, když pohrabáč dopadl. Mozkem mu projela ostrá bolest a klesl na kolena. Lampu křečovitě svíral v ruce, ale vzápětí si uvědomil, že na něm chytly skvrny od oleje. Ve smrtelné hrůze zachytil dívku za sukni, ale vysloužil si jen další úder pohrabáče.

Když upadl, následovala ještě třetí rána.

„Rudde!” křičel Alistair v panice z přední haly.

Cerynise odložila tiše pohrabáč a zvedla lampu. Prošla jídelnou ke dveřím do haly.

Když Alistair zahlédl světlo, slyšitelně si oddechl. „Bál jsem se, že se vám něco stalo. Slyšel jsem výkřik.” Když nepřicházela žádná odpověď, pokusil se vstát. „Rudde?” volal poplašeně. „Jste to vy, Rudde? Proč mi neodpovídáte?”

„Obávám se, že už vám neodpoví, Alistaire,” ozvala se Cerynise a zjevila se v hale.

Winthrop se svezl zpátky na lavici. „Co jsi mu udělala?”

Dívka prošla kolem schodů a postavila lampu na stůl. „Řekla bych, že jsem ho zbavila trápení.”

„Chceš říct, žes ho… zabila?”

„Zřejmě ano,” odpověděla. Z jeho zohavené tváře nebylo možné nic vyčíst, ale z jeho hlasu byla cítit hrůza.

„Jak jsi mohla.?” začal Alistair, ale potom si uvědomil, co jim už stačila způsobit. Najednou dostal strach. Takový, že se mu zježilo i těch několik málo vlasů, které mu v zátylku zbyly. „Nechoď ke mně, čubko! Zůstaň, kde jsi!”

Cerynise si jeho varování nevšímala. „Mohla bych vám, Alistaire, udělat to, čím jste mi zatím vyhrožoval?”

Muž vytřeštil oči. Bělmo ostře kontrastovalo s popálenou kůží. Ze rtů se mu vydralo zděšené zasténání. Přece není možné, aby ta potvora na něm splnila některou z jeho hrozeb? „Jste moje přítelkyně!”

Cerynise jeho poznámka pobavila. Nikdy jí nenapadlo, že by mohla tváří v tvář nebezpečí zůstat tak klidná. Vždycky se bála, že ve vypjatých situacích podlehne panice a sobě ani jiným nebude k ničemu. V duchu děkovala nebesům, že tomu tak není.

„A teď vážně, Alistaire. Vy nemáte právo nikoho soudit,” poznamenala. Sáhla do kapsy, uchopila rukojeť pistole a pokrčila rameny. „Neměla bych si z vás dělat legraci, když vás všechno bolí, viďte.” Zavrtěla hlavou a potom bez varování vyhrkla: „Tak co! Poslechnete Ruddovu radu a vzdáte to?”

„Ty couro!” zavřeštěl vychrtlý muž. „Co bys mi ještě mohla udělat?”

„Zbavit vás trápení,” navrhla.

Alistair vytáhl z levé kapsy kabátu pistoli a upřel na ni vítězoslavný pohled. „Ted jsem na řadě já, čubko!”

V Cerynisiných očích se odráželo světlo lampy. „Než mě zabijete, Alistaire, mohl byste mi něco vysvětlit? Proč jste to dělal? Proč jste podnikl tak dalekou cestu a způsobil mi tolik nepříjemností? To mě tak hrozně nenávidíte?”

„Proč?” utrhl se na ni. „Pro peníze, pro co jinýho?”

„Pro peníze?” podivila se. „Vždyť Lydie vám závětí zanechala všechno. Vám to nestačilo?” Alistair se zasmál. Nebyl na něho hezký pohled, alejí vždycky připadal víc jako démon než člověk.

„Ty hloupá ženská!” uchechtl se, ale vzápětí se roztřásl bolestí. „Lydie mi nic nenechala! Od chvíle, kdy ses u ní objevila, viděla jen tebe. To tys ji proti mně poštvala. Napsala novou závěť a všechno odkázala tobě.”

Cerynise mu nerozuměla. „Vždyť jsem tu závěť viděla,” namítla. „Ukázal jste mi ji. Stálo v ní, že jediným dědicem jste vy.”

„To byla stará závěť, kterou s ní Rudd sepsal dlouho před tím, než ses objevila ty. Potom ale nechala napsat novou ve tvůj prospěch. Nemohl jsem to ale přijmout, protože jsem byl v

zoufalé situaci. Věřitelé mě pronásledovali ve dne v noci a hrozili, že mě nechají zavřít. Dlouho se mi je dařilo přemlouvat a doufal jsem, že mi Lydie pomůže a umře. Jenomže to trvalo moc dlouho.” Pokrčil ramenem, kterým to ještě šlo. „Její poslední večer… navštívil jsem ji a nasypal jí do toho léku, co popíjela, bolehlav.”

Cerynise vydechla. „Chcete říct, že ona…, že vy jste…?”

„Ne, nezemřela přirozenou smrtí,” dokončil Alistair větu za ni. „Už mě unavovalo dohadovat se s ní a prosit ji o každej pětník, tak jsem to vzal do vlastních rukou a zbavil tu starou čarodějnici trápení. Pochybuju, že věděla, co jsem udělal. A nepoznal to ani ten její hloupej doktor.”

„Alistaire, jak jste mohl?” zasténala.

„Vlastně to šlo docela snadno,” pokračoval zasmušile. „Stačilo si jen představit, jak budu po její smrti bohatej. Myslel jsem, že potom bude všechno krásný, ale pak jsem zjistil, co mně ta stará čarodějnice provedla.”

Cerynise chápala, proč se jí snažil tak rychle dostat z domu… alespoň dokud nevěděl, že existuje nová závěť. „Proto jste si pro mě přišel na loď?” Konečně začínala chápat, proč se jí snažil zmocnit. „To už jste znal pravdu a plánoval jste mou smrt.”

Alistair se pokusil přikývnout, ale v návalu nesnesitelné bolesti se celý roztřásl. Pokračovat mohl až za chvíli. „Chtěl jsem tě zabít. Než ses provdala za kapitána, dalo se to provýst bez problémů. Bez zákonnýho dědice z tvý strany bych všechen Lydiin majetek dostal já. Jenomže když mi tvůj manžel mával před nosem potvrzením o sňatku, měl jsem pocit, že je všechno ztracený. Ale nevzdal jsem se. To nemám v povaze. Sel jsem po tobě. Chtěli jsme tě dostat zpátky do Anglie, zavřít v Lydiině domě a až bych byl stanovenej tvým poručníkem, nechal bych tě prohlásit za nesvéprávnou. Nejdřív bys ale musela podepsat poslední vůli a všechno mi odkázat. Dovolili bychom ti i nějaký návštěvy…, někoho z Lydiiných přátel, kteří tě znali dřív… Dokonce jsme ti chtěli najmout ošetřovatelku, aby si nikdo nevšiml, že dostáváš dlouhodobě působící jed. A potom bychom tě pohřbili.”

„Nenapadlo vás, že můj manžel by to tak nenechal?”

„No, počítali jsme i s jeho smrtí. Ještě než by ten mizera vstoupil na anglickou půdu, došlo by k nehodě. Jeho odchodu by nikdo moc nelitoval.”

„Měl jste to dobře naplánované,” uvažovala Cerynise nahlas. „Ale kromě Lydiiny smrti se vám nic z toho nepodařilo uskutečnit.”

To věděl Alistair i bez ní, ale byl přesvědčený, že pánem situace je on. „No, stačím zabít ještě tebe.”

„Pomáhal vám Rudd při vraždě Lydie?” zeptala se ve snaze zjistit, proč právníkovi od začátku nevěřila.

„Ten o tom neměl tušení. Nevěděl, že jsem Lydii otrávil, ale potom mi musel pomáhat, když jsem mu nabídl třetinu jejího majetku. Potřeboval peníze stejně zoufale jako já. Musí mít svou brandy a pár jinejch věcí, který nejsou zadarmo. Teda musel. Myslíš, žes ho skutečně zabila?”

„Nepomůže vám, pokud se ptáte na tohle,” ujistila ho. „Zaslechla jsem vás říkat, že jste se zbavil Wilsona, protože mě chtěl zabít. Je to skutečně tak?”

„Rudd říkal, že nám nic jinýho nezbejvá,” přiznal Alistair. „Ten chlápek dostal zaplaceno, aby tě zabil. Byla to pomsta na tvým manželovi.”

„Říkáte, že dostal zaplaceno, ale Wilson měl dost důvodů k pomstě i bez toho.”

Alistair se zašklebil bolestí a chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval natolik, aby mohl pokračovat. „Není až tak nezvyklý zabíjet ze msty, ale tenhle chlápek měl nejen komplice, ale i člověka, kterej má dost peněz.”

„Víte, o koho se jedná?”

„Ten chlap, co Wilsonovi radil, aby se na nějakou dobu ztratil, se jmenoval Frank Lester. Asi tu jednou večer byli, protože Frank se smál, jak jsi padala ze schodů na svýho muže.”

„Ale proč byli tak neopatrní a mluvili o tom na místě, kde jste je mohl slyšet?”

Alistair si přál napít se alespoň nějakého alkoholu. Jedině ten by mu mohl ulevit. „Bydleli jsme v hostinci hned vedle nich. Byl sice špinavěj, ale lepší jsme si nemohli dovolit. Zaslechli jsme dírou v komíně hlasy a zaposlouchali se. Poprvé v životě jsem se ocitnul v Charlestonu a první člověk, kterýho jsem slyšel, mluvil o tobě. Chvíli jsem měl pocit, že se mi to jen zdá.”

„Slyšela jsem, že Wilson se cizích lidí bál, protože ho hledala spousta mužů. Jak se vám podařilo dostat tak blízko k němu, že jste ho mohl ohrozit nožem?”

Rty plné puchýřů se pokusily o úšklebek. „Viděl nás vystupovat z lodi, co připlula z Anglie. Když jsme se ho zeptali na nějaký hostinec, řekl nám, kde sám bydlí. Dával si samozřejmě pozor, aby ho nikdo neviděl a většinu času se zdržoval ve svým pokoji. Když jsme vyslechli jeho hovor s Frankem Lesterem, přiblížili jsme se k němu v přístavu a požádali ho o nějaký informace. Jako Angličani, co ve městě nikoho neznaj, jsme mu nepřipadali nebezpečný.”

„Máte v úmyslu mě zabít nějakým zrůdným způsobem nebo použijete tohle?” zeptala se a ukázala na pistoli v jeho ruce.

„Myslím, že teď už na tom nesejde. Když uvážím, jak na tom teď jsem a Rudd mi nemůže pomoct, stejně tě do Anglie nemůžu dostat. Můžu jen doufat, že po tvý smrti se mi v Anglii povede získat aspoň část dědictví, než se tam dostanou lidi tvýho muže a zahájej pátrání.”

Alistair zamrkal, zvedl ruku s pistolí a zamířil jí na srdce. „Nemůžu říct, že by mě nějak těšilo, že jsem tě znal.”

Cerynise svírala v kapse svou zbraň už nějakou chvíli, protože netušila, jestli bude mít dost času ji vytáhnout. Prst držela na spoušti. V nejvypjatějším okamžiku se ale rozlétly dveře a dovnitř vpadl Beau v nepromokavém kabátě. Alistair se překvapeně ohlédl a okamžitě zamířil nově příchozímu na hruď.

„Neee!” vykřikla Cerynise a stiskla kohoutek. Zpětný ráz pistole ji mrštil zpátky, ale stačila ještě zahlédnout, jak Alistairovi z hrudi vystříkla krev. Naklonil se kupředu a s prohnaným úsměvem zíral na Beaua. Ten se mohl jenom nečinně dívat, jak mu Alistair míří na hruď.

Cerynise vykřikla ještě jednou. Srdce se jí hrůzou zastavilo. Když se ozvalo cvaknutí spouště, všichni tři očekávali ohlušující výstřel, ale ozvalo se jen dutý úder kovu o kov.

Alistair překvapeně zíral na pistoli. „Mohlo mi to být jasný,” mumlal a zbraň mu vyklouzla z třesoucích se prstů. „Navlhla.” Klesl na kolena a zíral na rudou skvrnu na prsou. Potom se otočil k Cerynise a pronesl: „Měl jsem se držet Ruddovy rady a odejít, dokud byl čas. Vždyckys měla víc štěstí než já.” Padl na podlahu a po přiškrceném zachroptění vydechl naposledy.

Cerynise ho překročila a vrhla se manželovi do náruče. Úlevou se rozplakala a tiskla se k němu. „Ach Beaui! Myslela jsem, že tě zabije! Netušila jsem, že jeho zbraň nevystřelí.”

„Uklidni se,” tišil ji manžel. „Chtěl mě zabít a zaplatil za to vlastním životem.”

„Zabil Wilsona i Lydii… a další,” vypravila ze sebe mezi vzlyky. „Řekl mi to.”

Beau se zaklonil a zadíval se jí do tváře. Všiml si, že je celá zmáčená od jeho pláště do deště a snažil se ho svléknout. „Zabil Wilsona, protože se bál, že ten mizera by mohl promluvit?”

Cerynise zavrtěla hlavou a dlaní si utírala slzy. „Ne, to ne. Zabil ho, protože Wilson mi usiloval o život. Wilson měl komplice. toho muže, o kterém jsi mluvil tenkrát večer při Suzannině zásnubním plese. Franka Lestera. Někdo je platil, aby mě zabili a pomstili se tak

tobě.”

„Germaine,” zamumlal Beau s jistotou. „Ten večer nám přece vyhrožovala, ale já ji nebral vážně. Podcenil jsem ji.”

Cerynise pohlédla na Alistaira, otřásla se a odvrátila tvář. „Co s tím budeš dělat?”

„Předám ji šerifovi,” odpověděl bez zaváhání a přehodil přes mrtvého muže svůj kabát. „Už v životě nechci tu její prohnanou tvář vidět.”

Došel zavřít přední dveře, vzal Cerynise za ruku, obešli ležící tělo a vykročili do chodby. Kromě lampy na stole v celém domě nic nesvítilo. Beau se rozhlížel, ale nikoho ze sluhů nezahlédl. „Co se stalo s muži? Zabil Alistair i je?”

„Díkybohu ne,” odpověděla. „Moon s Thomasem jsou zamčeni v kůlně a Jasper s Cooperem jsou ve spíži.”

„Ve spíži?” podivil se a došel pro lampu. „Zavřel je tam snad Alistair?”

„Ano. Pomáhal mu ještě Rudd. Když jsem se tam dívala, byli oba v bezvědomí.”

„Co se tu stalo?” zeptal se Beau, když si všiml střepů v hale.

Cerynise se rozhlédla po nepořádku, který způsobila. „No, musela jsem nějak zhatit Alistairovy zvrhlé plány.”

„Cos přesně udělala?” naklonil se k ní.

Pokrčila rameny, když si uvědomila, jak drahá ta váza byla. Možná ji měli také uložit do skladiště prádla s ostatními cennostmi. „Hodila jsem ji Alistairovi shora na hlavu. A uřízla jsem mu ucho.”

Beau se pobaveně zasmál. „Tys mu uřízla ucho?”

„Alistaira to strašně rozvztekalo. Vyhrožoval, že jakmile mě chytí, udělá mi totéž.”

„No, když jsem ho uviděl, vypadal, jako by už byl v pekle a nějak se mu podařilo vrátit zpátky,” poznamenal. „Cos s ním provedla ještě. Opékala ho nad otevřeným ohněm?”

„Hodila jsem po něm zarážku na knihy. Trefila jsem lampu, ta se rozbila, vytekl na něj olej a chytl. Rozběhl se v plamenech ven, ale když se vrátil, vypadal podstatně jinak. A Rudd taky.”

Beau upíral na manželku obdivný pohled. Netušil, že je schopná se o sebe postarat, ale ulevilo se mu, že v případě nutnosti se dokáže ubránit. „Kde je Rudd?”

„V kuchyni.” Cerynise se zamyšleně kousla do rtu. „Doufám, že jsem ho nezabila, ale potřebovala jsem, aby zůstal v bezvědomí, dokud se nevypořádám s Alistairem.”

„Cos Ruddovi provedla?”

„Praštila jsem ho pohrabáčem.”

„Panebože, madam! Chcete říct, že jste ty chlapy odrovnala úplně sama?”

Cerynise pokrčila rameny. „Něco jsem udělat musela, Beaui. Vyslechla jsem je dohadovat se, jak tě zabijí, až se vrátíš. Chystali se mě odvézt do Anglie a tam by mě taky zabili, až by Alistair získal dědictví.”

„Myslel jsem, že všechno zdědil. nebo při poslední návštěvě nemluvil pravdu?”

„Lhal celou dobu, alespoň od chvíle, kdy zjistil, že Lydie změnila poslední vůli a všechno odkázala mně.” Cerynise se k němu cestou ke schodům přitulila. „Musel to být pro něho šok, když mě vyhnal z domu.”

„Tak proto tolik stál o to získat tě do opatrovnictví.”

„Chtěl se mě zbavit a potom požadovat dědictví jako jediný žijící Lydiin příbuzný.” Beau se zarazil, když zahlédl pod schody podivný stín. Snažil se zjistit, o co se jedná. „Co to proboha je?”

„A, to je můj kamarád, strašidlo,” vysvětlila a vesele stínu zamávala. „Pomohl mi zdolat Rudda.”

Manžel se na ni zadíval překvapený její nápaditostí. „Ale co to je?”

„Velká pánev, pytel mouky a prostěradlo,” prohodila hrdá na svůj výtvor. „Myslím, že Alistair a Rudd měli chvíli pocit, že je to skutečný duch. Křičeli velmi zděšeně, jako by po nich vztahovalo ruce samo peklo.”

Beau se rozesmál. „Moje milá ženo. Když si pomyslím, o co všechno jsem přišel!”

„Necháme Alistaira v domě, když odjedeme do Harthavenu?” zeptala se s obavami.

„No, myslím, že teď nikam nepojedeme,” odpověděl. „Bouře změnila směr a stočila se nad moře. Pokud se nevrátí, nic nám tu konečně nehrozí.”

Cerynise si oddechla. „Po tom, co jsem prožila, se mi nikam nechtělo. Kdybych nekojila, vypila bych na uklidnění trochu brandy.” Zaskočilo ji, že se najednou celá roztřásla.

„Cos udělala s Marcusem?” zeptal se.

„Zamknula jsem ho nahoře ve skladu prádla.” Vytáhla se na špičky a manžela políbila. „Hned pro něho dojdu.”

„Počkej, zapálím ti lampu. V celém domě je tma jako v pytli. Když jsem přišel, myslel jsem, že jste pryč, když se tu nesvítí.”

„Pozhášela jsem světla, abych věděla, kde ti dva lumpové jsou. Nemohli se pohybovat po domě ve tmě, tak jsem o nich měla přehled.”

Beau zapálil olejovou lampu a podal ji manželce. „Opravdu mě překvapilo, jak se o sebe dokážeš postarat. Jsem na tebe moc hrdý.”

„K tomu mě ale přinutil Alistair s Ruddem.” Cerynise sáhla po lampě. „Jinak to nešlo.”

„Z toho, cos mi říkala, ses chovala prostě úžasně. Je mi líto, že jsem tu nebyl s tebou.”

„Kdybys tu byl, určitě bys ty dva rychle zvládl. Myslím, že až se příště vypravíš zajistit loď před bouří, pojedu s tebou. Nebo se při prvním náznaku špatného počasí vypravím i s Marcusem do Harthavenu. Další podobnou zkušenost bych asi už nepřežila.”

Beau ji něžně políbil. „Pokud tě to uklidní, miláčku, zůstanu při bouři vždycky s tebou. Bude to tak lepší?”

„Ano!” usmála se na něj. „Potom budu mít jistotu, že jsi v pořádku. Mí rodiče v bouři zahynuli a já se strašně bojím i o tebe.”

„Nemusíte mít obavy, madam,” ujistil ji. „I já jsem nejraději s vámi doma.”

„Já vím,” přiznala. „Ale stejně se o tebe hrozně bojím. Moc tě s Marcusem potřebujeme.”

Beau s úsměvem ukázal ke schodišti. „Zajdi pro našeho syna. Celý den jsem ho neviděl a rád bych se s ním pomazlil.”

„Jistě,” přikývla a rozběhla se přes střepy ke schodům.

Když odemkla dveře do skladu prádla, chlapeček se právě probouzel. Zvedla ho, přivinula k sobě a šeptala mu láskyplná slova. „Tatínek na nás čeká dole, synku. Moc se na tebe těší.”

Marcus ozářený světlem zamrkal, jako by si nebyl jistý, proč ho světlo ruší. Protáhl se jí v náručí, zívl a potom se na ni usmál.

Když se vrátila do kuchyně, všude už svítila světla. U stolu seděl Jasper s Cooperem a omlouvali se svému zaměstnavateli, který jim ovazoval hlavy. Moonovi a Thomasovi, kteří byli zavřeni v kůlně, se nic nestalo. Rudd sice žil, ale nebylo jasné, nakolik je jeho stav vážný a jestli se zotaví.

Moon i ostatní muži seděli kolem stolu a poslouchali Beauovo vyprávění o tom, co Cerynise dokázala. Všechny její statečnost a duchaplnost udivila. Chápali, že zabila Alistaira, když ohrožoval jejího manžela. Věděli, jak moc ho miluje.

„Byl to únavný den,” prohlásila Cerynise. „Mám hrozný hlad. Kde je jídlo, které nám připravil Philippe?”

Beau se otočil ke dvěma košům na pracovním stole v koutě kuchyně. „Myslím, že by nám všem udělalo něco k jídlu dobře.” Rozhlédl se kolem stolu, jestli ostatní souhlasí. „Mám pravdu?”

„To si pište, kapitáne,” prohodil Moon žoviálně. „V břiše mi kručí, a kdyby vám to nevadilo, nalil bych si trochu rumu, aby se mi přestaly klepat ruce.” Natáhl dlaně před sebe, aby ukázal, že si nevymýšlí. „Ale když mi ten mizera Rudd mířil pistolí do obličeje, ruce se mu třásly hůř než mně.”

„Všiml jsem si, že má nějaké problémy,” zasmál se Beau. „Když na mě mířil, bál jsem se, aby pistole nevystřelila náhodou. Nevím, jestli by se mu podařilo stisknout kohoutek. Klidně se Moone napijte, čeho chcete. Po té hrůze si něco silnějšího zasloužíte. V salonu je skříňka s nápoji a poslužte si, čím chcete. Nečekám, že budete pít čaj nebo kávu.”

„Kdybych tak i já mohla dostat něco na uklidnění,” tiše si povzdechla Cerynise.

Její manžel se na ni usmál přes ovázané hlavy. „Mohlo by vám pomoct to, co jste mi navrhovala dnes ráno, madam. Možná na to dojde později.”

Cerynise se při té představě rozzářily oči. „To budu ráda. Ale teď mám hrozný hlad.”

Beau od ní převzal syna, aby se mohla podívat do košů. Za chvíli ležela na stole chutná večeře. Beau si přitáhl židli vedle ní. Naklonil se a ukázal na díru v kapse jejích šatů.

„Při výstřelu na Alistaira sis zničila šaty.”

Zasunula ruku do kapsy, aby zjistila, jak je díra velká. „Nečekala jsem, že to napáchá tolik škody.”

Moon se pobaveně zasmál. „A vzpomeňte si, co to udělalo s tím mizerou Winthropem.” Cerynise si uvědomila, že když sešla dolů, Alistairovo tělo už v hale neleželo. „Kam jste ho odnesli?”

„Moon s Thomasem ho vynesli do kůlny,” odpověděl Beau. „Nemělo smysl nechávat ho v hale, kde bychom ho museli stále překračovat. Do rána bude po bouřce. Hned zítra vyhledám šerifa a budu ho o všem informovat. Určitě ho bude zajímat Frank Lester i další má podezření.”

Pokud se Germaine skutečně pokusila nechat ji zabít, určitě dostane, co si zaslouží. Zachvěla se při představě rozsudku a uvažovala, jestli už v Charlestonu někdy věšeli ženu. „Pojďme hovořit o něčem jiném,” navrhla raději.

Beau jí rád vyhověl. „Pan Oaks mi dnes odpoledne říkal, že už se s Bridget dohodli na datu svatby. Bude to druhý týden po jeho návratu z karibského moře.”

„To je nádherné,” vydechla Cerynise, ale vzápětí si uvědomila, že o Bridget přijde a posmutněla. „Ale bude mi moc chybět.”

„To není nutné,” ujistil ji manžel. „Bridget u nás zůstane jako tvoje služebná a vydá se s námi i na další plavbu. Pan Oaks z toho má velkou radost. Bude s ním muset sdílet kajutu, protože mí rodiče uvažují o tom, že nás budou doprovázet.”

„Víte, kapitáne,” vložil se do hovoru Moon, „možná byste moh brát cestující pravidelně. Neznám lepší loď, než je Audacious.”

Beau s úsměvem zavrtěl hlavou. „Raději vozím náklad a nemyslím, že by cestující byli ochotni zaplatit tolik, aby se to vyrovnalo mému zisku z prodeje.”

„Potom bych měl pro vás jinej návrh. Zaslech jsem, že Billy Todd by rád zůstal na pevnině. Jestli je to tak, budete potřebovat sluhu, aby se o vás na lodi postaral. Já bych to bral.”

„Nic proti tomu nemám,” ujistil ho Beau. „Ale budete se muset smířit s Philippovou kuchyní.”

Moon protočil oči vzhůru a zamračil se. „Nechtěl byste si vybrat jen jednoho z nás, kapitáne?”

Beau zavrtěl hlavou. „Kdyby k tomu došlo, Moone, obávám se, že Philippa bych se nevzdal. Za posledních pár let jsem si na jeho vaření zvykl.”

Moon zamrkal a napjatě ochutnal krokety ze škeblí. Chvíli jídlo převaloval na jazyku a potom si vydechl. „Myslím, že když to bude nutný, dokážu si na to zvyknout taky.”

„Pokud se mnou budete chtít vyplout, nic jiného vám nezbyde,” prohodil Beau.

„V obchodních věcech ste tvrdej, pane,” zasmál se Moon.

„To jo,” souhlasil kapitán.

Do rána bouře přešla. V devět hodin už byli v Beauově domě šerifovi muži. Když odjížděli, odvezli s sebou Alistairovo tělo i zraněného Rudda. Později se zjistilo, že právník má proraženou lebku, ale lékař soudil, že se z toho dostane. Potom by trávil zbytek života ve vězení. Byla tu ještě možnost, že bude viset, ale o tom musí rozhodnout porota. Zranění sloužící měli větší štěstí a Jasper i Cooper se rychle zotavovali a spolu s ostatními uváděli dům do původního lesku.

Následující den odpoledne přišel šerif informovat Beaua, že Frank Lester se přiznal. K pomoci Wilsonovi ho přemluvila Germaine Hollingsworthová, když tvrdila, že ji Beau zradil. Ta při zatýkání všechno popřela. Její otec byl vzteky bez sebe, jak se někdo může tak chovat k jeho milované dceři, a vyhrožoval, že nechá šerifa zbavit úřadu. Ale šerif Gates měl pevnou půdu pod nohama a Germaine nechal uvěznit.

„To je úleva,” vydechl si Beau, když šerif odcházel. „Konečně se o tebe můžu přestat bát.”

Cerynise ho objala kolem pasu a opřela si mu hlavu o prsa. „Už se nebudu muset cítit jako vězeň ve vlastním domě.”

Beau se k ní sklonil a zvedl jí tvář. „Jak byste chtěla oslavit svobodu, madam? Chcete jít do divadla? Nebo někam na večeři? Nebo byste si ráda vyšla ke švadleně. Nebo byste se spokojila projížďkou v kočáře?”

Cerynise naklonila hlavu. „Philippe vaří daleko lépe než v restauracích ve městě. Na řeči madam Ferouxové nemám náladu a v divadle není na programu nic, co bychom už neviděli. Ani vyjížďka by mě právě teď nenadchla.”

„Tak čím vás mohu potěšit, madam?”

Koutky úst se jí stočily vzhůru, vytáhla se na špičky a zašeptala mu do ucha: „Hrátky v pracovně by mi úplně stačily, pane. Měl byste zájem?”

Beau se rozzářil. „Moc rád, madam. Doufal jsem, že si právě tohle vyberete.” Nabídl jí rámě, odvedl ji do pracovny a důkladně za sebou zamkl dveře.

Epilog

Charleston zářil v nádherném podzimním dni. Listy stromů povlávaly ve větru a vzduch byl plný vůně pozdních květin. Kolem domu Beaua Birminghama všechno kvetlo a z nedaleké stáje bylo slyšet ržání koní. Cerynise seděla s manželem na zahradě, v náručí svírala syna a byla ráda, že se nic mimořádného neděje. Od bouře před čtrnácti dny se život vrátil do normálních kolejí.

Při pohledu na usmívajícího se manžela si šťastně povzdechla.

„Vypadáte spokojeně, madam.”

„Jsem spokojená. Naprosto.”

Beau se ohlédl na komorníka. „Copak, Jaspere?”

„Je tu nějaký pán z Anglie, pane, a přeje si mluvit s vaší manželkou. Ale zná ji pod dívčím

jménem.”

Cerynise se nechtělo porušit tu příjemnou chvíli s rodinou. „Přiveďte ho sem, Jaspere,” navrhla. „Určitě si rád za tak hezkého počasí posedí venku.” Komorník se s úsměvem uklonil. „Jak si přejete, madam.”

Za chvíli se objevil s mužem ve středních letech s pečlivě upravenými šedými vlasy. Už oblečení - černé kalhoty a tmavý kabát se šosy - dávalo tušit, že je to vážený člověk. „Slečna Kendallová?” upřel na Cerynise tázavý pohled. „Slečna Cerynise Edlyn Kendallová?”

„Nějakou dobu už se jmenuji Cerynise Birminghamová, pane,” odpověděla a ukázala na Beaua. „To je můj manžel, kapitán Birmingham. A vy jste…?”

„Thomas Ely, slečno Kendallová…” Vzápětí se ale opravil: „Chci říct paní Birminghamová. Bude mi asi chvíli trvat, než si zvyknu na vaše nové příjmení,” usmál se. „Zjistil jsem, že jste se ještě v Anglii provdala, ale stejně jsem o vás uvažoval jako o slečně Kendallové. Omlouvám se, madam. Budu se snažit používat správné jméno.”

„Děkuji, pane Ely.”

„Mohu se vás zeptat, jestli jste o mně už někdy slyšela?” obrátil se na ni. Cerynise zavrtěla hlavou. „Ne, obávám se, že ne.”

Thomas Ely pokýval hlavou, jako by si jen potvrdil svou domněnku. „Paní Winthropová mi naznačila, že o jejích úmyslech nic nevíte. Bála se, že by vás to rozrušilo, a měla vás příliš ráda na to, aby vám působila starosti.”

„O jakých úmyslech?”

„Učinit vás jedinou dědičkou svého majetku. Kromě několika maličkostí, které zanechala služebnictvu.”

„Ale jak vy to víte?” zeptala se Cerynise zmateně.

„Promiňte, paní Birminghamová. Měl jsem začít tím, že jsem byl jejím právníkem.”

„Nějakou dobu pro ní pracoval pan Rudd,” namítl Beau. „Víte o tom?”

Pan Ely se při zmínce toho jména zamračil. „Ano, pane. Paní Winthropová ho před několika lety zbavila postavení svého právníka, když zjistila, že není důvěryhodný. Měla pocit, že se spojil s jejím synovcem, panem Alistairem Winthropem.” Právník se znovu zamračil, ale za chvíli vysvětloval dál: „Když se to dozvěděla, najala si mě. Požádala mě, abych jí sepsal novou závěť. Měla v úmyslu odkázat všechno vám. Zdá se, že jste velice bohatá dáma, paní Birminghamová.”

Cerynise na něj upírala nejistý pohled. „Mohu se vás zeptat, jak jste mě po tak dlouhé době našel, pane Ely?”

Právník se na Beauovo vyzvání posadil proti nim a Bridget přinesla čaj. Když služebná odešla, muž se s chutí napil. Tento nápoj byl skutečně dobrý anglický čaj, na jaký byl zvyklý. V Charlestonu zatím nic tak dobrého nepil. Své udělal i cukr a smetana.

„Obávám se, že to hledání bude vyžadovat delší vysvětlení, madam,” omlouval se. „Mé zpoždění se vám zdá asi divné, ale před několika měsíci se mi stala… nehoda. Téměř jsem přišel o život a nějakou dobu trvalo, než se mi vrátila paměť. I když už to bylo lepší, události, ke kterým došlo těsně před mou… ehm… indispozicí… mi zůstaly zatemnělé. Teprve nedávno se mi všechno vybavilo a začal jsem vás hledat.”

Thomas Ely si s lítostí povzdychl. „Když jsem se zotavil, hledal jsem vás v Anglii v domnění, že se stále jmenujete Kendallová. Už jsem přestával doufat, že vás objevím, ale uvědomil jsem si, že jste se mohla provdat. Začal jsem pátrat v kostelních záznamech a zjistil, že jste si vzala kapitána Birminghama. Hovořil jsem s knězem, který vás oddával, a ten mi řekl, že možná žijete v Charlestonu.”

„Obdivuji vaši vytrvalost,” poznamenal Beau zdvořile. „Ale překvapuje mě, že jste se vydal na tak dalekou cestu, když jste nám mohl prostě napsat.”

„No, co se toho týče.” Muž se znovu starostlivě zamračil. „Říkám to nerad, paní Birminghamová, ale je možné, že vám hrozí nebezpečí. Ten incident, který vyústil v mou ztrátu paměti, byl vlastně pokus mě zabít. Nebýt toho, že mě nějaký člověk zahlédl, když mě hodili do Temže, a vytáhl mě, už bych tu nebyl. Za daných okolností jsem považoval za lepší se za vámi rozjet a varovat vás.”

„Ceníme si vašeho zájmu,” ujistil ho Beau. „Řekl bych, že ten muž, který se vás pokoušel zavraždit, byl Alistair Winthrop.”

Právník nedokázal zakrýt překvapení. „Ano! Ale jak to víte?”

Beau mu vyprávěl, co se stalo. Nakonec dodal: „Možná to bude znít divně, ale po smrti Alistaira Winthropa se mi hodně ulevilo, že já a moje žena už nemusíme žít ve strachu.”

Úleva byla znát i ve tváři Thomase Elyho. „Neumíte si představit, jak těžký kámen mi spadl ze srdce, pane. Představa, že se ten člověk volně pohybuje na svobodě a může kdykoli udeřit, mě pronásledovala na každém kroku. Hned jak se mi vrátila paměť, jsem informoval úřady, ale on mezitím zmizel z Anglie a oni nemohli nic podniknout.”

Beau se vyptal na některé podrobnosti spojené s dědictvím a pozval Thomase Elyho, aby u nich zůstal a měli tak čas všechno v klidu projednat. Právník s radostí přijal. Poprvé po mnoha měsících se uvolnil a nemusel být stále ve střehu a ohlížet se, jestli za ním někdo nestojí.

Když se pozdě večer manželé Birminghamovi odebrali do ložnice, Beau Cerynise objal. „Uvažovalas, co s Lydiiným majetkem podnikneš?”

Cerynise přikývla. „Něco mě napadlo a doufám, že budeš souhlasit. Mé obrazy se začaly dobře prodávat a ty jsi dost bohatý, abys zajistil rodině pohodlí, Lydiiny peníze k ničemu nepotřebujeme. Ráda bych založila fond spravovaný tím milým páterem Carmichaelem, aby m ěl dost prostředků pro děti, které přijal pod svá křídla. Mohl by třeba postavit sirotčinec. Myslím, že pan Ely by na upotřebení peněz rád dohlédl, nemyslíš?”

„Jistě. Když už ho potkalo tolik nepříjemností, nepochybně by oddaně tvá přání uskutečnil. Ještě něco?”

„No, uvažovala jsem o založení školy pro mladé umělce, kde by mohli studovat muži i ženy.”

„A malovali by akty?” dobíral si ji manžel.

Cerynise se zasmála a pohladila ho. „Nenechte se unášet svými zvrhlými nápady, pane. Je mnoho věcí, které je možné malovat. Zdaleka nejen akty.”

Beau se snažil tvářit vážně, ale nakonec se neudržel. „Chtěla bys mě malovat nahého?”

Posadila se na paty a prohlížela si kritickým pohledem jeho svalnaté tělo. Byl nádherným objektem, ale reagoval přesně tak, jak očekávala. Zavrtěla hlavou. „Jak bych se mohla soustředit na malování, když se při každém mém pohledu takhle předvádíš?”

„Předvádím?” zopakoval naoko pohoršené. „Tak se tedy předvedu. Dívejte se, madam.”

Cerynise se se zájmem zadívala na jeho mužnou ozdobu. „Sleduji vás, pane. Co mi chcete předvést?”

„Tohle,” zamumlal chraplavě, přitáhl ji k sobě a vášnivě políbil.

Když nakonec zvedl hlavu, jeho žena ho bez dechu žádala: „Nepřestávej. Miluj mě dál… a stále znovu.”