Kathleen E. Woodiwiss

Navěky tvá

Rusko, krajina na východ od Moskvy 8. srpen 1620

Paprsky zapadajícího slunce se chvěly v prašném oparu, nehybně ležícím nad vrcholky stromů. Drobounké částečky prachu dostaly karmínový nádech a vše kolem jako by zachvátily nenasytné plameny. Narudlý prstenec kolem slunce byl zlověstnou předzvěstí, protože nesliboval ani náznak deště, který by přinesl vyprahlé zemi úlevu. Spalující letní vedro a dlouhotrvající sucha sežehly nekonečné planiny a stepní trávu obnažily až k samým kořenům. Oblast smíšených lesů a stepních porostů, kterou ze severu a východu ohraničovala řeka Volha a na jihu řeka Oka, byla provincií široké Rusi. Zdálo se, že hustý les je nedostatkem vláhy téměř nedotčen. Cestující v kočáře i jejich doprovod na koních, kteří tudy projížděli, přesto snášeli útrapy cesty a úmorného vedra velmi těžce.

Hraběnka Synoveja Zenkovna měla svou otčinu poznat ve všech jejích podobách, neboť se měnila podle ročních období. Dlouhé kruté zimy byly zkouškou odolnosti i pro ty nejotrlejší. S blížícím se jarem tající led a sníh uměly vytvořit zrádné bažiny, které v minulosti nejednou ochránily matičku Rus před nájezdy Tatarů i jiných dobyvatelů lačnících loupit. Léto bylo vrtošivé. Teplý konejšivý vánek a jemné pleskání deště vnášející klid do každé duše vzápětí vystřídalo nemilosrdné vražedné sucho a spalující vedro, jež se vysmívalo všem pošetilcům, kteří se vydali na cestu.

Hraběnka Synoveja před svým odjezdem z domova tuto skutečnost nebrala v potaz. Teď ji zažívala na vlastní kůži. Kola jejího obrovského černého kočáru, stejně jako kopyta dusajících koní, zvedala obrovská mračna prachu, v jehož víru se nikdo po celou dobu nemohl pořádně nadechnout. Tak dlouhá cesta Rusí byla pro ni nesnesitelná, obzvláště když byla nucena neustále si připomínat, proč ji podniká a s jakou nechutí.

Kdyby car Michail Fjodorovič Romanov netrval na tom, aby během jediného týdne dorazila do Moskvy, a neposlal pro ni tucet mužů ozbrojeného doprovodu pod velením kapitána Nikolaje Někrasova, nikdy by se nevydala na tak dlouhou a namáhavou cestu, dokud by vedra trochu nepolevila. Kdyby jí to přikázal někdo jiný, a ne samotný car, naléhavě by žadonila, aby mohla zůstat doma v Nižném Novgorodu a trávit hodiny a dny v tichém smutku nad ztrátou milovaného otce.

Synoveja potlačila zoufalý vzlyk. Moc dobře si uvědomovala, že podobné rozjímání ji jenom připravuje o zbytky sil. Když car všech Rusů vydal příkaz, nemělo cenu se vzpěčovat. Její už tak dost zmučené duši ani v nejmenším neprospělo, když se dozvěděla, že po svém příjezdu do Moskvy bude svěřena do péče carovy sestřenice, kněžny Anny Taraslovny. Věděla, že jediným rozumným řešením bude bezvýhradně se podvolit. Byla koneckonců dcera hraběte Alexandra Zenkovna a teď se stala středem zájmu Milosti, což ji vůbec netěšilo.

Car rozhodl, že jí přidělí poručníka, a jeho rozhodnutí nebylo možné zpochybnit. Důvody, proč se pozornost cara zaměřila právě na ni, možná spočívaly v množství titulů a řádů, které car udělil jejím předkům, stejně jako fakt, že otec byl vynikajícím loajálním vyslancem. Přestože oba její rodiče byli v tu chvíli již mrtvi, Synoveja se nepovažovala za bezmocné opuštěné dítě ani za mladou ženu, která potřebuje ochranu jenom proto, že překročila věk, kdy většina dívek vstupuje do manželství.

Synoveja si smutně pomyslela, že není ani žádné mládě, ani ubožačka, aby s ní tak jednali. Pohroužila se do sebe, když si představila, co ji čeká. Myšlenky na carův příkaz ale odehnat nedokázala. Možná že k jeho rozhodnutí přispěl její stav neprovdané panny. Otec sňatek nechtěl uspěchat. Stále se živil nadějí, že i ona potká někoho, s kým prožije manželství plné lásky, jaké měl on s její matkou Eleanorou. Alexandr Zenkov dceru do žádného vztahu nenutil. O její blahobyt se však postaral velmi dobře. Pozemky a movitý majetek nechal přepsat na její jméno a od cara získal ujištění, že po jeho smrti ji nikdo o nic z toho nepřipraví. Zajistil jí vzdělání hodné šlechtického stavu. Eleanora umřela, když se dívenka začínala proměňovat v mladou ženu. On neváhal a místo smutku ji hned nechal zasvětit do tajů diplomacie, aby mu mohla být společnicí na nesčetných zahraničních cestách. Eleanora byla původem Angličanka. Synoveja mluvila anglicky stejně dobře jako rusky a navíc ještě ovládala francouzštinu. Byla schopná vyřizovat korespondenci ve všech třech jazycích. Hrabě Zenkov ji tím pověřil a věděl, že jí může naprosto důvěřovat.

S paží volně položenou na polstrovaném okénku kočáru si Synoveja přitiskla vlhký kapesníček k obočí ve snaze potlačit náhlou závrať a hlásící se nevolnost. Kočár jako dopravní prostředek se stal mučícím nástrojem. Divoce se zmítal, jak jeho kola zapadala do výmolů na nerovné cestě. Dusot koňských kopyt alespoň trochu zmírňoval zvuk zvonků na postrojích. Přesto se jí ve spáncích usadila tupá bolest, která ji donutila zavřít oči před ostrými paprsky zapadajícího slunce. Kočár konečně zajel do stínu vysokých stromů. Synoveja se odvážila prohlédnout, ale stále měla před očima červené mžitky.

„Jste nějaká sklíčená, hraběnko,” poznamenal Ivan Voronský s blahosklonným úšklebkem na tváři. Synoveja několikrát zamrkala a potom zaostřila pohled na muže, který se stal jejím spolucestujícím a dočasným ochráncem. Nebylo jí to po vůli. Vzhledem ke svým znalostem a schopnostem jí nebylo příjemné, že brzy bude v poručnictví cizích lidí a ke všemu ji doprovází člověk, kterého silně podezřívala, že sympatizuje s Poláky a je nadšeným zastáncem jezuitů. Nadutý učenec a duchovní v jedné osobě, oděný v černém a se zarputilým výrazem ve tváři, seděl upjatě na sedadle proti ní a s naprostou bezostyšností ji i její stárnoucí irskou služebnou

pozoroval. Tvářil se navýsost zbožně, a když na ni upřel pohled přes ten svůj dlouhý špičatý nos, Synoveja měla pocit, jako by ji v duchu soudil a shledal vinnou hříchem. Byla si jista, že kdyby měl postavení a moc španělských inkvizitorů, byla by už zavřená v temné kobce v nějakém příšerném vězení. Tam by ji přinutili k pokání za své kacířství, jehož se měla dopustit tím, že mu neprojevovala patřičnou úctu a bázeň. Vedlo ji k tomu jeho nesnesitelně povýšené chování a uštěpačné poznámky, kterými ji častoval celou cestu. Možná chtěl zjistit, jak hluboko sahají kořeny její loajality k carovi a pravoslavnému kléru. Synoveja by to nemohla odpřisáhnout, ale podezření měla a věděla proč.

„Je mi horko! A mám žízeň!” postěžovala si podrážděně Synoveja. „Už mám dost toho zběsilého tempa. Jsem unavená a potlučená. Už ani nevím, jaké to je stát chvíli na pevné zemi! Při každé zastávce jsme museli vyměnit koně, protože byli uštvaní. Prosím vás, pane, řekněte mi, jak nemám být sklíčená, když jste za celé tři dny cestování nedovolil, abychom si pořádně odpočinuli?”

Ali McCabová se na sedadle zavrtěla, čímž chtěla vyjádřit němý souhlas se svou paní. Irská služebná vypadala mnohem starší a křehčí než na svých dvaašedesát let. Únavná cesta si vybrala svou daň a vysála z ní téměř všechen elán.

Ivan Voronský si opovržlivě odfrkl a chtěl odpovědět, ale na okamžik se zarazil, když objevil v rukávu svého roucha štěnici. Zdálo se, že ho troufalost toho nicotného tvora docela pobavila. Vylovil ji a s opovržlivým cvrnknutím kostnatých prstů ji vyhodil otevřeným okénkem ven. Konečně uznal Synoveju za hodnu pozornosti a nadutě jí odpověděl: „Moje drahá hraběnko, výslovným přáním kněžny Anny bylo, abych spěchal do Moskvy, jak nejrychleji to půjde, jinak by to narušilo všechny její plány. Nezbývá mi než uposlechnout rozkazu a přání Jeho Veličenstva.”

Synoveja rozzlobená jeho odpovědí přejela prsty rukáv svých tmavě zelených šatů s černými pruhy. Když se z nich vznesl obláček prachu, nakrčila malý jemný nosík na znamení nesouhlasu. Šaty byly střižené podle poslední módy ve Francii a stály nemalé peníze. S nelibostí nesla, že jsou teď příliš ušpiněné, aby byly dál ke cti své nositelce. Doufala, že kněžna Anna Taraslovna bude shovívavější k jejímu vkusu, než se zdál být ten protivný kněz.

Synoveja zvedla oči. Nepochybovala o významu posměšně zdviženého obočí Voronského, když ji pozoroval, jak se podrážděně zamračila. Znovu v ní probudil hněv a ona si náhle uvědomila, že prach a nepohodlí byly mnohem snesitelnější než přítomnost toho neomaleného muže v jejím kočáře.

„Možná byste nás mohl poučit a vysvětlit nám, proč trváte na tom, abychom cestovali za denního horka. Kdybyste nám dovolil cestovat v noci, jak navrhoval kapitán Někrasov, unikli bychom tomu nesnesitelnému vedru a možná i prachu.”

„Noc patří ďáblu, hraběnko. A křehká duše by se měla vyvarovat, aby kráčela po cestě, kde jsou zvyklí pohybovat se démoni.”

Synoveja zvedla oči k nebesům, jako by je žádala, aby jí seslala ještě trochu trpělivosti. Knězi zřejmě vůbec nepřišlo na mysl, že už třetí den trpí na cestě plné ďábelských muk. „Myslím, že si nemáte nač stěžovat, pane, protože uháníme díky vašim příkazům.”

Ivan chvíli mlčel a zamyšleně si ji prohlížel. Hledal nějakou přijatelnější omluvu, kterou se jí nakonec rozhodl blahosklonně poskytnout. „Moskvou se šíří zvěsti, že v kraji řádí tlupy zaprodanců. A lotři přepadávají nic netušící oběti pod rouškou tmy. Myslel jsem, že bude mnohem prozíravější a bezpečnější, když budeme cestovat ve dne.”

„Opravdu moudré rozhodnutí,” prohodila Synoveja suše, „pokud se nám však nějakým zázrakem podaří přežít ta vedra.”

Zdálo se, že Ivan si její jízlivou poznámku ani kruté podmínky cestování nebere příliš k srdci. „Pokud se vám cestuje nepohodlně, hraběnko, pak si troufám tvrdit, že na vině je vaše výstřednost. Lépe by vám posloužil jednoduchý sarafán, a zároveň byste se se vší skromností držela zvyku ruských žen.”

Synoveja si uvědomila, že Ivan si ani teď neodpustí ustavičné rýpavé poznámky k jejímu evropskému vkusu. Tradiční sarafán by zakryl její tvary lépe, protože volně splýval od ramen až k patě, ale obvykle se pod ním i přes něj nosil ještě jeden oděv, takže se zdálo naprosto nemožné, aby jí takové oblečení přineslo ve vedru nějakou úlevu. Samozřejmě že těsné přiléhavé šaty, které měla na sobě, kněze popuzovaly. Nepokrytě jí dával najevo, jak se mu upjaté živůtky z duše protiví. Ale stejně tak neměl pochopení pro bohatě nabírané sukně, které díky krinolínovým spodničkám měly často neskutečné rozměry. Neschvaloval ani nákladný krejzlík zdobený krajkou a manžety ani vysoký tuhý límec, jaký nosívala anglická královna Alžběta, a byla tak vzorem ostatním šlechtičnám. Kněze, jehož názor na vhodné oblečení byl tak nesmiřitelný, očividně pobuřovala Synovejina záliba v moderních šatech. Kdyby na sobě měla něco jednoduchého a černého, možná by jí věnoval trochu víc přízně.

„Možná máte pravdu,” odpověděla Synoveja a potlačila touhu pustit se s tím neústupným člověkem do sporu. „Ale po tom, co jsem tolikrát cestovala do ciziny, zvykla jsem si na módní styly u francouzského a anglického dvora. Nikdy by mě nenapadlo, že by někomu mohly připadat urážlivé.”

„To se velice mýlíte, hraběnko,” odsekl Ivan Voronský. „Kdybych nebyl poslušen carovi a neměl smýšlení světce, co nejrychleji bych se zbavil úkolu, kterým mě kněžna Anna pověřila, a vyhledal bych jiný kočár.

Skutečně jsem ještě nikdy neviděl děvče, které se narodilo jako Ruska, aby tak rádo dávalo na odiv vulgární cizí parádu.”

„Ach, pane… ” Ali se odvážila zasáhnout a její hlas se třásl těžko potlačovaným hněvem. „Chápu, že nemáte ani ponětí, co se nosí za mořem, protože, jak vidím, nikdy jste neměl možnost podniknout do těch míst cestu. Ale to vám povím popravdě, pane, že tam je docela jinej svět. To byste koukal, kdybyste viděl, jak se tam urozené dámy promenují a otevřeně bez zábran hovoří s moudrými muži. Královna Alžběta byla jednou z nich. Ani jediného šlechtice v Anglii by nenapadlo, že by ji měli zavřít v nějaké komnatě, nebo na nějakém zámku, ukrytou před ostatním světem a obklopenou jenom samými ženami a kněžími. To je teda pravda, pane! Umíte si představit, že se všichni ti urození lordové pohybovali v blízkosti královny a ani jediná duše v Anglii to nepovažovala za hřích?”

Synovejina ústa se roztáhla stěží potlačovaným úsměvem nad tím, jak to její služebná tomu úzkoprsému duchovnímu hezky od plic vysvětlila. Když ale viděla, s jakým hněvem a opovržením Ivan její slova přijal, dobrá nálada ji ihned opustila.

„Nechutné chování! Skutečně, musím se zamyslet, co tady vlastně dělám, když tvoje paní už podnikla do těch míst tolik cest. Obávám se, že má ochrana před svody světa přichází příliš pozdě.”

Drobná postava Ali McCabové se prudce vztyčila, jako by ji uštkl had. Od hraběnčina útlého mládí byla stále po jejím boku a ta narážka se jí nesmírně dotkla. „Ať se na místě propadnu, jestli není stejně nevinná, jako vždycky byla!” Stárnoucí služebná se zavrtěla na sedadle, jak v ní narůstal hněv. „Ujišťuji vás, pane, že tady ani tam se jediný muž nedotkl mé paní ani prstem!”

„Nemusela jsi být přece při všem, ne?” popíchl ji Ivan. „Máš k dobru koneckonců jenom její slovo.”

Synoveja užasla nad nestoudnou urážkou. Otevřela ústa, aby řekla něco na svou obhajobu, ale hned si to zase rozmyslela. Stejně si ten zarputilý malý kněz bude myslet své.

Ali nebyla tak zdrženlivá. „Když se tak koukám, pane, jak si jedete v kočáře naší hraběnky, cpete se jídlem a spíte v komnatách, které ona zaplatila, měl byste se k ní chovat s úctou, která náleží dámě. A zrovna tak byste mohl projevit trochu vděčnosti!”

Ivan probodl neústupnou drobnou služebnou palčivým pohledem, kterým dával povýšeně najevo svůj nesouhlas. „Máš mezery ve vzdělání, pokud jde o duchovní, protože jinak bys věděla, že dobročinnost a velkorysost jsou samozřejmým obyčejem a obzvláště se očekává od těch, kdo si to mohou dovolit. Je vidět, že ještě nejsi v téhle zemi dost dlouho, abys pochopila naše zvyky.”

Služebná po něm šlehla pohledem a toužila srazit hřebínek jeho naduté pýše. Vybavila si den, kdy kněz stanul poprvé u hraběnčina kočáru. Jako by se bál, že by měl jediný peníz vynaložit ze svého, hned na úvod oznámil, že je zcela bez prostředků a že nemá nic kromě kněžského roucha na sobě a pár drobností ve svém černém zavazadle. A hned nato se nechal bezostyšně pohostit, jako by to bylo jeho nezadatelné právo. A další den byla Ali svědkem, jak se snažil bezúspěšně odradit hraběnku, aby darovala velkorysý peněžitý obnos mladé matce, která zůstala sama s malou dcerkou, když ji náhle opustil manžel. Ali považovala chování, jímž se snažil hraběnce zabránit v její velkorysosti, za velmi licoměrné. A když se pokusil ji přesvědčit, aby dar věnovala místo toho jemu - on že ho předá matičce církvi, jak tvrdil -, cítila, jak její temperamentní irskou povahou lomcoval hněv. Jeho nehorázné vystupování ji přesvědčilo, že mnohem víc mu leží na srdci vlastní blaho a bohatství než potřeby chudáků. „To mi teda promiňte, Vaše Eminence.” Ali vyřkla ta slova s úmyslně přehnanou uctivostí, čímž chtěla vyjádřit, jak mu nedůvěřuje. Jeho řeči o vznešené důležitosti a svrchovaných mimořádných schopnostech jí připadly jako plané chvástání. Jeho neomalená povaha byla důkazem, že pod slupkou kněžské ctihodnosti se skrývá naprosté pohrdání vším, co považoval za nicotné. A to bylo vlastně všechno, z čeho neměl prospěch jen on sám. „Je to prostě tím, že jsem neměla v posledních letech možnost spočinout svým ubohým okem na opravdovém světci. Jsou ovšem i takoví, co se umějí chovat tak, že jim prostý lid věří. Jinými slovy -vlci v rouše beránčím. A sami se chvástají, jak jsou skvělí a svatí.”

Ivanovi naběhly žíly na spáncích. Upřel malé korálkovité oči na služebnou, jako by mohl pomocí nějaké zaklínací formule docílit, aby zmizela z povrchu zemského. Nepodařilo se mu to. Ani ji nezastrašil. Ali McCabová byla Irka a měla statečnější srdce a rovnější páteř než kterákoli jiná služebná, s níž se kdy setkal. Skutečnost, že před dvaceti lety přijela z Anglie se snoubenkou hraběte Zenkovna a zacházelo se s ní s úctou, náležející dvorní služebné, v ní posílila neochvějnou věrnost a plně důvěřovala těm, jimž oddaně sloužila. „Ty se opovažuješ zpochybňovat mou autoritu? Já jsem kněz!”

„Kněz?” opakovala Ali pochybovačným tónem. „Takových by se našlo. A kde jste byl vysvěcen?”

Ivan se na ni posměšně zašklebil. „Ten řád ty neznáš. Byl založen daleko odtud.”

Ali takovou odpověď skoro s jistotou očekávala, protože to nebylo poprvé, kdy se Ivan Voronský snažil z rozmluvy na téma jeho vysvěcení vyvléknout. Jeho vyhýbavá odpověď ještě víc podnítila její zvědavost. „A jakým směrem, sire? Jaký by to asi mohl být? Na sever nebo na jih?”

Na okamžik to vypadalo, že Ivan vybuchne, ale potom přešel do urážlivého tónu. „Kdybych měl naději, že budeš vědět a znát kraj, odkud pocházím, uznal bych tě za hodnou odpovědi. Ale nevidím žádný důvod, abych o takových věcech diskutoval se starou hloupou služkou.”

Ali si zlostně odfrkla a překypujícím hněvem se zavrtěla na sedadle tak, až z něj málem spadla. Synoveja jí jemně položila ruku na paži a zadívala se do mužova špičatého obličeje. Moc nedoufala, že se jí podaří dosáhnout toho, aby tito dva její spolucestující uzavřeli mír, protože oba na sebe hleděli, jako by je čekal boj na život a na smrt. Stačilo by jí, kdyby nedošlo k dalšímu vážnému výbuchu. Nasadila žalostný výraz. „Je pochopitelné, že se tu spolu dohadujeme. Při takové únavné cestě nemáme moc důvodů k radosti. Ale snažně vás oba prosím, abyste toho hašteření nechali. Jenom tím zhoršujete naše utrpení.”

Kdyby měl Ivan měkčí nebo laskavější povahu, vyslyšel by Synovejinu naléhavou prosbu, protože její tvář působila skutečně půvabným dojmem. Dokonce by mohl obdivovat průhledný třpyt jejích velkých zelených očí lemovaných hustými řasami, které vyzývavě zvedala pod krásně klenutým obočím. Působily jako zvláštní směsice stínů, pestré střípky nefritu, jež vyzařovaly z tmavých panenek a u vnějších koutků očí se měnily na tmavší, ebenovou barvu. Možná by také ocenil jemnou sametovou pleť, která se v tu chvíli leskla potem a na lících měla lehce načervenalý nádech. Nebo by ho alespoň uchvátily překrásně tvarované rysy její tváře a možná by si všiml jemného nosíku, krásně vykrojených rtů nebo dlouhé půvabné šíje. A kdyby měl alespoň trochu vřelejší srdce nebo byl uhněten ze stejného těsta jako ostatní muži, zcela jistě by při pohledu na její drahocennou krásu cítil posvátnou úctu. Jenomže Ivan Voronský nebyl jako ostatní muži. Největší lásku choval sám k sobě a byl přesvědčen, že ženská krása je jen důmyslným nástrojem sil temna a má za úkol svádět výjimečné muže, jako je on.

„Velmi se mýlíte, hraběnko, jestli si myslíte, že se o tomhle rozhovoru kněžna Anna nedozví. Dovolila jste vaší služebné, aby mě urazila, a já sám to kněžně všechno podrobně vylíčím.”

Ivanova zuřivá slova jako by zaplnila celý vnitřek kočáru, ale Synoveja si o Ivanově původu myslela své. Přestože bylo venku vedro a uvnitř kočáru dusno, ucítila v zádech mrazení, když ji propíchl pronikavým pohledem. Nemínila se dát zastrašit, takže na jeho hrozbu mu odpověděla mrazivě upřímným tónem. „Namluvte jí, co je vám libo, sire. Na vašem místě bych raději varovala Jeho Veličenstvo před těmi, kdo v sobě stále živí naději, že na trůn dosedne nějaký polský samozvanec nebo další Lžidimitrij. Jsem si jista, že patriarcha Filaret Nikitič by nepovažoval vaše sympatie k samozvancům za správné, vezmeme-li v úvahu, že byl nedávno propuštěn z polského vězení.”

Ivanovy malé temné oči zajiskřily, když si uvědomil hrozbu v jejích slovech. „Sympatie k samozvancům, nikdy jsem neslyšel tak nehorázný nesmysl! Jak vás mohlo něco tak nesmyslného napadnout?”

„A mýlím se?” Synoveja cítila, jak se celá chvěje, a snažila se předstírat sebejistotu. „Promiňte mi, pane, ale kvůli těm vašim řečem o tom, že přímý potomek cara Ivana Hrozného je naživu si nemůžu pomoci, abych si nevybavila nejméně dva případy kdy se Poláci snažili dosadit na carský trůn samozvance, o kterém pokaždé prohlašovali, že je vlastním synem cara Ivana, jenž vstal po letech z mrtvých. Kolikrát by musel vstát z mrtvých Dimitrij, aby po tom, co ho otec v náhlém záchvatu vzteku zabil, mohl usednout na carský trůn?” Ivanovi se vůbec nelíbilo být terčem útoku ženy, obzvláště ne takové, jež mu vzdělaností a rozhledem po světě může být nebezpečná. A ještě nepříjemnější bylo, že musel vyvrátit její podezření. „Špatně jste mě pochopila, hraběnko. To, co jsem říkal, byly jenom dohady a zakládaly se na zvěstech, které se mi donesly před několika měsíci. Já si cara neskonale vážím. Skutečně, nebyl bych tady, kdyby ve mně kněžna Anna neměla naprostou důvěru.” Při těch slovech naklonil hlavu trochu na stranu. „Navzdory vašim pochybnostem, hraběnko, pro vás jsem ten nejvhodnější doprovod. Bezpochyby mám větší hodnotu než stráž Jeho Veličenstva. To jsou koneckonců jenom obyčejní vojáci, kteří nejsou schopni projevit jiný cit a um kromě vlastního sobeckého chtíče.”

„A co vy, pane?” zeptala se Synoveja pochybovačně. Pomyslela na zdvořilého kapitána Někrasova, který za dobu své kariéry získal pověst udatného vojáka a galantního ochránce. „Podařilo se vám snad úspěšně přeskočit pomyslný vodní příkop, který pro obyčejného smrtelníka znamená nepřekonatelnou překážku, a přistál jste nohama pevně na vznešené půdě světců a světic? Promiňte mi, pane, ale já si vzpomínám, že když jsem byla ještě dítě, laskavý kněz mi kladl na srdce, abych se nepovyšovala jako autorita darovaná lidstvu, ale s pokornou myslí pohlížela na svou křehkou dočasnou schránku a s nadšenou horlivostí hledala vyšší zdroje moudrosti a dokonalosti.” „Ale kohopak to tu máme? Není to náhodou nějaká učená žačka?” zasmál se Ivan. Předstíral, jak ho to pobavilo, ale z jeho slov byla cítit zášť. Stavěl se do světla, že musí napravovat ty, co sešli ze správné cesty, ale zároveň mu bylo zatěžko chovat se zdvořile ke každému, kdo odmítl uznat jeho důležitost a zpochybňoval jeho ušlechtilost. „To se podívejme, jakou má taková moudrost hezkou schránku. Na mou věru! Co bude s těmi starými duchovními, kteří lpí na letitých tlustých svazcích mudrců a hledají v nich osvícení?”

Synoveja si byla jistá, že ji chce zesměšnit. Měl svůj vlastní názor na svět, který se ani zdaleka nepodobal tomu, jímž se ho snažila odradit od jeho úmyslů. Přesto si nemohla odpustit poznámku. „Jestliže někdo není ochoten vystoupit z bludného kruhu a zarputile se drží hluboce zakořeněného omylu, pak mu nepomůže ani tisíc mudrců.”

„Vaše logika mě udivuje, hraběnko.”

Synoveja statečně vydržela jeho cynický pohled a usoudila, že jakýkoliv další rozhovor s Ivanem Voronským by bylo zbytečným marněním času. Připadalo jí rozumnější uchýlit se k mlčení a snášet další útrapy cesty v tichosti, aniž by musela čelit jeho dalším poznámkám.

Čtyřspřeží uhánělo po cestě, kterou hustě lemovaly urostlé jedle. Jejich silné rozložité větve se pohupovaly ještě chvíli potom, co kolem nich proběhli uštvaní a zpěnění koně, když s námahou táhli těžký kočár do kopce. Zvířata byla z vedra a zběsilého tempa na pokraji vyčerpání, ale bič kočího je hnal nemilosrdně kupředu. Potřeboval z nich dostat poslední zbytky energie, kterou ještě měli, aby dorazili k příští zastávce, než se snese noc. Vojáci, kteří s nimi jeli jako ochranný doprovod, měli tváře i uniformy plné špíny a prachu z cesty, ale statečně drželi krok s kočárem. I tito udatní vojáci začínali jevit známky naprostého vyčerpání. Čekal je nejméně ještě jeden velmi i namáhavý den jízdy, než dorazí do Moskvy. Synoveja si byla jistá, že mezi nimi není nikdo, kdo by se netěšil na noc v bezpečí vesnice, stejně jako ona. Už moc dlouho snášeli útrapy a nemohli se dočkat, až budou mít tohle putování za sebou. Zdánlivě nekonečná cesta, bídné podmínky, nesčetné hodiny strávené v sedle nebo bolesti zad vystřelující od páteře, to všechno představovalo nejďábelštější muka, která všechny připravovala o poslední zbytky sil.

Synoveja se s úšklebkem zabořila do rudých sametových polštářů a pevně se přidržela sedadla, neboť kočár zajel do hlubokého výmolu.

Těžké jedlové větve se otřely o postranice kočáru a na okamžik jeho pasažéry polekaly. Potom praskot větví a dusot koňských kopyt přehlušil mnohem horší, děsivější zvuk. Všichni tři vykřikli zděšením a nadskočili na sedadle.

„Jsme přepadeni!” vykřikl Ivan v náhlé panice. Synoveji ztuhla krev v žilách z hrůzu nahánějících zvuků, které následovaly. Měla pocit, jako by se zastavil čas. Ticho náhle rozčísly výstřely z pušek. V příští vteřině následovala další palba. Ten zvuk se rozléhal a šířil ozvěnou po celém lese. Odněkud zezadu za kočárem, kde cestoval komorník, se ozval další hlasitý výstřel. Při následující střelbě jim zatrnulo strachy, když sloužící vydal bolestný výkřik. Kočí okamžitě přinutil čtyřspřeží zastavit. Kočár se celý zakymácel. Rozletěly se dveře a všichni tři zjistili, že hledí do hlavně obrovské pušky.

„Všichni ven!” zahřmělo náhle a všichni tři sebou vyděšeně trhli, když se obrovský chlap naklonil okénkem do kočáru a mířil na ně velkou, hrozivě vypadající pistolí. Banditovy šikmé oči těkaly od jednoho ke druhému, až se konečně zastavily na Synoveji. Ústa se mu roztáhla do škodolibého úšklebku, který napůl zakrýval jeho dlouhý, splihlý knír.

„Ale, ale, to jsme chytili pěknou holubičku.”

Synoveja zvedla bradu o trochu výš. Chtěla tím spíš zabránit, aby se jí netřásla, než že by předstírala odvahu. Děsila se představy, co s nimi ten lump udělá. Objevil se tam tak znenadání a vypadal tak divoce, že bylo těžké odhadnout, co je to za člověka nebo z jaké země vlastně pochází. Hlavu měl dokonale vyholenou, jen úzký pramínek světlehnědých vlasů u temene hlavy, svázaný tenkou koženou šňůrkou, mu volně visel přes jedno ucho a prozrazoval, že mají co dělat s nezkrotným Asiatem. Vybledlý světlemodrý vojenský kabát, který kdysi zdobil nějakého polského důstojníka širokých ramen, měl rozepnutý až dolů, aby vynikla jeho mohutná hruď. Snad ze stejného důvodu byly u kabátu ustřiženy rukávy, takže každý mohl obdivovat a zároveň se bát holých svalnatých paží. Kolem pasu měl vybledlou žlutou šerpu a nápadné pruhované kalhoty měl zastrčené do shrnutých vysokých bot, které zcela nesmyslně zdobila stříbrná spona.

S odvahou, kterou by u sebe vůbec nečekala, se ho Synoveja zeptala: „Co od nás chcete?”

„Poklady,” odpověděl lupič a vítězoslavně se zasmál. Pokrčil rameny a potom svou žádost rozvedl. „Bereme všechno, co má nějakou cenu. Nevybíráme si.” Ivan povytáhl krk ze svého tuhého límečku a opatrně pohlédl na zbraň, která hrozila kdykoli spustit. Úzkostlivě zvažoval, jaké má vyhlídky na přežití. Dospěl k rozhodnutí, že když toho drzého vetřelec náležitě poučí o důležitosti své osoby, určitě se neodváží mu ublížit. Usoudil, že zatím určitě nebude nikomu vadit, když se vyhne jakékoli zmínce o církvi. Situace si spíš vyžadovala zdůraznit, že on patří k lidem, kteří mají v rukách větší moc.

Ivan si odkašlal a zaujal vznešený postoj. „Naléhavě vás žádám, pane! Dejte si pozor, abyste nezmařil příkazy samotného cara a nezpůsobil škodu těm, kteří se těší jeho přízni.” Přitiskl si krátké tlusté prsty na hruď. „Já jsem Ivan Voronský a sestřenice Jeho Veličenstva mě vyslala, abych doprovodil hraběnku Zenkovnu do Moskvy.” Mávl rukou směrem k Synoveji, ale škleb z hromotlukovy tváře nezmizel. Ivan pochopil, že na toho muže neudělal žádný dojem. V nastalé panice zavřískl: „Na příkaz cara!”

Svalnatý muž se dal do hlasitého řehotu a jeho veselí rostlo, až se celý otřásal. Ivanovy naděje vzaly za své. Když se bandita zklidnil natolik, že mohl mluvit, natáhl ruku a zabodl dlouhý tlustý prst do Ivanovy hrudi, až kněz ucukl bolestí. „Co tím myslíš, že jedeš jako doprovod? Takový hubeňour by chtěl bojovat s Petrovem? Děláš si legraci? Nejdřív musíš trochu vyrůst a potom si to můžeme rozdat.”

Ivan se celý třásl, jak se snažil potlačit své city. Směs strachu, zlosti a ponížení ho učinila téměř neschopným slova i činu. Puška na něj namířená ho ale přesvědčila, že se rozhodl ihned uposlechnout. Petrovova ramena a svalnaté paže se ještě otřásaly dozvuky smíchu, když ustoupil krok stranou, aby měl hubený mužík dost místa a mohl vystoupit z kočáru.

Ivan s klopýtnutím došlápl na zem, jak mu chtěl co nejrychleji vyhovět, a potom ztuhl zděšením. Když se rozhlédl kolem sebe, spatřil, že je dokola obklopuje celá tlupa. Ať se podíval kam chtěl, viděl hordu mužů na koních oblečených do různorodých hadrů. Každý měl zbraň. Buď ji svíral v ruce, nebo ji měl zastrčenou za šerpou či křížem krážem přes prsa. Vzadu za kočárem si komorník tiskl k uchu zakrvácený kapesník a opatrným pohledem pozoroval útočníky. Na zemi před ním, v prachu u zadního kola kočáru, ležela jeho mušketa, z níž se ještě kouřilo. Jiný z banditů chamtivě obdivoval z hubeného hřbetu svého grošáka jeho červenou uniformu a číhal na další známky odporu. Podobné nebezpečí hrozilo kapitánu Někrasovovi a jeho mužům, na něž mířily muškety. Zajatcům bylo jasné, že jakýkoli pokus protivit se bandě vyvrhelů by pro ně znamenal naprostou zkázu.

Ivan Voronský usoudil, že ani na tak nadaného a učeného muže, jakým byl on sám, nebudou tito odporní barbaři pohlížet s úctou a pokorou. Když k němu Petrov znovu zamířil, zajíkl se strachem a začal se třást. Byl si jist, že tenhle svalnatý lotr si s ním pohraje, jak bude chtít a nebude se zdráhat jej třeba i zmrzačit. Petrov se ale jenom pobaveně ušklíbl, nevšímavě prošel kolem něj a přistoupil znovu ke dveřím kočáru. Sáhl na sedadlo, kde předtím kněz seděl, a vytáhl černé zavazadlo, jež Ivan celou cestu tak bedlivě střežil. S hlasitým smíchem vyprázdnil jeho obsah do prachu u svých nohou.

Když Ivan viděl, jak se jeho majetek sype na zem, s hrůzou si uvědomil, co zřejmě vzápětí padne do rukou zlodějů. Se zděšeným výkřikem se vrhl kupředu a natáhl ruce v zoufalé snaze zachránit své věci, než lupiči objeví malý kožený váček. Petrov ho ale surově odstrčil stranou. Zkušeným uchem neomylně zaznamenal důvěrně známý cinkot. Vytáhl váček z hromady věcí a radostně zavýskl. Vyhodil jej do vzduchu a vzápětí byl odměněn cinkotem sypajících se mincí.

„Dej to sem!” vykřikl Ivan a strkal do velkého muže ve snaze vzít si své peníze zpět. Když viděl, že se mu to nepodaří, uchýlil se ke své tradiční argumentaci. „To patří církvi!” prohlašoval zaníceně. „Já jenom vezu desátky patřící církvi do Moskvy! Nesmíš okrást církev!”

„Aha! Malá vrána plácá křídly jako veliký jestřáb, cha!” Petrov se podíval směrem k oběma ženám, které celou scénu s obavami sledovaly z kočáru, a ušklíbl se na Synoveju. „Ten mužík chrání své zlato lépe než vás, krásná paní.”

Barbar si sedl na bobek a v touze po dalším bohatství trhal na kusy černý hábit ze zavazadla ležícího v prachu. Nic už ale nenašel a ve vzteku se vrhl na Ivana. Když ho popadl zepředu za háv, přitiskl svou opálenou tvář těsně k jeho bledému hubenému obličeji, malý mužík vyděšeně zakňučel. Ivan se zmítal jako malý pták chycený do sítě, když se zblízka díval do něčeho, co mu připomínalo bájné oko Kyklopovo.

„Teď hezky řekneš Petrovovi, kde máš další zlato!” mluvil s předstíranou laskavostí. „Možná že tě potom nerozmáčkne jako malinu.”

I když se Ivan k Synoveji během úmorné jízdy z Nižného Novgorodu nechoval hezky a při pohledu na jeho nakřečkované bohatství se otřásla hnusem, nemohla dovolit, aby ho takhle týrali, a zastala se ho. „Nechte ho být!” vykřikla z kočáru. „Ta brašna je jediné, co má. Všechno ostatní, co vidíte, patří mně! A teď ho nechte být, říkám!”

Petrov jí vyhověl a Ivan s pocitem nesmírné úlevy klesl na kolena. Lupič ho překročil. Se širokým úšklebkem na tváři přenesl svou pozornost k hraběnce a velkodušně jí podal ruku. Synoveja ji přijala a vystoupila z kočáru tak odvážně, jak jen jí to její třesoucí se kolena dovolovala. Vzápětí polekaně couvla, když banda lupičů začala hlasitě brumlat a přehnanými výkřiky dávat najevo svůj obdiv. Ještě víc ji zneklidnilo, když začali seskakovat z koní a odstrkávat jeden druhého na stranu, aby měli lepší výhled na nevšední krásu této urozené bojarské dcery. Jejich hrozivé oči ji bedlivě zkoumaly. Prohlíželi si ji zvědavě od hlavy k patě, až měla pocit, že ji hladovým pohledem svlékají do naha.

Synoveja stiskla čelisti, aby nebylo vidět, jak jí cvakají zuby a jak se celá roztřásla. Nepřála si, aby viděli, jaký z nich má strach a o to víc ji netrápili. Na kohokoli z nich se ale podívala, pak spatřila v jeho tváři výraz chlípného chtíče.

Ali McCabová nebyla tak pošetilá, aby se živila nadějemi, že některý z těchto zločinců bude ctít urozený stav šlechtičny, když dostali do spárů tak drahocennou a krásnou zajatkyni. Drobná žena sestoupila z kočáru, sebrala ze země silnou větev a nebojácně se postavila mezi svou paní a ty, kteří se po ní sápali ve snaze sáhnout si na ty ladné křivky. I když to pro ni mohlo znamenat smrt, byla odhodlána bránit hraběnku až do posledního dechu.

„Já vás varuju, vy ničemná chamradi!” spílala jim tenkým, skřehotavým hlasem. „První zvíře, které se odváží vztáhnout ruku na hraběnku Synoveju, bude mít co dělat se mnou. I když mě možná zabiješ, přísahám, že budeš mrtvej ještě dřív než já!”

Její hrozby banda doprovodila hlučným pobaveným smíchem. Lupiči si jí nevšímali a dál natahovali po hraběnce své umouněné pracky. Ali byla rozlícená jako starý tatarský bojovník. Začala kolem hraběnky mávat klackem a všichni, kdo stáli v její těsné blízkosti, dostali co proto. Mlátila je hlava nehlava, dokud ji banda lotrů se zuřivě vyceněnými zuby neobstoupila. Měli v úmyslu ukázat té mrňavé ženské, jak snadno by ji mohli rozdupat svýma botama na prach.

Kapitán Někrasov pozoroval celou šarvátku z bezpečné vzdálenosti a náhle si uvědomil, že na něj úplně zapomněli. V hádce banditů s osazenstvem kočáru viděl příležitost, o kterou se celou dobu snažil. Mohl přispěchat bezmocným ženám na pomoc. Naklonil se v sedle s úmyslem zneškodnit darebáka po svém boku. V příštím zlomku vteřiny se vzduchem rozlehla ohlušující rána, jak někdo vystřelil z pušky, a kapitánovou rukou projela pronikavá bolest. Vykřikl a druhou ruku si přitiskl na rukáv, po kterém se rychle šířila rudá skvrna. Potom se překvapeně rozhlédl. Zjistil, že na něj hrozivě míří nejméně pět pušek. Stejný počet mužů přispěchalo zmařit jeho pokus a z výrazu, který měli na tváři, pochopil, že jsou více než ochotni své zbraně použít.

Jeden z podlých ničemů se úkosem podíval na kapitána a zabořil mu hlaveň pušky do hrudi. „Zemřeš, kapitáne!” varoval ho zlověstně. „Mrkni okem a je po tobě.” Luskl svými špinavými prsty, aby mu ukázal, jak rychle s ním skoncuje. „Přesně takhle!”

Kapitán od něj odvrátil oči, když si všiml, že lumpové začínají ustupovat a dělají cestu dalšímu obrovi, tentokrát s vlasy jako len a hladce oholenou tváří, jenž ledabyle projížděl na svém černém hřebci jejich středem. Muž držel v pravé ruce pušku, z níž se ještě kouřilo. Zastrčil si ji za opasek a ušklíbl se na Nikolaje Někrasova. „Vaše snaha bránit dámy proti takovému množství mužů mě nutí k zamyšlení, jestli to děláte z hlouposti, nebo zda rád riskujete, kapitáne. Raději se starejte o sebe a možná zůstanete naživu.”

Nebylo pochyb - tohle byl vůdce bandy. Lotři mu projevovali náležitou úctu a couvali před ním, aby se mohl dostat se svým koněm na místo, odkud by lépe sledoval děj dramatu. Zajatců se zmocnila děsivá představa, že tenhle muž bude mnohem nebezpečnější než jeho kumpáni.

Lupiči vzhlíželi k vůdci a opatrně zkoumali, jakou má náladu. Když na jeho tváři neviděli nic než hloubavý úsměv, vyložili si jeho mlčení jako souhlas a dali se do hlučného smíchu. Znovu obrátili svou pozornost k hraběnce a přestali si úplně všímat Ali, kterou drželi v nemilosrdném sevření, takže nebyla schopna pohybu.

Synoveji se zmocnila zlá předtucha a zděšeně se snažila odstrkávat špinavé prsty, které se po ní sápaly. Muži se jako jedno tělo pohybovali kupředu a ona před nimi ustupovala. Všude kolem sebe viděla oči lesknoucí se chtíčem.

I když se snažila před jejich rukama chránit, její potrhané šaty svědčily o nesmírné touze těch lumpů odstranit všechno, co zůstávalo skryto jejich pohledům. Klobouk měla posunutý nakřivo a vycpávaný rukáv jí čísi pracky utrhly v místě, kde je vsazen do ramene. Tuhý plizovaný krejzlík nebyl o nic méně ušetřen chamtivých doteků, stejně dopadly i hedvábné volány, které zdobily živůtek. Synovejino zděšení se stupňovalo. Zoufale se snažila odstrkovat špinavé prsty, které se jí sápaly po živůtku. Nakonec se jim podařilo jej částečně roztrhnout a odhalit dlouhý bělostný krk a plná ňadra, která se vzdouvala nad krajkovým okrajem spodní košile. Zdálo se, že jediný pohled na sametovou pleť v nich vzbudil ještě větší touhu strhat z ní všechno, co na ní ještě zbylo.

„Pracky pryč, vy nadržená čeládko!” zařval znenadání jejich plavovlasý vůdce. Vyděšení bandité se okamžitě stáhli. Jejich vášeň rychle ochladla pod ledovým pohledem, kterým je skropil. „Co to tady děláte? To ji chcete rozcupovat na kousky, ještě než opustíme tohle místo? Takhle zacházíte s drahocenným zbožím? Zatraceně! Živá má pro nás mnohem větší cenu! Okamžitě ji pusťte a ustupte stranou, vy bando hlupáků! Od téhle chvíle patří ta žena jenom mně!”

Aby odradil každého, kdo by se mu chtěl vzepřít, vjel pán všech zlodějů na svém koni do rychle se rozestupující řady. Jak se blížil k oběma ženám, snažily se ze všech sil nedat najevo svůj úžas a strach. Spatřovaly v něm stejnou hrozbu jako v jeho mužích. Jeho chování je utvrzovalo v tom, že nebude o nic lepší.

Muž se chytil svalnatou rukou za sedlo a podrobil Synoveju pečlivé prohlídce od hlavy k patě. Z výšky se mu naskytl jedinečný výhled na hlubokou štěrbinu, která se ztrácela v údolí jejích ňader. Synoveja se snažila uchránit si důstojnost i cudnost před jeho očima a přetáhla si roztržené konce živůtku přes prsa. Muž byl přesto uchvácen tím, co viděl. Ledabyle se ušklíbl, aniž by dal najevo, jak moc ho okouzlila, a omlouval se. „Odpusťte mi, že jsem vám přišel na pomoc s takovým zpožděním, hraběnko. Moji muži hledají rozptýlení, kde jen mohou, a když se jim děje nějaká nespravedlnost, žádají odškodnění.”

„Jaká nespravedlnost?” rozkřikla se Ali, pobouřená jeho slovy. „Jako bychom neměly právo bránit se proti těmhle zabijákům!”

Muž si malé služebné nevšímal a svoji odpověď věnoval její paní. „To, co kolem sebe vidíte, jsou nevinní muži, jejichž jediný majetek ukradli ti, kdo z nich udělali otroky nebo vězně. Vůbec nemáme v lásce bohaté bojary, kteří všechny podrobují mocí, jako by to byli synové ďábla. Věřte mi, hraběnko, kdybychom byli takoví, neváhali bychom zabít vaše muže. Váš komorník a kapitán vaší stráže se chovali pošetile, když nás napadli. Takže buďte ráda, že jsou ještě naživu a že mám dobrou mušku, protože jsem je klidně mohl zabít.” Bandita mávl rukou směrem ke strážím, které přinutili sesednout z koní. „Kdokoli by se pokusil nám ublížit, riskuje svůj život.”

Synoveja se už trochu vzpamatovala z přetrpěné hrůzy a zvedla bradu. I když ten muž hovořil zdvořile, nemohla se zbavit zneklidňujícího pocitu, že před ní stojí zaslepený barbar -stejný jako ti, co kdysi bojovali po boku Čingischánovy armády Mongolů - jen jeho jasně modré oči a světlé vlasy svědčily o jiné rase. Hranatou tvář měl do snědá opálenou a bez knírů. Vlasy byly připláclé těsně k hlavě, jako by měl naraženou čepici. Byl tak pohledný, jako bylo jeho chování odstrašující.

Synoveja se snažila ze všech sil potlačit chvění v hlase, když se zeptala: „A co tedy vy a vaši muži od nás hodláte získat?”

Muž se usmál. „Získat trochu vašeho bohatství…” Očima ji znovu laskal, potěšen pohledem, který se mu naskýtal, a dodal: „A možná, na čas, vaši vzácnou společnost.” Pohodil hlavou dozadu a hlučně se rozesmál, jako by pobaven svým vlastním vtipem. Potom se ovládl a obřadně zkřížil ruce na prsou. „Dovolte mi, abych se vám představil, hraběnko. Jsem Ladislav, nemanželský syn polského prince a dcery volžského kozáka. A tohle.,” doširoka se rozmáchl rukou po svých kumpánech, „to jsou moji královští dvořané. Slouží mi dobře, viďte?” Banda lupičů se bouřlivě rozesmála jeho žertu, ale u Ali si vysloužil jenom další opovržlivé odfrknutí. „Barbarský parchant!” ušklíbla se. „A ke všemu zloděj!”

Ladislava říznost té stařeny pobavila. Tiše se zasmál a pobídl svého hřebce, aby popošel pár kroků kupředu. Tím úplně odřízl služebnou od její paní. „Tak, tak, ženo. Můj otec se postaral, abych se naučil galantnímu chování a vybrané mluvě, ale neuznal za vhodné, aby mě obdaroval svým jménem a titulem. Proto jsem takový, jaký jsem.”

Ali k němu vzhlédla a z očí jí šlehaly blesky. Zvedla svou v nouzi nalezenou zbraň a napřáhla ji směrem ke koni. Ladislav jí ale rychlým pohybem klacek vykopl z ruky, až se celá zakymácela. Klopýtla o pár kroků dozadu a snažila se znovu získat rovnováhu. Muž přehodil nohu přes sedlo a seskočil z koně. Než ale stačil udělat krok, služebná už stála zase před ním a znovu se pokusila klackem na něj zaútočit. Jeho svalnatá paže vystřelila a téměř jemně se pokusila ji odstrčit. Ali ji pevně chytila a vší silou se na ni pověsila. Jako rozzuřená vlčice zabořila své drobné zuby do snědé pokožky. Ladislav vykřikl bolestí a ucukl. Vzápětí jeho pěst vystřelila a pevné kotníky udeřily do malé vrásčité brady. Bylo po boji. Ali zvedla oči k nebi a pomalu se bezvládně sesula k zemi.

„Vy netvore” zaječela Synoveja poté, co se tak zachoval k její služebné. Zuřivě se na něj vrhla a drobnými pěstmi do něj začala pomstychtivě bušit. Ladislav ji se smíchem odstrkoval. Když ustala, začala ho zasypávat celou řadou opovržlivých nadávek. „Vy zbabělý prostoduchý šašku! Vy mizero! Vy neotesaný tupče!” Na chvíli

se odmlčela, aby nabrala dech, a pokračovala tišeji, ale stejně nenávistně. „Jste na sebe hrdý? Co mi na to řeknete, vy sketo? To nemáte odvahu utkat se s někým jako vy? Nebo vám to působí větší potěšení?”

Ladislav udělal krok, aby jí zastoupil cestu, když se snažila dostat ke své služebné. Když k němu zvedla oči, zjistil, že hledí do těch nejkrásnějších zelených očí, jaké měl kdy možnost vidět. Téměř ho probodávala nenávistným pohledem.

„Nemusíte se zlobit, hraběnko,” utěšoval ji. „Vaše služebná bude v pořádku, jenom ji bude trochu bolet hlava.” „To vám snad mám být vděčná za vaše laskavé zacházení?” vyjela po něm Synoveja jedovatě. Zlobilo ji, že všichni, kdo byli s ní, byli vydáni zcela na milost a nemilost rozmarům těch lumpů a ona se urážkám nemohla bránit jinak než pouhými slovními výpady. „Zranil jste kapitána mých stráží! Mého komorníka! A teď i mou věrnou služebnou! Zastavil jste můj kočár na téhle osamělé cestě, abyste na nás páchal zlo, a své bandě hrdlořezů jste dovolil, aby si s námi dělali, co je jim libo. Nechcete snad, vy Zvíře z nemanželského lože, abych tady před vámi padla na kolena a poníženě se omlouvala, že cestuji po krajině, kde řádí banda barbarů? Cha!” Pohodila hlavou a ušklíbla se. „Kdybych byla ozbrojena, byla by to vaše poslední hodinka! Nepochybuji, že váš otec, ať už to byl kdokoli, upřímně lituje, že vás během té noci, kdy si dopřál chvilkové potěšení, zplodil!”

Ladislav si zastrčil obrovské palce za opasek a srdečně se rozesmál, pobaven jejími výhrůžkami i hněvem. „Jsem si jist, že ten starý lump měl příčinu k lítosti, paní, protože jsem mu neprojevil o nic víc úcty než on mně. Mohl být jenom pyšný, že má syna poté, co zplodil celý houf dcer. Veden jedině tím se postaral, aby se mi dostalo vzdělání. Když jeho manželka zemřela, pokusil se dokonce přijmout mě do svého domu. Moje sestry se ale nemohly smířit s myšlenkou, že bastard jejich otce by s nimi měl žít pod jednou střechou. Nesnesly pomyšlení na takovou hanbu.”

„Hanbu, kterou s takovým potěšením ještě násobíte jako bandita, co okrádá lidi,” odsekla Synoveja. „A jako by vám to k vaší mstě nestačilo, zaplétáte do svých pomýlených hrdinských skutků i ostatní lidi.”

„Vaše představivost mě skutečně těší, hraběnko,” ujistil ji Ladislav a v očích mu jiskřilo veselím. „Vy nejste jenom krásná, ale i vtipná.” Zasmál se. „Tvrdím, že když mám vzácnou příležitost získat poklad tak drahocenný, jako jste vy, dodá to mé pomstě ještě větší váhu. Já mám mnohem laskavější srdce, paní!”

Synoveja zaťala pěsti schované v záhybech své nabírané sukně a zařekla se, že tomuhle muži nedá v žádném případě najevo, jaký z něj má strach. „Vy zatracený darebáku! Smějete se jako malomyslný idiot a tváříte se statečně, jenom když jste nám vyrazili zbraň z ruky. Všimla jsem si, že stále máte po boku přinejmenším tři ozbrojené muže a objevujete se, až když nebezpečí pomine, jako lasička, která se bojí, aby ji nikdo neviděl.”

„Ponechávám si svůj rozum, když o něj ti ostatní přišli.” Ladislav se omluvně ušklíbl, jako by se ho její kritická slova vůbec nedotkla. „Jsem ve střehu, dokud všechno není bezpečně zajištěné.”

„Nejste nic jiného než zbabělec, který číhá za bukem, zatímco banda vlků obírá slušné a poctivé lidi o jejich majetek,” odsekla jedovatě.

„Myslete si, co chcete, hraběnko,” odpověděl Ladislav s drzým výrazem ve tváři. „Nic na tom nezměníte,” Znovu si dívku prohlédl dlouhým zkoumavým pohledem a obdivoval její krásu a jemné ženské křivky. Nakonec se jeho oči znovu zabořily do svůdného údolí mezi jejími ňadry. Natáhl ruku a zlehka jí přejel kotníky po rozpálených lících. „Tentokrát se na mě osud usmál, mylady, že mi přivedl do cesty takovou nádhernou dámu, a k tomu dceru mocného bojara. Jsem skutečně poctěn vaší přítomností.”

Synoveja potlačila náhlou touhu ucuknout před jeho palčivým pohledem. Odstrčila mu ruku na znamení, že nestojí o jeho poklony, a se vší nenávistí a opovržením, které v sobě sebrala, se zadívala do jeho opáleného obličeje. Snesla jeho pohled bez mrknutí oka. Ani během všech svých cest po celé zemi, ani v cizině nikdy nepotkala tak vysokého muže s tak širokými rameny. Na sobě měl kožené kalhoty, které ho těsně obepínaly kolem boků, a v pase rudou šerpu. Krátký kožený kabátec měl rozevřený a odhaloval jeho svalnatou hruď. Paže měl holé a bylo vidět, jak se na nich vlnily mohutné svaly. Dokazovaly, jakou musí mít sílu.

„Mně se tady ale nelíbí!” odpověděla Synoveja povzneseně. Jeho neutuchající úsměv ji přiváděl k zoufalství.

„Můžu vás ujistit, hraběnko, že takovou noc, jakou si dnes užiju s vámi, jsem si ještě s žádnou ženou neužil.” Hlas měl chraplavý, což svědčilo o jeho narůstajícím vzrušení.

Synoveja cítila potřebu dát mu okamžitě a rázně najevo, co si myslí o jeho neskrývaném zájmu. „Jestli si myslíte, že budu snaživá žačka, vy barbare, potom jste na velikém omylu.”

„Nevadí mi, když se budete bránit, hraběnko, to vás ujišťuji.” Ladislav pokrčil rameny na znamení, jak málo mu na tom záleží. „Abych řekl pravdu, jsem za ta léta už unaven ženami, které za mnou běhají a perou se o mou přízeň. Mnohem víc oceňuji ty, které jsou ke mně lhostejné. Jsem si jist, že váš odpor mě ještě víc vydráždí.” Ušklíbl se na ni a přitom vycenil bílé zuby, které zářily v ostrém kontrastu s jeho opálenou pletí. Dobře si uvědomoval její narůstající odpor a ještě víc skutečnost, že před ním nestojí žádná obyčejná děvka, ale dcera bojara z aristokratického rodu. Měla královský pohled urozené dámy a vznešený postoj. Kdyby se odvážil mluvit upřímně, řekl by, že jeden jediný její pohled - vznešený a hrdý - by rozpoutal žár v srdci mnohem méně odvážného muže, než byl on. Ohnivý duch jenom potvrdil první dojem, že jde o chladnou a pyšnou ženu. Jeho ledově modré oči začínaly roztávat.

Vysoký klobouk, který měla na hlavě, nyní nechtěně působil směšně a poněkud nepatřičně v tak dramatické chvíli. Kombinace černé a zelené barvy spolu se sponou posázenou smaragdy, která přichycovala nahoru zahnutou krempu, dodávala pokrývce hlavy přepychového vzezření.

O délce vlasů se mohl pouze dohadovat, protože její hedvábné černé kadeře byly spleteny do složitého copu svázaného na temeni hlavy do uzlu. Ze spánků jí volně splývalo pár pramínků, které se uvolnily, jak se bránila.

Ladislav jí sundal klobouk z hlavy. Odepjal brož, zvedl ji k očím a podržel ji ve slábnoucím slunečním světle, aby si ji mohl lépe prohlédnout. Potom se ohlédl a hodil ji přes rameno svému zástupci. Petrov ji chytil do dlaní, zavýskl radostí a připjal si ji na kabát.

„Je tvoje, příteli. Za to, žes objevil kočár téhle dámy,” prohlásil Ladislav.

Petrovova tvář se pod obrovským knírem roztáhla do širokého úsměvu. „Co to říkáš, Ladislave? Tahle cetka s drahokamem ti nestojí za pozornost?”

Pán všech zlodějů se uchechtl, objal Synoveju kolem pasu a nehledě na její zuřivé vyjeknutí si ji pevně přitiskl k sobě. „Jak vidíš, Petrove, mám ve své sbírce mnohem drahocennější kousek než obyčejnou brož a bude mě hřát v dlouhých zimních nocích.”

„A co Alijana?” podivil se Petrov se zdviženým obočím. „Co myslíš, že udělá?” Ladislav pokrčil lhostejně rameny. „Bude si muset zvyknout, že se o mě musí dělit.”

„Nechte mě být!” vykřikla Synoveja a vzepřela se jeho svalnaté hrudi, když jeho sevření zesílilo. Objímal svou zajatkyni s takovou samozřejmostí, že ji to dohánělo k šílenství. Když se k ní sehnul, s odporem od něj odvrátila tvář. „Prosím! Naléhavě vás žádám! Nechte mě jít!”

Ladislav se zasmál a otřel se nosem o její ucho. „Až se s vámi potěším, hraběnko. a možná ani potom ne.”

Sklouzl rukou k její široké sukni. Pak ji zvedl tak lehce, jako by byla pírko, a přehodil si ji přes rameno. Málem jí to vyrazilo dech. Na okamžik se ohlédl, když zaslechl, že se kolem kapitána něco děje. Nikolaj pobídl svého koně kupředu ve snaze jít dívce na pomoc, ale několik banditů pohotově stáhlo kapitána ze sedla a koně zastavilo.

„Ale jděte, kapitáne,” plísnil ho s posměchem Ladislav. „Přece si ji nemůžete chtít nechat pro sebe! Jste pouhý služebník cara!”

S řehotem si přitiskl Synoveju pevněji k rameni a něžně ji plácl po zadku. Pobouřená hraběnka vykřikla a začala bušit pěstmi do jeho rozložitých zad, aby ji pustil. „Nechte mě jít, vy ničemo! Vy bídáku!”

Ladislav si jejího snažení nevšímal a kráčel ke svému hřebci. Otočil se čelem ke svým mužům, kteří ho užasle sledovali, aby jim vydal několik řízných příkazů. „Co na mě civíte jako blázni? Dejte se do práce, čeládko líná! Oberte tyhle muže a vezměte všechno z hraběnčina kočáru! Berte všechno, co vám přijde pod ruku! Potom jeďte zpátky do tábora a tam na mě počkejte! Muži, které jsem vyslal do Moskvy, se brzy vrátí s novými přáteli. Řekněte ženám, aby pro ně připravily hostinu. Určitě strádali spoutáni v ulicích města a budou se chtít radovat z nově nabyté svobody. Já se přidám k hostině, až si trochu pohraju s touhle křehotinkou.” Pomalu se usmál. „Jestli dokáže, že stojí za to, car možná pro sebe získá další děvku.”

Ivan Voronský všechno zpovzdáli sledoval. Vůbec neměl výčitky svědomí, že se nestaví na hraběnčinu obranu. Skutečnost, že ji ti barbaři chtěli využít k uspokojení svého chtíče, si zavinila sama, protože nosila tak prostopášné šaty. Kdyby dala na jeho varování a oblékla se do tradičního sarafánu, možná se tomu mohla vyhnout. Proč by měl na sebe upoutávat pozornost a riskovat nebezpečí kvůli její pošetilosti? Na druhou stranu se ale zdálo, že toho plavovlasého raubíře úplně uchvátila, takže bylo dost dobře možné, že by ji před ním neuchránilo ani hrubé plátno, které nosili námořníci. Ladislav vysadil Synoveju na hřbet svého koně. Měla poslední příležitost pokusit se o útěk. Vypadalo to, že čas se naplnil. Jakmile Ladislav nasedne na koně za ní, možnosti k útěku se tím značně sníží.

Přes koňský hřbet volně ležely otěže a hned u ruky měla jezdecký bičík. Synoveja nemámila čas. V zoufalé touze po svobodě uchopila uzdu do jedné ruky, bičík do druhé. Zuřivě svému únosci švihala stále dokola přes paži, až se natáhl a chytil ji za ruku. Vymanila se ze sevření jeho dlouhých prstů, naklonila se dozadu a opřela se nohou o jeho širokou hruď. Potom ho vší silou odstrčila.

Ladislav, překvapen úderem, se zapotácel. Byl zvyklý na zápas, protože se často utkával v souboji s nepřítelem. Toto okouzlující děvče bylo však na přímý útok příliš křehké. Pro opravdového muže nebyla žádným vážným soupeřem.

Ladislav rychle získal zpět ztracenou rovnováhu. Uhodil ji přes ruku, ve které svírala bičík, až se jí na paži objevila modřina. Zachvátila ji taková bolest, že jí ruka bezvládně klesla do klína. Synoveja zaťala zuby a druhou rukou uchopila otěže. Jeho dlouhé prsty jí je ale okamžitě vytrhly. V děsivém strachu, co asi bude následovat, ho kopla ještě jednou. Věděla, že nebude mít dost sil dlouho mu vzdorovat. Snažila se, dokud to ale šlo. Její úsilí vzdorovat tomu svalnatému hrubiánovi se ale ukázalo jako zcela beznadějné. V příštím okamžiku si uvědomila, jak marné je protivit se převaze. Ladislav zajel rukou pod sukně a stiskl jí koleno. Synoveja zalapala po dechu vztekem i hanbou a pokusila se ho odstrčit. Sevřel ji ale ještě pevněji, až měla pocit, že se jí jeho prsty zarývají do masa. Ten tlak začínal být nesnesitelný, až byla nucena podvolit se a okamžitě se vzdát boje. Oči jí ale stále plály hněvem a nenávistí.

Když Ladislav zjistil, že tento zápas vyhrál, uvolnil své sevření a s obdivem jí přejel po nahém stehně. Synoveja zděšeně vykřikla. Se vztekem se rozmáchla a vší silou ho udeřila do tváře, až mu zalehlo v uchu.

„Dejte pryč ty svý špinavý pracky, vy sprostý násilníku!” Z očí jí šlehaly blesky. „Za tohle vám car nechá stít hlavu!” Ladislav vytáhl ruku zpod jejích sukní, podíval se na ni a zlehka jí přejel rukou po zrudlé tváři. Měl dobrý odhad. To není žádná plachá, povolná chudinka. Dokázala, že je nezkrotná.

„Než ten den nastane, hraběnko,” zamumlal, „váš nejdražší car bude muset nejdřív najít muže, kterým by se podařilo mě dostat. Třebaže povolal, jak se proslýchá, rytíře z ciziny znalé válečného řemesla, aby vycvičili carské pluky, mě nikdy neporazí. Není nikoho v celé Rusi, kdo by mě přemohl. Jen se rozhlédněte kolem, jestli o mých slovech pochybujete.” Aby svá slova doložil, rozmáchl se rukou a ukázal na vojáky, kteří stáli svázáni opodál. Potom se natáhl, sevřel obě její zápěstí a pevně si ji přitáhl, aby se mu musela dívat do očí. „Jestliže jste natolik pošetilá, že doufáte, že vás nějaký chrabrý hrdina osvobodí.” Kývl bradou směrem ke kapitánu Někrasovovi, který stál s rukama pevně svázanýma. Potom ukázal na Ivana Voronského, jemuž přikázali, aby si svlékl šaty. „Zvažte, jestli má cenu, abyste mi kladla odpor. Nikdo vám nepřijde na pomoc. Já tu alespoň nikoho takového nevidím.”

Synoveja by mu nejraději zaťala nehty do tváře. „Stejně mi za tu urážku zaplatíte, vy Zvíře,” vyštěkla. „Chytí vás, odsoudí a pověsí. A já se na to přijdu podívat! To vám slibuji!”

Ladislav se jejímu zoufalému pokusu jenom zasmál. „Naopak, hraběnko, vy to budete, koho odvedu a s kým si užiju. Jste mým vězněm a nechám si vás, jak dlouho budu chtít.”

Jeho poslední slova zanikla v ohlušující střelbě z pistolí, která se znenadání rozlehla lesní mýtinou. Ladislav se s trhnutím ohlédl právě v okamžiku, kdy tři z jeho mužů padli. Vypadal vyděšeně, když sledoval čtvrtého muže, jak se zhroutil v sedle a pomalu se sunul k zemi, kde zůstal ležet s očima doširoka otevřenýma a s pohledem upřeným k tmavnoucí obloze.

Náhle se ozvala další hlasitá rána doprovázená dusotem koňských kopyt a na cestě se objevil početný oddíl vojáků na koních. V jejich čele se hnal jejich velitel, důstojník v helmě, celý pokrytý prachem a nad hlavou zuřivě mával mečem. Lotři se tlačili a klopýtali jeden přes druhého ve snaze zaujmout pozice. Carský důstojník jel hodně vpředu před ostatními, což dodalo zlodějům odvahu a nepřítele, který se odvážil vjet do jejich středu, obklíčili. S divokým výrazem ve tváři se kolem toho pošetilce seskupili, snažili se shodit ho ze sedla a vypořádat se s ním. Měli však co dělat s ostříleným válečníkem. Vzduchem se začaly ozývat výkřiky raněných a umírajících mužů, jak sekal svým mečem kolem sebe hlava nehlava. Jeden bandita za druhým padali k zemi pod jeho smrtící zbraní a srdce lotrů najednou zaplavil strach.

Zdálo se, že ten muž je neporazitelný, dokud se jednomu z banditů nepodařilo uchopit kopí a mrštit jím. Zasáhlo důstojníka do helmy, která odletěla stranou. Voják se zapotácel v sedle a z hrdel lupičů zaburácel jásavý pokřik. Potom se pomalu naklonil kupředu a jednou rukou se přidržoval krku svého koně. Zatřásl hlavou, jako by si chtěl pročistit na okamžik zakalený rozum. Bandité se zaradovali. Mysleli si, že je vážně zraněn. Byli si jisti, že brzy naplno pocítí, jak vypadá jejich pomsta.

Nikdo z nich nesledoval děj s větším potěšením než Ladislav. S rostoucím uspokojením pozoroval, jak se jeho muži chystají s protivníkem skoncovat. Synoveja jenom zaúpěla beznadějí, když horda banditů vydala vítězný pokřik v předčasné oslavě domnělého vítězství. Hromadně postoupili kupředu, aby se vypořádali se svou kořistí. Vzápětí si uvědomili svůj omyl. Třebaže byl důstojník omráčen, moc dobře si uvědomoval nebezpečí pasti kolem sebe. Zachoval se hrdinsky, veden svým uměním i pudem sebezáchovy. Začal se točit s koněm dokola, aby udržel bandity v patřičném odstupu a těžkým mečem sekal kolem sebe, div že neurazil hlavu každému, kdo se odvážil nejblíž. Když se mu pohled konečně rozjasnil, zkrvavená čepel jeho meče mířila s mnohem větší přesností. Jeho oběti po takovém zásahu padaly jako mouchy k zemi.

Synoveja viděla, jak muž pohledem pátrá mezi lupiči a hledá ji, aby ji vysvobodil. V té chvíli jí připadal nesmírně mužný, i když zpocené mokré vlasy se mu lepily k hlavě a jeho špínou a prachem pokrytý obličej vypadal v šerosvitu snášejícího se soumraku spíš jako neurčitá rozmazaná skvrna. Přední díl brnění měl promáčknutý, byl samý šrám a v tu chvíli potřísněný krví. Pokud si někdy představovala rytíře v zářivém brnění, on se mu v tom okamžiku přesně podobal. Když Ladislav viděl, že nepřítel je schopen je pronásledovat, neztrácel ani minutu. Křikl rozkazy svým kumpánům, aby ujeli. Potom se vyhoupl na koně za svou zajatkyni a těžkým tělem se k ní přitiskl. Nedělal si hlavu s tím, jestli to bude dámě příjemné nebo ne. Především mu šlo o jejich bezpečí. Přitáhl otěže, otočil koně a svými vysokými botami mu jemně stiskl boky. Zvíře vyrazilo kupředu.

Synoveji se ulevilo, když cítila, že jeho paže, tolik silná a mocná, ji pevně svírá v pase. Kůň letěl tak prudce, že jinak by jistě spadla. Pocházel z fríského chovu, měl silné, dlouhé nohy a běžel velmi rychle. Bylo pro něj hračkou předhonit krátkonohé koně, kteří se běžně chovali v Rusku. Když Ladislav otočil koně, aby viděl, co se děje za ním, Synoveja zahlédla, že carský důstojník je pronásleduje a je jim těsně v patách. Bandita byl ohromen. Divoce zaklel a přinutil koně ke zběsilému tempu. Letěli lesem a silné kmeny stromů se v šeru měnily v pouhé stíny. Synoveja byla hrůzou bez sebe, co bude, až je nějaká nehoda přinutí zastavit, ale v koutku duše žasla nad udatností ušlechtilého zvířete. Hřebec byl hbitý a mrštný, stejně jako jeho pán. Muž i kůň v zádech jí ale připomínali loveckou smečku dychtivě se ženoucí po stopě kořisti. Synoveja se schoulila, když do nich šlehaly

mohutné větve stromů, zaplétaly se do svázaného uzlu vlasů a krutě trhaly rukávy jejích šatů na kusy. Rukou si chránila tvář před jehličím ostrým jako trny, které se do ní zarývalo a zanechávalo na jejích pažích rudé šrámy. V duchu se modlila, aby jejich zběsilá jízda dopadla dobře a co nejdřív skončila. Když se ale podívala před sebe na otevřenou planinu, náhle se začala bát, že by se jim skutečně mohlo podařit uniknout. V panice se ohlédla přes rameno, ale přes rozložitou Ladislavovu postavu nic neviděla a kromě dusotu koňských kopyt a těžkého funění muže, který ji pevně svíral, neslyšela nic. Vjeli na paseku. Ladislav znovu otočil koně, aby zjistil, kde je důstojník. Žádný jiný kůň se až doposud nevyrovnal rychlostí jeho hřebci a po divoké jízdě hustým lesem se Ladislav domníval, že je daleko vpředu před svým pronásledovatelem. Byl šokován, když viděl, jak krátká vzdálenost je ve skutečnosti dělí.

Ve vteřině se zlověstný stín hnědáka dal do pohybu a jeho jezdec vyrazil ze stromů téměř na jejich úrovni. Synoveja stěží potlačila výkřik. Byla si jistá, že tohle zběsilé tempo nemůže nikdo z nich přežít. Pod zamračeným obočím zahlédla ocelově modré oči a s rostoucím strachem čekala na srážku. Cítila se spíš jako bezmocný vrabčák, na kterého právě z výšky útočí jestřáb.

Ladislav rukou zatápal po noži. Důstojník se ale na něho okamžitě vrhl. Ladislava strhl z koně, ale Synoveja zůstala nějakým zázrakem sedět v sedle. Napadlo ji, jak je ten voják statečný. V příští vteřině slyšela, že oba muži dopadli na zem. Vzápětí se jejich zaťaté pěsti střetly s tuhými svaly a šustění spadaného listí dotvářelo kulisu zápasu muže proti muži pod nohama hřebce. Když se podívala dolů, zahlédla, jak se Ladislavova dýka zablýskla, když napřáhl ruku do výšky. Ruka protivníka ale vystřelila prudce vzhůru, pevně sevřela silné zápěstí a držela je daleko od těla.

Dosud klidný hřebec se začal nervózně vzpínat, když se oba muži pod ním zmítali, a rozvířil kolem nich obláček prachu. Synoveja se ocitla v bezprostředním ohrožení. Zvíře se mohlo splašit a dát se na útěk i s ní. Pokusila se tomu předejít. Opatrně se sehnula a nahmatala otěže. Přitom se přidržovala hřívy koně a do ucha mu šeptala konejšivá slůvka, aby ho uklidnila.

Ladislav pod dobře mířenou ranou prudce nadletěl a narazil do břicha svého hřebce. V následujícím okamžiku Synoveja málem vylétla ze sedla, když se kůň zděšeně vzepjal na zadních. Rychle se zachytila hřívy a zoufale se k ní přitiskla. Plně si uvědomovala, jaké nebezpečí s sebou jízda na splašeném koni přináší. Kůň dopadl předními kopyty na zem tak rychle, že Synoveja sotva měla čas se pořádně usadit, a hned zběsile vyrazil kupředu. Jak uháněl, divoce se jí rozbušilo srdce. Měla co dělat, aby se udržela v sedle, když kůň znovu bezhlavě kličkoval mezi stromy. Synoveja se ze všech sil snažila nepodlehnout panice. Věděla, že je nezbytné mít zvíře stále pod kontrolou, jinak se splaší. Přitiskla se těsně ke koňské šíji a sladila své pohyby s jeho ve snaze hřebce uklidnit. Mluvila k němu tichým naléhavým hlasem a znovu se snažila chytit vlající otěže, ale nebezpečí, že z koně spadne, bylo příliš veliké, takže byla nucena znovu se křečovitě přidržet pouze hřívy. V jednom okamžiku, když znovu natáhla ruku, nízko posazená větev vyhodila otěž vzhůru, až na dosah její dlaně. Synoveja vzlykla úlevou a pevněji uchopila do třesoucích se prstů. Štěstí stálo na její straně, protože vzápětí se jí podařilo podobným způsobem chytit i druhou otěž. Ten úspěch dodal Synoveji odvahu. Pevně svírala otěže v rukách, i když bylo velmi těžké koně zvládnout. Konečně se jí podařilo obrátit jej zpět na pěšinu, která vedla k místu, kde zůstal stát její kočár. Kůň ale nejevil žádné známky ochoty zpomalit svůj trysk. V dáli už rozpoznávala tmavý stín kočáru, ale tvrdohlavý hřebec uháněl stále stejným tempem, až se začínala vzdávat naděje, že se jí podaří zastavit. Nikolaj Někrasov seděl vedle kočáru v péči zkušeného seržanta, který mu právě zručně obvazoval zraněnou paži. Když zaslechl dusot koňských kopyt, vzhlédl a viděl Synoveju, jak se k nim blíží prudkým cvalem. Vyskočil a vykřikl na své muže, aby se připravili zastavit koně. S rukama rozpaženýma utvořili hradbu přes cestu a čekali, až se k nim splašené zvíře přiblíží. Hřebec měl svou vlastní hlavu. Kousek od pasti z lidských těl se zastavil a divoce se vzepjal na zadních. Když dopadl na zem, vypadalo to, jako by měl v úmyslu pokračovat v cestě. Oči mu svítily, jak hledal cestu, kudy by unikl. Synoveja měla štěstí, že byl poblíž někdo, kdo jí přispěchal na pomoc. Seržant chytil koně pevně za uzdu a kapitán ji pohotově strhl ze sedla. Hřebec zděšeně tancoval na místě, v očích stále zdivočelý pohled. Seržantova konejšivá slova a uklidňující poplácávání ho nakonec utišily a konečně se nechal vést laskavou rukou.

Třesoucí se Synoveja se s úlevou zhroutila do náruče kapitána Někrasova. Cítila, jako by jí právě zažité dobrodružství vysálo sílu z celého těla. Bylo jí příjemně, jak ji držel pevnou paží kolem ramen, a ani si neuvědomila, jak obdivné se kapitánovy oči na prchavý okamžik zabořily do jejího potrhaného živůtku. Chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval. Vypadalo to jako bezděčný pohyb, když se svými rty jemně otřel o její vlasy. Stále ji pevně podpíral, ale Synoveja mu už nevěnovala pozornost, protože zaslechla Alino naříkavé kvílení.

„Moje ovečko,” skuhrala služebná, když se ji kočí, který ji držel v náručí, pokoušel posadit. „Pojďte, ať se na vás podívám.”

Synoveja se k ní sklonila a na oplátku ji sama podrobila pečlivé prohlídce. Po drobné vrásčité bradě se rozlévala tmavnoucí modřina. I ve slabém světle hraběnka viděla, jak je Ali nápadně bledá. Ali se namáhavě snažila posadit, aby na svou paní lépe viděla, ale byla to pro ni moc velká námaha. Klesla zpátky do náruče kočího. Když viděla, jak je mladá žena potrhaná, představila si to nejhorší a dala se do kvílivého pláče. „Moje ovečko! Ach moje ovečko! Co vám to zvíře udělalo?”

„Neboj se, Ali! Jsem v pořádku,” ujišťovala ji Synoveja a poklekla vedle ní. „Carský důstojník mi přišel na pomoc, takže se mi nic hrozného nestalo. Mám jen pár šrámů, to je všechno.” Ali ulehčené vzlykla. „Díky bohu, že jste v pořádku.”

„Odneste ji do kočáru, Stěnko,” nařídila Synoveja potichu šedovlasému kočímu. Když ji tam s komorníkem odnášeli, šla jim v patách. „Zacházejte s ní opatrně, vyšla z toho přepadení nejhůř.”

„My se o ni s Jozefem postaráme, paní. Nemějte strach,” odpověděl Stěnka potichu a chlácholivě dodal: „Vy si teď také odpočiňte. Máte za sebou ošklivý zážitek.”

Synoveja si všimla, že Jozef má obvázanou hlavu, a účastně mu položila ruku na paži. „Jsi zraněn? Je to vážné?”

Jozef zavrtěl hlavou a ušklíbl se. „Není, má paní, ale mám v uchu tak velkou díru, že by se jí dal prostrčit špunt.”

„Některé ženě se to třeba bude líbit,” popíchl ho Stěnka žertem. „Místo aby ho vodila za nos, bude ho vodit za

ucho.”

Synoveja konejšivě poplácala kočího po paži a pokusila se o rozverný úsměv. „Raději byste se měl mít na pozoru, Jozefe. V Moskvě je spousta krásných děvčat, které budou dělat všechno pro to, aby vás mohly svést z cesty.”

„Dám si na ně pozor, hraběnko,” sliboval Jozef.

Synoveja spokojená, že je Ali v dobrých rukách, se rozhlédla kolem sebe. Nikolajovi muži utrpěli jen nepatrná zranění a rychle připravovali kočár k jízdě. Oddíl vojáků, kteří jim přišli na pomoc, se vydal za bandity a nikdo z nich nezůstal. Zem kolem kočáru byla poseta mrtvými těly. Pokud to dokázala v padajícím soumraku odhadnout, ztráty utrpěli pouze lupiči. Zřejmě proto, že je útok vojáků dokonale překvapil.

Synoveja věděla, že musí z tohoto místa odjet dřív, než se někdo z těch raubířů vrátí pro ztracenou kořist. Obrátila se ke kapitánu Někrasovovi. „Musíme odtud rychle odjet, než nás znovu napadnou.”

Nikolaj s ní souhlasil. Otočil se ke svým mužům a udělil jim rozkazy. „Dokončete přípravy. Musíme se ihned vydat na cestu a co nejrychleji dostat hraběnku do bezpečí.” Synoveja se zmateně rozhlédla, protože si uvědomila, že od svého návratu ještě neviděla kněze. „Kde je Ivan? Co se s ním stalo?”

Kapitán Někrasov se uchechtl a zdravou paží ukázal směrem ke vzdálenému stinnému místu za vysokými stromy. Synoveja se zmateně zamračila a snažila se prohlédnout tmou. Konečně v bledé rozmazané skvrně rozeznala skrčenou postavu malého nahého muže. „Ukradli mu šaty, hraběnko. Nemáme nic, o co bychom se s ním mohli rozdělit.”

Synoveja zvažovala, co dělat. Nechtělo se jí nabízet mu něco ze svého šatníku. Ivan projevoval tak očividnou nechuť k evropským šatům, že měla vážné pochybnosti, že by se oblékl, byť i v nejvyšší nouzi, do něčeho tak výstředního. Smutně tedy pronesla: „Vypadá to, že mu nezbyde nic jiného než si najít oblek mezi mrtvými.”

„Tím úkolem už jsem pověřil jednoho ze svých mužů,” informoval ji Nikolaj a kývl hlavou k narovnaným tělům. „I když Ivan asi nebude souhlasit s takovou nabídkou, je to jediné, co je k mání.”

Synoveja v duchu neschvalovala myšlenku svlékat mrtvoly, a tak se rychle omluvila: „Já počkám v kočáře s

Ali.”

Přestože se snášela noc, Synoveja a její doprovod bez dalšího otálení vyrazili na cestu. Postupovali mnohem obezřetněji. Měsíc kolem nich vrhal zlověstné stíny a ke každé zatáčce se blížili se zvýšenou opatrností. Vzduch byl mnohem chladnější a mnohem přijatelnější než nesnesitelné denní vedro.

Synoveja musela znovu trpět přítomností Ivana Voronského, ale po tom, co byl tak hluboce ponížen, neměl chuť na další hádky. A pokud vůbec promluvil, spíš si cosi zlostně mumlal pro sebe a neušetřil přitom kapitána Někrasova ani jeho muže, protože byl přesvědčen, že mu schválně přinesli nejodpornější a nejméně padnoucí šaty, které našli. Byl hluboce pobouřený a nechápal, proč by měl projevovat vděk za obrovské cizokrajné kalhoty a kožený kabátec, který odporně páchl potem a česnekem. Taková kombinace přímo nutila obě zbývající obyvatelky kočáru, aby si přitiskly k nosu navoněný kapesníček.

Synoveja neměla chuť komentovat Ivanovy stížnosti a uklidňovat ho. Raději si přiložila k obličeji šátek, aby necítila zápach šířící se z jeho šatů. Byla ráda, že pro tmu nevidí krvavé skvrny na jeho oděvu. Přála si nemyslet na to, následkem jakých ran zemřel jeho původní majitel.

Nějakou chvíli už byli na cestě, když si Synoveja uvědomila, že ji ani nenapadlo poslat některého z Někrasovových mužů za důstojníkem, který jí přispěchal na pomoc. Představila si, jak ten rytíř leží někde v lese zraněn či snad mrtev. Měla výčitky, že se zachovala nevděčně a bezcitně. Plísnila se za to, že se starala o vlastní bezpečí a úplně zapomněla na člověka, který riskoval svůj život, aby ji zachránil. Nezachovala se o nic lip než Ivan, který stál opodál, nehnul ani prstem a dovolil, aby ji ti odporní lumpové obtěžovali. Vůbec na sebe nebyla hrdá a náhle byla přesvědčená, že se jí nepodaří v brzké době najít úlevu a zbavit se sklíčenosti, která ji náhle přepadla.

Obrovský žlutý měsíc ležel schoulený jako právě narozené dítě v konejšivém náručí vzrostlých borovic, jedlí a modřínů, dokud nevyplul na svou dráhu po jasné noční obloze. Lesk nebeského tělesa zastínil myriádu třpytících se hvězd, které se jako by zahanbeně krčily pod jeho jasným světlem. Hluboko pod jeho oběžnou dráhou měsíční paprsky blahosklonně osvětlovaly cestu, která vedla malou vesnicí, a ozařovaly ševelící listy dubů a bříz, které cestu lemovaly.

Vojáci a kočár ujížděli hluboko vyjetými kolejemi a míjeli řady šedých dřevěných chalup zdobených malovanými řezbami a vyřezávanými štíty. Za domy stály malé chatrče, spojené navzájem dřevěným plotem -obranným valem proti mrazivým zimním větrům, které vesnici s krutou pravidelností sužovaly.

Vesničané s tvářemi zarudlými od slunce a větru, jak mladí, tak staří, se tlačili i přes pozdní hodinu u oken nebo postávali ve dveřích, když bojarský kočár doprovázený jízdou rozedraných stráží projížděl s rachotem kolem. Vznešenost kočáru byla lehce rozpoznatelná i v bledém měsíčním světle a ostře kontrastovala s ubohostí jeho bojem poničeného doprovodu. Všem, kteří je pozorovali, bylo jasné, že vojáci i cestující v kočáru se stali obětí přepadení. Malá skupinka mužů, špinavých, potrhaných, plných modřin a od krve, vyvolala mezi vesničany nesčetné dohady, k čemu asi došlo.

Nikdo si ubohost zdecimované jízdy neuvědomoval víc než kapitán Někrasov, carský důstojník, který byl vždy dokonale oblečen a vzorně dbal na etiketu. Na jeho řízný příkaz oddíl vjel do městečka s obvyklou obřadností, která zuboženému procesí dodávala alespoň trochu na důstojnosti. V tichosti projeli kolem dřevěného kostela, a když Stěnka zastavil kočár před velikým hostincem a lázněmi v jeho těsném sousedství, špínou obalení vojáci si oddechli úlevou a sesedli z koní.

Kapitán Někrasov vešel do hostince, aby zajistil ubytování odpovídající jeho hodnosti. Jeho zavázaná paže a zkrvavená tunika přitáhly pozornost většiny stolovníků sedících uvnitř, ale nikdo z nich se neodvážil carského důstojníka zdržovat udivenými pohledy, natož dotazy. Synoveja, která nechtěla uvést do rozpaků hostinského při pohledu na dvě potrhané a rozcuchané ženy v cárech, zůstala raději sedět v temnotě svého kočáru v péči služebné Ali. Alina bledá tvář ostře kontrastovala s modřinou, kterou měla na bradě.

Ivan Voronský se potichu vytratil a odplížil se do nejbližšího kostela, aby se poohlédl po vhodnějším oděvu. Vyhýbal se sporému měsíčnímu světlu a jednou rukou si kloboukem zakrýval tvář, aby nikdo nepoznal, že je duchovní. Bylo to zbytečné gesto, nikdo ho tu přece neznal. Jeho odchod Synoveji umožnil, že se mohla konečně volně nadechnout, za což mu byla nesmírně vděčná.

Majitel hostince byl hrdý na nové lázně, a když je svým hostům ukazoval, pyšně se přitom naparoval. K prohlídce se seběhli všichni, takže se Synoveja mohla za doprovodu Ali nepozorovaně dostat do svého pokoje. Ali měla velké bolesti hlavy po přestálých útrapách. I ten nejmenší pohyb jí působil muka a nevolnost od žaludku. Synoveja o ni něžně pečovala a opatrně ji svlékla, stejně jako to věrná Ali tolikrát udělala pro ni. Služebná si dala lehkou večeři a opláchla se v umyvadle. Potom se vyšplhala na úzkou postel a upadla do blahodárného spánku.

Synoveja si přála víc než jen malou očistu v umyvadle. Toužila ponořit své zubožené tělo do uklidňující lázně a pořádně se vykoupat. Jenomže si uvědomila, že muži dostali stejný nápad. Uložili si věci v sousedních pokojích, a jak míjeli její dveře, dupali jak stádo koní. Dováděli a pošťuchovali se v bezstarostné snaze dostat se do lázně jako první. Když je Synoveja slyšela, nemohla jim to nepřát a rozhodla se, že počká, až s očistou skončí. Ani jí to moc nevadilo, protože si uvědomila, že pak bude v lázni klid a bude mít mnohem více času oddávat se konejšivé koupeli.

Čekání si zkrátila výběrem šatů pro zítřejší cestu. Zvolila tentokrát mnohem jednodušší a prostší oděv, proti kterému snad Ivan nebude moci vznést žádné námitky. Dělala to ale spíš kvůli svému vlastnímu pohodlí než z obavy před jeho uštěpačnými poznámkami.

Rozpletla si dlouhé copy a za bolestivého usykávání z nich kartáčem vyčesávala jehličí, listy a úlomky větviček, které se jí tam zapletly. Potom nechala vlasy volně splynout až k bokům. Svlékla si potrhané šaty a vyklouzla ze spodniček. Náhle jí znovu vytanul na mysli carský důstojník, kterého v lese ponechala svému osudu, a znovu se jí zmocnil pocit nejistoty. Litovala, že se zachovala tak bezohledně. Svedl hrdinský boj s přesilou nepřátel, a když na něj ten barbar Ladislav tasil dýku, potichu se modlila, aby z toho souboje vyšel nezraněn.

Zabalila své útlé tělo do objemného županu, posadila se na židli a čekala. Opřela si hlavu o opěradlo a snažila se vybavit si důstojníkův obličej. Nebyla ale schopná připomenout si jediný detail, alespoň ne takový, který by jí pomohl. Byl jí dopřán pouze letmý pohled v nedostatečném světle a navíc byla vystrašená. Jeho tvář byla jen vzpomínkou bez obsahu a možná ji už nikdy v životě nespatří. Jediné, na co si pamatovala, byl pocit hrůzy, když se za nimi hnal jako neúnavný jestřáb s pronikavýma očima, až konečně svou kořist dostihl.

Synoveja si vzdychla a přenesla se myšlenkami jinam. Zítra večer už bude v Moskvě, kde bude představena v sídle Taraslovových. Netušila, jak ji přijmou ani, zda přivykne jejich způsobům a etiketě, a především, jak se vyrovná se skutečností, že nad ní budou vykonávat poručnictví podle příkazu cara. Její strach nebylo snadné jen tak utišit, tím spíše rozptýlit. Vždyť o těch lidech téměř nic nevěděla. Z jednoho letmého setkání se nedalo

usoudit zhola nic, avšak množství nelichotivých řečí, do nichž se kněžna Anna, a zejména kníže Alexandr dostali, svědčilo o tom, že obavy byly na místě. Čas ukáže, jaké bude mít uspořádání jejího života podle přání cara následky. Kvůli klidu své vlastní duše doufala, že se její obavy rozptýlí a s Taraslovovými se budou vzájemně respektovat.

Synoveja zpozorněla, když se vojáci, unaveni koupelí, trousili po skupinkách zpátky do pokojů. Jak procházeli kolem jejích dveří, přemýšlela, jestli ji nešálí smysly, protože se jí zdálo, že jich najednou je alespoň třikrát tolik. Čekala dlouho a netrpělivě, až budou všichni v postelích, aby si mohla dopřát koupel i ona, a tak nemohla říct s jistotou, jestli se, pokud šlo o jejich počet, nezmýlila. Snažila se uklidnit rozbouřenou mysl a zachovat klid. Jejich unavené hlasy svědčily koneckonců o tom, jak jsou vyčerpáni. Mohla se tedy klidně spolehnout, že až bude v lázni, bude mít naprosté soukromí. K jejímu velkému zklamání musela vidinu slastné koupele odložit podruhé. Slyšela, jak Ivan míjel vojáky na schodech a přikazoval jim, aby mu udělali cestu. Když se přehnaně ušklibovali nad jeho páchnoucím oblečením, oznámil jim, že je na cestě do lázně. Tam prý ze sebe hodlá smýt veškerou špínu, která na něm ulpěla ze zatuchlých šatů, které mu obstarali. Synoveja si říkala, proč se asi tak zdržel, a snažila se nedat volný průchod zlosti, která se v ní nahromadila. Potom si uvědomila, že Ivan Voronský by se nikdy nesnížil, aby se přítelíčkoval s prostými vojáky. Z poznámek, které trousil, bylo znát, že je nepovažuje za nic jiného než rozumu prosté zabedněnce, kteří jeho pomazané hlavě nesahají ani po paty. Když se Ivan vrátil do své komůrky, kterou si vybral, hostinec utichl. Synoveja usoudila, že konečně nadešla chvíle, kdy si i ona může vychutnat očistnou koupel. Rychle popadla čistou noční košili, toaletní potřeby a utíkala ze schodů. Svěží vánek venku povíval větvemi jedlí, které rostly jako obranný val za stavením, v němž se nacházela lázeň. Nasála omamnou vůni vycházející z jejich pohupujících se větví. Zurčení potůčku se mísilo s uklidňujícími nočními zvuky. Vysoko nad vrcholky stromů svítil jasný měsíc, ubíral noci na temnotě a vrhal zářivé paprsky na pěšinu vedoucí ke stavení s nízkou střechou.

Dveře v nočním tichu hlasitě zaskřípaly, když je Synoveja pomalu otevřela dokořán a vstoupila dovnitř. Na vzdáleném konci místnosti stálo obrovské ohniště, v němž hořel oheň a osvětloval tmavou místnost jantarovou září. Z trámu ve stropě visela lampa, která vydávala slabé světlo a dodávala tajuplnost oparu, vznášejícímu se nad hladinou bazénu. Stoupající pára se vinula pomalu ke stropu, jako by hledala cestu, kudy uniknout. Nakonec se vnořila do houstnoucí mlhy, která pohltila nejen ji, ale celou lázeň.

Studená voda proudící plechovým korytem z potůčku se zurčením vtékala do obrovského žlabu. Nad ohništěm seděla jako železné zvíře obrovská káď na vysokých nohách. Jejími nálevkovitými ústy odtékala vařící voda do hlavního bazénu. Na jeho protější straně byl přebytek vody odváděn šachtou, která vracela vodu zpátky ven do potůčku. Za takové teplé letní noci oheň plápolal mírným plamenem, jen aby nevyhasl, a pod vzedmutým břichem kotle bylo obrovské lůžko žhavého uhlí, které dodávalo valící se mlze i párám rudý nádech.

Synovejiny hluboké zářící oči se odrážely v mdlém světle, když pohledem sledovala mlhu, která stoupala k trámu nad její hlavou. Budova lázní byla vystavěná z těžkých trámů, které měly odolat krutým zimám, a její konstrukce měla sloužit ještě mnoho dalších let, aby lázně mohly sevřít ve svém zamlženém přívětivém náručí další unavené poutníky.

Synoveja se na okamžik zastavila a pozorně se rozhlížela kolem. Chtěla si být jistá, že je úplně sama. Nic se ani nepohnulo, kromě blikotání plamenů, jejichž stíny tancovaly v mlze. Jediný zvuk vydával praskající oheň a zurčení vody, která vtékala do bazénu. Nad několika dalšími ohništi visely malé kotlíky s vodou, která stále vřela. Na stole hned vedle byly připraveny džbány a umyvadla, aby se každý mohl nejdříve umýt mýdlem. Pro ty, kteří dávali přednost pořádnému napaření v horké vodě, byly k mání dřevěné škopky.

Na lavici vedle bazénu ležely mužské šaty. Synoveja si pomyslela, že ráno musí upozornit kapitána Někrasova, že tam někdo z jeho mužů zapomněl oblek.

Položila si věci na stoličku. Byla příliš unavená, všechno ji bolelo a nemohla myslet na nic jiného než na to, jak se pořádně vykoupe a potom si zaplave v bazénu. Připravila si plný škopek vody. Z malé lahvičky, kterou si přinesla, kápla do vody trochu vonného oleje a na okraj škopku opatrně položila kostku mýdla a velký ručník. Štíhlými prsty si prohrábla svoje dlouhé černé vlasy, aby z nich odstranila poslední zbytky větviček, které předtím mohly uniknout jejímu kartáči. Potom vzala dlouhou hedvábnou stužku, vlasy si na temeni hlavy svázala do uzlu a zajistila jej ozdobným hřebenem.

Synoveja pomalu rozvázala šňůrky noční košile, která lehce sklouzla z ramen. Jak látka padala k zemi, odhalovala ryzí krásu nahého ženského těla. V poslední chvíli košili zachytila a odhodila stranou. Když látka dopadla na vedlejší lavici, Synoveja se na okamžik zarazila. Znejistěla a naklonila hlavu na stranu. Udivilo ji, že hedvábí jako by zavzdychalo, úplně jako kdyby se někdo zhluboka nadechl.

Neslyšela ale nic jiného než praskání ohně a zurčení vody. Zahnala veškeré pochybnosti a rozhodla se věnovat tomu, kvůli čemu sem přišla. Po přestálém dni měla nervy napjaté k prasknutí, takže nebylo divu, že všude kolem sebe viděla ponuré stíny vlastních představ.

Opřela se nohou o okraj škopku a bedlivě začala zkoumat tmavnoucí modřiny nad kolenem, kde ten hrubý bandita nechal otisky svých prstů. Vybavila si toho krále všech zlodějů jako svázaného kohouta, jak čeká na svůj osud v hrnci vroucí vody, a úplně se tou představou mazlila. Potom se zamračila při nepříjemné vzpomínce. Bezděčně vzdychla a ze rtů jí unikla prosba, aby se důstojníkovi - zachránci nic nestalo.

Její pozornost přitáhla další modřina, kterou měla nad pasem. Vzala jedno ňadro do dlaně a tiskla je směrem vzhůru, aby si mohla modřiny podrobně prohlédnout. Živě si vybavovala, jaká to byla bolest a utrpení, jakými musela projít při Ladislavově zběsilém úprku lesem. Doufala, že její čest byla pomstěna. Tiskl ji svou paží tak silně, že se obávala, aby jí nerozdrtil žebra.

Toužebně doufala, že carský důstojník potrestal toho hrubiána tak, jak si za své zločiny zasloužil. Ten namyšlený bandita se chvástal, že žádný z carových vojáků ho nikdy nedohoní. Byla velice šťastná, že se krutě zmýlil.

Smutně se usmála, vstoupila do dřevěného škopku a s dlouhým slastným povzdechem se ponořila do vonící lázně. Dovolila horké vodě, z níž stoupala pára, aby ji celou zahalila a přinesla úlevu jejím rozbolavělým údům. Po chvíli se začala mydlit po celém těle, dokud obličej, ramena i prsa nebyla zahalena bělostnou pěnou. Nakonec zvedla jednu nohu, potom druhou a obě je celé namydlila.

Synoveja si rozvázala uzel z vlasů, které také namydlila a potom hodila vonící kostku mýdla na lavici. Přehodila si vlasy přes okraj škopku a nalila na ně kbelík čisté vody, aby je spláchla. Vyždímala z vlasů přebytečnou vodu a nechala je volně splývat po zádech. Namočila žínku a vyždímala si ji na ramena, aby si je také opláchla. Praménky vody jí kaskádovitě stékaly po prsou a smývaly bělostnou mýdlovou polevu, až její oblé tvary zářily v načervenalém světle čistotou.

Dlouho vychutnávala přepych koupele, než si uvědomila, jak musí být asi pozdě. Položila ruce na okraj škopku a rázně vstala. Od bazénu se k ní donesl zvuk, jako by někdo polkl. Zděšeně strnula a opatrně se snažila prohlédnout mlhou převalující se nad vodní hladinou. Její pohled zachytil pohyb u schodů. Otočila hlavu a potom se ulehčené zasmála, když tam spatřila sedící žábu.

„Tys mě ale vylekala, žabičko,” pokárala ji upřímně se smíchem a vychrstla směrem k ní obsah kyblíku, který držela v ruce. Žába uskočila stranou.

Ještě jednou se opatrně rozhlédla a potom se celá opláchla čistou vodou, kterou si předtím připravila ve džbánu. Lila si na tělo teplou vodu, až všechny mydlinky stekly zpátky do škopku. V tu chvíli se v místnosti utvořila neprůhledná pára. Vystoupila na zem, aby si zaplavala v chladnější vodě v bazénu. Sestupovala po kamenných schodech, a když se ponořila do temné vodní hlubiny, vydechla rozkoší. Oceňovala chytrý nápad hostinského, že vybudoval tak hluboký bazén pod střechou. Mnohem běžnější bylo, že lidé, kteří se koupali v horké lázni a chtěli se ochladit, museli celí rozpaření utíkat ven do blízkého potoka či řeky nebo v zimě dokonce do sněhové závěje. Věděla, že i v nejstudenějších měsících se takoví odvážlivci našli. Její anglická matka vštípila jejímu otci potřebu koupat se v soukromí a Synoveja si za ta léta tento zvyk osvojila. Kdykoli byla nucena koupat se ve veřejných lázních, Ali zařídila vše potřebné a zaplatila za to, aby mohla Synoveja zůstat sama, zatímco Jozef se Stěnkou stáli na stráži. Tu noc ale Synoveja nechtěla rušit ze spánku nikoho z nich. Ani necítila potřebu to udělat. Ze strany kapitána Někrasova a jeho mužů nehrozilo vzhledem k jejich železné kázni žádné nebezpečí.

Synoveja, zahalená hustou mlhou, plavala pomalými tempy na druhou stranu bazénu. Její dlouhé vlasy se za ní vznášely na vodní hladině jako rozevřený ebenový vějíř.

Náhle vydechla a vyděšeně ucukla, když se její ruka dotkla lidského těla. Široká chlupatá hruď! Když se vzápětí ponořila, zavadila stehny o mužský úd. V panice začala kolem sebe zběsile plácat rukama, aby se co nejdříve dostala z dosahu mužské nahoty. Byla ale tak omráčena a tak strašně spěchala, že se při tom sama málem utopila. Zajela pod hladinu a vzápětí se zase vynořila. Zalykala se a lapala po dechu. V tu chvíli ji silné ruce chytily za paže, aby ji vytáhly nahoru. Synoveja se ze všech sil snažila vyprostit z jejich sevření, protože si byla jistá, že jí hrozí bezprostřední nebezpečí. Když se konečně zbavila mužských rukou, které jí přispěchaly na pomoc, znovu se potopila pod hladinu. Tentokrát se ocitla ještě blíž neznámému muži. Jejich mokrá těla se k sobě přitiskla, ale ona si to sotva uvědomovala, protože se zalykala vodou. Měla pocit, že spolykala snad půl bazénu. Tentokrát, když ji muž uchopil pevně kolem pasu a vytáhl ji nahoru, pevně ho objala oběma rukama kolem krku a namáhavě lapala po dechu. Zpanikařila tak, že ani nebrala na vědomí, jak se prsy pevně tiskne k mužově široké hrudi, ani že kdesi pod hladinou spočívají její stehna důvěrně v jeho rozkroku. Stejně tak nevnímala tělesné teplo, které z něj vyzařovalo. To pocítila až mnohem později, když už se tak zoufale nesnažila chytit dech.

Její zděšení trochu pominulo, když se jí podařilo dostat vodu z nosu i hrdla a konečně se mohla pořádně nadechnout. Opatrně dýchala, krátce a rychle, a uvědomila si, že ten muž ji pobaveně, ale i trochu nejisté pozoruje. Nechápala, jak na té situaci může shledávat něco legračního. Odtáhla se od něj a změřila si ho povýšeným pohledem. Jako by zapomněla, že mu spočívá úplně nahá v náručí. Voda jí skapávala z dlouhých hustých vlasů přes oči, takže viděla rozmazaně. Stoupající pára dodávala tomu okamžiku čarovný nádech, přesto ten zkreslený obraz, který viděla, nezpůsobily ani její zamlžené oči, ani výjimečnost okamžiku. Skutečně, tady bylo třeba věštce, aby poznal, jestli se vůbec jedná o lidského tvora. Synoveja si pozorně prohlížela jeho potlučenou tvář. Nad okem měl obrovskou bouli a obočí roztržené. Otok mu zaléval oko, takže na ně téměř neviděl. Druhá oteklina zdobila jeho horní ret a další modřina se mu rozlévala po tváři. Důkaz, že jeho obličej není celý znetvořený, tvořila brada jako vytesaná ze žuly a úzký orlí nos, které působily ušlechtilým dojmem. Synoveja si ho ale nechtěla prohlížet moc dlouho, aby si nemyslel, že je nezdvořilá. Krátké mokré prameny vlasů mu

zakrývaly oči, ale měla pocit, že jsou ocelově šedé. Světlo lampy v zšeřelé místnosti zablikalo a ona viděla, jak se koutky jeho úst zkřivily úsměvem.

„Odpusťte mi, hraběnko, nechtěl jsem vás polekat. Ani jsem neměl v úmyslu vám ublížit nebo vás uvést do rozpaků. Skutečně, ani ve svých nejdivočejších snech bych si neuměl představit, že moji koupel přeruší taková neskonalá ženská krása. Byl jsem tím pohledem zcela oslněn a přál jsem si, aby to neskončilo.”

Synoveja si ani neuvědomila, že s ní mluví anglicky, a spěchala mu odpovědět. „Vy jste mě špehoval, aniž byste mě upozornil na svou přítomnost? To je vrchol, pane! Co tady děláte? Mám si snad myslet, že jste sem přišel s nekalými úmysly?”

„Buďte klidná, mylady. Sem jsem přišel za svými povinnostmi. Několik mužů potřebovalo mou asistenci, a než jsem jim obvázal rány, všichni ostatní odešli. Byl jsem si jist, že tu budu sám, a nesmírně mě překvapilo, když jste se ke mně připojila. Obávám se, že jsem byl vaším příchodem tak překvapen, že jsem z toho oněměl a až potom mi to došlo. I když já jsem vás viděl, vy mě ne.” Při těch slovech lhostejně pokrčil svalnatými rameny. „Pro vojáka, který potřebuje ženskou společnost, znamená něco takového příliš velké pokušení.”

„Opravdu, pane?” vykřikla pobouřeně Synoveja. „Dobře chápu, proč to potřebujete! Nenapadlo vás náhodou, že opravdový muž by měl dát vědět o své přítomnosti, hned jak jsem vešla?”

Koutky jeho opuchlých rtů se stáhly v pobaveném úšklebku a oči se mu leskly. „Ale hraběnko, já neříkám, že jsem svatý. To vyrušení se mi moc líbilo. I ta dokonalost, kterou jste odhalila. Nemohl jsem se přinutit, abych vás vyrušil. Kdybych nebyl čestný muž, zcela jistě bych využil nanejvýš svůdné objetí…” Přitáhl si ji trochu blíž a ona se od něj snažila rozzlobeně odtáhnout. Cítil její stehna přitisknutá na svém těle tak pevně, až měl všechna nervová vlákna napjatá k prasknutí. Bál se pohnout ze strachu, že úplně ztratí kontrolu nad svou tak těžce nabytou rovnováhou. S velkou námahou ovládl své vášně a vyrovnaným hlasem ji uklidňoval. „Vidíte! Přestože jsem vás už jednou zachránil před znásilněním, mám tu čest zachraňovat vás zase.”

„Vy jste mě zachraňoval? Máte snad na mysli.” Synoveja se užasle odmlčela, když si uvědomila, kdo je ten muž. „Odjela jste dřív, než jsem se vám mohl řádně představit, mylady,” pokračoval káravým hlasem. Její kluzká mokrá ňadra, která se tiskla k jeho hrudi, ho vzrušovala. Nevzpomínal si, že by se v jeho životě někdy vyskytl okamžik, kdy byl podroben tak nesnesitelným mukám či se ocitl v situaci, jež by vyžadovala větší chladnokrevnost. Byl si jist, že kdyby jí pošetile vyjevil, jak ho poblouznila svými ženskými vnadami, okamžitě by se vytrhla z jeho objetí. „Třebaže je na vás půvabný pohled, mylady, a ještě nádhernější je držet vás v náručí, musím vás napomenout za vaše špatné způsoby.”

„Teď není čas na rozhovory o špatných způsobech, ať už jsou moje nebo vaše! Nechte mě jít!” Synoveja začala zápasit v jeho náručí a velmi ji překvapilo, když doširoka rozevřel paže, takže mu zůstala viset rukama na krku. Zrudla pod jeho rozšiřujícím se úsměvem a se zahanbeným zasténáním se rychle ponořila pod hladinu. Plavala k opačnému kraji bazénu. Když se ohlédla přes rameno, viděla, že plave pomalými tempy za ní. Co nejrychleji vyběhla schody a hnala se k lavici. Popadla noční košili a v mžiku si ji navlékla.

Už oblečená se k němu otočila. Spatřila, jak vystupuje po kamenných schodech z bazénu. Nechtěla být nepříjemně překvapená, kdyby se k ní pokusil přiblížit zezadu. Když ho pozorovala, vystrašená, co přinese příští okamžik, užasla. I když zdaleka nebyl hezký, byl výjimečně urostlý. Byl stejně vysoký jako Ladislav, ale nepůsobil tak mohutným dojmem. Měl svalnatou vypracovanou postavu, a když si vybavila, jakou hbitost a sílu prokázal při souboji s lupiči, napadlo ji, jak se asi udržuje v tak dobré formě. Na žebrech nespatřila ani známku tuku, hruď měl svalnatou a porostlou vrstvou hustých chloupků. V pase byl útlý a boky měl úzké.

Synoveja vydechla, když vystoupil z vody a ona spatřila jeho plně obnažené mužství. Rychle se otočila, zděšena z hloubi své panenské nevinnosti, a tváře jí hořely. I když hodně cestovala, po celý svůj dosavadní život ji pečlivě ochraňovali a střežili. Přestože už jí bylo dvacet let, poprvé ve svém životě viděla nahého muže. K jejímu naprostému údivu nejevil žádné známky rozpaků, že ho vidí v jeho plné nahotě.

Synoveja slyšela, jak se k ní přibližuje jeho tichý zajíkavý smích, a rychle se otočila. Bála se, aby se s ním nemusela prát. Ale jenom hledal oděv, který měl položený na lavici. Hodila po něm okem a pak se zase otočila. Zlobila se, že ji sledoval a nedal najevo svou přítomnost.

„Už se můžete otočit,” oznámil jí pobaveným tónem.

„Dobře!” odsekla Synoveja, kterou podráždilo, že nachází v této trapné situaci a pro ni tak strašném zážitku něco humorného. „Takže už můžu odejít!” Vrhla po něm pohled a začala sbírat své věci. „To se vám povedlo! Špehovat mě jako nějaký zlodějíček! Jste nejodpornější lump, s jakým jsem se kdy ve světě setkala!”

„S výjimkou dnešního odpoledne,” dodal s lhostejným pokrčením ramen. „Nebo byste byla raději s tím špinavým zlodějem než se mnou?”

„Ten bandita? Cha! Ladislav by se od vás mohl učit, pokud jde o vaše neomalené způsoby!” Zvědavost jí ale nedala, a proto naklonila hlavu trochu na stranu a úkosem na něj pohlédla. „Co se vlastně s tím lupičem stalo?”

Muž dal najevo svou nelibost zlostným odfrknutím. „Ten zbabělý padouch utekl hned, jak jste odjela! A na mém koni! Takový vzácný kus. Věřte mi, nevím, co mě štve víc, jestli to, že jsem přišel o toho raubíře, nebo o koně! Kdybych se vám nesnažil pomoct, když se jeho kůň splašil, toho muže bych zajal. Ale copak jste mi za to vděčná? Ani za mák! Neprojevila jste ani tu nejmenší starost o můj život. Kdyby nebylo mých mužů, kteří se vydali do lesa mě hledat, stále bych se tam někde ještě potácel! Ale jsem tady, hraběnko, a vůbec ne díky vám!”

Synoveja zdvihla líbeznou bradu. Popíchl ji jak jeho káravý tón, tak vlastní výčitky svědomí. „Zdá se, že vás ta ztráta hodně sebrala.”

„Aby ne! Pravděpodobně už nezískám ani z poloviny tak vynikajícího hřebce, jako byl tenhle!”

„Zítra řeknu kapitánu Někrasovovi, aby vám tu nechal hřebce, který patřil Ladislavovi,” pronesla odměřeně. „To vás možná usmíří.”

Muž se ušklíbl. „To stěží! Nechat si sem poslat svého hřebce z Anglie mě stálo malé jmění.”

„Z Anglie?” opakovala překvapeně a potom si uvědomila, co předtím přehlédla. Jeho úsečná řeč jasně vypovídala o zemi, odkud pocházel. „Odtud pocházíte?”

„Jo!”

„Vždyť jste vedl ruský oddíl.,” namítla Synoveja, ale potom si vzpomněla na Ladislavovu poznámku o cizích kavaleristech, které si car najímá, aby předávali své zkušenosti carským vojákům. „Vy jste důstojník ve službách Jeho Veličenstva?”

I když na sobě neměl nic než dlouhý háv, obřadně se jí uklonil, což bylo gesto, které mělo být za normálních okolností doprovázeno seseknutím podpatků. „Plukovník Sir Tyrone Bosworth Rycroft k vašim službám, hraběnko. Na rytíře pasován v Anglii a v současné době velitel Třetího regimentu carských husarů. A vy jste.”

„Toto není vhodné místo na představování, plukovníku,” odpověděla spěšně Synoveja, která se rozhodla, že bude lepší, když mu své jméno neprozradí. Uměla si představit, jak tuhle historku dává k dobru mezi vojáky a při setkáních se svými přáteli.

Ušklíbl se. „A vy jste hraběnka Synoveja Altynaj Zenkovna, která cestuje do Moskvy, kde bude v poručnické péči kněžny Taraslovny, carovy sestřenice.”

Synoveja zavřela ústa, která, jak si uvědomila, nechala otevřená překvapením.

Udýchaně vyhrkla: „Takže toho o mně víte hodně, pane.”

„Přál jsem si to,” poznamenal Tyrone se sebevědomím, které Synoveju otřáslo. „Když jsme dnes večer přijeli do hostince a zjistil jsem, že i vy jste tu našla přístřeší pro dnešní noc, trochu jsem se poptával mezi vaším doprovodem. Kapitán Někrasov se mnou odmítl o vás mluvit, ale jeden dobrý seržant byl trochu velkorysejší. Moc se mi ulevilo, když jsem se dozvěděl, že nejste vdaná, hlavně ne za toho nadutého směšného mužíka, který vám dělá společnost.” Zvedl obočí a významně čekal na nějaké její vysvětlení. „Právě vycházel z lázně, když jsem tam vešel, a z jeho povýšeného chování bych soudil, že má o sobě vysoké mínění.”

I když si Synoveja moc přála popřít jakýkoli blízký vztah s Ivanem, rozhodla se, že neukojí plukovníkovu zvědavost. Řekla si, že bude lepší, když se ten muž o ní nedozví už žádné další podrobnosti.

Sebrala své věci a zamířila ke dveřím. Plukovník jí ale zastoupil cestu a jemně se usmál. „Dovolíte, abych se s vámi ještě někdy setkal?”

„To je vyloučené, plukovníku,” odmítla ho chladně. „Zítra ráno pokračuji v cestě do Moskvy.”

„Já také,” ujistil ji Tyrone tiše. „Cvičil jsem své muže v poli. Do zítřejšího večera musíme být zpátky v Moskvě.”

„S tím bude kněžna Anna těžko souhlasit.”

„Nejste. zasnoubená?” Tyrone zadržel dech a s napětím očekával její odpověď. Neuměl vysvětlit ani sám sobě, jak mohl najednou zapomenout na dosud nevyhaslou bolest, již prožil, a znovu dovolit nějaké ženě, aby v jeho srdci zažehla jiskru.

„Ne, plukovníku Rycrofte, samozřejmě že ne.”

„Potom, s vaším dovolením, bych se o vás rád ucházel, hraběnko.” Tyrone si moc dobře uvědomoval, jak hoří netrpělivostí. Bylo mu třicet čtyři let, ale spíš se choval jako nedočkavý zamilovaný mladík, který šíleně touží po svém děvčeti. Uplynula už hezky dlouhá doba, kdy se naposledy miloval se ženou. I jeho mladá manželka, ta krásná a půvabná Angelina, nikdy nevypadala v šatech ani svlečená tak žádoucí.

„Váš návrh mě překvapil, plukovníku.” Synoveju to hodně udivilo. Byla vděčná za stíny, které skrývaly červeň, jež se jí vlila do tváří, když si připomněla jeho hřejivé urostlé tělo, jak se k ní tisklo v bazénu. Jeho žádost byla nepochybně troufalá, ale z opatrnosti se rozhodla, že ho musí trochu zchladit. „Potřebuji čas na rozmyšlenou.”

„Budu netrpělivě čekat na vaši odpověď. Do té doby se s vámi loučím, mylady.” Plukovník Rycroft jí vysekl další zdvořilou poklonu a potom se napřímil, když kolem něj procházela. Sledoval, jak spěchá ke dveřím, a obdivoval ladnost jejích boků pod hedvábnou košilí. Živě si připomněl okamžik v bazénu, kdy jeho ruka hladila její zadeček a ona se pevně tiskla k jeho stehnům. Potlačovaná vášeň z něj ještě nevyprchala a on věděl, že bude muset přetrpět celou dlouhou noc, mučen bolestnou touhou a milostnými představami.

Dveře se otevřely se stejným zaskřípáním, s nímž ohlásily její příchod, a znovu se zavřely. Díval se na jejich dubová prkna a poslouchal spěšně se vzdalující kroky. V mysli se mu vybavil jiný obraz, mnohem pochmurnější. Byla to bolestná vzpomínka na hřbitov, kde zdrceně a se srdcem plným žalu byl stěží schopen říci poslední sbohem své zesnulé ženě.

Plukovník sir Tyrone Rycroft zaklel. Jaká pošetilá hříčka Mudu ho zavedla na tuto cestu rozbouřené vášně? Jak se odvažuje živit se nadějí, že by mohl věřit jiné ženě, když jeho city byly stále ještě rozedrány na kusy a

zatím se zcela neosvobodil Od bolestných vzpomínek? Rány, o nichž si myslel, že už jsou dávno zahojené, se otevřely a znovu začaly bolet.

Vycházející slunce ještě nestačilo vyslat na zem své hřejivé paprsky, když Synoveja probouzela své společníky a pobízela je ke spěchu. Na udivený dotaz kapitána Někrasova vysvětlila příčinu svého spěchu tím, že už se nemůže dočkat, až bude mít tu cestu za sebou. Nepřiznala, že ve skutečnosti má obavy z horlivosti svého nápadníka a že bude nejlepší, když odjedou dřív, než se Tyrone probudí a bude po ní žádat odpověď.

„Toho hřebce nechte plukovníku Rycroftovi,” nařídila kapitánovi, když ji doprovázel ke kočáru. „To je to nejmenší, čím se mu mohu odvděčit.”

Ali ještě stále nesmírně bolel jakýkoli sebemenší pohyb a Stěnka ji opatrně přenesl do kočáru. Na jemné naléhání své paní se opřela o polštáře, které jí Synoveja připravila do rohu, a znovu upadla do spánku.

Synoveja se usadila na protějším sedadle a zavřela oči. Odmítala pouštět se do jakéhokoli rozhovoru s Ivanem. Stěnkovi nařídila, aby neztrácel ani minutu a ujížděl co nejkratší cestou do Moskvy.

Brzy vyjeli a Synoveja si oddechla úlevou, že už toho anglického neomalence neuvidí. Jenom doufala, že se zachová jako džentlmen a o tom, co se mezi nimi stalo, pomlčí. Už tak ji znepokojovala živá vzpomínka, kterou si stále dokola vybavovala -jejich setkání v bazénu - a neměla zapotřebí, aby se o ní šířily klepy po celé Moskvě.

0 půl hodiny později vstal velitel Třetího regimentu caských husarů ze svého lůžka, protáhl si rozbolavělé údy a nahý přešel přes malý hostinský pokoj. Kopl do nohy svého zástupce a zamumlal mu nějaké příkazy. Potom zatápal po svíčce a rozsvítil ji.

V další půlhodině obloha začala získávat světlemodrou barvu. Plukovník Rycroft vzal pod paži svou potlučenou helmu a sešel ze schodů, aby vydal ranní rozkaz mužům, kteří na něj dole čekali. Když vyšel ven, jeho oči zabloudily k místu, kde v noci viděl stát hraběnčin kočár. Nebylo tam nic, kromě nádherného černého hřebce uvázaného u sloupu. Zaklel a zamračeně se zadíval na cestu. Bylo mu jasné, že po hraběnce už není ani stopy.

Ujela! Z nejvzdálenějšího koutku vzpomínek se vynořily její nádherné oči, chvíli jantarové, chvíli ebenové. Mnohem víc ho ale zneklidňoval obraz jejího mladého, útlého těla, vydaného napospas jeho zrakům.

Tyrone znovu zaklel. Měl tušit, že ji svou zatracenou vášní vyděsí! Choval se k ní jako hladový vlk a nemohl se divit, že v takovém horečném spěchu ujela.

Snažil se svou zlost opanovat. Jeho muži na něj čekali. Celý týden z nich dřel kůži, takže dnes si od něj zasloužili mírnější chování. Obzvláště po tom, co zahnali tu bandu lupičů na útěk. A co ostatně záleží na jedné dívce? Snadno si může koupit služby od nějaké jiné. Většinou od sebe odháněl ty drzé děvky, které navštěvovaly vojenské tábory nebo se procházely po korzu v Moskvě, vyhrazeném cizincům, a nabízely na hodinu i celou noc svou společnost.

Nicméně představa, že by se měl utěšovat s prodejnými ženštinami, jež šly z náručí do náručí téměř všech vojáků carské armády, ho nelákala. Toužil zažít něco víc než jen tělesnou rozkoš s prodejnou děvkou. Přestože se nechtěl znovu ženit, toužil se podělit o svou vášeň se ženou, o níž by věděl, že k němu chová stejné city a možná i lásku. Ve skutečnosti stál o milenku, která by byla jenom s ním a nesnažila se dávat na odiv své půvaby

1 jinému nápadníkovi.

„Hraběnka Zenkovna vám tu nechala koně, plukovníku,” oznámil mu kapitán Grigorij Tverskoj a prstem ukázal přes rameno. „Je stejně dobrý jako ten váš, co říkáte?”

„Obávám se, že ten bandita na tom vydělal,” poznamenal Tyrone smutně. „Doufám, že jsme se neviděli naposledy.”

„Vy za ním znovu pojedete?”

„Až bude vhodná doba,” ujistil Tyrone mladého pobočníka. „Nejdřív musím v Moskvě zařídit všechny nejnutnější věci. Potom se budu plně věnovat jemu.”

„Můžeme podat zprávu na velitelství, že jsme zabili třináct banditů, i když raději bych všechny podrobnosti boje vylíčil carovi osobně.” Kapitán se odevzdaně usmál. „Generál Vanderhout rád sklízí úspěchy za vaše hrdinské činy, plukovníku, ale je to jeho pověst, která tím získává, ne vaše. “

„Ten Holanďan se o svou budoucnost tady velmi obává,” pronesl Tyrone nahlas. „Zatím tu dostává zaplaceno nejvíc a nechce o to přijít dřív, než mu vyprší smlouva. Proto se ze všech sil snaží, aby působil dobrým dojmem.” „Na váš úkor, plukovníku.”

Tyrone se natáhl a poplácal muže po ramenou. „Generál je vždy zodpovědný za všechno, co se v jeho oddílu stane, ať je to dobré, nebo špatné. Car bedlivě sleduje, jak Vanderhout velí cizím důstojníkům a všímá si jejich hrdinských činů.” Plukovník pokrčil rameny a pokusil se o úsměv. „S tím nic nenaděláme, Grigoriji. Kdybychom chtěli protestovat proti jeho výcviku nebo tomu, že si osobuje slávu, která mu nepatří, vypadali bychom ubozí a malicherní. Takže, taváryš, musíme se s generálovým velením vyrovnat. Nemáme na výběr.”

Rus si zklamaně povzdechl. „Generálovo nevhodné chování mi jde na nervy, plukovníku. Vy toho máte ve srovnání s ním mnohem víc co nabídnout. Bere vám vaše nápady a vydávaje za své vlastní. Z toho, co jsem měl možnost poznat, to vypadá, jako byste mu radil, aby se nedopustil žádných závažných chyb.”

Tyrone chvíli mlčel a potom odpověděl: „Mám v poli mnohem víc zkušeností, příteli. A to je to celé. Jsem si ale jist, že generál Vanderhout by nebyl tam, kde je, kdyby neměl schopnosti vojevůdce.”

Grigorij si výsměšně odfrkl. „To bych se divil.”

Moskevské tržiště zvané Kitajgorod se nepřetržitě hemžilo lidmi, i když odpolední slunce se už povážlivě sklánělo k západu a blížil se soumrak. Stěnka obratně projížděl s kočárem úzkou ulicí, kolem průchodů s labyrintem chodeb. Všude bylo vystaveno zboží v uspořádaných řadách, aby se v něm zákazník mohl dobře vyznat. A výběr byl opravdu rozmanitý - od plátna, juty, hedvábí až po obrazy, náušnice, jantar a perly, melouny a zeleninu všeho druhu, ryby a kožešiny. Malý průvod otrhaných vojáků jel za kočárem, který si razil cestu do samotného srdce Moskvy. V tom hluku si jich ale sotvakdo všímal. Kupci se hlasitě překřikovali ve snaze přilákat co nejvíc zákazníků a potulní loutkáři se na tom mumraji přiživovali loutkovým divadlem nebo písněmi. Zavření v klecích tu byli i uvěznění lumpové a zlodějíčci, kteří obuti do nuzných hadrů místo bot žebrali o chleba a konkurovali slepcům a chromým žebrákům, kteří neúnavně potřásali svými čepicemi prosíce o almužnu. A byl tu i medvědář a jeho medvědi, kteří netrpělivě bručeli, když museli chtě nechtě předvádět kousky, kterým je naučil.

Tady se producírovali bohatí bojaři v přepychových pláštích a blahosklonně poplácávali po ramenou méně okázalé nebo chudé venkovany, podle toho, kdo jak byl podle nich bohatý, či chudý.

Žádný návštěvník Moskvy nemohl přehlédnout množství chrámů, kostelů, kaplí, veřejných lázní a hostinců, které byly neustále plné lidí. Nebylo tajemstvím, že Rusové si s velkým potěšením dopřávali dlouhé koupele a rádi se pořádně napili.

Kočár pokračoval v cestě po ulici lemované stromořadím a Stěnka přitom vykřikoval - Uchadi, uchadi! -, aby přinutil tlačící se davy ustoupit jim z cesty, nebo - Beregis! Beregis! -, když je chtěl varovat, aby dávali pozor. Rychlé, elegantní malé otevřené drožky je objížděly s neuvěřitelnou lehkostí, zatímco saně na léto opatřené kolovým podvozkem se pohybovaly trochu těžkopádněji a nutily Stěnku, aby zajel se svým průvodem ke straně, když se tyto menší dopravní prostředky blížily v protisměru. Kdyby byla zima, uháněly by těmito ulicemi jako o závod trojky, saně tažené třemi koňmi, kvůli nimž by velký kočár musel zastavit úplně.

Synoveja navštívila Moskvu už mnohokrát při různých příležitostech. Stejně jako vždy byla i teď uchvácena její krásou a pociťovala vzrušení. Přesto se nemohla zbavit nepříjemného dojmu, že jí zbývá jen pár chvil svobody, kterou jí až dosud dopřávala otcova vřelá a bezpečná náruč. K tomu se ještě přidaly neodbytné vzpomínky na setkání s plukovníkem Rycroftem v lázních. Kdyby měla možnost rozhodnout se jen podle svého, zřejmě by si zvolila pohlednějšího muže, než byl plukovník. Nemohla ale popřít, že setkání s ním bylo nesmírně dráždivé, stejně jako musela uznat, že na tom muži přes jeho zmlácený obličej bylo cosi velmi zajímavého. Přitahoval ji mužným zjevem natolik, že jí to vhánělo nach do tváří. Byla vděčná, že se může vymluvit na parný den. V myšlenkách si vybavovala nejjemnější detaily mužského těla, které do té doby byly skryty jejím zrakům. Připomněla si okamžik, kdy se její obnažená ňadra pevně tiskla k jeho hrudi, zatímco mužná stehna sevřela její klín. Dráždilo ji to natolik, že se bála, aby to její společníci v kočáře neodhalili. Blahořečila v duchu Ivanovi, že se v myšlenkách uzavřel a - jak jinak - přemýšlel o velikosti svého ducha. A Ali, ta měla hlavu zabalenou do chladivého plátna, namočeného ve studené vodě. Ivanova hubená postava se choulila na zadním sedadle kočáru, protože mu paprsky zapadajícího slunce pálily oknem přímo do tváře. Muž se začal naparovat, jako by sluneční záře byla poctou složenou k jeho nohám, neboť přijíždí ten, jehož musí všichni spatřit a jehož velkoleposti a vznešenosti je třeba vzdát hold. Připomínal páva, který na odiv rozevřel vějíř pestrobarevných dlouhých per. Zaslepen marnivostí si neuvědomil, jak v ostrém světle vynikají ošklivé hluboké jizvy po neštovicích v propadlých tvářích. A stejně tak mu ušlo, že je oblečen do šatů, které venkovským kněžím překážely, a s lehkým srdcem je mohli postrádat. Byly to více méně potrhané hadry a Ivan v nich vypadal ošuntěle. A pokud šlo o důstojnost ducha, o té se mohlo Ivanovi jen zdát.

Od chvíle, co přijeli do Moskvy, se ale jeho nálada zlepšila. Synoveja tak soudila z jeho samolibého úsměvu. Vypadalo to, že se nemůže dočkat, až budou v domě Taraslovových. Jako by úkol dovézt ji k jejím novým poručníkům byl nějaký hrdinský čin, který si zaslouží velkého uznání.

Kočár projel úzkým podloubím a vjel na otevřenou plochu Kremelského náměstí. Vysoká zeď Kremlu z červených cihel s mnoha věžičkami působila dojmem obrovské koruny. Za ní stály carské paláce, pravoslavné chrámy, zvonice cara Ivana Hrozného. Bílé zdi a zlaté kopule, které zdobily mnohé budovy, zářily jako sultánovy poklady v paprscích pozdně odpoledního slunce. Nádherné zahrady a dvory tvořily samostatná náměstí uvnitř pevnosti. Spasská věž chránila hlavní bránu a v její blízkosti se třpytily kopule dalšího skvostu -chrámu Vasila Blaženého. Exotická vznešenost této stavby oslnila nejednoho cizince. Mezi lidmi se z generace na generaci tradovalo, že po dokončení stavby katedrály car Ivan Hrozný nařídil vypíchnout jejímu staviteli oči, aby nemohl v cizině navrhnout a postavit podobný stánek boží. Byla to však jen pověst, neboť stavitel Jarolev se do Moskvy vrátil po carově smrti nejen s nepoškozeným zrakem, ale přistavěl kapli, v níž byly uloženy ostatky světce Vasila Blaženého, který houževnatě bojoval proti Ivanovým krutostem a po němž byl chrám pojmenován.

Stěnka zamlaskal na koně, když přejížděli volné prostranství před chrámem, odkud patriarchové žehnali svému lidu a kde byly buřičům a zločincům stínány hlavy nebo zde byli mučeni za své zločiny. Stěnka brzy zabočil s průvodem do další ulice, v níž bydleli v dřevěných domech bohatí a mocní bojaři. Synoveja zpozorněla. Poznávala některé z domů a mezi nimi sídlo hraběnky Nataši Andrejevny. Zeny, která kdysi byla

nejbližší přítelkyní její matky a jedinou důvěryhodnou osobou, na kterou se mohla obrátit o pomoc v případě, že by s Taraslovovými nevycházela.

O chvíli později sjel Stěnka se svým čtyřspřežím z hlavní ulice a zastavil s koňmi před majestátním palácem. Synoveja se zhluboka nadechla, aby si dodala odvahy k setkání, které ji čekalo. Chvíle, které se tolik bála, s konečnou platností nadešla a nedalo se proti tomu zhola nic dělat.

Kapitán Někrasov sesedl z koně, rychle si očistil uniformu od prachu a přistoupil ke kočáru. Otevřel dvířka, usmál se a nabídl svou ruku té, kterou si tolik oblíbil. Synoveja se snažila uklidnit nabýt duševní rovnováhu. Položila mu svou útlou ruku na rukáv. Nikolaj jí pomohl sestoupit, trpělivě počkal, až si uhladí sukně, a potom se na ni pátravě podíval. Když přikývla, otočil se čelem k domu.

Synoveja si srdceryvně povzdechla a kráčela po jeho boku po kamenné cestě. Vůbec se jí nelíbila představa, že zakrátko se ocitne vydána napospas cizí vůli. Jak se blížili k budově, zachytila pohledem záblesk světla z druhého patra. Když se podívala vzhůru, v okně nad vstupními dveřmi uviděla kněžnu Annu. Někde vzadu za její siluetou bylo patrné nažloutlé světlo pocházející z hořící svíce, a i když Anna měla na sobě volný sarafán, vypadala hubená a nemocná. V Rusku platil obdiv ženám kyprých tvarů.

Synoveja zvedla ruku na pozdrav a plaše se přitom usmála, ale k jejímu zklamání kněžna neprojevila žádné vstřícné gesto ani náznak pozdravu, jenž by pomohl odlehčit stísněné náladě jejího hosta. Žena zmizela z okna jako přízrak a nechala záclonu klesnout.

Synoveja chvíli sváděla vnitřní boj. Mučily ji pocity osamělosti a smutku. Vidinu úlevy, která by se snad dostavila s vřelým přijetím, vystřídala nekonečná tíseň. Nechtěla být tady, daleko od domova a všech věcí, které její otec miloval a s láskou opatroval.

Nikolaj, který vycítil, že s tou dívkou není všechno tak, jak by mělo být, promluvil účastným tónem. „Budete tady spokojená, hraběnko?” zeptal se. Stále se neodvažoval dát jí najevo, jak je jí stále více nakloněn. Neměl ani ponětí, co by udělal, kdyby se poměry v domě Taraslovových pro ni staly neúnosné, ale v každém případě jí chtěl nabídnout svou pomoc. „Kdybyste kdykoli něco potřebovala.”

Synoveja ho nenechala domluvit a jemně mu položila ruku na paži, aby ho ujistila, že mu rozumí. „Jsem si jistá, že kněžna Anna je velice laskavá.” Synoveja doufala, že to zní přesvědčivěji, než jak to doopravdy cítila. „V tuto chvíli jsme si obě zcela cizí a ona je z toho setkání zřejmě stejně vyplašená jako já.”

Kapitána její slova moc nepřesvědčila, ale nechtěl ji znepokojovat vlastními pochybnostmi. Přesto cítil potřebu vyjádřit svou nabídku jasněji. Snažil se mluvit opatrně, aby neprozradil své srdce. „Považoval bych si za čest, kdybyste mi dovolila být vám k službám - kdykoli a v čemkoli si budete přát, hraběnko. Příští měsíc budu povýšen a od té chvíle budu sloužit carovi jako důstojník hradní stráže. Kdybyste potřebovala pomoci, můžete pro mě poslat svou služebnou.” Potom obřadně dodal: „A já přijdu, hraběnko, nebo pošlu samotné Jeho Veličenstvo Michaila Fjodoroviče Romanova, aby mě zastoupil.”

Synoveju jeho rytířská, i když trochu přehnaná nabídka dojala. Vzhlédla k němu, a i když se pokusila o statečný úsměv, oči se jí leskly slzami. „Jste velice dvorný a laskavý, kapitáne Někrasove, jsem vaší nabídkou poctěna.”

„Pro mě byla čest, že jsem vás sem mohl doprovodit, má paní,” ujišťoval ji Nikolaj vřele a na srdci toho měl mnohem víc, než si troufal dát najevo.

Synoveja, odhodlaná hrdinně čelit nadcházejícímu setkání s Annou, povzbudivě zamumlala: „Jmenuji se Synoveja. Toto důvěrné oslovení si schovávám jen pro přátele.”

„Synoveja,” vydechl kapitán a něžně stiskl útlou ruku, která spočívala na jeho paži. „Byl bych rád, kdybyste mi prokázala’ stejnou poctu. Jmenuji se Nikolaj.”

„Nikolaj?” Na její otázku odpověděl pokývnutím hlavy. Synoveja si povzdechla a nechala se pozorným důstojníkem vést ke vchodu do paláce.

Kapitán zlehka zabouchal na dveře z tvrdého dřeva, aby oznámil jejich příchod. O chvíli později otevřel sluha, oblečený do jednoduchého bílého kaftanu, obě křídla dveří. Nikolaj se na něj podíval a tónem člověka, který je zvyklý dávat příkazy, muži nařídil: „Můžete oznámit kněžně Taraslovně, že přijela hraběnka Zenkovna.”

Sluha krátce pohlédl na kapitánovu obvázanou paži, potom ustoupil stranou a pokynem ruky je zval dál. Když Synoveja vedená svým kavalírem vstoupila dovnitř, oznámil jí: „Kněžna vás už čeká, hraběnko.”

Světlo v hale, ve srovnání s houstnoucí tmou venku, udržovaly asi dva tucty hořících svící umístěných na velkém lustru. Pokynul Synoveji, aby se posadila, než přijde paní domu. Když se Nikolaj ujistil, že má veškeré pohodlí, spěchal ven dát příkaz svým mužům, aby vyložili její zavazadla.

Ivan byl poněkud rozmrzelý, že mu nikdo nevěnuje pozornost. Pokládal svou přítomnost za nesmírně důležitou a zatím mu nikdo neprojevoval žádnou úctu. Ani kapitán si ho nevšímal, protože spěchal za hraběnkou. Sám tedy sestoupil po schůdcích z kočáru a ve vypůjčených sandálech spěchal do domu. Když míjel kapitána, opovržlivě si odfrkl. Nikolaj se za ním pobaveně otočil.

„Co se tomu knězi stalo?” obrátil se na svého zástupce.

Seržant usoudil: „Řekl bych, pane, že se cítí uražený, protože jste se věnoval hraběnce Zenkovně a jeho jste si ani nevšiml.”

„Nemyslím si, že by si zasloužil pozornost,” pokýval Nikolaj pochybovačně hlavou. „Neposkytl mi jediný důkaz o své důležitosti nebo vznešenosti. Skutečně je hanbou církve, ať byl vysvěcen kdekoli.”

Seržant se souhlasně uchechtl. „To tedy ano, pane. Podle mého soudu není nic než plevou, která vzešla z nějakého čertova semene. Je přímo předurčen, aby trápil každou neopatrnou duši, která se namane. Modlím se, aby to nebyla mladá hraběnka, i když cítím, že ten muž se o její duši pokusí.”

„Seržante, doufám, že se mýlíte.”

Ivan vstoupil do haly a s nadutým výrazem ve tváři hledal služebnictvo. Když zjistil, že sluha místnost opustil, upřel mrazivý pohled na Synoveju. Nemohl jí prominout, jaké pozornosti se jí dostalo. „Zdá se, že jste kapitána Někrasova úplně poblouznila, hraběnko. Jsem si jist, že to vaši pýchu pořádně nadzvedlo, když jste dobyla přízeň dalšího muže.”

„Dalšího muže?” opakovala Synoveja opatrně. „A kdo byl ten první?”

„Pochybuji, že se spokojíte s dvěma nebo třemi, tak si přede mnou nehrajte na nevinnou. Když si vzpomenu, jak se ten zvěrský bandita Ladislav na vás díval, je to zázrak, že jste vůbec tady.”

Synoveja si málem hlasitě oddechla úlevou. Bála se, že kněz ji spatřil s plukovníkem Rycroftem a že je to on, na koho útočí. „Jsem si jistá, že pro Ladislava jsem byla jen snadnou kořistí pro jedno rozptýlení, nic víc. V tuto chvíli možná přepadává jiný kočár a unáší jinou ženu, s kterou by se chtěl pobavit. Upřímně lituji, že nebyl zajat.”

„To byla jasná chyba toho Angličana,” poznamenal Ivan. Synoveja zpozorněla. „Angličana?”

„Toho, který se pustil za vámi a za Ladislavem,” vysvětloval kněz. „Ten muž se s tím zlodějem vůbec nemohl měřit. Ostatně, hodně mě překvapilo, když jsem ho včera večer zahlédl v lázni. Je jasné, že Ladislav ten souboj vyhrál.”

Synoveja už otevřela ústa, aby ho opravila, ale vzápětí si uvědomila, jaká by to byla pošetilost. Jestliže bude předstírat, že plukovníka vůbec nezná, bude jí to bezpochyby ku prospěchu. O chvíli později se na schodišti objevila kněžna Anna Taraslovna. Zůstala stát, aby si prohlédla hosty. Všechno se na ní třpytilo a zářilo. Světlé vlasy měla zahalené zlatem protkávanou síťkou, která byla připevněna perlovými jehlicemi. Elegantní čelenka dokonale ladila se zlatem vyšívaným saténovým sarafánem a nesla ji na hlavě s takovou grácií, jako by to byl klenoty posázený diadém královny.

Anna pozdravila své hosty krátkým úsměvem a důstojně sestupovala ze schodů. Bylo jí čtyřicet a nesla se s noblesou a autoritou, která nepřipouštěla žádné námitky ani odpor. Byla stejně vysoká jako Synoveja a vypadala dobře, i když na ní byly patrné známky únavy a jistého vyčerpání životem šlechtičny spřízněné s carem. Obličej měla téměř hranatý a vyhublý. To ji však neubíralo na aristokratických rysech. Kolem očí a rtů se jí tvořily malé vrásky, které vypovídaly o tom, jak často se asi mračí. Pod bradou jako by se začínal tvořit podbradek, ale krk měla dlouhý a žensky půvabný. Stříbřitě šedé oči pod černými řasami byly jasné a ostražité, jemně klenuté obočí měla tenké, jako by ho malíř namaloval jedním tahem štětce. Nikdy se nezahleděla do jednoho místa nadlouho. Když se ale její oči střetly s jestřábím pohledem, okamžitě uhnuly jako poplašený pták, který se zvedá k letu. Už před mnoha lety se Anna naučila, že je to účinný způsob jak někoho odradit, aby jí kladl otázky, které nechtěla slyšet. Mohla totiž předstírat, že je neslyšela. Naučila se obratnosti, a také jí náležitě využívala, aby nikdo ani na okamžik nezapochyboval o její autoritě.

„Moje drahá hraběnko,” oslovila ji Anna srdečně, když sešla do haly, aby své hosty přivítala, a rozevřela náruč. „Tak ráda vás zase vidím.”

Synoveja udělala pukrle na znamení, že uznává její autoritu. Synoveja byla dcera bojara, jejichž nedostatkem ostatně Rus nestrádala, třebaže jich Ivan Hrozný nechal tolik popravit.

„Děkuji vám, kněžno. Skutečně je velká úleva, že mám tu cestu za sebou.”

„Doufám, že všechno probíhalo dobře a Ivan vám byl velikou oporou a útěchou.”

Kněžna se pátravě zadívala na Synoveju, která se pokusila o úsměv. „Včera nás trochu zdrželi lupiči, ale podrobnosti vám jistě raději sdělí Ivan Voronský. Ponížili ho, jak jen mohli, a kapitán Někrasov byl raněn.”

Anna se znepokojeně podívala na Ivana, co jí k tomu řekne, ale když viděla, do jakých hadrů je oblečen, rychle změnila názor. „Určitě si budete chtít trochu odpočinout. Promluvíme si potom.”

Její pátravě oči zabloudily ke dveřím, kde někteří z vojáků přinášeli Synovejina zavazadla, větší na zádech, ta menší na ramenou. Anna se mírně zamračila a otočila se ke sluhovi, který se vrátil s podnosem, na němž stály poháry s vínem. „Borisi, buď lak laskav a zaveď tyto… ehm… pány… nahoru do hraběnčiných pokojů. Můžeš také doprovodit pana Voronského do komnat, které jsem pro něj připravila. V modré truhle je čisté oblečení, které si může vzít.”

Sluha přikývl a pokynul mužům, aby ho následovali. Za nimi vešel do haly seržant s dalším obrovským zavazadlem na rameni. Došel až k Ivanovi, položil mu zaprášený kufr k nohám a potom vyšel po schodech za ostatními.

„Ale jak vidím, přivezl jste si s sebou své šaty.,” podivila se Anna. Ale Ivan pomalu zavrtěl hlavou, a tak na něj hleděla naprosto zmatená.

„Naopak, Vaše Veličenstvo. Ukradli mi úplně všechno. Dokonce i šaty, které jsem měl na sobě. Měl jsem štěstí, že jsem vyvázl s holým životem.” Ivan složil ruce do klína, zvedl obočí a naklonil se dopředu, aby dodal svým slovům na dramatičnosti. „Byl jsem ve vážném ohrožení života, kněžno, to vás tedy ujišťuji. Jak ale vidíte, splnil jsem váš rozkaz a navzdory ztrátám, které jsem utrpěl, jsem doprovodil hraběnku až k vám.”

„Cokoli, o co jste přišel, milý Voronský, vám bude okamžitě nahrazeno, ale musíte mi o všem ještě vyprávět,” řekla Anna. „Až se ubytujete a osvěžíte, přijďte do mých komnat. Musím slyšet všechno, všechno co nejdříve, jinak shořím zvědavostí a obavami o osud cti mých hostů.”

„Hned jsem u vás. Přestože jsem nesmírně strádal, jsem živ a zde, abych vám mohl vyprávět.” Ivan vstal a s mírným uklonění hlavy vyšel z místnosti.

Anna, která osaměla se Synovejou, se zadívala na její šaty. I když byly skromné a prosté, bylo patrné, že pocházejí z ciziny. To Anně připomnělo, že bude muset trpět přítomnost ženy, kterou vychovala cizinka s jiným vkusem a zvyky. Když si vzpomněla na carský výnos svého bratrance, v duchu zoufale zasténala. Co to jen Michaila napadlo, posílat k ní tohle stvoření, aby s nimi žilo? Je přece zřejmé, že ta dívka se nepovažuje za dědičku ruského bojara.

Anna vyloudila škrobený úsměv na tváři a pokynula rukou k velkému pokoji nalevo od vstupní haly. „Neměla byste chuť na malé občerstvení před večeří, má drahá? Boris nám přinesl chlazené víno. Moje kuchařka Jelizaveta uchovává láhve s tímto ovocným nápojem ve sklepě u ledu, který se tam v zimě po kusech nanosí. Já je považuji za velice osvěžující.”

Synoveja se posadila do křesla, na které jí Anna ukázala, a přijala nabídnutý ledový nápoj. Když si i kněžna vzala pohár, pomalu usrkla temné rudé víno.

„Nejdřív mi dovolte vyjádřit vám co nejhlubší soustrast s tak nečekanou smrtí vašeho otce, má drahá. Slyšela jsem, že dostal vysoké horečky a zemřel náhle.”

„Ano, vůbec jsme to nečekali.” Synoveja si setřela slzy, které jí při té vzpomínce vhrkly do očí. „Zdálo se, že překypuje zdravím, než onemocněl. Jeho náhlá smrt nás opravdu moc překvapila.”

„Nás?” Anna se chytila toho slova, jako by bylo nesmírně důležité. Udělala by všechno, aby našla někoho jiného, na koho by car mohl poručnictví uvalit místo ní. „U vás bydlí v současné době nějací příbuzní? Domnívala jsem se, že nemáte v celém Rusku živou duši, která by se o vás postarala, než mě. Ale my dvě jsme si naprosto cizí. Třeba by vás ráda navštívila vaše teta z Anglie a vy byste se s ní chtěla vrátit do její domoviny.”

Synoveja pozorovala kněžnu a uvědomila si, že Anna se carovým výnosem cítí stejně tak zaskočená jako ona sama a touží se jí zbavit. Car Michail si ale zřejmě myslel, že jim oběma společnost nesmírně prospěje. Anně jako bezdětné ženě a jí jako mladé dívce, která tak záhy osiřela. Ale očividně přehlédl fakt, že obě jsou naprosto odlišné osobnosti, které se nikdy předtím neměly v lásce a vůbec je nepojilo žádné příbuzenské pouto ani přátelství. A vzhledem k tomu, že budou většinu času zavřené v jednom domě, s největší pravděpodobností se z nich stanou sokyně, z nichž jedna byla donucena poskytnout pohostinství a druhá byla povinna ho přijmout. Synoveja přemýšlela, jestli se jedna nebo druhá odváží předstoupit před cara s prosbou, aby svůj výnos zrušil.

„Byl u vás někdo na návštěvě, když váš otec zemřel?” naléhala na ni Anna se znatelnou podrážděností. Nesnášela, když musela čekat na odpověď.

Synoveja váhala. Vzpomněla si, jak kněžna nelibě nesla, když její otec pár měsíců před smrtí doprovodil rodinnou přítelkyni Natašu na slavnostní hostinu bohatých bojarů a jejich dam. Annin nepřátelský postoj vůči Nataše byl patrný od první chvíle. To Synoveju moc nepovzbudilo, když teď měla odpovědět. „V té době u nás byla na návštěvě hraběnka Andrejevna, kněžno. Je to dobrá přítelkyně naší rodiny.”

„Ach!” Anna upadla do chladné mlčenlivosti. Kdykoli někdo vyslovil hraběnčino jméno, nemohla se ubránit neskrývanému projevu nevraživosti. Její žárlivost vůči Nataše měla dávné koleny, které sahaly ještě do doby, kdy nebyla provdána za knížete Alexeje. Anna si ve společnosti drze rýpla do Nataši, že je milenkou hraběte Alexandra Zenkova. Černooká hraběnka se jejím slovům vysmála, Aniny narážky nazvala hloupými představami přitaženými za vlasy a zesměšnila ji, že je hloupá, jako malé dítě, které neumí rozeznat pravdu a lež a věří čemukoli, co mu napovídají.

„Nevěděla jsem, že jste přítelkyní hraběnky Andrejevny, Synovejo. Předpokládala bych, že budete opovrhovat ženou, která si přisvojila city patřící vaší matce a chtěla zaujmout ve vašem životě její místo.”

Synoveja zrudla rozhořčením. Byla by něco řekla na Natašinu obhajobu, ale nemohla potlačit vztek, který jí lomcoval, a bála se, že když promluví, prozradí své rozčilení. Sklopila oči k poháru s vínem, který svírala v ruce, a čekala, až se zklidní, aby mohla odpovědět. Po chvíli se pokusila vyrovnaně podívat kněžně do očí. „Věřím, že jste si špatně vyložila vztah mezi mým otcem a Natašou. Nebyl to vztah mezi dvěma milenci, ale přátelství, založené na vzájemné úctě. Nataša byla kdysi nejlepší přítelkyní mé matky a potom i mou a mého otce. A pokud vím, otec a Nataša nikdy nebyli milenci a nikdy neplánovali sňatek. Byli to jenom přátelé, nic víc.”

Anna si zachmuřeně pomyslela, že děvče, které se zastává takové nemravné ženy, bude potřebovat hodně poučit o etiketě vysoké společnosti.

Nataša! Anna se zalykala hořkou nenávistí. Vdova, která přežila tři manžely a která měla kolem sebe houf jiných mužů, co usilovali o to stát se čtvrtým chudákem v pořadí! Ta žena to s muži skutečně uměla! Zvát je na své večírky, jako by byli dlouholetí přátelé. nebo milenci! Taková žena si zaslouží jediné pojmenování. Děvka!

„Pokud víte,” rýpla si Anna s upjatým úsměvem, který zdaleka nevyjadřoval zášť, která v ní kypěla.

„Ano, pokud vím,” odpověděla Synoveja chladně a znovu sklopila oči k poháru s nápojem. Byl to taktický manévr, jak skrýt pohnutí mysli, protože nebylo moudré dát kněžně najevo, jak ji to pobouřilo. Patrně by se dostaly už v samém počátku jejich soužití do sporu.

„Jak dlouho je vaše matka nebožkou?”

„Pět let,” zašeptala Synoveja přiškrceným hlasem.

„Mluvte nahlas, Synovejo!” vyštěkla Anna. Bylo jí jedno, že takové urážlivé a prchlivé chování je nedůstojné jejího postavení. Nežádala přece o to, aby ta dívka u ní bydlela! „Sotva slyším, co říkáte. A také nerada čekám na odpověď. Nejste přece zaostalá, nepřipadáte mi tak. Proto trvám na tom, abyste věnovala pozornost tomu, co se říká, a trochu si pospíšila s odpovědí. Chci toho po vás snad příliš?”

„Jak si přejete.” Odpověď byla pohotová a zřetelná, i když Synoveja musela potlačit vlastní rozčilení. Chování kněžny se proměnilo z počáteční blahosklonnosti v těžko potlačovanou nedůtklivost, jako by Synoveju chtěla trestat za to, že bránila Natašu. V tu chvíli měla Synoveja pocit, že si na ní vylévá zlost. Uvědomila si, že není rozumné vyvolat spor tak brzy, a proto se dala na ústup.

„To ráda slyším.” Anna odložila pohár s vínem a vstala. Synoveja následovala jejího příkladu. „Jistě si budete chtít před večeří odpočinout. Boris vás zavede do vašich pokojů,” pronesla Anna na znamení, že ji blahosklonně propouští.

Synoveja, která věděla, že musí ještě něco projednat s paní domu, se odvážila kněžnu zdržet. „Věnovala byste mi laskavě ještě trochu svého času, kněžno?”

Anna se na ni otočila s obočím hrozivě staženým nad studenýma šedýma očima. Jako by ji troufalost té mladé ženy úplně ohromila. „Ano? O co jde?”

„Na dobu, po kterou zde budu, jsem si s sebou přivezla služebnictvo a potřebovala bych pro ně místo, kde by mohli bydlet. Stačilo by mi, kdybyste pro ně měla nějaký volný pokoj. A také bych potřebovala stáj pro svůj kočár a koně.”

Úzké Anniny rty se stáhly nelibostí. „To jste se tedy přepočítala. Snad jste si nemyslela, že si je tu budete moci nechat, Synovejo. Ve vašich komnatách je místo pouze pro vaši služebnou, ale komorníka a kočího s kočárem ubytovat nemůžeme. Budete je muset poslat zpátky do Nižného Novgorodu. Prostě tu pro ně nemáme místo. A kromě toho je velice nepravděpodobné, že je budete u nás potřebovat.”

Synoveja jí odpověděla hned, jak jí to kněžna dovolila, a předstírala lehký tón. „Potom dovolte laskavě mému kočímu, aby zde zůstal alespoň přes noc. Zítra všechno zařídím. Nechci tady zůstávat bez svého kočáru a obtěžovat vás, kdykoli si budu chtít někam vyjet.”

Synoveja si toužebně přála žít v míru s novými pěstouny, alespoň do chvíle, než bude zbavena jejich poručenství a stane se svou vlastní paní. Jestli to ale znamenalo být zavřená v jejich domě jako ve vězení a být závislá na jejich dobré vůli, takový způsob života by dlouho nevydržela. Nebyla žádné dítě a nevěřila, že car Michail měl v úmyslu, aby s ní jeho sestřenice takto zacházela.

„A kde si myslíte, že pro ně najdete místo?” zeptala se Anna uštěpačně.

Synoveja už předem věděla, že to, co teď řekne, Annu naprosto rozlítí, ale pokládala to za mnohem přijatelnější řešení než to, které měla na mysli Anna. „Jestliže tady není dost místa pro mé kočí a kočár, hraběnka Nataša mi dovolí, abych po dobu, co budu v péči u vás, využívala její stáje. Bydlí jenom malý kousek odtud.”

„Já vím, kde bydlí!” odsekla Anna. Cítila se uražená, že se jí to děvče snaží poučovat. Její zlost sílila s tím, že nemohla najít přijatelnou omluvu, proč nechce přání mladé hraběnky vyhovět. Uvědomovala si ale, že jí to bude muset dovolit. Nebylo by moudré pokoušet carův smysl pro spravedlnost, ani nevěděla, jak by utišila pomluvy, které by zlé jazyky ihned začaly roznášet. Někteří lidé měli podivné sklony strkat nos do cizích věcí. Nebylo by jí příjemné, kdyby se musela zodpovídat carovi Michailovi kvůli tomuhle stvoření, které jim poslal, aby s nimi žilo.

Anna pokládala svůj ústupek za podřízení se jiné autoritě. Skutečně bylo vzácností, aby se někdy zodpovídala někomu jinému než samotnému Jeho Veličenstvu. Přestože cítila hlubokou nechuť, když se musela podrobit carově vůli, nedávala to najevo. Prozatím se ale rozhodla trvat na svém v naději, že tím předejde budoucím nesrovnalostem. Alexejovi bylo úplně jedno, jak to jeho žena zařídí. Pokud však Anna svalí břímě rozhodnutí na jeho bedra, bude moci odložit dívčinu žádost na zítra a potom chtít řádnou odměnu za další výlohy spojené s ubytováním sloužících a ustájením koní.

„Kníže Alexej s námi povečeří,” oznámila konečně. „On rozhodne, zda váš kočí může po dobu vašeho pobytu tady využívat naše stáje.” Když domluvila, kývnutím hlavy dala najevo, že skončila. Důstojně vykročila ke dveřím a přes rameno utrousila: „Boris vás zavede do vašich pokojů.”

Synoveja si dlouze povzdechla úlevou. Měla pocit, jako by právě vyhrála obtížnou bitvu, bylo to však Pyrrhovo vítězství. Začínala mít podezření, že kněžna Anna bude mnohem tvrdším oříškem, než si původně myslela. Jestliže právě prožité chvíle byly jenom znamením, bude si muset skutečně dělat starosti, co přinesou příští dny a měsíce.

Synoveja se vrátila před dům a přikázala kočímu, aby si sám našel cestu do stájí. Potom se rozloučila s kapitánem Někrasovem a jeho muži. „Děkuji vám za vaši laskavou péči, Nikolaji. Doufám, že se v budoucnu ještě setkáme.”

Dvorný Nikolaj ji políbil na konečky prstů. „Adieu, má paní. Přeji si, aby to bylo brzy.”

Synoveja polkla slzy dojetí a hrdlo se jí stáhlo, když viděla, jak na ni poprvé hledí s neskrývanou touhou. Nemohla mu na to odpovědět, protože nevěděla, co přinese zítřek. „Opatrujte se, Nikolaji., příteli můj.” „Jsem poctěn vaším přátelstvím, Synovejo. Možná se zase setkáme. a brzy. Bude mi velkým potěšením, až vás zase uvidím.”

Synoveja se dvěma prsty zlehka dotkla svých rtů, potom natáhla ruku a přitiskla je k jeho pohublé tváři. „I kdyby nám nebylo souzeno, aby se naše cesty ještě někdy zkřížily, Nikolaji, pamatujte, že si vás cením jako muže, který je hoden mé plné důvěry. Jeho Veličenstvo mi prokázalo velkou službu, že vás vyslalo jako můj doprovod. Jsem vám velmi zavázána.”

Synoveja o krok ustoupila. Nikolaj vydal příkazy svým mužům a mávl na vojáky, kteří se po ní s úsměvem otáčeli. Obrátila ne k Ali, aby jí pomohla dovnitř. Jednou rukou ji pevně uchopila kolem hubeného pasu a stoupala s ní po schodech za sluhou, který je vedl. Když byly v pokoji, Synoveja zaslechla, jak kapitán Někrasov dává svým mužům hlasité příkazy a přistoupila k oknu, vyklonila se ven a sledovala, jak všichni už sedí připraveni na koních. O chvíli později, když odjížděli, se ulicí rozlehl dusot koňských kopyt.

Se smutným povzdechem se otočila a rozhlédla se po místnostech, které jí byly přiděleny. Pokoje osvětlovaly tři svícny a ani v jejich jasném světle nemohla najít na svém novém bytě jedinou chybu. Hned vedle ložnice byl maličký pokojík s úzkým lůžkem a několika dalšími drobnostmi, nezbytnými pro spokojenost služebné. Hlavní ložnice byla prostorná a pohodlně zařízená s lehátkem potaženým sametem a několika velikými truhlami ozdobenými stříbrnými zámky. Dále tam byl malý stůl se dvěma elegantními židlemi, kdyby se rozhodla stolovat v soukromí, a obrovská postel s nebesy potažená rudým sametem, se zlatými závěsy z těžkého hedvábí. V takových pokojích by mohla bydlet i královna, ale Synoveja se v tu chvíli cítila spíš jako žebráčka posazená do cizího blahobytu.

Synoveja trvala na tom, aby se Ali zcela zotavila. Odvedla proto služebnou na úzké lůžko a nařídila jí, aby tam odpočívala, než ji spolu s ostatními sloužícími zavolají k jídlu. Potom rozhrnula závěsy a otevřela okno, aby mohl do malé místnosti vniknout čerstvý vzduch zvenku. Vyšla z místnosti a tiše za sebou zavřela dveře. V ložnici si svlékla šaty a nalila vodu do umyvadla, aby ze sebe smyla prach po cestě. Potom své nahé tělo zabalila do dlouhého hávu, sfoukla svíčky a s úlevou se položila na lůžko. Cítila se tělesně i duševně zcela vyčerpaná. Veškerou energii i klid v duši z ní odčerpalo střetnutí s Annou. Potřebovala si po utrpení z toho setkání odpočinout. Opřela se o polštáře, ale spánek stále nepřicházel. Myslela na sloužící, kteří zůstali doma, hlídali její dům a před odjezdem jí kladli tisíce otázek, na něž neznala odpověď. V případě, že by se brzy vdala a následovala svého muže, musela by se rozhodnout, zda propustí služebnictvo a domu se zbaví, nebo si ho ponechá pro případ, že by tam s manželem občas chtěli strávit nějaký čas v roce.

Synoveja si vybavila obavy a úzkost, které se jí zmocnily, když jí doručili carskou depeši. Nebyla zmatená tím, že se kněžna Anna jako sestřenice cara pokládala za jeho oblíbenkyni, jako spíš tím, že hodnostáři z carova nejbližšího okolí spekulovali o tom, že kněžna sama vznesla požadavek, aby jí Synoveja byla svěřena do poručenství, aby carova přízeň tak byla stvrzena. Annin příbuzenský vztah s carem byl totiž přinejlepším považován za velice vzdálený. Anna se teprve nedávno přistěhovala do Moskvy z daleké bezvýznamné provincie, kde vyrůstala, zatímco car Michail prožil většinu svého života za zdmi kláštera, kde jeho matka našla bezpečné útočiště před temnými intrikami ctižádostivých bojarů. Bylo zřejmé, že pokud mezi nimi existovalo jakékoli pouto, Anna a car Michail nemohli spolu v minulosti trávit mnoho času pohromadě. A bylo nepravděpodobné, že by k sobě navzájem cítili nějakou hlubokou náklonnost. Přízeň mezi nimi však Synoveju neznepokojovala. Spíš se bála toho, že Anna neskrývá nepřátelství, zejména pokud jde o Natašu. Když na ni teď Synoveja myslela, těžko se mohla přinutit, aby měla o kněžně laskavé mínění.

Synoveja si nahrnula polštáře pod hlavu, stočila se do klubíčka čelem ke dveřím a pokračovala ve svých úvahách. Nataša se už mnoho let přátelila s mnohými bojary, ale Anna ji stále odmítala považovat za osobu hodnou uznání. Vzhledem k úzkému vztahu kněžny a kněze Ivana Voronského si Synoveja musela položit otázku, jestli kněz Annu k nenávisti vůči hraběnce Nataše nenavádí. Před několika měsíci Nataša toho muže pokárala za jeho neomalené chování, které urazilo jednoho z jejích hostů, laskavě mu doporučila, aby byl příště trochu ohleduplnější. Jelikož Synoveja věděla, že Ivan opovrhuje každým, kdo není schopen okamžitě ocenit každou jeho myšlenku a skutek, uměla si představit, jak si rád stěžuje těm, kdo jsou ochotni s účastí naslouchat. Přesně to Annu vystihovalo.

O knížeti Alexeji Synoveja slyšela šeptem předávané zvěsti, že rád pošilhává po dívkách mladších, než je jeho žena. Dlouhé roky se o Anně tvrdilo, že je neplodná, ale později se klevety obrátili proti Alexejovi. Lidé ze společnosti, kteří dopřávali těmto řečem sluchu, se domnívali, že kníže Alexej léta plýtvá svým šarmem na mladých pannách, jejichž pověst ale nikdy nezkompromitoval. Synoveju tyto řeči o jeho sklonech k cizoložství značně znepokojovaly. Nevěděla, čemu všemu ještě bude muset při svém pobytu v domě Taraslovových čelit. Soupeřit s Annou byla jedna věc, ale být znásilněna rozvášněným chlípníkem, to bylo nepředstavitelné a děsivé.

Synoveji se nakonec podařilo uklidnit rozbouřené myšlenky i s rozporuplnými dojmy přece jen pozvolna usínala. Netrvalo to ale dlouho. Sotva zavřela oči, něco ji vyrušilo. Co to jen mohlo být? Uklidněná mysl, zvolna se nořící do sna, se opět rozbouřila v horečné snaze odhalit příčinu vyrušení. Nebyl to žádný zvuk, jen téměř hmatatelný pocit čísi přítomnosti. Neznámý vetřelec. V těžko pojmenovatelném stavu mezi snem a bděním se rozhýbal temně rudý strop nad její hlavou, a jako by se nad ní pomalu otáčel v ostrém úhlu. Před očima se jí mihl sotva postřehnutelný záblesk světla. Odrazil se od stěny a našel cíl na Synovejině ruce. Zachytila jej konečky prstů a jako by odrazila zpět proti světlu směrem ke dveřím. Nevěděla, zda je to skutečnost, či se jí to jen zdá, a propadla panice. Spatřila obraz připomínající hlavu a hruď mužské postavy. Stín se pohnul a Synoveja bezděčně vydechla v náhlém úleku, který ji zcela probral k vědomí. Uvědomila si, že stín není výplodem její fantazie. Posadila se a ohlédla ke dveřím. Ke svému překvapení zjistila, že zatímco usínala, dveře do pokoje někdo otevřel dokořán. Na chodbě se ve sporém světle rýsovala postava urostlého muže, ale když si vetřelec všiml, že je prozrazen, rychle zmizel v prvních dveřích nalevo od jejího pokoje.

Synoveja pohlédla na své odhalené nohy a pochopila, co muž s takovým zájmem pozoroval. Cítila, jak jí hoří tváře studem. Přitáhla si hedvábný župan těsněji k tělu, aby skryla nahé nohy a poodhalená prsa před dalšími nežádoucími pohledy, a rozeběhla se ke dveřím.

Vyhlédla na chodbu a opatrně se rozhlížela kolem. Po nikom tam nebylo ani památky, neslyšela žádné spěšné kroky, které by dosvědčily, jak někdo běží chodbou odměněn sladkým úkradkem. Dveře nalevo byly pootevřené, ale pokoj, do nichž vedly, byl ponořen do naprosté tmy. Synoveja pochopila, že muž, který ji pozoroval, se tam schovává, a otřásla se strachem. Jestliže tam čekal na další příležitost, musela tomu předejít. Zamkla se ve svém pokoji a kliku ještě pro jistotu podepřela židlí. A aby odradila každého, kdo by měl nějaké chlípné choutky, zastrčila petlici a dala si záležet, aby to bylo co nejvíce slyšet.

Synoveja si nijak zvlášť nemusela lámat hlavu s tím, kdo asi byl její návštěvník. Mrazilo ji po celém těle, když si uvědomila, že jenom pár hodin poté, co se musela utkat s nevypočitatelnou kněžnou Annou, ji nestoudně osahával pohledem největší smilník v Moskvě - kníže Alexej Taraslov!

Synoveja, v tu chvíli už v bezpečí svého zamčeného pokoje, s pečlivostí dokončovala svou večerní toaletu k první tabuli v domě Taraslovových. Sváděla vnitřní boj, zda má požádat o audienci u cara, aby ji vysvobodil z tohoto pekla, ale zároveň věděla, že by to nebylo moudré. Jenom by se vystavila ostré kritice. Když ne od cara, potom zcela jistě ze strany kněžny Anny a knížete Alexeje, kteří by po právu nenašli pro její chování omluvu. Nesli by s nelibostí, že zpochybňuje jejich důvěryhodnost a vrhá křivé světlo na šlechtický stav. A jak si mohla být jistá tím, že by její slova nezpochybnili a nepřekroutili? Nakonec by byla ocejchována jako trestuhodně nevděčná, tvrdohlavá a hloupá dívka. S chladným rozumem dospěla k závěru, že bude nejlépe překonat všechna příkoří a snášet je s klidem, než znovu získá nezávislost. Synoveja si chmurně uvědomila, že se ocitla v situaci podobné válečnému poli. Neexistovalo totiž jediné místo, kde by se mohla cítit bezpečně. Snad jedině věštkyně by věděla, co ji u Taraslovových čeká. V tu chvíli jí ale bylo jasné, že během pobytu v jejich domě si bude muset dávat pozor jak na Annu, tak na Alexeje. Pochopila, že musí být stále ve střehu. Nemůže věřit ani jednomu z nich. Aby přežila bez úhony, bude se muset vyzbrojit chytrostí, obezřetností a velkou trpělivostí a celou dobu se modlit, aby to k její sebeobraně stačilo. Tímto způsobem snad přežije do chvíle, než se zbaví jejich poručenství.

Synoveja se začala oblékat do tradičního úboru ruských dívek. Doufala, že tak bude alespoň chráněna před Alexejovými lačnými pohledy a možná i před Anninou nelibostí. Přes spodničku ozdobenou stuhou a blůzu s nadýchanými rukávy si přetáhla sarafán z červeného saténu ozdobený na dolním lemu hedvábnou výšivkou, která se velmi dobře hodila k safírově modré blůze. Do horní části byl zlatými nitěmi vyšitý ozdobný ornament, který velice dobře ladil s drobounkými zlatými kvítky na blůze. Modré střevíčky na nízkém klínovém podpatku byly ozdobeny stejnou výšivkou a podrážku lemoval kolem dokola zlatý pruh. Dlouhé zářivě lesklé vlasy měla propletené modrou stuhou a spletené do jednoduchého copu, který podle ruského zvyku nosily neprovdané dívky. Na hlavě měla čelenku ve tvaru půlměsíce s drobnými drahokamy a modrými a červenými korálky, které se zářivě leskly na bohaté výšivce. Nakonec si připevnila zlaté filigránové náušnice s hrozny drobounkých rubínů.

Když uvázala poslední stuhu a upevnila poslední sponku, přehlédla výsledek své práce ve velkém zrcadle. Byla vděčná, že i tady může užívat přepychu dámské ložnice, na kterou byla zvyklá z domova. Když usoudila, že je připravená přidat se ke třem stolovníkům v jídelně, vůbec ji nenapadlo, že bohatý tradiční oděv ještě umocnil její mladistvou krásu. Nechtěla působit oslnivým dojmem, který by mohl vyvolat ve všech přítomných zcela opačné reakce, než jaké čekala. Když vstoupila do jídelny, uvědomila si, jakou udělala chybu. Měla na sebe zlost. Raději si měla obléknout tmavý oblek s kapuci, jaký nosí mniši.

Alexejův svůdný pohled a úlisný úsměv, který mu pohrával na rtech, připomínal hada, jenž pozoruje svou kořist, než se na ni vrhne. Když se podívala směrem k Anně, poznala, že se pod nuceným úsměvem na přivítanou žárlivě mračí. Neřekla ani slovo. Kníže se o uvítací řeč postaral sám.

„Má drahá hraběnko Synovejo,” začal s nepředstíranou vřelostí, postoupil o krok blíž a uchopil její štíhlé ruce do svých. Byl oblečen do červeného hedvábného kaftanu zdobeného zlatou výšivkou a podobal se spíš snědému šejkovi z Arábie než ruskému šlechtici. Upřeně se na ni díval a jeho jiskřivé hnědé oči se vyzývavě leskly. Rudé rty se pod pečlivě upraveným knírkem roztáhly do širokého smyslného úsměvu. „Úplně jsem zapomněl, jak jste překrásná, má drahá. Jste tak okouzlující - jako labuť, která nás těší svým půvabem.”

Synoveja by mu velmi ráda řekla něco ostrého o tom, jak hrubě narušil její soukromí. V očích měla hněv, ale byla natolik moudrá, že jen mlčky přijala poklonu pána domu. Však si ještě najde způsob, jak se mu pomstít. Zachovala se stejně, jako mnohokrát předtím, když cizí vyslanci zapomněli na dobré vychování a byli k ní příliš dotěrní a neomalení. Zdvořile vymanila své ruce z jeho sevření, čímž mu nedala šanci, aby ji mohl políbit na dlouhé bílé prsty, a jako obranný val před ním rozevřela vějíř. Chytře se vyhnula dalším poklonám, protože věděla, že Anna je pozoruje chladným, záštiplným pohledem. V tu chvíli si velice dobře uvědomovala, jaké to je být nenáviděna jinou ženou.

„Vaše milosrdná slova mě hluboce zahanbují, kníže Alexeji.” předstírala zarmoucený pohled plný lítosti. „I když to lahodí mým uším, obávám se, že vaše laskavost pramení pouze z lítosti, kterou ke mně cítíte.”

Její jemná výtka vyloudila na Alexejových smyslných rtech pobavený úsměv. Její odměřené chování a znepokojení jen jeho choutky ještě povzbudily. Byl unesen její duchaplností. Největší potěšení mu dělalo dobývat zdrženlivé panny, které poté, co mu podlehly, byly ochotné splnit každé jeho přání. A krása tohoto děvčete byla na dosah ruky a těšil se, že právě ona bude obzvlášť sladkým soustem, na němž si pochutná a ukojí věčně hladovou vášeň. Tak půvabnou a šarmantní dívku nesvíral v náručí hodně dlouho.

Ze Synoveje vyzařovala rezervovanost, zatímco Alexej ji zkoumal doutnajícím pohledem, který sliboval nejvášnivější a nejžhavější zážitky. Byl přesvědčen, že svého cíle dosáhne. Která z žen by vydržela dlouho odolávat jeho vášnivým lichotkám a přitažlivému vzhledu? Jeho ušlechtile řezané rysy umocňovaly černé vlasy, které mu na spáncích prokvétaly stříbrem, i jeho snědá pokožka. To vše podtrhovalo zjev šlechtice, jemuž bylo čtyřicet tři let. Naklonil se k Synoveji a chraplavým šepotem, který působil neuvěřitelně drze, se zeptal: „Jste skutečně tak nevinná, pokud jde o vaši neskonalou krásu a vliv, jaký máte na muže, Synovejo?”

„Můj bože, vy byste dovedl svou laskavostí pořádně zamotat děvčeti hlavu!” vykřikla Synoveja, která porozuměla jeho vyzývavému pohledu. Jako by jenom čekal, až zvedne hozenou rukavici, zaútočil.

„S laskavostí?” Pobaveně se zasmál. „Ale kdepak. Je to jenom obyčejné zaslepení láskou, nic jiného.”

Synoveja, která se cítila ohrožena jeho drzostí, zvedla vějíř do výše očí, aby zakryla hořící tváře. V tu chvíli plnou měrou pochopila, proč ho předchází taková pověst. Uměl svádět s obratností a neochvějnou drzostí, dokud nedobyl vyhlédnuté území. Zdálo se, že mu přítomnost jeho manželky vůbec nevadí a zcela bezostyšně šel za svým cílem. Vůbec nešetřil její pověst a Synoveju, která byla jejich hostem, nutil, aby snášela jeho nestoudné návrhy a odrážela jeho ataky. To v Anně muselo vyvolat vlnu odporu.

V Synoveji se všechno vzepřelo. Nemínila se stát obětí jeho chlípných choutek a ani na okamžik mu dovolit, aby si myslel, že se pro něj stane jednou z dalších ochotných kratochvílí. Rázem zmařila jeho troufalé řeči a obratně odpověděla tak, že zatáhla do bitvy i Annu. „Není třeba, abyste mi projevoval takovou milost, pane. I když vidím, že hodnotíte mou krásu podle těch nejvyšších měřítek, vím, že nesahám ani po kotníky Anně, která svým leskem zastíní i slunce.”

Alexej se nepřátelsky podíval na zamračenou manželku a pokusil se o úsměv. „Ale samozřejmě,” odpověděl s předstíraným zápalem a pokusil se být trochu blahosklonnější. „Řekl bych, že je jako drahokam, který je až příliš na dosah.”

„Někdy,” prohodila Anna ledovým tónem a sotva pohybovala úzkými rty, „se vzácný drahokam přehlédne, když oko upoutá mnohem barevnější, ale zato bezcennější cetka.”

Ivan poodstoupil od okna, kde stál jako stín, a vrhl na Synoveju dlouhý pátravý pohled, který zcela jistě nebyl výrazem obdivu. „Překvapilo mě, hraběnko, že jste uznala za vhodné obléci si oděv naší domoviny. Myslel jsem, že k němu chováte nechuť.”

„Naopak,” odpověděla Synoveja opatrně. Moc dobře už poznala, jak rád ponižuje každého, kdo podle jeho mínění není nijak zvlášť důležitý. „Prostě jsem nechtěla, aby takový drahocenný poklad utrpěl cestováním.”

„Ale jistě, na cestu jste se oblékla do mnohem méně výstředních šatů,” popíchl ji Ivan. Vychutnával si moc, kterou mu na tomto místě dodávala Annina zášť vůči té dívce. Klidně se mohl mstít, a zároveň být světcem v očích kněžny.

Alexej se musel Synoveje zastat. Dobře vnímal nepřátelství, kterému padla za kořist. Nepokládal za důležité, že jeho zvláštní záliby zavinilo v první řadě nenávistné smýšlení jeho manželky. Většinou si Anniných špatných nálad nevšímal a do jejího lože vstupoval jen tehdy, když nebylo na obzoru žádné jiné rozptýlení. Jako většina žen i ona těžko odolávala jeho vášnivému chtíči, ale její sklon k sekýrování ho obvykle brzo vyhnal z domu vyhledávat nová teritoria.

„Naštěstí je Synoveja hodně zcestovalá. Jsem si jist, že kdyby takový oděv oblékla v Anglii, stala by se terčem různých závistivých i kritických pohledů. Jak už jasně ukázala, zná dobře zvyky obou zemí a umí se pohybovat stejně ladně v sarafánu jako v příšerně upnutých krejzlících.” Potom se otočil přímo k Synoveji. „Líbí se mi, jak umíte být rozmanitá, má drahá. Jste dost mladá, a proto si můžete dovolit různé změny.”

Anna zaťala zuby, když se na ni manžel podíval, a pokusila se o úsměv. Dovádělo ji k šílenství, když viděla, jak vyzývavě zvedl černé obočí. Jestli zase nezmizí z domu jako obvykle v pozdních nočních hodinách, slibovala si, že mu vyčiní, jak jí bezostyšně předhodil mládí jejich svěřenkyně.

Sluha Boris vstoupil do místnosti a oznámil, že na počest hostů se podává jídlo. Hned poté se vzdálil a Anna se obrátila k Ivanovi a Synoveji. „Jsem si jistá, že jste oba vyhládlí a bezpochyby vyčerpaní po setkání s těmi strašlivými lupiči.” Nevšímala si Alexejova překvapeného pohledu a pokračovala s pečlivě předstíranou péčí. Nemohla se dočkat, až bude moci vmést manželovi v soukromí jejich pokojů do tváře svou výtku, a snažilase připravit si půdu, aby se jich mohla rychle zbavit. „Budu mít na paměti, že jste nesmírně unaveni, a nebudu vás zdržovat příliš dlouho svým povídáním.”

Pokynula jim, že nadešla chvíle ochutnat přichystané lahůdky, a zamířila do jídelny. Přes rameno varovně sledovala svého muže, který šel těsně za Synovejou a zblízka pozoroval ladně se pohybující boky mladé ženy.

Na kulatém stolku byly připraveny pochoutky z kaviáru, šunky, rybiček, klobáska z libového vepřového masa a jiné vybrané dobroty, které se obvykle podávaly před hlavním chodem. Alexej prošel těsně kolem dívky, aby se mohl nadýchnout jemné omamné vůně jejích anglických fialek, jež se kolem ní šířila, a stoupl si vedle své ženy. Boris položil na stůl pletený košík s krajíčky čerstvě upečeného chleba. Mužům podal vodku a dámám jemnější třešňové šery. Alexej přijal od manželky krajíček chleba s poctivou porcí kaviáru, se sklenkou v ruce poodstoupil stranou a obrátil se ke své nové svěřenkyni. „Jak to bylo s těmi lupiči, Synovejo? To chcete říct, že vás obtěžovali během cesty nějací odrodilci?”

Synoveja otevřela ústa, aby mu odpověděla, ale Anna ji rychle přerušila se svou vlastní verzí. „Je to krvavý příběh o mordech a násilí.” Kněžna zatřásla lítostivě hlavou a dlouze, utrápeně si vzdychla. „Ubohý Ivan měl štěstí, že vyvázl s holým životem. A pokud jde o drahou Synoveju, je naprosto nevhodné ptát se jí, co po ní ten příšerný lupič chtěl, když ji popadl a ujížděl s ní do lesa… “

Synoveja na ni zůstala užasle koukat. Cítila se jejím výkladem zaskočená. Annin rezervovaný úsměv byl sice vlídný, ale její tvrdé šedé oči Synoveju probodávaly a otevřeně vyjadřovaly zlo, které svou narážkou zamýšlela. Synoveji bylo jasné, proč to udělala. Nejenže ji chtěla uvést do rozpaků a zahanbit, ale snažila se předejít tomu,

aby se její manžel pokusil svést další nevinnou pannu. Synoveji ani za mák nezáleželo na Alexejových úmyslech, ale rozhodně si nepřála, aby bylo její jméno pošpiněno zlem, které páchá někdo jiný.

Alexej se díval z jedné ženy na druhou. Slova manželky ho viditelně zaskočila. „Co to má znamenat? Ti lotři vás obtěžovali, drahé dítě?”

„Myslím, že někdo ten příběh překroutil, pane,” odpověděla Synoveja s obratností, o které ani netušila, že je jí schopná. Zlostně šlehla po Ivanovi, jemuž dávala vinu za šíření klepů, a snažila se o vysvětlení. „Vůbec není třeba dělat si starosti. Před únosem mě v pravou chvíli zachránil velitel husarů Jeho Veličenstva. Kdyby tu byl plukovník Rycroft, jistě by vám má slova potvrdil. Bezpochyby o tom bude informovat i cara.”

Alexej se opřel v křesle a bylo vidět, že se mu ulevilo. I když se pokládal za dvorného, vždy se pyšnil tím, že si dává velký pozor, aby se vyvaroval nepříjemným nemocem spojeným s jeho nevázaným způsobem života. Jeho otec trpěl pohlavními bombami, a nakonec uprostřed mučivých bolestí a halucinací ukončil dobrovolně svůj život. Dodnes Alexeje pronásledovala vzpomínka na otcův divoký zmučený pohled, který mu pronikal až do morku kostí. Ta hrůza ho natolik ochromila, že jako mladý muž si slavnostně přísahal, že se nikdy nestane obětí tak strašlivě zhoubné nákazy. Proto bylo pohodlnější a bezpečnější pronikat mezi měkká stehna čisté panny a těšit se z rozkoše, kterou mu poskytovala, dokud ho neznudila a nevydal se hledat nové rozptýlení.

„A co ten plukovník?” otočil se Alexej k tmavovlasé krásce. „To byl on, kdo vás doprovodil sem k nám?”

„Tím úkolem Jeho Veličenstvo pověřilo kapitána Někrasova,” vysvětlila mu Synoveja. „Ten mul zo mi ve skutečnosti přišel na pomoc, je Angličan ve službách cara. Nedaleko od místa přepadení velel cvičným manévrům, a když objevil můj kočár a zjistil, že nás přepadli lupiči, spolu se svými muži zahnal ty lotry na

útěk.”

„Angličan!” vykřikla Anna zděšená představou, že nějaký cizinec může zastávat v Rusku tak vysoký post. „Co si můj bratranec myslí, přijmout za důstojníka carského vojska Angličana? Nebo je to spíš dílo jeho otce? Patriarcha Filaret zaplaví město cizími žoldáky a všechny nás nechá klidně pozabíjet ve spánku!”

„Má drahá, jak můžete takhle mluvit o dobrém patriarchovi?” pokáral ji výsměšně Alexej.

„Ivan by vám to řekl! Metropolita Filaret uplatňuje své mocenské spády prostřednictvím svého syna. Jeho ctižádost přesahuje hranice povinností patriarchy. Je to tak! Kdyby ho Boris Godunov nedonutil stát se mnichem, aby zachránil vlastní carství, seděl by patriarcha na trůně místo svého syna.”

Alexej se podíval zamračeně na kněze, který se s velikou chutí oddával jídlu. „Takové řeči jsou nebezpečné, Anno, a vy víte stejně dobře jako já, že Jeho Veličenstvo ve skutečnosti nechce vládnout Rusi, aniž by mu jeho otec radil. Jeho jednání s Polskem o míru neměla vést jenom k uzavření příměří, ale i k propuštění Filareta z vězení. Pravda, ta dohoda nás stála hodně ruských měst a vesnic, ale myslím, že byla cenná a užitečná. Patriarcha Filaret Nikitič je moudrý muž, který umí správně rozhodovat ve prospěch naší země. Pokud sem povolal cizince, aby pomáhali udržet v zemi mír a vyškolili naše oddíly, nevidím žádnou chybu v tom, že ten muž chce posílit možnosti naší obrany. To je naprosto nutná věc!”

„Co to říkáte, Alexeji? Tenhle plukovník Rycroft je Angličan!” Anna se tvářila vyděšeně. Jak může její manžel s klidem přijmout něco takového?

Synoveja spěchala na plukovníkovu obranu. Nevěděla, proč se cítí uražená i za něj. „Ten lotr Ladislav podceňoval schopnosti carových mužů, dokud se neobjevil plukovník Rycroft a nepostavil se jeho tlupě. Potom se nestačil divit, když viděl, jak se všichni kácejí k zemi pod tíhou plukovníkova meče. Já si toho Angličana i jeho schopností velice cením, protože kdyby nebylo jeho, nemohla bych si teď užívat klidu a bezpečí vašeho domu.”

Anna si při jejích slovech v duchu odfrkla a prohodila: „Samozřejmě, má drahá, že vy jste za to vděčná. Vaše matka byla koneckonců Angličanka, ale ostatní bojariny by se chovaly mnohem rezervovaněji, pokud by šlo o cizince.” Ústa se jí zkřivila rádoby lišáckým úsměvem. „Zřejmě vám plukovník připadal přitažlivý.”

„Ani moc ne,” odpověděla Synoveja stroze. Dotklo se jí, jak Anna naznačovala, že oceňuje kvalitu mužů jen podle jejich zjevu. „Abych pravdu řekla, kapitán Někrasov je mnohem pohlednější, ale nevládne mečem tak odvážně. Moc si cením kapitánovy přítomnosti, ale nedostal příležitost, aby mě zachránil.”

„Taková šťastná náhoda mohla být boží prozřetelností, pokud průběh děje neměla v otěžích nějaká jiná pádnější ruka,” popíchla ji Anna. „Byla to nesmírně šťastná náhoda, že ten Angličan byl dostatečně blízko, aby vám mohl přijít na pomoc.” Lstivě se usmála. „A jak říkáte, v nejvyšší čas. Možná jenom čekal, aby si vysloužil vaše uznání za hrdinský čin.”

Synoveju zachvátil vztek. „Vzhledem k tomu, jakému nebezpečí se ten muž vystavil, nevidím žádný důvod domnívat se, že by přepadení využil, aby z toho měl prospěch. To je nemyslitelné. Málem obětoval na mou záchranu to nejcennější, co člověk má. A já jsem nesmírně vděčná, že jsem těm lumpům unikla bez pohromy a že to plukovník Rycroft přežil.”

Anna se podívala na Ivana, který si právě cpal do úst omeletu naplněnou kaviárem s takovou nenasytností, že si člověk musel položit otázku, jestli se nehodlá po několik následujících dní oddat půstu. „Jak to vidíte vy, pane

Voronský?”

Jeho korálkovité oči zamrkaly překvapením a rychle se obrátil ke kněžně. Potom si uvědomil, že čeká na odpověď. Rychle začal pohybovat čelistmi, aby zpracoval tu obrovskou masu jídla v listech. Namáhavě polkl a

celé to spláchl pořádným douškem vodky. Podíval se směrem k Synoveji a viděl, že se na něj tázavě divá. Hřbetem ruky si otřel ústa, odkašlal si a výjimečně promluvil na obranu Synoveje, protože věděl, že by ho mohla označit za lháře, kdyby se odvážil její slova popřít. „Bylo to přesně tak, jak řekla hraběnka.” Všiml si rozladěného záblesku šedých očí a spěchal kněžnu uchlácholit. „Ale nikdo z nás nemůže odhadnout, co se v srdci toho Angličana skrývá. S těmi zloději nakládal poněkud surově.”

„Cože?” Synoveja nechtěla věřit vlastním uším! „Pane! Vy naznačujete, že plukovník Rycroft se k nim měl chovat jako k nezbedným dětem a plácnout je přes ruku? Nebo snad vyčkávat s útokem, až nás všechny pozabíjejí? Podle toho, co jsem slyšela, zlodějské bandy, jako je ta Ladislavova, projevují ke svým obětem velice málo soucitu. Unášejí a vraždí, ať se jedná o obyčejného člověka nebo o šlechtice. Říkám vám, že jsme měli štěstí, když jsme z toho unikli živí! A jsem si jistá, že vy nezapomenete na chamtivého Petrova, který vám hrozil strašlivou odplatou, pokud mu nedáte všechny peníze.”

Ivan souhlasně přikývl. Viděl v tom příležitost, jak v očích své dobroditelky ještě víc stoupnout. „Choval se násilnicky, to je pravda. Ten obrovský lotr by se vůbec nerozpakoval připravit mě o život.”

Alexej se na duchovního škodolibě usmál. „Nevidím žádné jizvy z vaší potyčky, Ivane. Zdá se, že se těšíte vynikajícímu zdraví a máte skvělou chuť k jídlu. Troufám si říci, že nás ještě dlouho budete oblažovat svou přítomností u stolu.”

Ivanovy tváře zrudly, neboť pochopil jeho narážku. Kníže ho s oblibou zesměšňoval, možná i proto, že oba dobře věděli, kdo nad ním drží ochrannou ruku. Těšit se Annině přízni mělo pochopitelně své výhody. Díky ní se nemusel bát žádného trestu a mohl se chovat nadutě a arogantně. Před knížetem to nedával najevo ani ho tím nepopichoval. V tu chvíli to ale byla příliš lákavá představa, které mohl stěží odolat. Na úzkých rtech se mu objevil povýšený úsměv. „Jak to vypadá, kníže, budete mě teď vídat ještě častěji.”

„Ach?” Alexejovo temné obočí se hrozivě stáhlo, když čekal na vysvětlení.

„Kněžna velice rozumně přikázala, aby vaše svěřenkyně dostávala denně hodiny výuky.”

„Prosím?” uniklo nechtěně ze Synovejiných rtů. Otočila se ke kněžně, zděšená Ivanovým prohlášením. „Snad nechcete říct, že j ste pověřila tohohle… toho…”

„Hraběnko Synovejo!” okřikla ji Anna ostře a zastavila vodopád slov, který užuž hrozil vyřinout se ze rtů užaslé dívky. „Ovládejte se!”

Synoveja se stáhla do naprostého mlčení. Neodvažovala se už nic říct, protože byla velmi rozčilená. Takovou situaci nevydrží mlčky snášet dlouho. V duchu zoufale hledala nějakou únikovou cestu. Věděla, že nesnese ve své blízkosti Ivana každý den. Jejich společná cesta do Moskvy ji o tom dostatečně přesvědčila!

Anna si ji prohlížela odměřeně a chladně. „Je dobře, že vás ke mně poslali na vychování, Synovejo,” poznamenala blahosklonně. „Váš otec vás nepochybně velmi rozmazlil a osvojila jste si některé nevhodné návyky. To pochopitelně přestane. Nemíním vám trpět neomalené způsoby. ani žádné odmlouvání. Jste-li dost chytrá, má drahá, rychle se naučíte držet tyto sklony na uzdě. Rozuměla jste mi?”

Synoveja pochopila, že kdyby dala najevo jakýkoli projev nesouhlasu, okamžitě by ji označili za hašteřivou. Kněžna ji dostatečně varovala, aby nepronášela své názory, takže nemohla na svou obranu vůbec nic říct. Ale vřelo to v ní dál.

Ivan byl potěšen a sám se sebou spokojen, když viděl, jak kněžna hraběnku usadila. Zasloužila si, aby ji někdo zkrotil. Hořel dychtivostí, aby také přiložil polínko do ohně, v němž se škvířila nešťastná oběť. „Mohu vás ubezpečit, že budu postupovat s nejvyšší důkladností, kněžno. Horlivě se budu snažit její způsoby vytříbit.”

Zdálo se, že Alexeje taková vyhlídka bolestivě ranila. „To je snad nějaký žert, Anno. Synoveja nepotřebuje žádnou další výchovu. Z toho, co jsem slyšel, ji vzdělávali nejvěhlasnější učitelé v této zemi i z ciziny, stejně jako mě. Nemůžeš ji přece dál trápit.”

„To děvče potřebuje poučit ve věcech společenské etikety,” pronesla Anna zarputilým tónem, který nesnesl odporu.

„To je teda pěkná otrava!” odfrkl si její manžel. Odložil sklenku, zamračeně se k ní otočil zády a bez jediné omluvy nebo vysvětlení zamířil ke dveřím, které otevřel dokořán.

„Kam jdete?” zeptala se Anna, která cítila, že zřejmě i tento večer přijde o jeho společnost.

„Ven!” Kníže Alexej se zastavil v hale a s rukama v bok zařval na sluhu: „Borisi!”

Vzápětí se ozvaly rychlé kroky a objevil se bělovlasý muž, který sotva popadal dech. „Tady jsem, pane.”

Alexej křičel dál: „Spěchej do stájí a řekni Orlovovi, aby mi připravil drožku s nejrychlejšími koňmi. Dnes večer pojedu ven.”

„Ihned, pane?”

„Cožpak bych tě tak honil, kdybych chtěl čekat, až se naši hosté navečeří?” opáčil Alexej ostře. „Samozřejmě že ihned!” „Jak si přejete, pane.”

Synoveja se podívala na Annu, která strnule hleděla k místu, kde ještě před malým okamžikem manžel stál. Její obvykle bledé tváře znachověly. Kromě nepatrného škubání v koutku levého oka stála jako solný sloup.

Ani Ivan už se neodvážil pronést další poznámku. Brzy se podávala večeře a zbylí stolovníci ji v nastalé atmosféře přetrpěli téměř mlčky. Synoveja byla naprosto zděšená představou, že se Ivan stane jejím učitelem. Jindy by si vychutnala každý chod, a zvláště pečeného tetřívka s klikvovou omáčkou, jenž jí teď připadal úplně

bez chuti, stejně jako pečivo plněné chřestem vařeným v páře a polité sýrovou omáčkou. Ivan se rozplýval nad Jelizavetiným kuchařským uměním. Každé sousto hltal se stejnou chutí a uváděl v úžas Synoveju, která ho při jídle ohromeně pozorovala. Zdálo se jí nepochopitelné, jak jeho hubené tělo může pojmout takové množství

jídla.

Když večeře skončila, oba hosté odešli do svých pokojů. Kněžně Anně nezbylo než se odebrat do komnat, které sdílela tak vzácně společně s Alexejem. I jejich hádky byly snesitelnější než prázdnota, která ji vítala, a divoké představy, které se jí honily hlavou, jak se její manžel utěšuje v náručí jiné ženy.

Noc připadala Synoveji stejně děsivá jako předchozí cestování. V dusných čtyřech stěnách ložnice nenalézala nic, co by zmírnilo její obavy. Věděla, že následující dny a týdny pro ni budou utrpením. Ivanovi bude určitě dělat nesmírnou radost, když bude moci dráždit její temperament. A jak bude moci pro všechno na světě zůstat za tak krutých podmínek klidná? Bude poražená ještě dřív, než vůbec vytáhne do boje!

Synoveja padla únavou do postele. Nemohla usnout a hlavou se jí honily zmatené myšlenky. Až teprve ve chvíli, kdy se zatoulaly k plukovníku Rycroftovi a k okamžiku, kdy ji pevně tiskl ke svému hladkému mokrému tělu, se jí konečně podařilo upadnout do klidného spánku.

Horko, které nepolevilo ani v noci, bylo nesnesitelné. Svíralo krajinu v pevném objetí, dokud ranní slunce nezvedlo nad obzor svou hořící tvář a nerozlilo své paprsky daleko do údolí a kopců, které se rozkládaly kolem celého města. I v tuto časnou ranní hodinu jako by se prašné cesty vlnily v záři rozžhaveného nebeského tělesa a ti, kdo mohli, hledali úkryt, kde se dalo, ať už na velkých farnostech nebo ve stínu usychajících stromů, které bojovaly o přežití.

I přes neúnavné horko, které sálalo celým domem, Ali vstala z úzkého lůžka osvěžená po dlouhém klidném spánku. Umyla se, učesala a oblékla. Potom začala vybalovat své věci, dokud konečně nezaslechla z vedlejšího pokoje zvuky. Krátce zaklepala na dveře a s úsměvem na tváři vešla do pokoje. Ve dveřích se ale zarazila. Synoveja seděla na posteli, loket opřený o koleno, a nepřítomně hleděla z okna. Bylo vidět, že je velmi smutná. Ali jí položila ruku účastně na útlou paži. Myslela si, že zná příčinu hraběnčina žalu. „Ovečko moje, stýská se vám po tatínkovi, viďte?”

Přestože se Synoveja pokusila o úsměv, slzy, které se jí nahrnuly do očí, ji zradily. S vážným výrazem si povzdechla. „Kdybych byla moudřejší, Ali, snažila bych se ze všech sil najít si muže, ještě když byl tatínek naživu. Potom bych nemusela být tady a podřizovat se diktátu cizích lidí.”

Služebná vycítila, že něco není v pořádku. Za dlouhá léta, které své paní sloužila, znala všechny její nálady. „Ovečko moje, Taraslovovi se k vám nechovají hezky?”

Synoveja se neodvážila prozradit služebné pravý důvod svých obav. Ali byla příliš věrná, aby ji nechaly klidnou chlípné špehování a zhýralé chování knížete. Stejně tak by se Ali nesmířila s tím, že kněžna pověřila Ivana, aby dělal její paní vychovatele. Tuto skutečnost se jí ale nepodaří před Ali zatajit, protože se stane součástí každodenního života.

„Mýlila jsem se, Ali, když jsem si myslela, že se Ivana brzy zbavíme,” prohlásila opatrně. Viděla, jak se dobrotivá žena podezíravě zamračila. Pokrčila trochu rameny a dala jí vysvětlení. „Po dobu mého pobytu tady, mě bude vyučovat. Anna tak rozhodla.”

„Neříkejte!” Drobná žena si dala ruce v bok a opovržlivě si odfrkla. „A co vás chce ten chudinka učit? Jak zatajit před levačkou, co dělá pravačka? No tohle!” Znechuceně zavrtěla hlavou. „Cítila jsem to v kostech, že to s ním nebude jen tak. Pod kněžským hávem mu chybí milosrdné srdce, tak je to!”

„My ale musíme snášet jeho přítomnost mlčky, Ali, abychom nedráždily kněžnu. Obávám se, že toho mužíka zbožňuje.” Synoveja se podívala na služebnou, která měla tázavě zvedlé obočí. „Rozumíš?”

„Ano, chápu, drahoušku. Ale stejně, co si o sobě kněžna myslí, že vám přidělila učitele? A k tomu takového! Přemýšlím, jestli byla vůbec při smyslech.”

„Třeba přijdeme na to, co v něm Anna vidí. Do té doby jí ale nesmíme zavdat příčinu, aby nás mohla plísnit. Budu se snažit ze všech sil vzít všechen rozum do hrsti a neříct Ivanovi nahlas, co si o něm myslím.” Synoveja zvedla čtverácky koutky úst, když ji něco napadlo. „Myslím, že zůstanu pár dní ve svém pokoji, než začne má výuka.”

V očích jí šlehl nezbedný plamínek, když významně zvedla obočí a podívala se na služebnou, která pochopila její záměr a potěšené se uchechtla. „Moje řeč, drahoušku! Zasloužíte si to, po té dlouhé cestě z Nižného Novgorodu v takovém vedru. A navíc po tom přepadení! Divím se, že jste to přežila ve zdraví.”

A tak obě ženy začaly spřádat plány, jak obelstít kněžnu Annu, alespoň pro ten den. Když bylo jisté, že už je dům na nohou a všichni spěchají, aby splnili každé Annino přání, poslala Synoveja dolů svou irskou služebnou s omluvou, že ji bolí hlava a nebude v jejích silách věnovat pozornost Ivanově výuce.

Nebyla to úplná lež, protože pokaždé, když byla nucena porouchat Ivanovy názory, skutečně ji z toho rozbolela hlava. Byla si jistá, že ji bude stát hodně sil, aby přežila jeho denní kázání, a proto usoudila, že potřebuje nějaký čas, aby se duševně připravila. Ze všeho nejvíc se obávala, že se jí nepodaří udržet svou bouřlivou povahu pevně na uzdě, a pak ji Anna hrubě pokárá, jestliže se dostane s tím mužem do přímého sporu. Prozíravější byl prozatímní ústup ze scény - ať si ta druhá žena klidně pochybuje - než se vrhnout rovnýma nohama do katastrofy. S předstíranou účastí přednesla Ali kněžně Synovejinu omluvu a vysvětlila jí, že cesta byla pro její paní příliš namáhavá a náročná a že jí bude trvat tak den dva, než se zcela zotaví. Anna buď musela omluvu přijmout, nebo ji vzít jako otevřenou výzvu a obvinit Synoveju ze lži. Velmi ji lákalo jít přímo do pokojů své svěřenkyně a udeřit na ni, jenom aby si dokázala svou autoritu. Řekla si ale, že bude lepší, když ji nechá být a vyčká alespoň den. Potom se uvidí, jak se děvče bude chovat. Anna se spokojené usmála. Byl by skutečně zázrak, kdyby ta dívka vydržela zavřená v pokojích po celý dlouhý den.

Synoveja ukrytá ve své ložnici si ani neuvědomovala, jak těsně unikla výslechu kněžny Anny. Kolem poledne si ale začala klást otázku, jestli udělala správně, když se chtěla vyhnout Ivanovým lekcím za cenu takového nepohodlí. Nevěděla, jestli to byl něčí zlý úmysl nebo náhoda, že pro ni vybrali právě tyto pokoje, ale byla přesvědčena, že v tuto denní dobu nejsou v celém domě rozpálenější místnosti než ty její. Slunce bylo přímo nad hlavou a v jejích pokojích, které byly umístěny v západní části domu a byly vystaveny odpolednímu žáru, bylo jako v peci. V zimě tam bylo možná příjemně, ale pod krutými spalujícími paprsky letního slunce se tam nedalo vydržet.

Když tak Synoveja zvažovala své možnosti, uvědomila si, že nemá příliš na výběr. Nemohla opustit pokoj, aniž by se vystavila výslechu nebo výtkám, a takové potěšení nechtěla kněžně dopřát. Lepší bylo vyrovnat se s horkem. Lenošila v tenké košili, po chvíli zvlhlé potem, jenž jí stékal po celém těle. Ali otevřela dokořán všechna okna, aby mohl dovnitř vniknout teplý svěží vánek, ale horko stále nepolevovalo. Služebná chtěla pomoci své paní překonat nesnesitelné horko a vydala se do kuchyně požádat Jelizavetu, aby jí přinesla ze sklepa trochu ledu, který tam schovávali z minulé zimy. Vzala nahoru pořádný kus, který rozdrtila na malé kousky a zabalila je do lněného ručníku. Potom ručník podala své paní. Synoveja slastně vzdychala pod chladivým dotekem tajícího ledu, který po sobě zanechával mokré stopy na kůži.

Nemohla déle vydržet v dusném pokoji a opřela se o parapet okna, před nímž na ulici stál strom, jehož koruna poskytovala stín a Synoveji soukromí před pouličním ruchem. Posadila se s nohama zkříženýma na římsu a líně si přejížděla vlhkým ručníkem po pažích. Pozorovala procházející chodce, kteří spěchali, aby se dostali co nejdříve do stínu. Ani je nenapadlo podívat se nahoru a brzy zmizeli z dohledu, zanechávajíce ulici zcela liduprázdnou.

Synoveja si opřela hlavu o okenní rám, položila si ručník na zátylek a zavřela oči. V myšlenkách se vrátila zpátky domů. Ponořila se do uklidňujícího snění a téměř cítila vánek, který jako by přicházel od řeky blízko Nižného Novgorodu. Dokonce měla pocit, že slyší dusot koňských kopyt, když si vybavila, jak její otec nesčetněkrát přijížděl po cestě k jejich domu a ona mu vybíhala naproti. V paměti se jí podrobně vybavilo i důvěrně známé vrzání sedla, jak sesedal z koně. Jejím vzpomínkám ale něco chybělo, protože měla pocit, že neslyšela jemný cinkot zvonků, které vždy ohlašovaly jeho návrat. Otec ctil zvyk ruských bojarů - okrášlit své koně stříbrnými zvonečky, korálky a různými ozdůbkami, které měly už zdálky ohlašovat, že přijíždějí.

Synoveju náhle vytrhl ze snění tlumený klapot podpatků na kamenné ulici. Ty kroky zcela jistě nepatřily jejímu otci. Uvědomila si, že se nechala unést svými představami. Otevřela oči, naklonila hlavu na stranu a snažila se prohlédnout skrz větve, aby viděla, kdo jde po ulici. Na okamžik se jí zdálo, že tam nikdo není, ale když se podívala na cestu vedoucí k hlavním dveřím domu Taraslovových, uviděla, jak si po ní vykračuje vysoký muž v koženém kabátci a hnědých vysokých botách, do nichž má zastrčeny úzké žlutohnědé kalhoty. Košili bílou jako sníh s širokým zašpičatělým límcem měl vzhledem k horku rozhalenou. Kvůli klobouku s širokou krempou, který měl na hlavě, mu neviděla do tváře. Měl vznosné držení těla a vykračoval si rázně vojenským krokem, což ji mátlo. Neuměla si představit Nikolaje Někrasova nebo kohokoli jiného stejné hodnosti, že by nosil tak smělý evropský oděv. Byl elegantně oblečen jako kavalerista, který opovrhuje uniformou obyčejných pěšáků. Přesto ve srovnání s dlouhým kaftanem, který mužům zakrýval tělo ke kotníkům, byly jeho kalhoty nestydatě přiléhavé. Vzezření toho muže ji mnohem víc připomínalo anglického kavalíra než ruského.

Synoveja vydechla překvapením, když si uvědomila, kdo k nim přichází. V dychtivé touze zjistit pravdu se opatrně naklonila a pozorně se snažila prohlédnout hustými větvemi stromu. Téměř vyjekla, když se její podezření potvrdilo. U sloupu u vchodu stálo přivázané zvíře, o němž Synoveja věděla, že na něj nikdy nezapomene. Divoká jízda lesem na hřbetu splašeného hřebce v ní zanechala tak silné dojmy, že alespoň na nějaký čas bude přistupovat k takovým koním s velkou opatrností. Vysoký kůň, kdysi Ladislavova pýcha, zářil a bylo na něm vidět, že nový pán o něj řádně pečuje.

K pochybnostem, proč plukovník Rycroft vlastně přijel, se přidalo strašlivé podezření. Co když jí přijel udělat ostudu? Co když se chce pomstít, protože mu ujela, aniž by mu dovolila, aby se o ni ucházel? Jestliže přijel se špatnými úmysly, řekne to všechno kněžně Anně?

Třeba o něm příliš pochybuje a nedává mu možnost, aby dokázal, že je kavalír? Ocitl se koneckonců v situaci, kdy si ji klidně mohl vzít násilím, ale dokázal se ovládnout.

Synoveja se snažila zůstat klidná. Plukovníkova přítomnost znamenala alespoň určité rozptýlení a vytržení ze strašlivé nudy, kterou musela v rozpáleném vězení snášet. Bylo by poněkud hloupé upadat do hysterie nebo zalézat do díry jako vystrašený králík jenom proto, že plukovník se odvážil přijít do domu Taraslovových.

Slušné vychování jí nedovolovalo projevit radost z jeho návštěvy a přikazovalo držet se zpátky. Rychle se narovnala. Byla ráda, že se může v soukromí těšit z toho, co vidí. Bylo lepší prohlížet si plukovníka v klidu. Znovu si vybavila, jak ho viděla úplně nahého a nechala svůj pohled klouzat po jeho těle se zvědavou důkladností. Ani si neuvědomovala, jak se jí rozzářily oči.

V duchu litovala, že ten muž není pohlednější, když má tak dokonale stavěné tělo. Přejela pohledem jeho dlouhé svalnaté nohy, které vyčuhovaly z vysokých bot. Upnuté kalhoty prozrazovaly každičký detail jeho boků a svalnatých hýždí a obrysy jeho mužství byly pod látkou mnohem viditelnější a zřetelnější. A poutaly pozornost nevinné dívky, která si s uzarděním připomněla okamžiky, kdy vystoupil z bazénu.

Synoveja se rozpačitě uchichtla, když si uvědomila, kam se to tak zvědavě dívá. Potom se rychle ovládla, protože si vzpomněla, že někde blízko je Ali. Bázlivě se ušklíbla a opatrně se rozhlížela, kde by její služebná mohla být. Ulevilo se jí, když zjistila, že Ali odešla z pokoje a nestala se svědkem jejího podivného chování.

Dveře do domu se otevřely a Synoveja, která toužila slyšet, co plukovník říká, se naklonila, jak nejdál to šlo. Hořela zvědavostí, aby se dozvěděla, co ho přivedlo do domu Taraslovových, a doufala, že ji nezklame a nezachová se jako hrubián.

„Dobrý den,” pozdravil a zastrčil si klobouk pod paži. „Po-žalsta.” Když se zdvořile omluvil, opatrně začal vyslovovat slabiky. „ Ga - va - ri - tě li vy po - an - glij - ski?”

Synoveja se celá schoulila. Následovala dlouhá odmlka, plukovník stále čekal. Napadlo ji, že Boris, který mu nerozuměl ani slovo, šel pro svou paní. Anna uměla anglicky.

„Mohu vám nějak pomoci, pane?” zeptala se Anna, která se objevila ve dveřích.

Plukovník Rycroft se široce rozmáchl kloboukem v obřadné úkloně. „Kněžna Taraslovna, předpokládám?” „To jsem já. Co si přejete?”

„Laskavost, když vám to nebude vadit,” odpověděl Tyrone a omluvně se usmál. „Jsem ještě velmi krátce ve vaší zemi a moje ruština je velmi chabá. Zřejmě jsem vašeho sluhu trochu zmátl. Odpusťte mi to vyrušení, ale jsem plukovník Rycroft, velitel Třetího regimentu carských husarů Jeho Veličenstva. Měl jsem to štěstí, že jsem mohl pomoci hraběnce Zenkovně, když cestovala do Moskvy. Rád bych s ní promluvil pár slov.”

„Obávám se, že to nebude možné, plukovníku,” odpověděla Anna odměřeně. „Hraběnka Zenkovna se dnes necítí dobře a nemůže přijímat žádné návštěvy. Odpočívá ve svých komnatách a může k ní jenom její služebná.”

„Potom bych snad mohl přijít zítra,” navrhl Tyrone.

„Máte důvod ji obtěžovat?” Tón Annina hlasu byl ledový.

„Jeden z mých mužů našel brož a myslíme si, že patří hraběnce. Rád bych se jí na to zeptal, když dovolíte.”

Anna natáhla útlou bílou ruku. „Jestli si přejete, plukovníku, postarám se, aby jí brož hned odnesli nahoru.”

Tyrone jí podal šperk, a když se kněžna chystala zavřít dveře, pokročil kupředu a strčil mezi ně špičku své boty. Anna polkla nad jeho neuvěřitelnou troufalostí a potom se na něj překvapeně podívala. Přemýšlela, jestli se nemá dát do křiku.

Tyrone se usmál a vysvětlil své jednání. „Kdyby vám to nevadilo, kněžno Taraslovno, počkal bych si na odpověď. Chápejte, jestli brož hraběnce Zenkovně nepatří, měl bych ji vrátit tomu muži, který ji našel.” „Když na tom trváte,” odpověděla Anna ledově. „Musím,” ujistil ji prostě.

„Tak tu počkejte,” odsekla. „Pošlu vám sem její služebnou. Ta žena určitě pozná, jestli je to brož její paní.” Anna významně sklopila oči k jeho botám a varovně zvedla obočí. „Boris vám potom otevře.”

Tyrone pokývl souhlasně hlavou a ustoupil o několik kroků dozadu. Zatímco čekal, nasadil si klobouk znovu na hlavu a poodešel do stínu stromu, jehož větve sahaly až k oknům Synovejiny ložnice.

Synoveja zatajila dech a přitiskla se k okennímu rámu, když se Tyrone zastavil přímo pod jejím oknem. Neodvažovala se ani pohnout, aby ji neobjevil. Srdce se jí divoce rozbušilo, když si představila, že by se podíval nahoru. Tenká košile, kterou měla na sobě, nebyla vůbec vhodným úborem. I když se bála naklonit se byť jen na malý okamžik dolů, aby nepřitáhla jeho pozornost, cítila, jak se jí jemné plátno lepí na potem zmáčené tělo. Jako by však skrytý instinkt toho muže varoval, že ho někdo pozoruje. Náhle zvedl hlavu a Synoveja vyjekla, když zjistila, že ji objevil. Zděšena se zmohla jenom na to, že na něj němě hleděla, zatímco Tyrone si v tom kratičkém okamžiku stačil vychutnat každičký detail její krásy. Útlé holé paže, černé vlasy vyčesané nahoru a svázané do uzlu, jemné vlhké kudrnaté pramínky, které jí splývaly po šíji, i jemnou vzdušnou látku, která těsně přiléhala k jejím krásně tvarovaným ňadrům. Na pohmožděných rtech se mu objevil ledabylý úsměv, který svědčil o tom, že mu z její krásy neunikl jediný detail. Skutečnost, že ji mohl zahlédnout, plně uspokojila jeho zvědavost a přesvědčila ho o správnosti rozhodnutí jít ji navštívit. Obraz neskonalé krásy, jenž se mu naskytl, Tyrona Rycrofta ujistil s konečnou platností o tom, že Synoveja nebyla jenom pouhý přelud.

Synoveja se rychle odtrhla od parapetu a ustoupila do bezpečné vzdálenosti od okna. Tam zůstala stát a lapala po dechu. Tváře jí hořely, ale spíš od jeho pronikavého pohledu než od dusného vzduchu, který se držel v místnosti. Srdce jí bušilo a myšlenky pádily hlavou. Co si asi o ní teď myslí? Jaké historky asi bude dávat k dobru o tom, jak se vystavovala v okně? Jako by to nestačilo v té lázni, musela se mu předvést i podruhé. Kéž by tak chtěl odjet! Zpátky do Anglie, kam patří! A už nikdy víc ji takhle neponižoval!

Dveře zaskřípěly, když je Boris otevřel dokořán. Tyrone se rychle odpoutal myšlenkami od obrazu nahoře a otočil se ke vchodu. Sundal si klobouk a snažil se, aby si co nejrychleji zchladil rozbouřenou krev. Ať už ho ten den potká cokoli, krátký pohled na hraběnku stál za tu dlouhou cestu do Annina domu s pražícím sluncem nad hlavou.

Ali vyšla přede dveře a zvědavě si vysokého muže měřila. Nedůvěřivě zkoumala jeho obličej plný modřin, než se opatrně zeptala: „Tak vy jste ten muž, který zachránil mou paní?”

„Je mi ctí, že to mohu potvrdit,” odpověděl Tyrone mile a ve tváři mu škublo bolestí, když se pokusil na stařenu usmát. Ali se zadívala na smaragdovou brož, kterou svírala v dlani, a zlehka ji přejela zahnutým prstem. „Ano, ta brož patří hraběnce Synoveji. Jakou za ni chcete odměnu?”

„Odměna nepatří mně. Našel ji na zemi jeden z mých mužů. Jestli si to tvá paní bude přát, může mu prokázat nějakou laskavost, ale teď ji s tím nechci obtěžovat. Zítra se vrátím. Možná budu mít to štěstí, abych jí tu brož předal osobně.”

„Nevidím důvod, proč byste se měl obtěžovat,” vložila se do toho ostře Anna, která se objevila ve dveřích. „Necháme poslat odměnu k vašemu regimentu.” „Ale to není žádné obtěžování,” ujistil ji Tyrone dobrosrdečně.

„Velmi rád zase hraběnku uvidím., abych se ujistil o jejím dobrém zdraví, samozřejmě.”

Zachytil kněžnin mrazivý pohled a jako by přehlédl, co jím chtěla naznačit. Hlavně že měl pohotovou výmluvu, proč se ještě vrátit.

Tyrone se podíval na irskou služebnou, která ho s úsměvem pozorovala, a v modrých očích jí hořely ohníčky. V tu chvíli si uvědomil, že získal spojence. Přes bolest, kterou pocítil, kdykoli pohnul nateklými rty plnými modřin, vykouzlil na drobnou služebnou svůj nejmilejší úsměv, přičemž odhalil zářivě bílé zuby.

„Nepotřeboval byste ta zranění ošetřit?” nabídla se ochotně Ali. Zklamaně se ohlédla, když si Anna netrpělivě odkašlala.

„Jsem si jistá, že je tu plno zkušených ranhojičů, ke kterým může zajít,” prohlásila kněžna a ani se nepokoušela skrýt před nimi své rozladění.

„Obávám se, že vaše dobroditelka tomu není příliš nakloněna,” odpověděl Tyrone a znovu se bolestně usmál. „Musím už jet, ale vyřiď své paní, že jí přeji, aby se rychle zotavila. Doufám, že zítra, až se vrátím, se bude cítit mnohem lépe.”

„Ale to jistě bude,” ujišťovala ho Ali. „Sama se o to postarám!” Tyrone vysekl kněžně další obřadnou poklonu, nasadil si klobouk a s úšklebkem vykročil ke svému koni. I když se mu nepodařilo upoutat hraběnčinu pozornost, alespoň získal podporu někoho, kdo jí je velmi blízký a může velice přispět k tomu, aby o něm mladá žena smýšlela laskavěji.

Příštího rána Synoveja neotálela ani minutu a spěchala do jídelny. Když se na vlastní kůži přesvědčila, že odpolední slunce umí vytvořit z jejích pokojů učiněné peklo, vzdala se veškerých snah předstírat, že jí není dobře. Usoudila, že Ivanova přítomnost bude snesitelnější, než se nechat upražit zaživa. Její útlé nožky vesele kmitaly pod množstvím sukní, jak radostně sbíhala ze schodů. I na Ivana Voronského začala pohlížet shovívavějšíma očima. Říkala si, že ani jeho nudné řeči nemohou být horší než dusné nepohodlí, které by byla nucena snášet sama ve svých pokojích.

Ivan už byl v jídelně, když Synoveja vběhla dovnitř s veselým úsměvem na tváři a přáním dobrého jitra. Choval se, jako by jí musel za každou cenu zabránit, aby mu zase nezmizela. Bylo vidět, že má strach, že se Synoveja dá na útěk jako dítě, jakmile ho uvidí. „Dnes dopoledne se budeme věnovat pokoře a odříkání, hraběnko,” oznámil, když ji následoval k servírovacímu stolu, kde si naložil plný talíř medových koláčků, opečených brambor a malých klobásek v omáčce z kysané smetany.

Synoveja zvedla tázavě obočí. Pochybovala, zda bude schopná přetrpět Ivanovu rozvláčnou přednášku, zvláště když to bylo téma, o němž on nemohl nic vědět. V duchu si odevzdaně povzdechla a říkala si, že mnohem lepší je být znuděná než upečená.

Vrhla pochybovačný pohled k jeho překypujícímu talíři a nemohla si odpustit otázku: „Odříkání v jakém smyslu?”

„No, můžeme začít s oblékáním,” odpověděl Ivan a opovržlivě si odfrkl. Vypadal v černém hávu velice zarputile a pyšně. Kněžskou kutnu pokládal za přiměřenou svému stavu a důležitému poslání. Synoveja ale usoudila, že by se choval stejně, i kdyby na sobě neměl vůbec nic, ale přesvědčit by se o tom v žádném případě netoužila.

Přemýšlela, co tentokrát mohl shledat na jejím oblečení závadného. Odložila talíř stranou a přehlédla se. Ráno zvolila sarafán z tyrkysového hedvábí vyšívaný kyticemi růžových květů. Dlouhý dívčí cop měla propletený stužkami v růžové a tyrkysové barvě, které tvořily čelenku, na níž byly drobné trsy květin vyšité hedvábnou nití. Byla oblečená do tradičního úboru a dostatečně zakrytá od hlavy k patě, takže vůbec nechápala, jaké může mít Ivan námitky.

„Je na mém oblečení něco špatného?” zeptala se s podrážděnou zvědavostí. „Cožpak to není vhodný oděv ruské bojariny?

„Je trochu moc křiklavý, aby se dal pokládat za skromný,” trval na svém Ivan. „Připomíná páva, pokud jste měla někdy v životě možnost nějakého vidět. Žádné skromné děvče by nemělo tak roztahovat svá naparáděná péra jako páv.”

Synoveja se zatvářila nechápavě. Neměla chuť přijmout jeho kritiku bez odporu, stejně jako by se mu postavila i Anna, i když pochybovala, že kněz by si kdy kněžnu dovolil kritizovat. Řídil se pořekadlem, čí chleba jíš, toho píseň zpívej. „Myslela jsem, že páv je rodu mužského.”

„To s tím vůbec nesouvisí!” vyštěkl Ivan rozhořčeně. „A protože jste mladá dívka, a k tomu i má žákyně, měla byste projevovat ke svému učiteli patřičnou úctu a chovat se pokorněji, jak na duchu, tak v oblékání. Car koneckonců hledá nevěstu, a kdo může tušit, jakou dívku si nakonec vybere.”

Synoveja okamžitě jeho poznámku odbyla. „S veškerou úctou k Jeho Veličenstvu si nepřeji stát se obětí pletich a žárlivosti spojených s tímto výsadním postavením. Jsem spokojená se svým životem mimo zdi carského paláce, neboť sem nesahají přísná omezení a nemusím mít strach, kdo mi dá do jídla jaký jed. Jeho Veličenstvo už hodně zakusilo, když hledalo nevěstu, ale nečekalo, že to bude tak hrozné.”

„Co tím myslíte?” Ivan se na ni upřeně zadíval a snažil se najít v tom, co říká, nějaký smysl.

Synoveja se konečně posadila ke stolu. „Marie Chlopovová byla kdysi nadějnou snoubenkou cara Michaila a vidíte, co se jí stalo.”

Ivan se také posadil a položil si před sebe vrchovatě naložený talíř. Rozhodl se svou žákyni poučit o tom, co se stane se ženou, která podlehne svodům privilegovaného postavení a neváhá uchýlit se ke lsti. „Stalo se to téměř před pěti lety. Pokud si vzpomenete na všechny okolnosti, Marie dopadla špatně, protože se snažila zatajit před carem Michailem Fjodorovičem svou nemoc. Kdyby nedostala nečekaný prudký záchvat, kdy jí šla pěna od úst přímo před Jeho Veličenstvem a jeho hosty, nikdo by její lest neodhalil. To, že pak poslal všechny Chlopovovy do vyhnanství na Sibiř, byl jen spravedlivý trest za to, jak ho chtěli ošálit.”

Synoveja zůstala na muže užasle hledět, jak málo je zasvěcen do té události. V poslední době vyšlo najevo několik dalších věcí, které očividně unikly jeho pozornosti. „Ale cožpak vy jste nic neslyšel? Metropolita Filaret krátce po svém návratu z Polska odhalil spiknutí, které zosnovali Saltykovští, aby odstranily Marii Chlopovovou a její rodinu,” poučovala ho. „Vyšlo najevo, že dali Marii do jídla nějaké dávidlo a potom podplatili několik lékařů, aby roznesli lež, že je nevyléčitelně nemocná. Filaret řekl svému synovi o jejich činu, a proto Jeho Veličenstvo nedávno zakázalo Saltykovským přístup ke dvoru a nechalo jim zabavit některé jejich pozemky.” Synoveja lhostejně pokrčila rameny. „Teď už to ubohé Marii ale není nic platné.”

Ivan byl zmaten a opatrně se pokusil namítnout: „Ale Saltykovští jsou příbuzní matky cara Michaila. Marfa by nikdy nepřipustila, aby někdo vydal takový výnos proti jejím příbuzným, obzvláště ne její syn. Určitě se mýlíte, hraběnko.”

Synoveja se na něj blahosklonně usmála. „To je důvod, proč Marfa teď tak tvrdošíjně odmítá dát svůj souhlas k sňatku svého syna s Marií Chlopovovou. Byla vzteky bez sebe, jak se zachoval k jejím příbuzným.” Synoveja obrátila pozornost krátce ke svému talíři a potom opatrně zvedla oči k ohromenému muži. I když rozum ji nabádal k opatrnosti, příležitost dát mu najevo, že její znalosti se rovnají jeho, nebo dokonce je převyšují, byla příliš lákavá, než aby jí mohla odolat. Rozhodla se, že si z něj jen trochu utáhne. „Máte pocit, že pro dnešek už jste se toho dozvěděl dost? Strašně ráda bych jela navštívit hraběnku Natašu Andrejevnu ještě teď dopoledne, než bude nesnesitelné horko. V našem rozhovoru bychom mohli pokračovat třeba zítra.”

Ivan sklonil hlavu ke svému talíři a jeho tváře zrudly vztekem. Nestrpí, aby se mu někdo vysmíval a dělal z něj nevědomého prosťáčka, zvláště ne mladá hraběnka Zenkovna. Její tatínek byl dost bohatý na to, aby jí najal nejlepší učence a vynikající učitele, zatímco Ivan se musel plazit, ponižovat a vykonávat podřadné úkoly, jen aby získal sebemenší vzdělání. Po matčině smrti vstoupil do kláštera k mnichům, aby se od nich naučil číst a mohl se ponořit do objemných knih a probírat se starými archivy. Pojídal s nimi jejich nuzné jídlo a nosil otrhané šaty jenom proto, aby získal vědomosti. A teď, když se mu dostalo přízně od bohaté patronky, nemínil být velkorysý k těm, kdo poznali život jen v přepychu a pohodlí. Nenechá toho ptáčka se vzácným peřím, aby si tu poletoval, jak se mu zlíbí, a dělal si z něj legraci. Bude se muset naučit uznávat jeho důležitost ti nadvládu, nebo jinak…

„Naopak, hraběnko, ani dnes, ani žádný jiný den se nikam nevzdálíte, pokud vám k tomu já nedám souhlas.”

Ivan se od ní odvrátil, jako by byl rozhořčen, ale udělal to jenom proto, aby unikl jejím zvědavým nevinným zeleným očím. Náhle ho přepadla nenáviděná a s největším vypětím potlačovaná duševní slabost, kterou se i teď pracně snažil zakrýt. Škubalo mu víčky a ruce se mu třásly tak, že kdyby v nich držel sklenici, určitě by rozlil její obsah. Hlavou mu proběhla temná mučivá vzpomínka na dobu, kdy byl ještě chlapec a jeho matka stála nad ním a nepříčetně křičela urážky na jeho hlavu.

I když se nesčetněkrát snažil vypudit zlou vzpomínku z mysli, stále ho trápila.

Záchvat pominul stejně rychle, jako propukl, a Ivan už byl zase schopen plně se ovládat. Zhluboka se nadechl a otočil k dívce, která se klidně dál věnovala jídlu, jako by ji jeho zamítavá slova nevyvedla z míry. Takový nedostatek zájmu považoval za projev kousavé neúcty. Potřeboval útěchu. Rozhodl se, že mu za to zaplatí dvojnásob.

Přísně stáhl úzké rty a pohrdavě se ušklíbl. „Tak mě napadá, hraběnko, že byste svou energii mohla uplatnit v kuchyni, místo abyste marnila čas spolčováním se s pochybnými existencemi, jako je hraběnka Nataša Andrejevna. Stěží se dá řadit k dámám, s nimiž by mladá dívka měla udržovat styky.”

Synoveja po těch slovech zůstala jako opařená. Opřela se na židli a zamračila se na něj. Moc dobře věděla, odkud bere ty rozumy. Zdálo se, že Ivan s kněžnou nemají mezi sebou žádná tajemství. „Co říkáte, pane? Vy snad znáte ženu, kterou se přede mnou snažíte očernit? Hraběnka Nataša Andrejevna je žena vzácného charakteru.”

„To sotva!” vykřikl pohrdavě Ivan. „Slyšel jsem toho dost o těch jejích večírcích, které pořádá. Bohatí bojaři a vysoce postavení důstojníci. Je jasné, proč to dělá. Vdova po třech manželích jenom hledá ještě bohatšího, který by jí umožnil, aby se mohla válet v přepychu až do smrti.”

Synoveja si uvědomila, jak hluboko sahá jeho nenávist a jak byla pošetilá, že ho pokoušela. Z jeho urážek bylo vidět, jak Natašu nenávidí, a přesto neviděla v té nenávisti jiný důvod než ten, že ji chtěl vyprovokovat. Synoveji připadalo téměř nemožné zůstat vůči tak nestoudným pomluvám klidná. Věděla však, že kdyby se přestala ovládat - což bylo přesně to, oč usiloval, padla by mu tím přímo do noty. Nejlepší způsob, jak jednat s mužem jeho ražení, bylo přejít jeho jedovaté řeči mlčky, jako by neměly vůbec žádnou váhu. „Do kuchyně, říkáte? Tak dobře, samozřejmě. Čemu se tam ale mám přiučit?”

Ivan se na ni nadutě podíval. „Je vidět, hraběnko, že se potřebujete naučit pokoře služebnictva, než budete vhodnou ženou pro manželství s ruským šlechticem. Kněžna Anna mi dala volnou ruku, abych vás vedl, jak uznám za vhodné. Mým prvním dnešním úkolem bude naučit vás něco o poddanství a útrapách nevolníků a sedláků.” Významně zamrkal malýma očima při pohledu na její bohaté šaty a jeho pohled neztratil nic ze své tuposti. „Určitě se budete chtít pro práci v kuchyni převléknout do něčeho méně výstředního.”

Synoveja vstala a odstrčila talíř. Obrnila se proti jakémukoli projevu emocí, který by si Ivan mohl vykládat jako odpor nebo vztek. Nedopřeje mu to potěšení, aby ji viděl rozzlobenou, ať už kvůli jeho urážkám nebo ponižujícím příkazům. Pokud šlo o to druhé, byl právě nyní úplně vedle. Nemohl vědět, že Synoveja po matčině smrti nebyla jenom paní v domě svého otce, ale často pomáhala služebnictvu, když na něčem hodně záleželo. Bylo to obvykle v případech, když připravovali dům pro hosty nebo když chtěla uvařit návštěvě a svému otci nějaké zvláštní jídlo. Velkou radost jí zejména dělalo, když mohla pomáhat zahradníkům sázet a pěstovat květiny a zeleninu a výsledky své práce polom vidět na panské tabuli a ve vázách. Jestliže si Ivan myslel, že nad ní vyzrál, když jí nařídil pracovat, potom jen znovu dokázal, jak je hloupý.

„Omluvíte mě, laskavě,” požádala Synoveja poslušně, „musím se jít převléct, jak mi radíte.”

Ivan se na ni úkosem podíval. Její ochota mu najednou byla podezřelá. „Jestli si myslíte, že se dnes zase zavřete ve svých komnatách, hraběnko, potom vás prosím, abyste to zvážila. Jsem si jist, že kněžna Anna nebude mít pochopení pro vaši zahálku, když já jsem vám přidělil zvláštní úkol.”

„To by mě ani ve snu nenapadlo, pane!” utrousila Synoveja uštěpačně přes rameno, když mířila ke dveřím. „Vážně, Ivane,” schválně ho oslovila křestním jménem, aby vyjádřila, jak málo úcty mu přikládá, „vůbec není třeba se rozčilovat. Já se pouze řídím vaší radou.”

Ivan zůstal sám a přemýšlel o její reakci, která se mu opět vůbec nezamlouvala. Čekal, že dívka bude odmlouvat nebo přinejmenším zlostně vybuchne. Místo toho se tvářila, jako by jí jeho příkaz skoro udělal radost. Zcela zmaten si v duchu umínil, že ji bude přes den sledovat, aby se přesvědčil, že vykonává, co jí uložil, a nesnaží se ho ošálit. Nevěřil ženám, zvláště ne těm, které zlehčovaly jeho kněžské postavení.

Synoveja se zatím ve svém pokoji převlékla z drahých šatů do venkovského úboru, který nosila, když pomáhala v domácnosti. Když ji přistihla Ali, snažila se jí hraběnka co nejopatrněji vysvětlit, že jejím dnešním úkolem je výpomoc v kuchyni. Rozzuřená služebná se ihned chtěla rozběhnout za knězem, aby mu dala co proto a Synoveja měla co dělat, aby ji zadržela.

„Cože? On si dovoluje jednat s vámi, jako byste byla nějaký nevolník!” Ali byla zsinalá vztekem. „Mor na toho chlapa!”

„Nebudu dělat nic jiného, než co jsem dělala doma,” chlácholila ji Synoveja. Ali přes svou drobnou postavu vypadala jako rozzuřená medvědice, které někdo sáhl na její mládě. „Mně to nic neudělá, vážně.” „Ach, drahoušku můj, to vy sama máte rozhodovat, jakou práci chcete dělat, a ne aby vám to nařizoval takový chudinka, který si myslí, že je všemohoucí Bůh.” Ali zuřivě přecházela po pokoji a zaníceně přísahala: „Však bude litovat dne, kdy se rozhodl, že vám bude škodit!”

„Ali McCabová! Ty přece nedopřeješ ani Ivanovi, ani kněžně to potěšení, aby si mysleli, že nás jeho zvrácené chování vyvedlo z míry! Budeme snášet jeho příkazy s klidem, rozumělas?” Když Synoveja nedostala žádnou odpověď, dupla si nohou, aby tvrdohlavou ženu přinutila k souhlasu. „Rozumíš, Ali?”

Žena si vzpurně zkřížila ruce na propadlých prsou a nedůtklivě pronesla: „Je to prohnaný žebrácký mrňavý mizera.”

I když Synoveji dělalo velké potíže zachovat vážnou tvář a nevyprsknout smíchy, zvedla prst a varovně jím zamávala ženě před nosem. „Chci, abys mi slíbila, Ali, že budeš dělat všechno pro to, abychom po dobu, co tu budeme žít, zachovávaly klid.”

Ali hleděla na hrozící prst a nasadila mučednickou pózu. Krátce zvedla oči k nebi, jako by žádala všechny svaté, aby ji vyslyšeli, a na znamení nesouhlasu procedila vzduch skrz zuby. Konečně neochotně zatřásla hlavou a připustila: „Jo, udělám to. Ale jenom proto, že mě o to žádáte. Vůbec se mi to nelíbí, abyste věděla!”

Synoveja se zasmála. Položila konejšivě ruku kolem hubených ramenou své služebné a napodobila její úsečnou irskou výslovnost. „Vím, nejdražší Ali, ale tak to bude lepší. Nesmíme dát Ivanovi ani kněžně důvod, aby si stěžovali. Možná že s trochou štěstí se nám podaří potlačit jejich zlost a odpor vůči nám.”

„Hm! Tak to bude sláva, to jo! V kostele nám sice kážou, že zázraky se dějí, ale přesto pochybuji, že byste ve vlčím doupěti mohla najít nějakou vlnu.”

„Pomoz mi s oblékáním,” požádala ji Synoveja s bezstarostným smíchem. „Potom můžeš uklidit mé šaty, zatímco já půjdu dolů trochu potrápit kuchařku.” Znovu se uchichtla a na okamžik se zarazila, když zvažovala moudrost Ivanova rozhodnutí. „Chudák Jelizaveta, vyleká se k smrti. Až mě uvidí v kuchyni, zaručeně připálí

oběd.”

„To by vůbec nevadilo,” odvětila Ali ostře. „Ten křeček Voronský se tak cpe, že by mu jen patřilo, aby to měl taky někdy připálený.”

Jak Synoveja předpokládala, Jelizaveta rozevřela doširoka své oči překvapením, když vstoupila do jejího království hraběnka oblečená téměř jako služebná. Kdyby Ivan viděl její oděv, nestačil by se divit, jak Synoveja dokáže postavit jeho nerudné představy o nevolnících na hlavu. Na sobě měla bílou blůzu lemovanou krajkou a zelený živůtek a přes širokou sukni hojně vymalovanou různobarevnými kvítky měla bílou zástěru ozdobenou ladami pestrobarevných volánu. Dohromady to působilo okouzlujícím dojmem. Několik vrstev krajkových spodniček dodávalo sukni na objemu. Sahala ke kotníkům a vykukovaly z ní půvabné nožky v černých punčochách, obuté do jemných střevíčků. Jednoduchý cop jí sahal až k bokům a vlasy měla ukryté pod velkým šátkem lemovaným krajkou.

„Hraběnko!” vykřikla Jelizaveta a nechala ústa otevřená úžasem. „Co tady děláte?”

„No co, přišla jsem vám na pomoc, Jelizaveto,” oznámila jí Synoveja vesele. „Můžete mi přidělit nějakou práci?”

„Nět! Nět, spasibo!” vykřikla boubelatá žena a zalomila rukama zděšeně nad hlavou. Takový nesmysl ještě nezažila! „Kněžna by něco takového nikdy nedovolila! Jste přece host!”

Synoveja nechtěla vrážet klín mezi služebnou a její paní. Nechtělo se jí ale dobromyslné kuchařce prozrazovat, že jí nařídili pracovat. Usoudila tedy, že trochu lichocení přinese stejný užitek. „Ale Jelizaveto, strašně ráda bych se dozvěděla, jak připravujete ta vaše báječná jídla. Máte pro to vrozený talent. Chtěla bych je

jednou naučit svou vlastní kuchařku, až se zase vrátím domů do Nižného Novgorodu.” Vrhla na ženu prosebný pohled a sladce zavrkala: „Naučíte mě je?”

Kuchařka potřásla šedivou hlavou a na rtech se jí rozlil váhavý výraz, který posléze přešel v široký úsměv, až se jí v kulatých tvářích udělaly dolíčky. Zkřížila své objemné paže na mohutných prsou a s potěšením přijala lichotku. „Ukážu vám všechno, co umím, hraběnko.”

„Tak to se určitě dozvím o vaření vše, co je třeba,” přemítala Synoveja. „S čím začneme?” „No, třeba s tím, co dělám právě teď,” prohlásila Jelizaveta a přešla k dlouhému dřevěnému stolu, kde čistila a skládala na hromádky mrkev, cibuli a lanýže. „Až tohle dodělám, budu připravovat pirožky. Pán má tyhle malé nadýchané plněné bochánky velmi rád.”

Synoveja na ni náhle pohlédla plná obav. „Myslíte, že se kníže Alexej vrátí brzy?”

„Ach, ten obvykle nebývá pryč déle než den, nejvýš dva. Jak ho znám, řekla bych, že se vrátí domů buď dnes večer, nebo zítra ráno.” Jelizaveta si zhluboka povzdechla. „Kdyby nebylo knížete Alexeje, vůbec bych nemusela vařit. Když je pán doma, paní toho sní jako vrabčák, a když je kníže pryč, nejí téměř vůbec. Je mi líto, když vidím, že všechno to dobré jídlo přijde nazmar.”

„Vždyť je v domě určitě plno sloužících, kteří se rádi postarají o jídlo, co se nedojí,” podotkla Synoveja a rozhlédla se po různých hrncích a velké míse s těstem, které čekalo, až na ně přijde řada.

Šedivá hlava zavrtěla smutně na znamení nesouhlasu. „Naše paní nedovolí sloužícím, aby jedli to, co bylo připraveno pro ni a pro ty, kdo s ní sedí u stolu. Prý by to služebnictvo zkazilo a odmítali by prostá jídla. A přitom je tolik lidí, kterým by to pomohlo, kdyby jenom…”

Žena se odmlčela a popotáhla. Synoveja se na ni zadívala svýma zelenýma očima. Vědoma si jejího upřeného pohledu, Jelizaveta si rychle setřela z tváře slzu, která se jí tam pomalu začínala koulet, pevně stiskla rty a odhodlaně odvrátila pohled.

Samotné Synoveji bylo smutno z toho, že se tolika pochoutkami plýtvá a Taraslovovy by to přitom vůbec nic nestálo, kdyby pomohli jiným.

Chápala dobře Jelizavetu a položila ruku na její objemnou paži. „Víte snad o někom, kdo má obzvlášť velkou nouzi, Jelizaveto?”

Přestože se kuchařka snažila ovládnout, brada se jí roztřásla a s malým zaváháním neochotně přikývla. „Moje sestra, hraběnko. Manžel jí zemřel minulou zimu. Ona sama má také chatrné zdraví a zůstala sama s tříletou dcerkou. Nemůže pracovat, a tak se neuživí a nemají co jíst. A já jsem tady, v tomhle fajnovým domě a připravuju všechno tohle báječný jídlo. A nic z toho jí nemůžu vzít, ani zbytky, abych jí pomohla.” „No tohle!” Synoveja si založila ruce v bok, v tu chvíli rozhodnutá, jaké kroky podnikne. Jestliže to takhle chodí v domě Taraslovových, ona rozhodně nebude sedět s rukama v klíně! „Mám služebnou, kterou můžu poslat nakoupit nějaké jídlo a všechno, co bude třeba, a kočího, který ji k tvé sestře doveze. Já odtud zřejmě nebudu moci odjet bez zvláštního povolení,” Synoveja pokrčila rameny, když na ni Jelizaveta překvapeně pohlédla, „ale moji služebnou nebude nikdo postrádat, pokud nebude pryč moc dlouho.”

„To chcete říct, že nemůžete nikam jet, pokud vám to moje paní nedovolí?” zeptala se kuchařka udiveně.

„Je to kvůli mému bezpečí,” ujišťovala ji Synoveja s úsměvem a jemně ji poplácala po rameni.

„Hmm!” Jelizaveta pokývala zúčastněně hlavou a vrhla pohled ke kuchyňským dveřím, jako by čekala, že žena, o které mluvily, bude stát za nimi. Byla zaměstnána už u Anniných rodičů a na kněžnu Annu měla svůj názor od chvíle, kdy kněžna projevila úctu a vděk svým stárnoucím rodičům tím, že je poslala do kláštera, protože chtěla žít v domě, kde ji vychovali, jen sama se svým manželem. A ani později, když se kněžna s chotěm odstěhovala do Moskvy, svým rodičům nedovolila, aby se vrátili do rodného domu, protože by narušili řád, který tam zavedla.

Pozdě odpoledne Synoveja skončila své práce v kuchyni, a když si od Ivana vyžádala povinné svolení, vyšla ven, aby si našla místo, kde by si odpočinula. Vybrala si stín pod stromem u vchodu do zahrady. Tam se posadila a čekala, až se vrátí Ali se Stěnkou, a byla zvědavá, jak pořídili při svém milosrdném poslání. Jelizaveta každou chvíli vykoukla ze dveří, v očích němou otázku, ale Synoveja vždy jenom zavrtěla hlavou. Zatím ulicí projelo jen pár menších kočárů a několik jezdců na koních. Vypustila je z hlavy hned, jak se jí ztratili z očí, a znovu obrátila pozornost ke knize veršů, kterou jí dal Ivan.

Už se začínalo stmívat, když Synoveja konečně spatřila, jak ulicí přijíždí kočár. Jelizaveta právě připravovala večeři a byla podrážděná, protože od jídla v hrncích nemohla odejít, když hraběnka vtrhla do kuchyně a oznamovala, že Ali se Stěnkou se konečně vracejí. Synoveja se ani nezastavila, proběhla jídelnou a spěchala přes chodbu, když zahlédla Annu, jak rázným krokem přichází ode dveří a na tváři má zamračený výraz.

„Měla jste toho muže odradit, aby sem pořád chodil, když jste ho poprvé viděla!” kárala ji kněžna rozzlobená, že musela znovu ke dveřím odpovídat na dotazy toho nadutého Angličana. Tomu muži očividně chybí cit pro to, aby rozeznal, kdy není vítán anebo je příliš zabedněný, aby to pochopil. „Plukovník Rycroft vás chtěl znovu vidět a měl tu drzost mi říct, že přijde zase zítra. Jako by mu to bylo co platné!”

Synovejin zrak zaletěl ke dveřím. Vzpomněla si, jak plukovník Rycroft říkal, že dnes přijde. Tak strašně se toužila dozvědět, jak to dopadlo s Jelizavetinou sestrou a neteří, že na to úplně zapomněla. „Plukovník Rycroft je stále tady?”

„Byl tu před malou chvílí! Ale právě odešel,” hlesla Anna jedovatě. Máchla rukou stejně zlostným gestem, jako když ho odháněla od svého prahu. „Řekla jsem mu, že nechcete, aby vás někdo rušil, zvláště ne on! Dala jsem mu pár mincí jako odměnu pro toho muže, když to znovu chtěl použít jako výmluvu, aby se sem mohl zase vetřít. Vážně ale pochybuji, že to někomu předá. Je to jednoduchý trik jak přijít k penězům.”

Synoveja se snažila skrýt své rozhořčení. Nelíbilo se jí, že si dovolila odmítnout někoho jejím jménem, aniž by jí předtím cokoli řekla. I když byl plukovník Rycroft cizinec, který se o ni hodlal neodbytně ucházet, raději by ho poslala pryč sama. „Říkáte, že se plukovník Rycroft zítra vrátí?”

„Jestli se opováží nevzít na vědomí, co jsem mu řekla, stejně mu to nebude nic platné,” prohlásila Anna důrazně. „Nedovolím mu, aby vás navštívil!”

„Nevidím na tom nic špatného, když řeknu tomu muži pár zdvořilých slov,” namítla Synoveja mrazivým tónem. Uvědomila si, že sama se k němu nechovala moc přátelsky. Nemohla mu odpustit, jak narušil její soukromí v lázni, ale vyhrazovala si právo potrestat ho za tu urážku sama. Navenek ale chtěla dát najevo něco jiného. „Ten muž mi koneckonců zachránil život a prokázal při tom velkou odvahu.”

„To mu ale nedává právo, abychom ho museli přijmout v tomto domě, jako by byl nějaký ruský bojar” odsekla kněžna. „Byla bych opravdu ráda, kdybyste ctila má přání, hraběnko!”

„To budu,” ujistila ji Synoveja a krátce se zasmála. Nechtěla se s ní hádat kvůli návštěvě plukovníka Rycrofta, ale nelíbilo se jí, že si ta žena stanovuje pravidla pod pohrůžkou, aby se ujistila, že její rozkazy budou splněny do puntíku. Anna sebevědomě zdvihla bradu a povýšeněji oznámila:

„Očekávám, že mi neprodleně nahradíte peníze, které jsem

tomu muži dala místo vás…, což mi připomíná jinou velmi důležitou otázku. Máte dost peněz, abyste si hradila pobyt u nás a stejně tak i vašeho služebnictva, které jste si přivezla? Myslím, že je to jenom správné, a proto k vašemu dluhu připočtu rentu, o níž si myslím, že mi náleží. Budu vám předkládat, kolik jste povinna platit, a očekávám, že začátkem každého týdne tu sumu uhladíte.”

„Jak si přejete,” odvětila Synoveja a přemýšlela, jestli rozhodnutí vybírat rentu plyne z její chamtivosti nebo narůstajícího odporu, že ji musí trpět pod svou střechou. „Jsem ráda, že s tím souhlasíte, hraběnko.”

Synoveja už nechtěla jejich nepříjemný rozhovor dále prodlužovat a omluvila se. „Jestli smím, kněžno, ráda bych se převlékla k večeři.”

Anna škrobeně přikývla na znamení, že svoluje. Sledovala, jak mladá žena přechází salonem, a když viděla, že zamířila k zadním dveřím, popošla za ní rychle pár kroků.

„Kam jdete?” udeřila na ni zlostně. „Vaše pokoje jsou přece nahoře!”

Synoveja ani nezpomalila a přes rameno utrousila: „Jdu pro Ali, aby mi pomohla s oblékáním. Je ve stáji se

Stěnkou!”

Když jí Synoveja zmizela z očí, Anna vrhla ustaraný pohled k hlavním dveřím. Nevěděla přesně, kolik času uběhlo od chvíle, co plukovníka odehnala, ale nechtěla riskovat, že se ještě potlouká někde venku, poblíž jejího domu.

S mrzutým výrazem spěchala ke dveřím a otevřela je dokořán, přichystaná vyplísnit ho, pokud by tam ještě otálel. Když neviděla nikoho, na kom by si mohla vylít vztek, vyšla na schody a rozhlížela se kolem. Kůň byl pryč a ulice byla prázdná, kromě osamělého kočáru, který právě projížděl kolem jejich dveří. Vydechla si úlevou a zase zavřela dveře, spokojená, že Angličan odjel, jak mu doporučila. Zamířila ke schodům, po nichž vyšla nahoru s klidným vědomím, že s konečnou platností zmařila plukovníkovy naděje, že získá pozornost bohaté ruské hraběnky.

Synoveja vyšla z domu a spěchala po úzké pěšině ke stájím. Když zašla za roh, zahlédla důvěrně známého hřebce, uvázaného k zábradlí u zadních vrat. Zůstala stát na jednom z kamenných schodů a očima spěšně hledala nezkrotného plukovníka. Stál u kočáru, v jedné ruce koženou helmu, zatímco jeho druhá ruka volně spočívala na rukojeti meče, který mu visel po boku. Vypadalo to, že se příjemně baví s Ali, která se vesele pochichtávala, přitom se opatrně rozhlížela a divoce máchala hubenýma rukama. Synoveja si už předtím všimla, jak je ten muž vysoký, ale v tu chvíli, kdy stál před Ali, viděla, že mu její šedivá hlava sahá sotva doprostřed hrudníku.

Byl oblečen jinak než předešlého dne, spíš jako voják ve službě. Přes úzké kožené kalhoty měl natažené vysoké boty a hruď mu chránil silný kožený kyrys. I ve světle zapadajícího slunce se zdálo, že jeho oslnivě bílá košile s nabíranými rukávy pod náprsním krunýřem kontrastuje s jeho opálenou pokožkou. Kolem oka a na tváři byly stále vidět tmavé modřiny, ale obrovské otekliny na obočí a na rtech se zmenšily, takže už se mnohem víc podobal člověku. Vlasy měl pečlivě učesané a přihlazené, takže mezi tmavými kadeřemi byly vidět sluncem vybledlé pramínky.

Ali se rozhlédla, a když uviděla svou paní, nadšeně na ni začala kývat. „Paní! Tady je ten muž, který vás zachránil před lupiči!”

Plukovník Rycroft se okamžitě otočil, aby se na ni podíval. I přes snášející se soumrak bylo vidět, jak si ji očima měří od hlavy k patě a uznale oceňuje každičký kousek její postavy. Synoveja neměla ani ponětí, co všechno mu v tu chvíli letí hlavou nebo kam se ubírají jeho představy. A možná to bylo dobře, pro klid její duše, protože Tyrane Rycroft dospěl k závěru, že oblečená je stejně obdivuhodná, jako když na sobě neměla vůbec nic. Pak si vybavil, jak vystupovala z dřevěné kádě, a ta vzpomínka mu málem opět vzala dech.

Synoveji bylo zatěžko mluvit s nápadníkem, který nedbal jejích výtek a vůbec se přitom neobtěžoval změnit taktiku a svůj zájem o dobývané území alespoň trochu skrýt. Cítila, jak jí planou tváře, když ji s úsměvem hltal pohledem, od krásně tvarovaných kotníků a útlých nožek až po kořínky jejích vlasů, které jí vykukovaly zpod šátku a něžně rámovaly tvář.

„Hraběnko, jsem nesmírně rád, že vás vidím a že se těšíte dobrému zdraví.” Obřadně se uklonil, a když se narovnal, postoupil směrem k ní a nasadil svůj nesouměrný, šklebu podobný úsměv. Oči mu pod černými řasami zářily. „Už jsem se bál, že budu muset zase odjet s nepořízenou a už nikdy nebudu mít možnost potěšit se z vaší společnosti. Věřte mi, že i při jediném pohledu na vás mé srdce i duše pookřejí.”

Tváře jí nepřestaly hořet pod záplavou vyznání, ale když si představila, že stejnými lichotkami si možná vynucoval přízeň mnoha jiných dívek, podařilo se jí zachovat chladnou hlavu. Byla odhodlaná odradit ho od milostných návrhů. Uměla si představit, jak by se asi jeho návštěvy vyvíjely dál a jak by utrpěla její pověst.

„Kněžna Anna mi právě řekla o vaší návštěvě,” prohlásila Synoveja opatrně. Moc dobře si uvědomovala, že i tu nejnepatrnější zdvořilostní frázi bude brát jako povzbuzení a vysvětlí si ji jako souhlas - dvořit se dovoleno. „Je mi líto, že jste vážil tak dalekou cestu z kasáren až sem, abyste dostal odměnu, plukovníku. Mohla jsem poslat Stěnku, aby vám ji zavezl.”

Tyrone zalovil v malém vaku, který měl u pasu, a vytáhl z něj malý pytlíček s mincemi. Vzal ji za ruku, obrátil ji a vložil jí pytlíček do dlaně. Potom jí dlaň zavřel a chvíli podržel její ruku ve své. „Rád tomu muži zaplatím sám za to, že jsem mohl pobýt ve vaší přítomnosti,” prohlásil pevným mužným hlasem a zároveň jemným jako hedvábí. „Využil jsem záležitost s předáním odměny jako výmluvu, abych vás mohl zase vidět. Kdybych chtěl, mohl bych toho muže poslat, aby si pro ni zajel sám,” vyznal se upřímně.

Synoveja mu ruku rychle vytrhla. Bála se, že by si mohl mylně vykládat, proč se jí najednou zrychlil tep. Když ji vyváděla z míry pouhá slova anglického kavalíra, jak měla zůstat klidná při jeho doteku? Jediný pohled na Ali jí napověděl, že ta drobná žena mu jako uchazeči o Synovejino srdce drží v duchu palce. Nerada své služebné brala iluze, ale neměla s plukovníkem žádné plány, ani pro dnešek, ani pro budoucnost. I kdyby ho pokládala za pohledného, což už se teď - po zotavení z ran - nezdálo tak přitažené za vlasy jako tenkrát v lázni, byl to jen potulný dobrodruh, který nebyl v žádné zemi doma, dokonce ani tam, kde se narodil.

„Nemohu připustit, abyste vyplácel mou brož, plukovníku.” Synoveja se mu snažila váček vrátit, ale on jej rozhodně odmítl přijmout. „Takový výdaj si nemůžete dovolit.”

„Takový výdaj má pro mě malou cenu, mylady,” ujišťoval ji dvorně. „To, po čem toužím, stojí za mnohem

víc.”

„Vaše oběť je ale zbytečná, plukovníku. Kněžna Anna si nepřeje, abyste se ještě někdy vracel.” Synoveja to řekla popravdě, i když věděla, že využila slov jiné ženy, aby dosáhla toho, k čemu se sama nedokázala odhodlat. Zasloužil si, aby ho poslala pryč, a tak to bylo správné. Měla ho odbýt bez nejmenších výčitek svědomí, a přesto to neudělala. „Je mou poručnicí a musím respektovat její přání. A vy také.”

Tyrone zvedl obočí a tak dlouho hleděl do jejích zelených očí, až nakonec pod jeho upřeným pohledem nervózně zamrkala a sklopila zrak. Chvíli bylo ticho a pak si zhluboka povzdechl. Úkosem pohlédl na Ali. Na tváři měla zklamaný utrápený výraz a smutek v očích. Kdyby věděl jak, povzbudil by duši srdnaté Irky, protože sám moc dobře věděl, že se nikdy nespokojil s prohrou, dokud si opravdu nebyl jist, že i poslední zrnko naděje bylo ztraceno. Po setkání v lázni si uvědomil, že hraběnka Synoveja Zenkovna je ženou, na kterou jen tak nezapomene. Neměl jistotu, zda hraběnčino odmítání vyvěrá z jejího nitra, nebo je obranou navenek. Rozhodl se, že odmítnutí bude pokládat za překážku na cestě k cíli. A na překážky byl jako voják zvyklý. Musí to děvče pro sebe získat.

„Možná přijde čas, kdy o mně kněžna Anna změní mínění. Budu v to doufat,” pronesl Tyrone. Nechtěl dívku vylekat, a snažil se proto mluvit co nejtišeji a nejlahodněji, i když plameny vášní se v její blízkosti znovu rozhořely.

„Musím přiznat, hraběnko, že mi víc leží na srdci vaše přání než starosti jiných. Vy jste to nejúžasnější, co mě tady mohlo potkat, a nemůžu si poručit, abych dělal, že neexistujete, jenom proto, že mi nařídili, abych se víckrát nevracel.” Na okamžik se odmlčel, aby jí dal čas jeho slova strávit, a potom s nedbalým pokrčením ramen pokračoval: „Za svůj život jsem se naučil, že při cestě za velkým cílem musím překonávat velké překážky. O to víc si pak vážím vítězství, než kdybych je získal bez boje. A já mohu jen na svou obranu prohlásit, hraběnko,” pokusil se o svůj úsměv, „že jsem svůj boj o čest být ve vaší společnosti ještě ani nezačal.”

Synoveju jeho neodbytné naléhání a nestoudná drzost děsily. Kdyby mu skutečně dovolila, aby se o ni ucházel, jak o to usiloval, nemohl by se chovat tak drze a sebevědomě. „Naléhavě vás žádám, plukovníku, abyste si uvědomil, jaké autoritě jsem v současné době podřízena.” Dělala, co mohla, aby ho přesvědčila, přestože

pochybovala, že s ním něco pohne. „Nemůžu si dělat, co chci. Musím se podřídit přání těch, kdo teď za mě rozhodují.”

„Pomohlo by, kdybych požádal cara o svolení se o vás ucházet?” zeptal se Tyrone a v očích mu vesele jiskřilo. Napjatě čekal její reakci. Kdyby byla skutečně chladná a povýšená, dostal by svou odpověď hned.

Překrásná ústa se úžasem otevřela a Synoveja na něj zůstala hledět vyděšená, že ho mohlo něco takového vůbec napadnout. Rychle spěchala, aby takovou možnost vyvrátila. „To vážně ne, pane! Proboha, ne! Celá Moskva by si o tom povídala! To nesmíte! Já vám to zakazuji!”

Ali se samou radostí zajíkla, až se z toho rozkašlala. Plukovníkovy námluvy jí dělaly nesmírnou radost a musela se strašně ovládat, aby nezačala svou paní povzbuzovat. Uvádělo ji do vytížení, jak byl odhodlán bojovat za to, co chtěl. Bylo vidět, že není žádný prostoduchý nápadník se slabou vůlí, jenž vyklidí pole, sotva zavane nepříznivý větřík. Tenhle muž byl rozhodnut jít pevně za svým cílem! A se jménem jako Tyrone musel mít v žilách určitě spoustu irské krve. To by vysvětlovalo jeho neochvějnou statečnost!

„Není třeba si dělat starosti, mylady,” ujišťoval Synoveju x úsměvem. Její odpověď ho ani v nejmenším nezchladila. „Nejdřív si získám carovu přízeň a potom přednesu svou žádost.”

Synoveja si zakryla ústa rukou, zděšená, že ten muž je skutečně odhodlán předstoupit před samotného cara. Určitě žertuje! To přece nemůže myslet vážně!

„Musím se vrátit ke svým povinnostem,” najednou řekl stroze Tyrone. „Mám ještě večer cvičení a zítra strávím celý den v poli. I kdyby mě kněžna Anna neodehnala od svého prahu, stejně bych za vámi zítra nemohl přijet. Ale nebojte se,” sliboval, „brzy mě zase uvidíte.” Tyrone se jí uklonil, nasadil si na hlavu koženou přilbici a zamířil ke svému koni. Vyšvihl se do sedla, otočil se s koněm čelem k oběma ženám a s vojenským pozdravem na rozloučenou odjížděl. Synoveja se za ním dívala, dokud jí nezmizel z očí. Jeho vytrvalost ji uváděla v úžas.

„Je to smělý muž,” poznamenala Ali a koutky vrásčitých rtů se jí zvedly v úsměvu. V tichu, které následovalo, vrhla krátký pohled na svou paní a spokojeně si zkřížila ruce na prsou. „Víte, připomíná mi vašeho otce, když se ucházel o vaši maminku! Ani on se nechtěl smířit se zápornou odpovědí, dokud nepřesvědčil příbuzné vaší matky, aby mu ji dali. Má nejdražší Eleanora, Bůh jí dej lehké odpočinutí, byla přesvědčená, že Slunce i Měsíc vycházejí a zapadají jenom pro hraběte Zenkova!”

„No, já si nemyslím, že by Slunce a Měsíc vycházely a zapadaly jenom pro plukovníka Rycrofta! Umím si ale velmi dobře představit, jak jim udílí rozkazy!” rozohnila se Synoveja a služebná se dala do smíchu.

„A co jste čekala, drahoušku?” pohodila Ali potěšené hlavou. „Je to velitel husarů Jeho Veličenstva! A vsadila bych se, že má hodně irské krve.”

Synoveja si pohoršené odfrkla a vrhla na ženu přísný pohled. „A od tebe, Ali McCabová, se očekává, že budeš na mé straně, a ne na jeho! Prohlížela sis ho tak, jako bys ho už viděla mým ženichem!”

„No, no, ovečko moje, není důvod se tak rozčilovat,” konejšila ji Ali. „Ten muž se mi prostě jenom líbí, to je všechno.”

Synoveja na ni vrhla další rozzlobený pohled, z nějž vyzařovala naprostá nedůvěra. „Já tě znám moc dobře, Ali McCabová, abych nepochybovala o tom, že budeš dělat tomu plukovníkovi při jeho bláznivých námluvách komplice. Takovým lidem, jako je on, bys neměla věřit!”

„Ani když vám řeknu, že čestného muže bezpečně rozpoznám na sto honů?”

Synoveja si dala své útlé ruce v bok a odevzdaně si vzdychla. Bylo jasné, že Ali McCabovou nepřesvědčí, takže to raději vzdala. „Doufám, že jsi nezapomněla, co jsi měla zařídit.”

Ali se na ni dotčeně podívala. Jako by někdy něco spletla nebo zanedbala! „Vy víte, že ne a viděla jsem moc smutné věci!”

Její bouřlivá povaha se zklidnila a přešla do soucitného smutku. „Jelizaveta nebyla daleko od pravdy. Její sestra je na tom špatně. Navařila jsem jí i jejímu děvčátku Sofii z toho, co jsme přivezli, a pak jsem jejich sousedce dala nějaké peníze a slíbila jsem jí, že přivezu další, když se o ně postará, než se zase vrátím. Bude jim stačit trochu péče, aby se dostaly z nejhoršího. Potom si Damka bude muset najít práci, aby sebe i tu malou uživila.”

„Pochybuji, že by jí kněžna Anna dovolila, aby pracovala tady v domě. A už vůbec ne s dítětem,” přemýšlela Synoveja nahlas. „Napadá tě něco?”

Ali smutně zavrtěla hlavou. „Nic, paní, ale něco přece musíme udělat.”

Synoveja rozhodila bezmocně ruce a potom je nechala bezvládně klesnout k tělu. Nenapadlo ji nic lepšího, než je poslat do svého domu v Nižném Novgorodu. Ta žena by ale v tak chatrném stavu dlouhou cestu nevydržela. Uvažovala dlouho, než se jí v hlavě zrodil nový nápad a Synovejina tvář se rozzářila nadějí. „Možná hraběnka Nataša by byla ochotná přijmout ji do svých služeb.”

„A vy si myslíte, že kněžna Anna vám dovolí hraběnku Natašu navštívit?” pochybovala Ali. „Víte přece, že nemá hraběnku v oblibě.”

„Požádám Annu, aby mě pustila do kostela,” prohlásila Synoveja odhodlaně. „To mi určitě neodepře a já si budu moci promluvit o té záležitosti s Natašou. “

„A až kněžna zjistí, že jste mluvila s hraběnkou, už vám to nikdy nepovolí.”

„Nemůže mi zakazovat všechno,” odpověděla Synoveja, ale její slova nezněla moc přesvědčivě.

Ali na to odpověděla výsměšným tónem: „Tuhle hraběnku kněžna nikdy nestráví.”

Synoveja nerozhodně pokrčila útlými rameny. „Nezbývá nám než čekat. Uvidíme, co se bude dít. Stejně je nepravděpodobné, že by mi Anna dovolila brzy si zase někam vyjet. Snad později.” Vzala Ali za paži. „Teď pojďme za Jelizavetou. Netrpělivě čeká na zprávy o sestře. A musím se obléknout k večeři, než nás začne kněžna Anna hledat!”

O chvíli později se Synoveja znovu oblečená do tyrkysového sarafánu, který měla na sobě už ráno, připojila k Ivanovi a kněžně Anně, kteří byli zabráni do hovoru ve velkém salonu. Krátce nato jí Anna předložila účet za brož. Až ve svém pokoji si Synoveja všimla, že výše odměny, kterou tam Anna vypsala, se vůbec neshoduje se sumou, kterou jí dal Tyrone ve váčku. Buď si odtamtud nějaké mince vzal, nebo kněžna vysoce nadhodnotila částku, kterou mu dala. A protože plukovník jí vůbec nemusel ten váček vracet, zbývalo jí jenom zamyslet se nad chamtivostí kněžny, která sama měla peněz nadbytek.

Ráno, když Synoveja seběhla do jídelny, našla Ivana, jak si nakládá jídlo na talíř. Tvářil se nafoukaně vědom si role tyrana a hledal, co by jí zase vytkl. Téměř se jí ulevilo, když se rozletěly dveře a dovnitř rázně vkráčel Alexej. Vypadal stejně hrozivě jako ničema Petrov. Byl neoholený a zarudlé oči vypovídaly o hodinách strávených bezuzdným popíjením a neřestí.

„Zase ty!” zahřměl na Ivana a upřel na malého mužíka výhrůžný pohled. Ivanovi vypadl cínový talíř, který svíral v kostnatých prstech, na zem, a jak chvíli rotoval, jídlo se rozmetalo do všech stran. Alexej téměř strnul a užasle pozoroval ten koulející se kus nádobí, dokud se úplně nezastavil. Potom zvedl hrozivě temné oči a upřel je na Ivana. „Když je tu má žena, tváříš se mnohem statečněji,” dobíral si ho. „Proč se teď třeseš strachy, ty malá ropucho?”

Ivan křečovitě polkl ve snaze nevšímat si pomstychtivých poznámek. Když ale promluvil, hlas se mu třásl úzkostí. Po drzosti, kterou projevoval v přítomnosti své dobroditelky, nebyla ani stopa. „Kněžna Anna se ještě neprobudila, Milosti. Přejete si, abych pro ni došel?”

,Až budu chtít svou ženu, dojdu si pro ni sám,” zahromoval kníže. Jenom pohled na zneklidněnou Synoveju ho donutil ovládnout svůj temperament. I když se mu chřípí stále chvělo vztekem, zhluboka se nadechl a počkal, až byl schopen promluvit k Ivanovi s klidným tónem. „Právě mi posel přinesl zprávu, že Annin otec v klášteře těžce onemocněl. Její matka si přeje, aby se za ním přijela podívat. Něco mi napovídá, že si tě Anna bude přát jako doprovod. Proto bych se na tvém místě začal připravovat na cestu.”

Zdálo se, že vyhlídka na další dlouhou namáhavou jízdu Ivana nenadchla, obzvláště když si představil, že by znovu mohli být přepadeni. „Ale právě jsem se vrátil z.”

„Jak znám svou ženu, jsem si jist, že se bude ještě pár dní chystat,” prohlásil Alexej lhostejně. Starosti o pohodlí toho kněze ho ani v nejmenším nezajímaly. Výmluvně zvedl hlavu a zadíval se stranou, dokud Ivan tiše neopustil místnost.

„Vypadá to, že brzy si trochu odpočinete od příkazů Voronského, hraběnko, alespoň načas.”

Alexej zvedl talíř a začal si vybírat dobroty z podnosů, které Jelizaveta položila na příborník. Úkosem pohlédl na Synoveju a viděl, jak se zamračila. „Vidím-li správně, smutek se zračí na vaší krásné tvářičce?” Lišácky se usmál. Moc dobře věděl, co trápí její duši. „Nebo vás znepokojuje, že tu budeme spolu úplně sami? Kromě sloužících budeme mít dům jen pro sebe.”

Synoveja se na něj neohroženě podívala. „Naopak, kníže Alexeji. Jsem si jistá, že vaše žena mi teď konečně dovolí, abych v její nepřítomnosti bydlela u hraběnky Nataši Andrejevny. Bylo bv neslušné, abychom vy a já tady zůstali bez řádné gardedámy. Vile, co zlí jazykové dovedou, a já bych nerada, aby váš drahocenný charakter utrpěl újmu způsobenou mou přítomností ve vašem domě.”

Alexej zaklonil hlavu dozadu a srdečně se rozesmál nad pošetilostí těch slov. „Vy jste velmi duchaplná žena, Synovejo. Vaše přítomnost mi dodává úžasnou vzpruhu.” Jeho hnědé oči se rozzářily a kotníkem ukazováčku si přejel knír nad rtem. „Bude mi potěšením poznat vás lépe.”

„Pokud u toho budou i jiní, tak samozřejmě,” souhlasila Synoveja a docela nenápadně se přitom usmála. Zdvořile se mu uklonila a zamířila po schodech nahoru do svých pokojů. Neměla chuť být tomu muži nablízku, až Anna spustí svou tirádu.

Časný ranní větřík ovíval město, když se car Michail Fjodorovič Romanov procházel po ochozu kremelské zdi. Očima bedlivě sledoval výcvik jezdeckého regimentu, který projížděl přes otevřenou širokou plochu náměstí. Jezdecké umění velitele jednotky kavaleristů snadno upoutalo jeho pozornost, protože doposud viděl velmi málo mužů, kteří by se mu mohli rovnat. Snad s výjimkou kozáků, kteří ohromovali náhodné diváky svými odvážnými jezdeckými kousky. I když generál Vanderhout se při rozhovoru s několika ruskými generály chvástal svými úspěchy v poli a válečným uměním, s jakým jeho cizinecké oddíly rozprášily hordy nájezdníků a lupičů, Michail raději pověřil čerstvě povýšeného majora Někrasova, aby doprovodil hraběnku Zenkovnu do Moskvy. Slyšel zvěsti o banditech, které vedl ten parchant zrozený z Poláka a kozácké dcerky a kteří přepadli kočár mladé bojariny. Nakonec je zahnal na útěk jistý anglický plukovník s ruskými husary, kterým velel a kteří částečně patřili k regimentu, jenž mu tady teď dělal přehlídku.

Rázné povely a pulzující kadence husarů na koních hřála Michaila až u srdce a cítil při nich nezkrotné nadšení. Na povel velitele se všechny hlavy v přilbicích otáčely jako jeden muž a jejich meče zářily pod zlatavými paprsky ranního slunce, když muži zvedali své zbraně do výšky a potom jimi udeřili tupým koncem o rameno. Takovou přehlídku nikdy předtím neviděl a líbilo se mu to čím dál víc. Řekl si, že si bude muset s tím Angličanem brzy promluvit. Ten důstojník měl neskonalé nadání pro okázalá představení v otevřeném poli, a zároveň dokazoval, jak umí uplatnit vojenské umění v opravdovém boji.

Michail naklonil hlavu zamyšleně na stranu a úkosem pohlédl na svého velitele stráže, který stál hned za polním maršálem. „Majore Někrasove?”

Na ta slova důstojník okamžitě přistoupil a rázně mu vzdal hold. „Jsem tu na váš rozkaz, Veliký care širé

Rusi.”

Michail si sepnul ruce za zády a pečlivě si prohlížel důstojníka v úhledné uniformě. „Mluvíte anglicky, majore Někrasove?”

Nikolaje ta otázka překvapila, ale odpověděl bez rozmýšlení. „Ano, Vaše Blahorodí.”

„Výborně! Budete tedy laskavě informovat velitele regimentu, jehož přehlídku právě sledujeme, že během několika příštích dnů bych s ním rád mluvil. Ať požádá o audienci a já mu dám vědět. Máte nějaké otázky?” „Žádné, Vaše Veličenstvo.”

„Ten muž je cizinec,” pokračoval car Michail. „Poučte ho o protokolu u dvora, aby se neznemožnil a abych se nemusel dívat, jak je trestán za prohřešky proti etiketě.” „Ano, Sire.” „To je vše.”

Nikolaj si položil ruku na prsa a poklekl před carem najedno koleno. Ten ho ledabylým mávnutím ruky propustil. Major se okamžitě vydal hledat velitele husarů a spěchal přes prostranství k pevně sevřeným řadám.

„Plukovníku Rycrofte!” volal, ale když ani napodruhé nedostal odpověď, spěchal ještě blíž, aby ho bylo přes dusot koňských kopyt a rázné povely slyšet. „Plukovníku Rycrofte!”

Jeho výkřik konečně pročísl hluk. Tyrone se otočil s koněm čelem k příchozímu. Jakmile v něm poznal majora, kývl na kapitána Tverského a současně zavelel svému zástupci u jednotky kavaleristů. Stáhl si koženou přilbici, kotníkem si otřel pramínek potu, který mu stékal po obočí, a čekal, až k němu major dorazí.

„Plukovníku Rycrofte!” zakřičel znovu Nikolaj vzrušeně, když došel k Angličanovi. „Jeho Milost car s vámi chtěl mluvit!” Zvedl paži a ukázal směrem k vysoké zdi, na níž postával hlouček mužů. „Už nějakou dobu vás pozoruje!”

Tyrone si zakryl oči před sluncem a zadíval se směrem, kde postávala skupinka vysoce postavených důstojníků. „Co myslíte, že mi chce?” „Udělal jste na něj dojem!” odpověděl Nikolaj v úžasu, který hraničil s posvátnou úctou, že si někdo něco takového vysloužil „Máte zažádat o audienci!”

Tyrone přitáhl koni otěže, potom nechal ruku volně položenou na sedle a podíval se na majora. O carovo uznání usiloval ze všech sil, ale trochu ho překvapilo, jak rychle ho dosáhl. „A jak to mám udělat?”

„Já osobně vás mám poučit, co se od vás očekává, plukovníku. Jestliže máte dnes večer volno, můžete mě navštívit. Čím dříve zažádáte o audienci, tím větší úctu prokážete Jeho Veličenstvu.”

„Samozřejmě,” souhlasil Tyrone. Musel se vzdát plánu, že večer zajede do domu Taraslovových. V posledních dvou týdnech cvičil své muže s takovým zápalem, že vůbec neměl čas, aby uspokojil sílící touhu vyhledat Synoveju. Myslel si, že by se mu mohlo podařit přemluvit Ali, aby mu sjednala na dnešní večer schůzku. Kdyby jen mohl s tou dívkou promluvit, mohl by se obhájit. Ta tmavovlasá kráska v poslední době zaplnila jeho mysl s takovou vytrvalostí, že se nemohl soustředit na nic jiného. Nedala mu ani spát. Uprostřed noci se probouzel, viděl před sebou její tvář a cítil hebké nahé tělo, jak se pevně tiskne k jeho pokožce. Vstal z postele, chodil po pokoji sem a tam a hlad v něm narůstal.

Schůzka s majorem Někrasovem byla mnohem důležitější než další pokus proniknout do domu Taraslovových, neboť audience u cara by mu mohla dveře do jejich domu otevřít. Car Michali bezpochyby uměl otevřít každé dveře v celé Rusi, dokonce i ty, které mu tak nesmlouvavě zabouchli před nosem.

Uplynuly dva týdny od Synovejina příjezdu do domu Taraslovových a za tu dobu musela neustále čelit Ivanovým nesmyslným příkazům, Anniným úsečným výpadům a Alexejovu horlivému pronásledování, i když si dával velký pozor, aby ho při tom jeho manželka nezahlédla nebo nezaslechla. Synoveja se začínala cítit jako vrabčák pod ostřížím pohledem dravce. V každém stinném zákoutí domu, kudy procházela, jako by na ni číhalo nebezpečí. Kníže vyhledával neúnavně příležitost, jak se jí dotknout, v pokojích, na schodišti, v salonu… Byl to neúprosný hon na liškul, který ji přiváděl k zoufalství, zatímco kněžna Anna věnovala většinu času Ivanu Voronskému a podněcovala v něm ctižádostivost na cestě ke slávě.

Kněžna Anna odložila návštěvu těžce nemocného otce, protože se jí zdálo přednější uspořádat večer na Ivanovu počest. Ti dva se stali téměř nerozlučnou dvojicí. Zatímco se Alexej toulal bůhvíkde, oni spolu v kněžnině kočáru objížděli mocné a bohaté bojary ve snaze rozvíjet společenské a příbuzenské svazky a pokud se jim dařilo navodit správnou atmosféru - pozvolna podněcovat nepřátelské nálady proti metropolitovi Filaretovi.

Uprostřed týdne časně ráno kníže Alexej oznámil své ženě, že si musí vyřídit nějaké záležitosti mimo Moskvu a nevrátí se dřív než druhý den k večeru. Anna usoudila, že může s klidným vědomím s Ivanem odjet a nechat svou svěřenku v domě samotnou. Ani na okamžik jí nepřišlo na mysl, že by ji Alexej mohl oklamat. Odpoledne, krátce po jejich odjezdu, Synoveja vyslala Ali se Stěnkou za Jelizavetinou sestrou Danikou a její dcerkou. Obě se rychle zotavovaly po prožitém strádání a matka se těšila, že dostane v domě Nataši Andrejevny práci.

Když Synoveja osaměla, posadila se k malému stolku v zahradě a začala se probírat svazkem Plinia staršího. Doufala, že četbou klasika lépe pochopí některé nezvyklé výroky, kterých se Ivan dovolával a které jí připadaly až příliš přitažené za vlasy, by se jim dalo věřit. Chvíli knihou listovala, až nakonec usoudila, že Ivanovy moudrosti jsou přece jen směšné.

Krátce po tom, co hodiny třikrát odbily, otevřel překvapený Boris dveře, za nimiž stál kníže Alexej. Rychle se vzpamatoval, aby přivítal pána domu.

„Čekali jsme, že se vrátíte až zítra, pane.”

„Změna plánu, Borisi,” Alexej se krátce rozhlédl kolem.

„Moje žena je doma?”

„Ne, pane. Kněžna Anna odjela asi před hodinou s.” „S naším dobrým Ivanem Voronským, předpokládám.” Alexe předstíral před sluhou mírné rozladění a Boris spěchal uchlácholil žárlivost pána domu. „Jeli navštívit knížete Vladimíra Dimitrijeviče, pane. Jsem si jist, že kněžna Anna by byla velice potěšena, kdybyste se tam k nim připojil.”

„Cože? A k smrti se otravovat při další přednášce starého bojara, jak se chystá ve svém pokročilém věku rozšířit potomstvo?” Alexej se rozesmál a nesouhlasně zavrtěl hlavou. Sluha skryl za rukou v rukavici pobavený úsměv. „Myslím, že ne, Borisi. Ve svém věku by měl kníže Vladimír spíš pomýšlet na to, jak rozdělit svůj majetek mezi syny, které si už pořídil, než aby přemýšlel, jak zplodit další.”

Alexej chvíli bloumal po domě a potom konečně zamířil do zahrady, kde našel Synoveju. Seděla s bradou podepřenou v dlaních a zabraná do čtení si ho všimla až v okamžiku, kdy k ní při stoupil. „Má drahá Synovejo.”

Zvedla překvapeně hlavu, a když zachytila rozzářený pohled knížete, jeho jméno jí uniklo užasle ze rtů. „Kníže Alexeji!”

Alexej na okamžik hleděl do těch nejkrásnějších zelených očí, jaké kdy viděl, a potom se zasmál jejímu zděšení. Vypadala jako ustrašený zajíc, kterého lstivá liška zahnala do pasti.

„Kníže Alexeji!” opakovala Synoveja s větší odvahou a rychle vstala. „Čekali jsme vás až zítra. Bože můj, Anna bude ale překvapená!” Její udýchaný hlas svědčil o tom, jak je vylekaná. „Každou chvíli by se měla vrátit.”

Synovejina slova vystřídalo varovné ticho a jeho tmavé oči na ni pobaveně hleděly. „Ale jděte, má drahá Synovejo,” prohodil potichu. „Oba víme, že kdykoli Anna doprovází Ivana na jedné z jeho cest za slávou, hned tak se nevrátí. Je stejně ctižádostivá jako on.”

Fascinovaně se zahleděl do čtvercového výstřihu jejích šatů, který mu naskýtal pohled na sametovou pleť jejích ňader. Úzké hrdlo zdobil krejzlík zdobený krajkou, připevněný elegantní modročervenou stužkou, která ladila s květinovým vzorem jejích šatů z batistového plátna. Těsný živůtek zdůrazňoval útlý pas a odvážný výstřih ho málem připravil o rozum. Olízl si lačně rty, když si představil, že by ten úžasný obsah živůtku mohl opustit své vězení, a jeho pohled byl ještě divočejší.

Synoveja si oblékla lehké letní šaty evropského stylu až po Annině odjezdu, a spíš proto, že v nich nebylo takové horko, než aby se vystavovala na odiv. On ale zcela jistě nepatřil k těm, kdo by si stěžovali, protože si mohl vychutnávat sladkou, opojnou chuť její krásy. I když si uvědomoval, že není tak zcestovalý jako jejich svěřenka, byl přesvědčen, že ta dívka by svou krásou určitě popletla hlavu všem mužům kdekoli po celém světě.

„Můžu se k vám připojit?” zeptal se a snažil se působit co nejzdvořilejším dojmem.

„Sa., samozřejmě,” přikývla Synoveja. Nevěděla, co jiného na to říct. Kdyby mu odpověděla ne, možná by se na ni vrhl hned na místě.

Alexej k ní přistoupil blíž a Synoveja rychle obešla stůl a nalila si chlazený vinný střik. Bázlivě se na něj usmála a usrkla. Vzápětí se rozpomněla na dobré vychování. Neochotně pokynula rukou ke džbánu s vínem a talířku s koláčky, které jí tam Jelizaveta přinesla. „Nemáte chuť na malé občerstvení?”

Alexej se usmál její marné snaze dělat mu hostitelku. Prohlédl trik plaché dívky až moc dobře. Jejím cílem bylo postavit mezi nimi val. Jako by ten malý stoleček mohl nějakým zázrakem posloužit k obraně proti rozvášněnému nápadníkovi. „Snad sklenici chlazeného střiku,” zamumlal a sundal si čapku. Položil obě ruce na stůl před sebe a naklonil se dopředu, aby se podíval, co čte. „Plinius starší?” Pochybovačně si ji změřil a začal listovat v knize. „Co vám to ten Ivan vykládá, že musíte trávit svůj volný čas četbou Plinia?”

Synoveja zvedla bradu ještě výš, jakmile si vzpomněla na Ivanovy posměšky, když ji zkoušel a dozvěděl se, jak málo toho o tom klasikovi a jeho dílech ví. „Ivan říkal, že Plinius starší byl génius, který trávil většinu svého času bud čtením, nebo psaním si poznámek nebo studiem děl jiných učenců. A že každý bystrý žák by měl jeho dílo dobře znát, jako by…,” poslední slova zdůraznila, aby dala najevo, jak se na svého učitele zlobí, Jako by to byly zákony boží.”

Alexej se pobaveně zasmál, když poznal, jak moc to pošramotilo její pýchu. „A co si myslíte teď, když jste prostudovala něco z klasika? Je skutečně tak moudrý, jak prohlašuje Ivan?”

Pohodila hlavou. „Ale kdepak! Je naprostý nesmysl věřit, že Plinius byl neomylný génius.”

„Samozřejmě,” poznamenal Alexej a jeho smyslné rty se znovu roztáhly v širokém úsměvu. „Zpochybňuje to Ivanovu důvěryhodnost jako učence.” Napřímil se a pozorně se na ni zadíval. „Co si vlastně myslíte o Ivanovi? Přijímáte ho, nebo odmítáte?”

Synoveja neurčitě pokrčila rameny. Kdyby mu pošetile odhalila svou nechuť vůči Ivanovi, mohl by to prozradit Anně. „Je to jenom můj vlastní názor, ale vypadá to tak, že v určitých ohledech Ivan nemá ani tak docela pravdu, ani není tak vynikajícím učencem, jakým by měl být.”

„Moje žena by s vámi nesouhlasila,” poznamenal kníže upřímně, když přijímal ze Synovejiných rukou pohár s vínem. „Ale já, má drahá, jsem mnohem víc nakloněn vašim názorům. Ten muž je mi trnem v oku od chvíle, kdy se přilepil na mou manželku. Zdá se, že umí docílit toho, aby jeho názory přijala za své. To je skutečně vzácný dar, protože mně se něco takového za celých dvacet let našeho manželství nepodařilo.”

Alexej zvedl hlavu a rozhlédl se po pečlivě upravené zahradě. Nepatřil k lidem, kteří hledají potěšení v tak prostých věcech, ale se Synovejou po boku se cítil téměř uvolněně v mírumilovném tichu, které je obklopovalo. Možná kdyby se oženil s milující ženou, která by se spokojila s jeho majetkem a postavením knížete, místo toho, aby se nenasytně honila za nějakými vyššími cíli a toužila po moci, žil by i on spokojeným životem a víc pozornosti by věnoval jí i jejich lásce. Ale za léta neměnného stavu věcí v domě Taraslovových cítil téměř nutkání pyšnit se před Annou úspěchy v cizích ložnicích, jako by se jí chtěl mstít za bouřlivý neklid ve své duši.

„Projdete se se mnou zahradou, Synovejo?” zeptal se a obešel stůl. Zastavil se těsně vedle ní, vzal ji za paži a rukou ukázal směrem k pěšině lemované květinami. Gestem naznačil, aby se k němu přidala. „Už je to velmi dávno, co jsem si udělal čas, abych se pokochal takovou rozkvetlou nádherou.”

Synoveja zdráhavě vykročila po jeho boku. „Jelizaveta mě bude za chvíli čekat v kuchyni,” pronesla, aby si připravila půdu, kdyby začal být dotěrný. „Slíbila jsem jí, že jí pomohu upéct chleba, takže nemohu být dlouho pryč.”

„Kratičká procházka po zahradě vám nezabere moc času, Synovejo,” ujišťoval ji Alexej. „I já musím za chvíli odjet. Ráno jsem si nechal doma nějaké důležité listiny, takže jsem se pro ně musel vrátit. Myslel jsem, že všichni odjeli, a pak jsem si všiml, že sedíte na zahradě.” Zvedl hlavu a pomalu nasál vůni obrovských květů, které rostly podél cesty. „Už jsem málem zapomněl, že existují i takováhle potěšení.”

Synoveja se ohlédla přes rameno a všimla si, že dům už není pro větve stromů vidět. „Asi bychom se měli vrátit.”

„Ještě ne, Synovejo.” Jeho ruka sklouzla k její a pevně ji sevřela. Když se mu zděšeně snažila vytrhnout, dal se do smíchu, volnou rukou ukázal na cestu před nimi. „Už jste někdy viděla naši voliéru? Je kousek odtud.”

Synoveja zaslechla tiché vrkání a nechala se vést dál. Když došli k vysokému bílému kruhovému holubníku, kde tiše hřadovalo asi dvanáct holubů, zatímco ostatní divoce létali sem a tam ze svých hnízd, pustil její ruku. Divoké mávání holubích křídel bylo varovným znamením, že se blíží nějaký dravec. Synoveja se ohlédla a spatřila holubici, která vzrušeně poletovala, pak konečně naposledy krátce zamávala křídly a usadila se na bidýlko.

„To by mohlo být nebezpečné,” poznamenal Alexej s humorem, když jim další z ptáků proletěl těsně nad hlavou. „Raději pojďme pryč, než potřísní vaše krásné šaty.” Znovu ji uchopil za ruku a táhl ji za sebou dolů po pěšině, pryč od holubníku. Synoveja se snažila vymanit z jeho sevření, protože pochopila, že se stále více vzdalují od domu. Alexej ji ale pevně svíral a přes rameno šeptl: „Nebojte se, Synovejo! Jen pojďte! Musím vám ještě něco ukázat.”

Dotáhl ji až k dřevěnému zahradnímu domku u plaňkového plotu, který ohraničoval celý pozemek, a donutil ji vystoupit na malou dřevěnou verandu. Otevřel dveře a byl by ji vstrčil dovnitř, ale Synoveja se zastavila na prahu. Nelíbilo se jí pomyšlení, že by měla být proti své vůli zatažena do temné místnosti. Stála tvrdohlavě na místě jako ovce, doširoka se rozkročila a odmítla udělat další krok.

„Ne, Alexeji!” vykřikla. „To není správné, co děláte! Prosím, nechte mě jít! Musím se vrátit do domu!”

Alexej přistoupil těsně k ní a radostně se uchichtl. Oči mu jasně zářily, když zabořil pohled do jejích vyděšených zelených Očí. „Jen pojďte dovnitř, Synovejo,” zavrkal a kývl hlavou k otevřeným dveřím. „Dovolte mi, abych z vás udělal ženu, jakou si zasloužíte být. Nikdo se nedozví, že jsme tu spolu byli.” Rudé rty se mu roztáhly do žádostivého úsměvu. „Sloužící jsou mi oddáni a nikdo z nich neřekne Anně ani slůvko, že jsem se vrátil, takže jí nemusíme nic vysvětlovat.” Krátce kývl znovu ke dveřím. „Sem nikdo nepřijde. Starý dřevorubec tady žije jen v zimě, nyní tady není. Vrátí se opět až na podzim. Budeme mít chatu jen pro sebe. Nemusíte ani cítit rozpaky, ani se bát.”

„Ne!” Synoveja divoce zavrtěla hlavou. „K ničemu mezi námi nikdy nedojde, Alexeji! Není to správné!”

„A co je správné? A co špatné?” Naklonil hlavu na jednu stranu a potom na druhou. „Kdo může tvrdit, že je něco špatné, když jsme pro sebe stvořeni, Synovejo?” „Já mohu” prohlásila rozohněné.

Nedbale pokrčil rameny. „Já si vás teď vezmu a nic mi v tom nezabrání, Synovejo. Nemá cenu, abyste se bránila. Však se vám mé laskání zalíbí.”

Alexej se ji pokusil vzít kolem pasu a přitáhnout si ji blíž, ale Synoveja se mu vytrhla a zadívala se na něj pohledem plným vzteku. „Jestli se mě zmocníte proti mé vůli, Alexeji,” varovala ho tichým hlubokým hlasem, „potom vám přísahám, že pocítíte, co je má pomsta. Sama půjdu za Annou a řeknu jí o vašem odporném činu. Se mnou nemůžete jen tak zacházet jako s některou z těch vašich poběhlic a přinutit mě, abych vám byla po vůli. I kdybych musela jít za samotným carem, postarám se, abyste mi za tu urážku zaplatil!”

Alexej se zasmál nuceným smíchem a nepřestával ji pozorovat. Stále jí svíral zápěstí, stál před ní s nohama široce rozkročenýma a tvářil se sebevědomě. „Vy si myslíte, že mě tím zastrašíte a pak se klidně odeberete za svými radostmi, děvče? Ale kdepak. Vaše slova padnou na neúrodnou půdu, protože já je obrátím v lež a na čest šlechtice prohlásím, že jste mě křivě nařkla. Anna těm vašim pomluvám nebude naslouchat. Takže vidíte, má drahá, jak jsou vaše hrozby ve skutečnosti marné? Vážně, Synovejo, nemá cenu se se mnou prát. Já si vás vezmu kdykoli a kdekoli se mi zachce.” Očima laskal svůdné obrysy jejích plných ňader, vystupujících z šatů, a jeho hlas dostal smyslný nádech. „A právě teď, drahoušku.”

Vlídně se na ni usmál a najednou jeho lačné prsty prudce klouzly do štěrbiny mezi jejími ňadry a pevně sevřely její šaty Synoveja vyjekla zděšením, ale než mohla udělat něco na svou hranu nebo ucuknout, divoce škubl a roztrhl jí živůtek. „Ne!” Synoveja překvapením ustoupila o krok a hleděla na muže, který vypadal divoce, jako by přišel o rozum.

„Nesmírně po vás toužím, Synovejo. Tohle se mezi námi muselo stát.”

Sklopil k ní černé oči, vzrušeně dýchal a upřeně ji pozoroval. Synoveja sledovala jeho zrak a ke svému zděšení viděla, že její plná ňadra, která už nejsou podepírána živůtkem, se zřetelně rýsují pod jemnou látkou košile a prosvítají tenkým batistem.

Alexej k ní znovu natáhl ruku. Synoveja zuřivě vyjekla a ucukla, jako by se chtěla dát na útěk. Nebylo jí to ale nic platné, protože ji chytil za vlasy, smýkl jí dozadu a zvedl ji do náruče. Ramenem rozrazil dveře do chatrče, vešel s ní dovnitř, kopnutím je za sebou zavřel a zamířil do rohu, kde stála úzká postel. Bylo na ní naskládáno několik vlčích kožešin, které Synoveju celou zahalily, když s ní mrskl na lůžko. Alexej ji nespustil z očí. Rozevřel svůj kaftan, a i když Synovejiny oči těkaly po místnosti a hledaly, kudy by utekla, on si byl naprosto jist, že mu neunikne. Tyčil se nad ní pouze v košili a v úzkých kalhotách. Když udělal krok směrem k ní, Synoveja využila chvíle nepozornosti a v naději, že se jí podaří vyváznout, sklouzla z postele vedle nočního stolku a padla na kolena. On byl ale rychlejší a hodil ji zpátky na kožešiny. Zatímco ji pevně držel, odstrčil úzké lůžko od zdi a rozkročmo se na ně posadil, aby znehybnil zmítající se tělo pod sebou. Nedočkavě jí začal vyhrnovat sukně až do pasu, trochu se nadzvedl, aby uvolnil látku, na níž seděl.

Synoveja se nadzvedla, podepřela se lokty a rychle se pokusila vyklouznout, ale Alexej ji téměř vzápětí znovu zalehl svou váhou, aby jí zabránil v útěku. Zoufale zaťala zuby a obrátila pohled ke stolku. Všimla si, že na něm leží malý kámen. Rychle po něm sáhla a pevně ho sevřela. Alexej měl v ten okamžik oči jen pro její obnažené stehno a byl příliš v zajetí vášně odhalit víc. Vůbec si nevšiml, že malá pěst pevně sevřela kámen a širokým obloukem se rozmáchla. Synoveja napjala všechny síly,

které se jí v tu chvíli podařilo sebrat, a prudce ho udeřila do nosu, až v něm chřuplo. „Auuuu…!”

Bolestný výkřik se rozlehl kolem a otřásl chatou až v jejích základech. Alexej se prohnul v zádech jako luk a přitiskl si ruce k obličeji. Na okamžik se mu před očima zatmnělo, jak jím zmítala nesnesitelná bolest. Na bílou košili padlo několik prvních velikých kapek krve, a když se mu před očima rozjasnilo a dal ruce dolů, s hrůzou civěl na rudé skvrny. Jako by nemohl uvěřit, že taková půvabná a křehká dívka mohla udělat něco tak hrozného. Muka byla ale příliš živá, aby o tom pochyboval. S bolestným zasténáním si přiložil ruku k nosu a snažil se setřít crčící krev, ale krvácení bylo čím dál silnější a nešlo zastavit. I při sebemenším dotyku mu vystřelovala nad obočí bodavá bolest, odkud jako by se šířila dál až k nejcitlivějším konečkům nervů. Bolest byla tak nesnesitelná, že ho připravila o veškerou touhu a zbavila chlípných úmyslů. Zvedl se z postele a doklopýtal k umyvadlu, kde popadl ručník a pevně si ho přitiskl k nosu. Synoveja na nic nečekala. Rychle si shrnula sukně, sklouzla z lůžka a vrhla se ke dveřím. Nikdo neviděl, jak o chvíli později prudce vrazila do dveří paláce a až

teprve ve svém pokoji za zamčenými dveřmi se cítila v bezpečí před knížetem Alexejem a jeho pomstou, která by mohla přijít. Tam, nehledě na horko, čekala až do okamžiku, kdy slyšela odjíždět jeho kočár. Uháněl jako o závod a dával jí naději, že ho neuvidí alespoň několik dní. Když konečně zmizel, zhluboka si oddechla. Byla neskonale šťastná, že se jí podařilo přežít Alexejův pokus o znásilnění bez velkých šrámů.

Třetí neděli, co Synoveja přijela do domu Taraslovových, chladivý vánek konečně přinesl vítanou úlevu od parných letních dnů. Po ranní obloze se honily šedé mraky a slibovaly, že by mohly přinést déšť. Zbývalo jen pár týdnů do doby, než se pomalu začne ochlazovat a nesnesitelné horko bude jen vzpomínkou.

Alexej se vrátil po několika dnech s chabou výmluvou, že si zlomil nos při pádu z koně. Protože si chtěl udržet pohledný profil, musel přetrpět mučivou bolest, když mu lékař nos narovnával. Zákrok vydržel jen díky tomu, že začal nezřízeně pít vodku. Kolem nosu a pod očima měl tmavě fialovou modřinu. Otok bude hyzdit tvář ještě velmi dlouho a bude mu stále připomínat, čí ruka mu to způsobila. Prozatím se neodvažoval prolomit Synovejinu zdrženlivost. Už nepochyboval o tom, že je schopná se bránit, a obával se, že další taková rána by ho úplně vyřídila. Nechtěl znovu zakusit mučivou bolest. Věděl, že dokud jeho nos nebude úplně zahojený, musí se k ní přibližovat s největší opatrností.

Na neděli oznámil, že zůstane doma. Jeho ješitnost mu bránila, aby se vydával za dalšími milostnými dobrodružstvími, dokud nebude úplně zdráv. Anna se chystala s Ivanem na bohoslužbu do soukromé kaple mocného, velmi bohatého bojara, knížete Vladimíra Dimitrijeviče. Protože ani Ivan, ani Anna nechtěli, aby starého vdovce, který byl žhavý do ženění, rozptylovala od bohoslužeb půvabná mladá dívka, oba vyloučili možnost, aby je Synoveja doprovodila. Kníže Alexej však zůstal doma na lůžku a Anna si netroufala nechat děvče s ním. Takže jí nezbývalo nic jiného než dovolit Synoveji, aby si zajela na bohoslužbu kam chce, hlavně když to bude co nejdál od jejího domu a od knížete Alexeje.

Ať už Anna měla jakýkoli důvod, že ji nechala jít, Synoveja byla nesmírně šťastná, že bude mít alespoň jeden den svobodu. Její nadšení nemohlo zchladit ani Annino přísné kázání a hrozby, že se musí do večera vrátit. Synoveja měla ze své dočasně nabyté svobody takovou radost, že téměř utíkala Stěnkovi naproti, když předjížděl s kočárem před dům. Tolik se těšila na svět za branami svého přísně střeženého vězení.

Pečlivě se oblékla do sarafánu z ledově modrého saténu, bohatě zdobeného bílou krajkou a drobounkými perlami. Na hlavu si nasadila barevně sladěnou čelenku a do jednoduchého copu si vpletla modrou stužku pošitou perličkami. Do kočáru si vzala i plášť, ale když se chystala vystoupit, rozhodla se nechat ho uvnitř. Stále bylo velké horko a skrz husté mraky začalo vykukovat slunce, takže čekala, že se obloha vyjasní.

Stěnka zastavil kousek od chrámu nedaleko místa, kde hraběnka Nataša Andrejevna postávala před svým kočárem. Hraběnka poznala kočího i spřežení, a když Jozef otevřel dvířka, spěchala pozdravit svou mladou přítelkyni. Jakmile ji Synoveja spatřila, rychle sestoupila ze schůdků a padla radostně se smějící Nataše do rozevřené náruče.

„Měla bych ti vyčinit, žes mě nepřijela navštívit!” vyčítala jí Nataša a ustoupila mírně zpět, oči plné slz dojetí. „Cožpak jsi zapomněla, že nejsem v domě Taraslovových vítána?”

„Ale Natašo, to víš, že jsem nezapomněla,” odpověděla Synoveja a také měla oči zalité slzami, „ale až dodneška mi Anna nedovolila vůbec vyjít z domu.” Položila chlácholivě ruku na útlou paži. „Myslím si ale, že brzy by se to mohlo změnit.”

„To zní, jako by tě Anna úplně izolovala od ostatního světa, jako nějakou carevnu,” pronesla Nataša smutně a v hlubokých zelených očích hledala odpověď. „Musí to být pro tebe strašně těžké žít v tak přísných podmínkách, když jsi byla vychována ve stejné svobodě jako všechny urozené dámy v Anglii a ve Francii. Tvá matka ti dala dobrý základ, když poučila tvého otce o anglických způsobech. A on byl překvapivě přístupný jejím názorům, zvláště když je Eleanora uměla prosazovat tak roztomilým způsobem. Takže ty říkáš, že máš naději, že by se něco mohlo změnit?”

„Ano.” Synoveja nepatrně přikývla. „Ještě není jisté, zda Anna skutečně odjede a zda mi dovolí odejít načas z jejího domu, zatímco bude na návštěvě u svého nemocného otce, ale něco mi říká, že mě nebude chtít nechat samotnou v domě s Alexejem.”

„No, těžko sejí divit,” přikývla Nataša a trochu zvedla obočí, aby dodala důraz svým slovům. „Ten muž je násilník.” Poplácala útlou Synovejinu paži. „Dej si na něj pozor, dítě.”

Synoveja zvedla obočí souhlasně do výšky. „Už jsem se naučila být ve střehu. Bojím se vyjít z pokoje, protože vím, že ten mlsný kocour na mě někde za rohem číhá.”

„Máš představu, kdy by Anna mohla odjet?”

„Jestli vůbec odjede, bude to až někdy po příští sobotě. chystá se v ten den totiž uspořádat velkou oslavu na počest Ivana Voronského.”

„Ivana Voronského?” opakovala Nataša nevěřícně a podívala se na Synoveju soucitným pohledem. „Bože můj, drahá Synovejo, skutečně je mi líto, kde ses to ocitla. Byla bych si přála, aby tě Jeho Veličenstvo svěřilo do mé péče. Jsem si jistá, že car neměl ani ponětí, že jsme tak dobré přítelkyně. A možná bohužel také popřál sluchu Anniným pomluvám a uvěřil, že mi šlo jenom o tvého otce. Zřejmě si myslel, že ti prokazuje dobrou službu, když tě posílá k Anně. Anna je koneckonců jeho příbuzná a za normálních okolností by to byla velká čest být schovankou carovy sestřenice. Car Michail velice obdivoval tvého otce a teď, když už Alexandr není mezi

námi, věřím, že Jeho Veličenstvo chce mít jistotu, že je o tvé blaho co nejlépe postaráno, takže ho nesuď moc přísně, drahoušku.”

„Já rnu to nezazlívám. Už tak prokázal, jak moc mu na mně záleží. Ale řekni mi, Natašo, jestliže Anna odjede z Moskvy navštívit svého otce, dovolila bys mi, abych u tebe bydlela?”

„Ale samozřejmě, mé dítě, to se snad ani nemusíš ptát!” vykřikla Nataša radostně. „Nechci slyšet, že bys bydlela někde jinde!”

Zvony ze zvonice nad jejich hlavami začaly vyzvánět, a když utichly, ozval se z kostela monotónní sakrální zpěv. Obě ženy se zaposlouchaly do sladkých hlasů, které jako by je vábily, když vešly zavěšené do sebe do překrásně zdobeného kostela. Slídovými okny sem pronikala růžová záře a obklopovala je, když stály bok po boku v chrámové lodi vyhrazené pro ženy a děti. Odříkávaly modlitby a zpívaly, naslouchaly kázání a překrásnému chóru mladých chlapců oblečených do bílého šatu. Cítily v duši klid a mír, o to větší, že tu byly jenom ony dvě. Vzpomín ka na Alexandra Zenkova byla stále živá. Vzaly se za ruce v tichém porozumění, když se k němu jejich myšlenky upnuly, a oči se jim zalily slzami.

Odbila třetí hodina odpoledne, když vyšly z kostela a zjistily, že se obloha zatáhla černými mraky, které neproniknutelně ležely nad městem. K zemi se začaly snášet kapky osvěžujícího deště, které provoněly i vzduch, ale Synoveja se zastavila pod sloupovím a zamyšleně čekala. Nechtěla si nechat zničit další šaty. Odhadovala vzdálenost, kterou musela ujít v dešti, aby se dostala ke kočáru. Všude bylo najednou plno lidí. Zřejmě se vynořili z dalších chrámů kolem a proplétali se ve změti kočárů a koní, kteří čekali na své majitele. Obě věděly, že chvíli potrvá, než Natašin kočí nebo Stěnka budou moci předjet se svým kočárem před vchod kostela.

„Stěnka je blíž,” prohlásila Synoveja. „Může nás obě naložit a odvézt tě domů.”

„Dokud se ale cesta neuvolní natolik, aby mohl projet,” poznamenala Nataša, když odhadla situaci, „budeme muset bud utíkat, nebo počkat tady. Podle toho, jak vypadá obloha, mám obavy, že se tak jako tak bouřce nevyhneme.” Nadzvedla pláštěnku nad jejich hlavy, aby se obě mohly pod ní schovat. „Zkusíme se dostat k tvému kočáru, než se spustí prudký liják?”

Synoveja s tím souhlasila, přitiskla se k Nataše a rychlým krokem vyšly z portika. Déšť jako by jen čekal, až opustí úkryt. Sotva udělaly jen pár kroků, spustila se průtrž mračen. Dav kolem začal rychle řídnout. Synoveja zahlédla Jozefa, jak přiskočil ke kočáru, aby jim otevřel dveře, zatímco Stěnka se naklonil z kozlíku a nějakému člověku, který zastavil vedle kočáru, ukazoval k místu, kde stála. Muž oblečený do dlouhého pláště a klobouku se širokou krempou se otočil tím směrem a Synoveja zůstala stát jako přikovaná, když poznala neodbytného plukovníka Rycrofta. Okamžitě ji mezi davem lidí našel a rychle k ní vykročil.

Synoveja neměla možnost ani couvnout, ani jinak zareagoval, protože zezadu do ní bez varování někdo vrazil a ona upadla do bláta. Viník, prostoduchý nemotora, který se vyděsil, když zjistil, že se ztratil svým příbuzným, se na ni sotva podíval a ještě na ni málem šlápl, jak zuřivě hledal známé tváře. Těsně za ním ujížděla skupinka mladíků na koních. Byli mu téměř v patách.

Z nebe padal hustý déšť, který tvořil neproniknutelnou clonu, takže si jezdci do poslední chvíle ležící Synoveji vůbec nevšimli. V tu chvíli už bylo příliš pozdě. Ve snaze zabránit, aby ji koně neušlapali, skákali jeden přes druhého, ale jednoho koní se nepodařilo zatáhnout a šlápl Synoveji přímo na nohu. Vykřikla bolestí. Nemohla se postavit na nohy. Nemohla dělat vůbec nic, než se schoulit na zemi, zatímco silný déšť jí promáčel šaty až na kůži.

Nataša, která viděla, v jak zoufalé situaci se její přítelkyně ocitla, zuřivě všechny odstrčila, ale na jejich statná těla její síla nestačila. „Kliďte se odtud!” křičela na ně zpod své pláštěnky. „Cožpak nevidíte, kam šlapete?”

V příštím okamžiku kdosi rozrazil zástup lidí a nad oběma Ženami se snesl temný stín. Nataša zděšeně couvla. Dlouhý plášť utvořil kolem Synoveje ochranný štít a silné ruce plukovníka Rycrofta jí pomohly na nohy. Matně si uvědomovala, že ji chrání svým vlastním tělem, když klopýtla kupředu. Než ale stačila udělat další krok, sehnul se a zvedl ji do náruče. Jeho ruce byly jako železná chapadla - držely ji pevně a poskytovaly bezpečí. Přestože Synoveja nepatřila k ženám, které lze snadno dobýt, okolnosti ji donutily, že nekladla žádný odpor. Oběma rukama objala plukovníka pevně kolem krku, jako tehdy v bazénu, když se bála, že se utopí. Jeho klobouk jí skýtal částečnou ochranu před kapkami deště a v tu chvíli vůbec nepomýšlela na to, slučuje-li se s dvorní etiketou, aby neprovdaná dívka tiskla svůj obličej k tváři muže na veřejnosti. Tyrone ji ještě pevněji sevřel v náručí a utíkal s ní dlouhými kroky k jejímu kočáru. Nesl ji tak lehce, jako by byla malé dítě.

Nataša Andrejevna, ohromena smělostí a rytířským chováním toho muže, za nimi chvíli užasle hleděla a potom se také vydala pomalejším krokem hodným dámy ke kočáru. Plášť měla celý promočený, takže pod ním už úkryt hledat nemohla a střevíčky jí padaly z nohy, jak je měla plné vody.

„Jste v pořádku?” zeptal se Tyrone starostlivě, když ji usadil do kočáru.

„Ano, plukovníku. Samozřejmě, děkuji vám.” Synoveja tonula v rozpacích, že ji spatřil v tak zuboženém stavu, a vyhýbala se jeho pohledu.

Odtáhla se od něj a Tyrone zpozoroval, jak sebou trhla a opatrně se usadila na krajíčku sedátka. Natáhl zvědavě ruku a vyhrnul jí lem promočených šatů nad kotník. Bylo vidět, jak se jí po nožce rozlévá tmavá modřina. „Jste zraněná!”

„To nic není, vážně!” vydechla Synoveja. Zčervenala nad jeho troufalostí. Rychle stáhla nohu zpátky a celá zmáčená se schoulila do rohu kočáru. Snažila se vyhnout jeho zraku a zchladit své rozpálené tváře. „Je to jenom modřina, plukovníku. Rychle se zahojí.”

Tyrone nechápal, proč se zlobí kvůli tomu, že se jí podíval na zraněný kotník. Vždyť už viděl a objímal mnohem víc. Nechtěl však v této chvíli, kdy Jozef vedle něj přidržoval dveře kočáru, zubožené dívce ten zážitek znovu připomínat.

„Dejte si na to studený obklad, to pomůže,” poradil jí Tyrone, který už za ty roky jako důstojník ošetřil nejedno zranění, nehledě na ta, která utrpěl sám. „Snažte se na tu nohu moc nestoupat.”

„Vypadá to, že vám budu opět zavázána, plukovníku.” Synoveja zmateně mrkla, aby setřásla kapky deště z řas, a konečně se mu podívala přímo do očí. Toužila si sundat sarafán, protože cítila, jak jí kapky vody stékají po těle, ale bála se pohnout, aby si ne všiml, jak těsně jí oděv přiléhá k tělu. On ale vyhledával pohledem jenom její oči a snažil se proniknout hluboko do jejích myšlenek. Synoveja nevěděla, co hledá nebo co očekává, a cítila povinnost něco říct: „Můžeme vás někam odvézt, plukovníku?”

„To není třeba,” odpověděl Tyrone, stále zabrán do svých úvah. „Mám tady koně.”

Přesto se ale neměl k odchodu. Stále na ni upřeně hleděl jako omámený. Přemýšlel, v kolika podobách bude ještě mít možnost ji poznat. Měl pocit, jako by na šňůrku navlékal vzácné perly. Nejdříve ji spatřil rozzlobenou v náručí únosce, pak jako půvabnou svůdkyni v lázních a později jako zvědavou pozorovatelku na okenní římse. Viděl ji jako půvabnou vílu v šatech venkovanky i jako křehkou dívku, která potřebuje rytíře, jenž by ji ochránil. Tvářila se sice nejistě a zahanbeně, že se tu objevil tak znenadání, ale když Tyrone viděl, jak upadla a pomohl jí, byla mu vděčná.

Tyrone si sám neuměl vysvětlit, proč v sobě cítil potřebu ji chránit. Nejprve si nesmírně přál, aby se stala jeho milenkou a ukojila jeho tělesnou touhu, ale najednou cítil, že ho k ní táhne daleko silnější pouto. Hlas srdce?

Tyrone se probral ze svého zamyšlení a srdečně se rozesmál, když se podíval na svůj oděv. „Obávám se, mylady, že si nemáme co vyčítat.” Kdyby si nebyl jist jejím chladným odmítnutím, pozval by ji, aby s ním jela k jeho regimentu. Tam by jí poskytl pohodlí, osušil ji, ošetřil kotník a půjčil čisté šaty. Věděl však, že musí být nanejvýš opatrný. Dotkl se krempy svého klobouku, z něhož kapala voda, a zadíval se do jejích zelených očí. S nepatrným úsměvem mile řekl: „Tak příště., Synovejo.”

Otočil se a ukročil stranou právě ve chvíli, kdy Nataša dorazila ke kočáru. Nasadil si klobouk pevně na hlavu, nahrbil trochu ramena na obranu proti dešti a vyšvihl se na černého hřebce, kletý trpělivě čekal. Rychle vyrazil do dešťové clony a jen krátce se ohlédl přes rameno.

Nataša si připadala jako zmoklá slepice, když šplhala do kočáru a usadila se vedle své mladší přítelkyně. Mnohem víc než promočené a zablácené šaty ji ale zajímal galantní čin toho cizince. Když viděla, jak si Synoveja začala ohmatávat poraněný kotník, potlačila svou zvědavost a nenaléhala na ni. Cítila, že děvče nemá chuť o té příhodě hovořit. Umínila si, že zjistí, kdo byl ten muž, ale zatím bude soukromí své přítelkyně respektovat.

„Má drahá Synovejo, velice by mě mrzelo, kdybys ke mně nezajela teď odpoledne na návštěvu,” prohlásila. „Když jsi u nás byla naposledy s otcem, zapomněla sis tam nějaké šaty, a protože máš volno až do večera, ráda bych si s tebou popovídala. Snad můžeš věnovat trochu času své staré přítelkyni?”

„To můžu, ale jen na chvilku,” souhlasila Synoveja. „Anna by se na mě zlobila. Ale nechci se vrátit do domu Taraslovových, dokud tam nebude ona, aby udržela Alexeje v patřičných mezích.” „Takže ujednáno.” Nataša kývla na promočeného kočího. „Můžeme jet, Jozefe, jestli jste připraven vydat se do té potopy.”

Muž se pro sebe zasmál, zabalil se do promočeného pláště a zavřel dvířka kočáru. Vyšplhal se na stupátko, nasadil si klobouk na hlavu a zaujal důstojný postoj, když Stěnka zamlaskal na koně.

Synoveja si sundala z hlavy promočenou čelenku a zhluboka si vzdychla: „Vždycky mě najde v tom nejhorším stavu.”

Ten tichý smutný povzdech neušel Natašiným uším, přestože kapky deště hlučně bušily na střechu kočáru. Snažila se nevypadat moc dychtivě, ale dívčina slova v ní vzbudila neskonalou zvědavost. Nemohla si odpustit otázku: „A kdo, má drahá?”

Synoveja si uvědomila, že ji přistihla, jak přemýšlí nahlas. Úkosem na ni pohlédla a neurčitě pokrčila rameny. „Ale nikdo. Natašo. Vůbec nikdo.”

„Aha,” zamumlala žena a zklamaně se zase opřela o sedadlo. Věděla, že Synoveja mlčí o věcech, na kterých si zakládá! A protože o tom cizinci nechtěla nic prozradit, musela se domnívat, že je za tím něco víc. Podle toho, jak se Synoveja chovala, bylo Nataše jasné, že jí na tom muži, ať už byl kdokoli, záleží.

Nataša si usouženě vzdychla a popíchla ji: „Zřejmě se nedozvím, kdo byl ten kavalír, který tě zachránil, protože vidím, že se své přítelkyni nesvěříš.”

Synoveja umíněně trvala na svém: „Nebyl to nikdo důležitý, Natašo. Opravdu!”

Hraběnka se povzneseně usmála: „Přesto vidím, že tě pěkné vyvedl z míry.”

Synovejiny tváře se zbarvily do nachova, a aby zakryla své rozpaky, začala tahat za sukni a prohlížet si šaty. „Zničené! Úplně zničené! A tohle byly jedny z mých nejoblíbenějších šatů!”

„Vypadala jsi v nich báječně,” poznamenala Nataša. „Ale ty, drahoušku, vypadáš báječně ve všem. To je samozřejmě ten hlavní důvod, proč jsi toho muže upoutala. Úplně jsi ho okouzlila.”

Synoveja se zoufale snažila najít jiné téma hovoru a nesmírně se jí ulevilo, když si vzpomněla na důvod, proč v první řadě chtěla svou přítelkyni vidět. „Bože, drahá Natašo, odpusť mi mou troufalost, ale Annina kuchařka má sestru, která je teď nemocná, ale až se uzdraví, bude potřebovat práci. Myslíš, že bys ji mohla zaměstnat?”

Nataša neváhala s odpovědí ani okamžik. „Umí vařit?”

Synoveja pokrčila nerozhodně rameny. „Obávám se, že toho o ní vím velmi málo, kromě toho, že je v nouzi, ale zeptám se Jelizavety, co všechno umí.”

„Jestli umí vařit, pošli ji ke mně, až bude v pořádku,” souhlasila Nataša. „Má stará kuchařka zemřela a já za ni nutně potřebuji, náhradu, než přijdu o nervy. Její pomocníci se stále nemohu naučit, ani jak se vaří čaj. A když k mým hostům, kteří se u mě sházejí, nemám mít pořádnou kuchařku, může to skončit pěkným fiaskem.” „Ta žena má dítě,” dodala opatrně Synoveja. „Roztomilou tříletou dcerušku.”

Nataša se usmála. „Bylo by to hezké slyšet zase dětský mnich. Jsou dny, kdy se v tom obrovském domě cítím strašně opuštěná, i přes množství lidí, které mám kolem sebe. Mé domácnosti chybí jiskra. Potřebuje to tam trochu prozářit, prosvětlil tu ponurou náladu. A protože tebe tam mít nemohu, drahá Synovejo, musím si najít jinou holčičku, která mě rozveselí.” Natašin hluboký zamyšlený povzdech byl tentokrát upřímný a odrážel její smutek. „Tolik bych si přála mít vlastní děti. Přežila jsem tři muže a žádný z nich nebyl schopen dát mi dítě, přestože jsem po něm tolik toužila.”

Synoveja ji útlou rukou jemně stiskla paži a s konejšivým úsměvem na rtech ji ujišťovala: „Já tě vždycky budu považovat za ženu, kterou miluji stále stejně vroucně, téměř jako svou vlastní matku.”

Natašiny černé oči se zalily slzami a s láskou se na ni zadívala. ,,A ty, má drahá překrásná Synovejo, jsi jako má dcera, kterou sem nikdy neměla, ale po níž jsem tak nesmírně toužila.”

Od náhodného setkání s Natašou uplynulo několik dní, než zase Synoveja měla možnost opustit zdi domu Taraslovových. Kotník ji bolel jenom krátce. Už zase běhala jako předtím. V domě právě probíhaly přípravy na Ivanovu hostinu a Anna poslala Synoveju na trh. Přikázala jí, co má koupit, kam pro to má jít a kolik za to má zaplatit. Peníze, které utratí navíc, bude muset dát ze svého. To kněžna neopomněla zvlášť zdůrazit a radila Synoveji, aby si na to dala pozor. A navíc ji varovala, aby nikde nelelkovala, jinak že ji stihne přísný trest.

Stěnka zastavil s kočárem na Kremelském náměstí poblíž trhu a Synoveja šla s Ali a Jozefem zbytek cesty pěšky. Oblékla si prosté venkovské šaty, protože nechtěla, aby prodavači poznali, že patří mezi boháče, a nasazovali vyšší ceny.

Poslušná Anniných příkazů nakupovala velmi pozorně a co nejrychleji. Řídila se radami, které jí dávali Ali s Jozefem. Pokaždé, když byl košík plný po okraj, lokaj spěchal do kočáru vyprázdnit nákup a obě ženy zatím procházely mezi stánky a vybíraly co nejlepší zeleninu a drůbež. Za ustavičného kdákání a kejhám rozzlobených slepic a hus se Synoveja s Ali a Jozefem konečně vrátili naposled ke kočáru právě v okamžiku, kdy se k nim blížila rota vojáků v plném lesku na koních. Synoveji poskočilo srdce vzrušením, když poznala v jejich čele plukovníka Rycrofta. Už neměl koně po Ladislavovi. Jeho nový hřebec měl tmavou, červenohnědou barvu a byl stejně krásný jako ten, na němž ho poprvé spatřila. Přemýšlela, jestli si ho také nechal poslat lodí z Anglie. Zůstala by na něj mlčky koukat v němém obdivu, nebýt Ali, která ve snaze přitáhnout jeho pozornost začala pobíhat kolem kočáru, divoce mávat a křičet jeho jméno.

„Plukovníku Rycrofte! Haló! Plukovníku Rycrofte!” „Ali! Nech toho!” sykla na ni Synoveja, zděšená nedůstojným chováním služebné.

Ali okamžitě uposlechla, ale ke své velké radosti si všimla, že plukovník ji zpozoroval. Jeho ústa se pobaveně usmála. Poctil služebnou vojenským pozdravem a potom jeho oči pátraly po té, jejíž tvář ho provázela ve dne v noci. Jeho modré oči zastíněné nablýskanou přilbou se zaleskly, když mezi bedýnkami s kachnami a kuřaty zahlédl hraběnku, která se červenala až ke kořínkům vlasů a cítila se k smrti zahanbená. V tu chvíli si ze všeho nejvíc přála, aby se pod jejíma nohama rozestoupila zem a na místě ji pohltila. Zázrak se však nestal a Synoveja stála bez hnutí na místě, nucena vydržet plukovníkův upřený pohled, když projížděl kolem. Na jeho pozdrav škrobeně kývla hlavou. Bylo naprosto vyloučené, aby předstírala, že nevidí gesto, které bylo jasně určeno jenom jí. Všichni lidé v její blízkosti se otočili a sledovali je. Kdyby drůbež tak hlasitě nekdákala a nekejhala, zaslechla by i štěbetání okolostojících dam, které vzápětí daly své zvědavé hlavy dohromady.

Synoveja si nevšimla, že na opačném konci davu stála a radostně se usmívala hraběnka Nataša Andrejevna, která si celý výjev vychutnávala s nesmírným potěšením a naslouchala poznámkám knížete, jenž ji doprovázel a jako správce na carově dvoře věděl o všem, co se uvnitř paláce šustlo.

Synoveja žalostně zaúpěla, když si uvědomila, že přitáhla pozornost všech přítomných. „Ali McCabová! Nutíš mě, abych litovala dne, kdy tě má matka najala do svých služeb!”

Stěnka s Jozefem potlačovali smích a horlivě začali nakládat nákup do kočáru, zatímco irská služebná si zakryla hřbetem ruky ústa. Ali, která nepociťovala žádnou vinu, byla zmatená a podívala se do vyčítavých očí své paní. „A co jsem udělala?”

„Chováš se hrozně!” Synoveja zvedla ruku. „Jsi hloupá služebná, která neví, kdy má být zticha]” Vrhla na ni zlověstný pohled a znovu jí zahrozila prstem. „Dnes jsi mě přivedla do pěkně nepříjemné situace! Cožpak nevíš, že jsem se snažila vyhýbat se pozornostem plukovníka Rycrofta? A ty tu na něj zdálky hulákáš jako na lesy, jako nějaká holka z krčmy! A aby to slyšely všechny zlé jazyky a klepny kolem! Cožpak nevíš, cos mi tím způsobila? Můžeš si být jistá, že Anna to bude vědět ještě dřív, než dorazíme domů!”

„Hmmm!” Ali si uraženě zkřížila ruce na prsou a vzdorovitě našpulila ústa. „Jako bych vás vlastnoručně nezavinovala do plenek od chvíle, co jste se narodila! Jako bych v té své ubohé kebuli neměla dost rozumu, abych věděla, co je pro vás dobré! Naříkáte si na mé způsoby, a přitom vy sama byste se jim měla in it! Tyrone je správný džentlmen a já na tom trvám! A jestli máte oči na svém místě, pak byste to měla vidět taky!”

„Tak Tyrone? A kdo ti dovolil, abys ho nazývala křestním jménem?” zapitvořila se Synoveja. „To jsi s ním tak zadobře, že mu tak můžeš říkat? Tyrone, no tohle!”

„Je to poctivý irský jméno, tak je to!” hádala se Ali. „A hrdý jméno, abyste věděla!”

„Plukovník Rycroft je Angličan!” prohlásila Synoveja neústupně. „Pasován na rytíře byl na anglické půdě! On není žádný Ir!”

„Ale přece je to sir Tyrone, ne? Vsadím poslední sukni, že jeho matka byla irské děvče.” Ali se ušklíbla na svou paní, která bezmocně rozhodila rukama.

„Nemám ani trpělivost, ani čas dohadovat se s takovou tvrdohlavou ženskou, jako jsi ty, Ali McCabová,” prohlásila Synoveja „Musím se vrátit, než kněžna Anna vyšle své špehy, aby nás přivedli zpátky.”

„A to nejste ani trochu zvědavá, kam jel plukovník se svými muži v takové parádě?” zeptala se Ali v naději, že v ní vzbudí alespoň trochu zájmu. „Nemohli bychom jet za nimi, abychom se podívaly?”

„Nikdy!” odbyla Synoveja rázně její návrh. Nemínila dovolit tomu neodbytnému plukovníkovi, aby si myslel, že za ním běhá Jenom při pouhém pomyšlení, že by ho tím mohla povzbudit, se celá otřásla. Už jí dokázal, jak umí být vytrvalý. Teď se mohla jenom domýšlet, jak dlouho to ještě vydrží, když mu to nebude usnadňovat.

Kníže Vladimír Dimitrijevič byl bojar se širokou hrudí, bílými vlasy a knírkem pod nosem. Na bedrech už měl sedm křížků. Byl dvakrát ženatý a pokaždé ovdověl. Ze dvou manželských svazků vzešlo celkem sedm synů. Přesto o něm bylo všeobecně známo, že se dál rozhlíží ostřížím zrakem a lační po další ženě, s níž by rozšířil svůj rod a počal další dědice. Nejeden otec by mu s radostí dal svou dceru za ženu v naději, že získá přístup k jeho bohatství. Kníže Vladimír byl ale velice opatrný a nedůvěřivý jak stará vilová, která se bojí, že ji nějaký zhýralec bezohledně připraví o tituly a majetek. Vladimír byl schopen mít děti, přes své bílé vlasy, a nezadal si přitom s muži o polovinu let mladšími. Byl neskonale pyšný na svou mužnou zdatnost, a když se mu dostalo povzbuzení od půvabné dívky nebo ženy, stával se z něj bezstarostný prostopášník, jenž se nadouval jako páv. Vladimírovi potomci byli všichni urostlí mladí muži, kteří si velice libovali v nadměrném popíjení a hlučných potyčkách. Měli výbušné povahy a chovali se vznětlivě k cizím i k sobě navzájem. Stačil jim bezvýznamný podnět jako záminka pro další ústní nebo pěstní souboj. Pokud šlo o měření sil, největší potěšení nacházeli v tom, když mohli ukázat svaly před celou armádou nahodilých protivníků, aniž by rozlišovali přátele od nepřátel. Dávat jim přídomek nezbedná banda - bylo až příliš mírné a lichotivé, ale bylo v nich také mnoho dobrého. Člověk jen musel být hodně trpělivý a vnímavý, aby jejich kvality dokázal rozpoznat a ocenit.

Anna Taraslovna věděla, že pokouší osud, když na připravovanou hostinu na počest kněze Ivana Voronského zve knížete Dimitrijeviče spolu s jeho sedmi syny. Kdyby, nedej bože, ty mladíky něco popudilo, mohlo by se stát, že by z celého domu zbyla jen hromada třísek. Nemohla ale dost dobře pozvat knížete a přehlédnout přitom jeho chrabré syny. Pozvala tedy všechny. Považovala by skutečně za zázrak, kdyby ta bojechtivá rodina udržela své pudy na uzdě a celá slavnost proběhla bez šarvátky, z níž měla panický strach. Pozvala je jenom na Ivanovo přání. Ivan si totiž zamanul, že získá místo kněze, jež se uvolnilo v soukromé kapli knížete Vladimíra Dimitrijeviče poté, co po krátké službě posledního kněze vykázali. Ivan mazaně naslouchal stížnostem starého muže na úzkoprsého mnicha, jenž měl tu drzost, že jej plísnil za nestřídmé sklony, k nimž patřila i vášeň pro vodku. S ohledem na nesmírné bohatství knížete Vladimíra Ivan rozhodně neskrblil lichotkami na jeho osobu a bezvýhradně podporoval Annin nápad pozvat celou rodinu, aby se ten vznešený bojar cítil náležitě poctěn.

Kněžna Anna byla velmi zkušená a uměla dát společenským událostem lesk. Proto kromě obav z výstředností nezkrotných mladíků si připomněla ještě další. Tušila, jaký rozruch asi způsobí přítomnost její svěřenkyně. Každý, kdo mladou hraběnku Synoveju Zenkovnu znal, by pokládal za nesmyslné, že by mohla vyvolat ve společnosti jakoukoli nežádoucí pozornost. Ale Anna uvažovala jinak. Synoveja by mohla svou krásou nejen dráždit knížete Alexeje, ale mohla by získat i neskonalý obdiv samotného Vladimíra Dimitrijeviče. Anna nemínila dát Synoveji v tomto směru volnou ruku. Vydala se proto za ní do jejích pokojů. Musí s ní promluvit dřív, než se hosté začnou scházet, aby ji náležitě poučila, jak se má celý večer chovat. Kdyby Anna mohla zakázat hraběnce všechny společenské události, aniž by se musela bát, že tak vzbudí zvědavost hostů, kteří Synoveju znali buď osobně, nebo o ní věděli z dřívějších setkání s jejím otcem, bez váhání by to udělala.

Když ji Anna spatřila v celé její nádheře, ty nejhorší předtuchy proměnily kněžnino srdce v kus ledu. Synoveja oblečená do sněhobílých šatů zářila čistou, oslnivou krásou jako sněhová královna, a naplnila tak ty nejčernější Anniny obavy. Anna vtrhla do jejího pokoje bez zaklepání. Zůstala při pohledu na ni stát jako opařená. Dívčina krása ji tak ohromila, že vykročila přes práh, aby to Synoveji řekla hezky zostra.

„Jestli se budete chovat k mým hostům jako nějaká prostopášná nána, nebo zaslechnu šeptem jedinou stížnost na vaše způsoby, přísahám vám, že neopustíte tento dům, dokud nebudete řádně potrestána. Vyjádřila jsem se jasně? Díky nedbalé výchově hraběte Zenkova jste si možná užívala hodně svobody, ale já očekávám, že se budete chovat s patřičnou pokorou a budete skromná a zdrženlivá, jako každá slušná ruská dívka.”

Synoveja jí odpověděla strohým úsměvem a nic si z jejích Výhrůžek nedělala. „Vím, kněžno, že máte v zásobě dost neobvyklých trestů, abyste mě donutila plnit vaše přání.”

V kněžniných šedých očích se zlověstně zablýsklo. „Mám to tedy chápat z vaší strany jako jízlivost?” Synoveja se cítila uražena tím, jak se jí ta žena neustále snaží rozkazovat. „Můj přirozený projev je odjakživa zdrženlivý, Anno, takže je zcela zbytečné, abyste mi radila, jak se mám chovat, i v minulosti jsem se často účastnila společenských událostí a nikdy jsem nezavdala příčinu, aby se kdokoli kvůli mě dostal do trapné situace.”

„Nemluvíme o vašem chování u francouzského nebo anglického dvora, ale tady, v mém domě!” odsekla rozlícené Anna. „Především nestrpím, abyste se v přítomnosti mých hostů chovala neukázněně!”

„Jestliže se tak bojíte, abych vás neponížila, Anno, proč tedy nezamknete dveře mého pokoje? Všechno bude vyřešené,” pokrčila Synoveja lhostejně rameny. „Velmi ráda zůstanu zde, jestli Vám to dodá klidu.”

Anna se povýšeně napřímila. „Bohužel jsem musela pozvat některé vaše známé, kteří mají tu čest počítat se k carskému dvoru. Proto je vaše přítomnost nevyhnutelná.” Nadechla se a panovačným tónem pokračovala: „Vím, že jste blízká přítelkyní kněžny Zeldy Pavlovny. Ona tu bude také, ale její manžel je vázán povinnostmi, které mu uložil polní maršál, takže on nepřijde. Kněžna přijde ve společnosti svých rodičů. Jsem si jistá, že ji znáte líp než já.”

Při nadějné vyhlídce, že si bude moci konečně po dlouhé popovídat s přáteli, se Synoveji nesmírně ulevilo a byla ochotná podřídit se Anniným příkazům. Jádrem jejich neshod nebylo koneckonců její chování, ale panovačné sklony kněžny Anny. „Buďte klidná, Anno. Budu se snažit ze všech sil, abych vyhověla vašim přáním.”

„Dobrá! Jsem ráda, že jste konečně dostala rozum!”

Synoveja se kousla do rtů a s nesmírným sebezapřením se ovládla, aby té ženě neodsekla, že je to ona, kdo dělá potíže. Cokoli by ale uvedla na svou obranu, mohlo by vyústit v prudkou hádku, která by jim pokazila celý večer.

V nastalém tichu se Anna zhluboka nadechla a potom neochotně pronesla: „Bylo to proti mému přesvědčení, ale abych vám prokázala laskavost, pozvala jsem i hraběnku Natašu Audrejevnu, která svou účast potvrdila.” Anna si nevšímala, jak se její svěřenka radostně usmála. Snažila se vyhnout jakékoli zrníňce, že Natašu pozvala hlavně proto, aby Synoveju zaměstnala svou přítomností a odvrátila hrozbu, že by se to děvče mohlo dostat do blízké společnosti někoho, u něhož by si to v žádném případě nepřála.

Anna se prudce otočila a zamířila přes pokoj ke dveřím. Tam se na okamžik zastavila a ohlédla se na Synoveju. Přepychový sarafán bohatě vyšívaný perlami a čelenka ve vlasech byly nejkrásnější, jaké kdy viděla. I když sama utratila za svou róbu hodně peněz, zděsila se, když si uvědomila, že se své mladší sokyni nemůže vůbec rovnat. Anna žárlivě přemýšlela, že všechna její pečlivě připravená opatření se rozplynou jak pára, jakmile se Synoveja objeví. Kráse mladé hraběnky nelze odolat a ona bude muset pozorovat, jak se stává svrchovanou vítězkou večera.

„Nemusíte spěchat dolů, Synovejo. Hosté se teprve začali scházet a ještě chvíli potrvá, než tu všichni budou. A Nataša Andrejevna stejně říkala, že přijde později.”

Anna nečekala na odpověď a spěchala dolů, aby se ujistila, že vše probíhá v naprostém pořádku. Téměř se děsila okamžiku, až k ní Nataša přistoupí, a zvažovala, jestli bude schopná odložit na chvíli svou pýchu, aby vzbudila alespoň zdání vřelého přivítání. Věděla, že to bude nesmírně těžké.

Synoveja zůstala ve svém pokoji ještě další hodinu. Pochopila, že je to Annino přání. Přesto se nesmírně těšila na setkání se svými přáteli. Neměla ani zdání, co bude následovat po tomto večeru. Jestliže Anna bude stále odkládat návštěvu nemocného otce, kdovíkdy bude moci zajet za Natašou. Podle toho, jaký zájem Anna projevovala o svého umírajícího rodiče, to vypadalo, že zemře a bude uložen do hrobu bez posledního rozloučení, aby se Anna odhodlala odložit společenské události, které společně s Ivanem plánovali. Synoveja vyšla z pokoje a zamířila chodbou ke schodišti. Právě sestupovala do salonu, když se náhle zastavila. Narazila na Alexeje, který vybíhal po schodech nahoru. Podezřívala ho, že někde dole číhal, a když uslyšel, jak za sebou zavřela dveře a jde chodbou, vyběhl z úkrytu. Nezbývalo jí než počkat, až dojde k ní. S neochvějnou sebedůvěrou se před ní zastavil a pohledem ji přejel od střevíčků až po perlami zdobenou čelenku. Jeho rudé rty se roztáhly v širokém smyslném úsměvu, který jasně vypovídal ojeho úmyslech, a černé oči se chtivě zaleskly. „ Chtěl jsem s vámi mluvit, Synovejo,” zamumlal a opatrně, velmi významně se dotkl svého stále ještě citlivého nosu. „Jiní muži by se možná cítili uraženi vaším odhodláním zachovat se bezúhonná pro budoucího manžílka, má drahá. Musím připustit, že se chováte jinak než většina žen. Chápu vaše obavy. Když vezmeme v úvahu, že by nás jako milence mohli odhalit a vy byste byla vystavena pohrdání svých přátel a Annině nenávisti… Taková představa je strašná, to musím uznat. Ale ještě mnohem horší pro vás bude, když mě budete dále odmítat…” Synoveja se rozhodla, že jeho hrozby nebude brát vážně. Anna ji také jenom pořád zastrašovala, takže ji to ani teď nevyvedlo z míry. Neřekla ani slovo a rozzlobeně chtěla projít kolem něj, ale jeho paže vystřelila a on ji rychle uchopil kolem pasu, aby jí zabránil utéct. Na okamžik překvapeně vzhlédla do jeho tváře, v němž se zračil pohrdavý úšklebek, plná bázně. Alexej ji s prudkým škubnutím hrubě mrštil o stěnu. Chvíli byla bolestivým nárazem jako omráčená a přitiskla si ruce k hlavě. Alexej se k ní vrhl, rty zkřivené v sebevědomém úsměvu. Sevřel jí hrdlo a polom ji vší silou přitlačil ke zdi.

„Nemusíte poplašeně máchat křídly, moje překrásná bělostná labuti,” vysmíval se jí a sklonil svou tvář těsně k její, až cítila jeho dech. „Dole vás zatím nikdo nepostrádá. Jak vidíte, Anna je zcela zaměstnána tím, aby Ivana náležitě uvedla do vysoké společnosti, takže se teď chvíli můžeme věnovat sami sobě.” Synoveja uchopila jeho dlouhé štíhlé prsty, které jí stále pevněji svíraly hrdlo. Nemohla dýchat a zachvátila ji panika. Začala se svíjet a kroutit - svět jí začal náhle černat před očima. Jakoby z veliké dálky slyšela tichý šílený smích.

„Vidíte, Synovejo? Tohle je jenom malá lekce, abyste pochopila, jak marné je se mnou dál bojoval. Nemáte naději zabránit mi, abych si vzal, co chci. Byl bych samozřejmě raději, kdybyste se chovala vstřícně, ale dokud se nepodrobíte, budu vám muset dál připomínat, jak jste pošetilá, když mi odporujete.”

Alexej náhle uvolnil sevření a o krok ustoupil. Synoveji se podlomila kolena a sesunula se podél zdi k zemi. Přitiskla si třesoucí se ruce k pohmožděnému hrdlu a zoufale lapala po dechu. Potom zvedla oči k muži, který se opřel rukama o stěnu nad její hlavou a naklonil se nad ni. Stál u ní tak blízko, že jediné co viděla, byl jeho obličej a jasně modrý hedvábný kaftan, který měl na sobě.

„V té chatě jsem k vám byl velmi, velmi jemný, Synovejo, ale má trpělivost přetekla a chci s vámi co nejrychleji skoncovat.” Zvedl ji do výšky, chytil ji za zápěstí, přitiskl je ke zdi a upřeně ji pozoroval. „Záříte jako stříbrný měsíc, Synovejo, vznášíte se v oblacích a jste nedostupná jako panenská královna., sněhová královna,

která dobyla mé srdce. Tak vám přece říkají! Hraběnka Synoveja Altynaj Zenkovna, Sněhová královna, Ledové děvče! Opravdu jste kus ledu, jak se o vás říká, Synovejo? Nebo v mém náručí roztajete v ohnivou labuť, kterou jsem tak dlouho hledal?”

„Varuji vás, Alexeji!” zachroptěla těžce. Na okamžik se odmlčela a zavřela oči, když na ni přišly mrákoty. Potom, pevně odhodlána, zaťala zuby. Posbírala poslední zbytky sil, aby čelila jeho hrozbám. „Pokud chcete uskutečnit svůj hanebný čin, budete mě muset na místě zabít! Připravil jste mě téměř o všechen dech, ale stačí mi to, co mi zůstalo, abych svým křikem obrátila tento dům vzhůru nohama. To vám přísahám!”

„Ale Synovejo, kdy se konečně poučíte? Nemáte žádnou jinou možnost, než mi dát, oč vás žádám.” Jako by znovu potřeboval ukázat svou převahu a sílu, popadl ji zezadu za krk a surově ji přinutil stoupnout si na špičky, až byly jejich oči těsně u sebe „Jestli si stále myslíte, že nejsem schopen vybrat si odškodnění, má drahá, tak pozorně poslouchejte. Jestli mě budete dál odmítat, slibuji vám, že se postarám, abyste se provdala za prvního starce nad hrobem, jenž o vás projeví zájem. Možná potom, vázána manželským poutem, uvítáte ve svém loži zdatného milence.” Aby dodal důraz svým slovům, znovu jí smýkl o zeď a plnou silou svého těla se k ní přitiskl. I když Synoveja sebou znovu bolestně škubla, ani teď nehodlala brát jeho hrozby vážně…Ustupte ode mě!” zachroptěla a rukama se snažila odstrčit jeho rozložitou hruď. „Pusťte mě a nechte mě jít!”

„Nechám vás odejít!” zuřil, setřásl její ruce a přitáhl si ji k sobě. Přitiskl svá ústa hladově k jejím a silným tlakem jazyka ji donutil, aby rozevřela rty. Pevně ji svíral a drtil v surovém sevření a svou dlaní jí mačkal hýždě. Synoveja se snažila vyprostit. Všechno se v ní vzpíralo nad neskonalou potupou a mozek jí bil na poplach. Překypovala vztekem. Natáhla ruku a uchopila těžký svícen, o němž věděla, že je zavěšený na zdi přímo nad její hlavou. Za blikotavého světla uhasínající svíce ho udeřila těžkým kovovovým korpusem přímo do lebky.

Alexej zavrávoral a zmatený si přitiskl ruku na obočí. Před očima se mu roztančil roj hvězdiček. Synoveja nečekala, až ji násilník znovu popadne, a vystřelila jako šíp dolů po schodech. Ve spěchu, aby byla co nejdřív dole, málem upadla. Náhle uviděla Borise, který se zastavil pod chodištěm a překvapeně pozoroval její úprk. I když se třásla po celém těle, podařilo se jí potlačit paniku, uklidnila dech a snažila se předstírat vznešený důstojný klid. Teď už sestupovala po schodech pomalým krokem, i když jí srdce stále ještě bušilo strachem na poplach, že za sebou uslyší Alexejovy kroky.

Když byla dole, spěchala do kuchyně pod záminkou, že chce dohlédnout na poslední přípravy, - pro případ, že by narazila na Annu. Potřebovala nějaké útočiště, kde by byla daleko od tázavých pohledů kněžny a jejích hostů a v bezpečí před knížetem Alexejem. Zády otočená k Jelizavetě si rozrušeně stírala slzy, které jí stále stékaly po tvářích, a popotahovala do kapesníku, který jí žena podala. Kuchařka byla natolik moudrá, že jí nekladla žádné otázky a místo toho vtiskla do hraběnčiny roztřesena niky sklenku vína. Synoveja vděčně usrkla lahodného moku. Zoufale potřebovala překonat třas a utišit bolest na těle i na duši. Když se konečně přestala třást, pokusila se upravit si zevnějšek. Zjistila, že to nedá tolik práce, jako zamaskovat stopy na krku po Alexejových surových prstech. Jen stěží byla schopná promluvit. Hlas se jí třásl a byl syrově chraplavý. Krk měla v jednom ohni.

Mnohem později, než původně zamýšlela, vstoupila do slavnostního salonu, kde se Ivan oblečený do kaftanu z černého hedvábí naparoval v záplavě obdivu, jímž ho zahrnovala Anna a někteří z jejích známých, kteří chtěli lichotit carově sestřenici a vyjadřovali podporu jejímu oblíbenci, ať už byl jakýkoli. Jiní byli mnohem rezervovanější a nechtělo se jim zahrnovat toho muže chválou a drželi se v úctyhodné vzdálenosti.

Synoveja se zastavila u vchodu do salonu a přehlížela kruh hostů. Hledala pohledem kněžnu Zeldu. Konečně ji vypátrala, jak stojí se svými rodiči na druhém konci místnosti. Ze škrobeného výrazu, s jakým ti tři poslouchali, co Ivan říká, poznala, že jeho slovům naslouchají jen ze zdvořilosti. Synoveja si uvědomila, proč jsou tak znepokojeni. Kníže Baženov byl jedním z carových zmocněnců pro jednání mezi Ruskem a zemí, proti nimž Ivan právě zapáleně brojil.

„Řeknu vám, přátelé, že Rus se dostala do slepé uličky. Kvůli míru v Štolbově jsme Švédům postoupili tolik, že jsme přišli o přístup k Baltu, a ještě jim to nestačí. Chtějí práva na lov ryb v Bílém moři, a to vám povím, že se ani nenadějeme a v matičce Rusi bude víc luteránských odpadlíků, než pravověrných křesťanů. Pamatujte na má slova!”

Z úst několika hostů se ozvalo mumlání, ale nikdo se neodvážil otevřeně vystoupit proti autoritě, která dovolila Švédům, aby tak zákeřně pronikli do jejich země. Kníže Baženov se však nebál zastat mírové smlouvy.

„S pomocí Švédů nám car Michail zajistil po dlouhých letech konfliktů první mír s Polskem. Tak co byste chtěli, abychom teď udělali?” zeptal se podezřívavě. „Abychom zvedli zbraně proti Švédům?”

Ivan byl velmi obezřetný. Věděl, jak je starý kníže carovi oddám „Hlavně nesmíme připustit, aby se někdo cizí vetřel mezi nás a rozbil naše carství, protože to je míza našeho života.” Na okamžik se odmlčel, aby dodal svým slovům váhu, a sepnul prsty v hloubavém gestu. „Kdyby nám poradil někdo, kdo je velký stratég a diplomat, snad by nám to objasnilo, jakou taktiku by bylo nejlepší proti rozpínavosti Švédů použít.”

„Máte na mysli třeba patriarchu Filarcta?” zeptal se výsměšně Itlze Baženov.

Ivan rozhodil ruce v povýšené nevinnosti. „A nejsou snad dvě hlavy víc než jedna?”

Starší muž si hlasitě odkašlal, čímž chtěl vyjádřit nespokojení s takovým názorem. O chvíli později požádal kněžnu Annu, aby ho omluvila, že se musí vzdálit. V časných ranních hodinách má slyšení u cara a potřebuje si odpočinout.

Kněžna Zelda byla v patách rodičům, kteří se připravovali i odchodu, rozhlížela se kolem a hledala Synoveju. Celá se rozvířila, když ji konečně spatřila, jak se vynořila z ševelícího houfu účastníků večera. „Myslela jsem, že budeme mít čas trochu si popovídat,” zašeptala Zelda lítostivě přítelkyni do ucha, když se objaly. „Manli mi vyprávěl věci, které bys určitě chtěla také slyšet, ale jak vidíš, musíme už jít. Tatínek je celý bez sebe. Ať je ten Ivan kdo chce, tatínkovy sympatie si rozhodně nezískal!”

„Uvidíme se hned, jak budu moci,” slibovala Synoveja šeptem. „Pak si promluvíme. Tady to není bezpečné.”

„Buď velmi opatrná.” Zelda zlehka přitiskla rty na tváře své přítelkyně.

Synoveja ji provázela od hlavních dveří do domu Taraslovových pohledem a čekala, až kníže Baženov usadí rodinu do kočáru. Když se rozjeli, vrátila se do domu a Boris za ní zavřel dveře. Zastavila se ve vstupní hale a naslouchala Ivanovu hlasu, který stále něco drmolil. Jeho názory ji ani v nejmenším nezajímaly. Pomalu se odloudala do jídelny, kde si brzy získala pozornost několika bojarů, kteří se hned shlukli kolem ní. Bylo jich sedm a všichni si byli podobní. Byli skoro stejně vysocí, urostlí, i ve tvářích se jeden druhému podobali. Tři z nich měli světle hnědé vlasy a zbylí čtyři byli mladší a černovlasí. I ty grimasy, které se jim rychle rozlily po tvářích, napovídaly, že jsou z jedné krve.

„Okouzlující!” povzdechl si jeden z nich. Usmál se na Synoveju a potom s hraným zaúpěním padl do náruče jednoho ze svých bratří a znovu si teatrálně vzdychl. „Nádhera! To je oslnivá krása!” prohlásil další a pečlivě si ji měřil od hlavy k patě.

„Dovolte, abych se vám představil, bojarino,” oslovil ji ten nejvyšší. „Jsem kníže Fjodor Vladimírovič, nejstarší syn knížete Vladimíra Dimitrijeviče. A tohle…,” ukázal rukou na skupinu mužů kolem něj, Jsou mí bratři. Druhorozený Igor, polom Petr, Štefan, Vasilij, Nikita a nejmladší Sergej.”

Jak je postupně představoval, každý z nich udělal krok kupiředu, nasadil široký úsměv, srazil paty a vysekl zdvořilou poklonu Fjodor se potom postavil před ně, čímž chtěl dát najevo, že je mluvčí svých bratrů, a oni se okamžitě seskupili kolem něj. Společně čekali na její odpověď, když se jejich nejstarší bratr zeptal „A jaké je vaše jméno, urozená bojarino?”

Synoveja se blahosklonně usmála, udělala před nimi pukrle a ve snaze potlačit chraplavost v hlase tiše pronesla: „Jsem hraběnka Synoveja Altynaj Zenkovna. Nedávno jsem přijela z Nižného Novgorodu.”

„Máte nějaké sestry?” zeptal se Sergej dychtivě a pak si postěžoval: „Nás je tolik, ale vy jste jenom jedna.”

Poprvé za celý večer byla Synoveja schopná srdečně se zasmát a napětí z ní začalo opadávat. Pokrčila lítostivě rameny „Bohužel nemám, kníže Sergeji. Osud tomu chtěl, abych byla jedináček.”

„A váš manžel?” Zvedl zvědavě černé obočí a zatajil dech „Kdepak ho máte?”

Zasmála se tichým, chraplavým smíchem. „Prosím za prominutí, nejmilostivější kníže, ale žádného nemám.”

„To je škoda!” pronesl kníže Sergej vesele. Sebevědomě si uhladil kaftan, povýšeně se podíval po svých sourozencích a přistoupil k Synoveji. „Dovolte mi, hraběnko, abych se hluboce poklonil vaší nevýslovné kráse. Za celých dvacet let svého života jsem neviděl tak nádhernou dívku. Prokázala bysta mi nesmírnou čest, kdybyste mi dovolila, abych se o vás ucházel.”

Vzápětí ho odstrčil tmavooký Štefan. Zářivě se na ni usmál a postavil se na místo, kde předtím stál jeho bratr. „Sergej je teprve chlapec, hraběnko! Mládí, které nemá žádné zkušenosti Ale mně je třicet let, a třebaže ani já jsem doposud nepotkal tu, která by se vám krásou mohla rovnat, myslím, že uznáte, že vypadám líp než Sergej.”

,.Cha!” uchechtl se urostlý Igor a rozmáchl se mohutnou rukou, až Štefan odletěl stranou. Uhladil si úhledný vous, zaujal neohrožený postoj a upřel na ni své zářící modré oči. „Žádný z mých bratří nemá takové zkušenosti jako já… ” Významně zvedl obočí a potom si bratry jednoho po druhém změřil nadutým pohledem. „A nikdo z nich nevypadá tak dobře.”

To prohlášení vyvolalo mezi jeho bratry nevázaný řehot, čímž dávali najevo, jak o jeho slovech pochybují. Potom se začali mezi sebou hádat a neodpustili si přitom šťouchance a strkání jeden do druhého. „To tedy ne! Já jsem nejhezčí!”

„Ale jdi! To si myslíš, že hraběnka uvěří takové lži, když nejhezčí tady já?”

„Je hanba, že ses na sebe nepodíval dřív pořádně do zrcadla. Medvědí zadek vypadá lip, to ti povím!”

Synoveja se už už začínala smát, ale okamžitě vystřízlivěla, neboť uražený bratr se rozmáchl a udeřil pěstí svého protivníka do nosu. Bratři se rychle chtěli zapojit do rvačky, když se za nimi ozvalo hlasité významné odkašlání. Ten zvuk měl na ty muže takový vliv, až to Synoveju udivilo. Ochladil jejich horké hlavy stejně rychle, jako by na ně někdo vychrstl kbelík ledové vody. Okamžitě se rozestoupili, aby udělali cestu na první pohled důstojnému muži, jenž kráčel kupředu pomalým kolébavým krokem, jako by celý svůj život strávil na moři. Ani plukovník Rycroft nebo Ladislav se mu nevyrovnali výškou, protože byl nejméně o půl hlavy vyšší než oni. Synoveji se nedařilo skrýt své obavy, když se k ní ten bělovlasý obr blížil. Zastavil se vedle nejmladšího z bratrů a položil mu na rameno obrovskou tlapu.

„Co má znamenat to hašteření?” zaburácel hlubokým basem a upřeně se zadíval na mladou ženu.

„Hraběnka Zenkovna nemá žádné sestry, tati,” odpověděl nejmladší Sergej. „Snažili jsme se dohodnout, který z nás se bude o ni ucházet.”

„Vážně?” Ta půvabná dívka už předtím zaujala plukovníkovu pozornost a poznámka jeho syna mu dodala odvahy. I když na jeho vkus byla trochu moc hubená, na těch správných místech byla žensky zakulacená a

výškou se dobře hodila k jeho urosil, postavě, V příjemné předtuše si zamyšleně začal pohrával s knírkem a potom na ni vrhl svůj nejzářivější úsměv, přičemž odhalil řadu oslnivě bílých zubů. „Dovolte mi, abych se vám představil, hraběnko. Jsem kníže Vladimír Dimitrijevič a tohle, jak už jste asi zjistila, jsou mí synové. Už se vám představili?”

„Velmi důkladně, kníže,” odpověděla a znovu udělala pukrle. Za jeho zády zahlédla kněžnu Annu, jak si razí cestu mezi hosty. Ti se nakupili u dveří, aby se mohli podívat na starého knížete, jak rovná své potomky.

„Co se to tu děje?” zeptala se kněžna a snažila se, aby to znělo co nejvlídněji, ale moc se jí to nepovedlo. Ať by tam došlo k jakékoli nepřístojnosti, stejně by označila Synoveju za původkyni potíží. Postranní pohled jejích šedých očí to mladé ženě jasně dokazoval. Přemýšlela, jaký trest si na ni Anna vymyslí.

„Mí synové a já jsme se seznamovali s touto krásnou dívkou,” vysvětloval Vladimír. „Můžu se vás zeptat, proč jste nám neřekla o přítomnosti hraběnky Zenkovny dřív?”

Kněžna Anna otevřela ústa, aby mu podala vysvětlení, ale náhle se rozpačitě zarazila. Chvíli těkala nejistě pohledem a potom se pokusila o chabou výmluvu. „Nevěděla jsem, že se s ní chcete seznámit.”

„Takový nesmysl! Každý muž se touží seznámit se ženou nevídané krásy! Alespoň mě nemučí nudnými řečmi!”

Jeho poznámka vyjadřovala hluboký nesouhlas s Ivanovými přednáškami a zároveň nechuť k Anniným snahám, aby tomu mnichovi věnoval svou přízeň. I když ho třeba někteří pokládali za starce, o zdravý rozum ještě nepřišel.

Anna, která se prozatím cítila poražena, se statečně pokusila o úsměv a tiše zamumlala Synoveji do ucha. „Myslím, že jsem právě zaslechla, že kočár hraběnky Nataši Andrejevny zastavil před naším vchodem. Šla byste ji přivítat, má drahá?”

„Ano, samozřejmě,” odpověděla Synoveja radostně a znovu udělala před knížetem zdvořilé pukrle. „Jistě mě omluvíte, kníže Vladimíre, ale právě přijela má přítelkyně a nemohu se dočkat, až ji přivítám.”

Starý muž souhlasně kývl hlavou. Synoveja proklouzla mezi hosty, a když procházela, zdravila pokynem hlavy a úsměvem známé tváře. Když vešla do vstupní haly, zachytila pohled knížete Alexeje, který právě scházel ze schodů. Nikde nebyly vidět známky po jejím úderu, ale pohyboval se velmi opatrně, jako by měl strach, že se mu hlava skulí z ramenou. V odpověď na její pohled se jeho černé oči zabořily do jejích a byla v nich patrná nevyřčená hrozba, kterou ji ujišťoval, že to mezi nimi neukončí, dokud sejí nepomstí a nevybere si svou odměnu.

„Synovejo, mé drahé dítě!” zvolala Nataša ode dveří, aby upoutala její pozornost. „Pojď sem, ať se na tebe podívám!”

Synoveja odvrátila pohled od Alexeje, který ji nepřestával pozorovat. Otočila se k přítelkyni, radostně rozpřáhla náruč a spěchala jí vstříc. „Natašo, ty vypadáš naprosto úžasně!”

Nataša se dala do smíchu a otočila se kolem dokola, aby si ji Synoveja mohla prohlédnout. Synoveja souhlasně zakývala. Natašin černý sarafán lemovaný stříbrem zdůrazňoval její ebenové oči orámované hustými černými řasami a porcelánovou pleť. Kdyby měla černé vlasy nezakryté, bylo by vidět, že místy už prokvétají stříbrem. Zdobil je ale jemný průhledný stříbrný závoj, který jí splýval přes ramena a kaskádovitě spadal po zádech ve zvlněných záhybech. Na hlavě měla čelenku zdobenou jemně propracovaným stříbrným filigránem a drahými kameny.

Synoveju při pohledu na Natašinu eleganci napadlo, že příčinou veškerého nepřátelství, které Anna vůči ní cítí, je obyčejná žárlivost. Bylo vidět, že krása plavovlasé paní domu odkvétá mnohem rychleji, přestože Anna byla o tři roky mladší než Nataša.

„To byl moc příjemný týden,” prohlásila Nataša a vesele se zasmála. „Měla jsem to štěstí dozvědět se velice zajímavé novinky, které by sis asi také moc ráda vyslechla.”

„Jestli jsou o knížeti Alexeji, nejsem si jistá, jestli bych je chtěla slyšet,” zamumlala Synoveja odevzdaně. „Začínám toho muže nenávidět!”

„Neboj, něčím takovým bych tě nenudila, má drahá,” uklidňovala ji Nataša. „To, co jsem slyšela, je mnohem víc vzrušující!”

Synoveja se zavěsila do své přítelkyně a vedla ji do salonu, kde si v tichém koutku sedly na polstrovaný divan. „Kněžna Zelda mi také chtěla něco sdělit, ale musela odejít dřív, než jsme si mohly promluvit. A zdá se, že i tebe něco velice vzrušilo. Možná bys mě měla trošku trknout. Nenašel si snad car Michali nevěstu?”

„Ale kdepak, drahoušku.” Nataša se usmála, ale na okamžik se odmlčela, když jim Boris přinesl obrovský stříbrný podnos na němž byly různé druhy nápojů. Poděkovaly mu a nabídly si poháry s ovocným vínem. Nataša čekala, až se vzdálil, a polom se naklonila k Synoveji. „Myslím, že tě určitě bude zajímat, jak moc se mluví o jistém Angličanovi.”

Synovejina něžná ústa se otevřela překvapením. Opatrně se zeptala: „A není ten Angličan náhodou plukovník

Rycroft?”

Nataša potlačila pobavený úsměv a usrkla víno ze sklenky a s nevinnou tváří se zeptala: „Není to ten muž, který tě zachránil před tím polským odpadlíkem.? Bože, jak jen se jmenuje. Ladislav?”

Synoveja podezřívavě zvedla jemné obočí. „Odkud víš o Ladislavovi? Nevzpomínám si, že bych se ti někdy zmiňovala, že přepadl můj kočár.”

Stříbrný závoj se ve světle svíček zachvěl, když Nataša zavrtěla hlavou a předstírala zklamání. „Je smutné, že jsem ti nestála za to, abys mi o tom vyprávěla! To je tedy hezké!” Předstírala lítostivý povzdech, „Začínám si říkat, jestli ti na mně ještě vůbec záleží?”

„O tom lumpovi mluvím, jenom když je to nezbytně nutné!” pokusila se Synoveja o obhajobu.

„Ach, o něm jsem také slyšela pár zvěstí,” pokračovala Nataša. „Vypadá to, že od té doby byl jednou nebo dvakrát v Moskvě, ale podařilo se mu uniknout carovým vojákům. Jdou o něm hrozné řeči. Chce prý, aby mu plukovník zaplatil za ztráty, které kvůli němu on a jeho muži utrpěli.”

„Jsem si jistá, že plukovník Rycroft se s ním rád utká, pokud bude mít naději, že dostane zpátky svého koně, kterého mu ten bandita ukradl,” poznamenala Synoveja.

„Myslím, že plukovník má teď na starosti spoustu důležitějších věcí než zabývat se nějakým Ladislavem, má drahá.”

Synoveja pohlédla úkosem na Natašu a přepadla ji ještě větší zvědavost. „Tak jaké novinky jsi slyšela o plukovníku Rycroftovi?”

„Ach, má drahá, nesmírně mě udivuje, že o tom ještě nic nevíš. Plukovník Rycroft byl na audienci u cara a požádal ho, aby se o tebe mohl ucházet!”

Synoveja pohlédla na přítelkyni se zděšením a cítila, jak jí do tváří stoupá horkost. „Něčeho takového by se snad neodvážil?!”

„Ale odvážil! Alespoň jsem to tak slyšela!” ujišťovala ji Nataša. „Nejdřív mu opatrně vysvětlil, že měl příležitost setkat se tebou, když tě zachránil před bandou lupičů, a potom se zeptal, zda byl v Rusku vydán zákon, který by mu bránil, aby se ucházel o jistou mladou bojarinu.” „To je můj konec!” zabědovala Synoveja.

„Ale naopak, má drahá. Michail řekl plukovníkovi, že bude o jeho žádosti vážně uvažovat, ale nejdřív si ověří některé skutečnosti. Není ještě vůbec jisté, že Jeho Veličenstvo plukovníkovi vyhoví. Vypadá to, že krátce po plukovníkovi požádal cara o stejnou laskavost i major Nikolaj Někrasov. Kdybych si odvažovala hádat, řekla bych, že Nikolaj se doslechl o žádosti toho Angličana a rozhodl se, že přednese svůj vlastní požadavek.”

„Jak se opovažují vláčet mé jméno před carem, aniž by se mě předtím zeptali!” Synoveja se rozčileně zavrtěla na pohovce.

Nataša se zamyšleně zadívala na mladou přítelkyni a tázavě zvedla obočí. „To ses tak přizpůsobila zvykům cizích zemí, že jsi zapomněla, jak to u nás v takovýchhle věcech chodí? Měla bys vědět, že tady v Rusku není při námluvách přípustné žádat nejdřív o svolení dívku. Jsem si jistá, že kdyby oba muži věřili, že jim kníže Alexej dá svůj souhlas, šli by za ním. Ale Anna dala jasně najevo, zvláště plukovníku Rycroftovi, že není v tomto domě vítán. A tak šel za vyšší autoritou.” Krátce pozvedla obočí a pokrčila rameny, když dodala: „ Za samotným carem.”

„Já jsem však plukovníkovi nedávala žádné naděje!” zlobila se Synoveja. Nataša si všimla, že když mluvily o majoru Někrasovovi, o ničem podobném se Synoveja nezmínila. Z toho se daly vyvodit přinejmenším dva závěry. Buďto věnovala přízeň Nikolaji a nechtěla, aby to vyšlo najevo, nebo na něj jako na svého nápadníka nikdy ani nepomyslela. Plukovník Rycroft byl bezpochyby výjimečný muž a uměl na mladé děvče zapůsobit tak, že rychle zapomnělo na jiné nápadníky. Nataša by se velmi ráda dozvěděla, kterého z nich má Synoveja raději. „A majoru Někrasovovi jsi dala nějakou naději?”

Synoveja polkla upřímně zděšena, jak ji to mohlo vůbec napadnout. Proč by měla komukoliv dávat naději! „Zbláznila ses? Samozřejmě že ne!”

Nataša se zasmála. „Muž jako plukovník Rycroft nepotřebuje povzbuzovat, či snad ano? On si prostě najde to, co si přeje mít. A je víc než zřejmé, že si přeje tebe, má drahá.”

„Vždyť já toho muže ani neznám!” namítala Synoveja.

„Co mi to tady říkáš, dítě? Cožpak to nebyl on, kdo tě zachránil před Ladislavem? Nebyl to on, kdo tě před pár dny odnesl v náručí do kočáru?” Nataša se s potěšením usmála, když se tváře její přítelkyně zbarvily doruda. „Ano, jistě.”

„Takže vy dva se musíte znát,” usoudila Nataša.

„Ale jenom zběžně!” Synoveja zdůraznila svá slova, jako by se tomu sama snažila porozumět. „Nikdo nás nepředstavil, jak by náleželo!”

Hraběnka Nataša pomalu povzneseně přikývla. „Ale i to málo stačilo, aby v plukovníkovi zažehlo jiskru zájmu.”

„Však já ho od toho odradím!” prohlásila dívka zaníceně.

„To je ale škoda.” Nataša předstírala sklíčenost a smutně si vzdychla. „Musím připustit, že patřím k okruhu dam, které plukovník zcela uchvátil. Žádný muž nevyvolal takovou vlnu vzrušení od doby, kdy se před dvěma desetiletími první samozvanec Lžidimitrij pokusil uchvátit carský trůn a jeho ostatky byly poté rozmetány dělem. Říkám ti, Synovejo, že plukovník Rycroft mě nesmírně vzrušuje!” Zasněně poklepávala svými štíhlými prsty po paži své přítelkyně. „Všimla sis, jak sedí na koni, má drahá?” Věděla, co by jí Synoveja odpověděla, a tak spěchala se svou vlastní verzí. „Jako sosna, ale pohybuje se tak, jako by s tím koněm byli jedno tělo. Umíš si představit takového muže ve svém lůžku?”

„Samozřejmě že ne!”

Nataša si nevšímala, s jakou horlivostí hraběnka její otázku zapudila. I když Synoveja popírala, že by jí něco takového vůbec kdy přišlo na mysl, Nataša věděla své. Poznala to podle toho, jak dívka zčervenala až ke spánkům. Vesele se zasmála, i když Synoveja schovávala svou nachovou tvář do dlaní, ale pak se dala do smíchu. „Takže sis ho všimla?”

Perlami zdobená čelenka v jejích vlasech se naklonila kupředu, když přikývla. „Krátce.”

„Ach Synovejo,” povzdechla si Nataša. „Kdybych byla o dvacet let mladší, byla bych k němu tak laskavá, že

by mu z toho flirtu šla hlava kolem.”

Synoveja sevřela ženiny prsty ve svých. „Drahá Natašo, nechápu, proč jsi tím mužem tak posedlá, ale upřímně tvé nadšeni obdivuji. Kdybych se s ním znala lépe, hned bych ti ho představila.” „Ale to není třeba!” pronesla Nataša spokojeně. „Už se stalo.

Kníže Žerkov nás představil hned druhý den po té přehlídce V Kremlu. Bylo to něco úžasného, má drahá! Mělas to vidět! Jezdecké umění plukovníka a jeho mužů bylo přímo oslnivé. Myslím, že car byl také moc spokojen! Alespoň to tak vypadalo!”

„A kdy to bylo?” vyzvídala Synoveja opatrně a přemýšlela, jestli to náhodou nebylo v tentýž den, co měla výstup s Ali.

Nataša nepatrně zvedla koutky úst. „No, nejsem si tak docela jistá, ale mám pocit, že jsem tě ten den viděla kousek od Kremelského náměstí. Nešla jsi náhodou za nákupy? A neměla jsi na sobě svůj venkovský oděv?” Synoveji nebylo moc příjemné, že její přítelkyně možná byla svědkem výstupu, který přitáhl zvědavou pozornost všech lidí kolem. „Byla jsem tam, ale tebe jsem neviděla.”

„Ale to nevadí, vážně,” ujišťovala ji Nataša, které neušlo, jak to dívku zneklidnilo. „Důležité je, že jsem měla možnost pozvat plukovníka a několik jeho důstojníků, knížete Zerkova i pár svých nejdůvěrnějších přátel na příští týden do svého domu. A ty jsi samozřejmě zvána také, drahoušku. Moc bych si přála, kdyby se ti podařilo přesvědčit Annu, aby tě ke mně pustila. Slyšela jsem povídat, že se konečně rozhodla odjet za nemocným otcem, takže možná budeš mít konečně trochu svobody. Tvá přítomnost bude určitě nečekaným překvapením pro všechny muže.”

Synoveja se na svou starší přítelkyni nejistě usmála. „O čí společnost vlastně stojíš, o mou nebo o společnost těch pozvaných kavalírů?”

„O obojí!” odpověděla Nataša s neskrývanou radostí, položili ruku na paži mladé ženy a s úsměvem dodala: „A tentokrát se, prosím tě, nechovej tak vznešeně a odtažitě. Obávám se, že jestli ještě jednou uslyším, že tě někdo nazval ledovou pannou, vzdám se veškerých snah najít ti vhodného manžela. Tvému otci jsem řekla: Alexandře, to děvče by se mělo vdát, dokud ještě není příliš staré na děti! A on mi odpověděl: Natašo, neotravuj s tím zase! Já čekám, až se zamiluje! Tak!” rozhodila ruce v bezmocném gestu a naklonila se blíž k Synoveji. „Zamilovat se, má drahá, znamená mít děti s mužem, jako je plukovník Rycroft. Vsadím se, že v posteli s ním bys nebyla tak chladná a zdrženlivá.”

Synoveja zděšeně polkla. „Natašo! Prosím! Chováš se naprosto skandálně!”

Nataša si zamyšleně povzdechla. „To říkal i můj poslední muž a naše manželství trvalo ze všech tří nejdéle.” Potom se jí oči zaleskly při vřelé vzpomínce. „Hrabě Jemeljan Stěfanovii Andrejev,” láskyplně se mazlila s každou slabikou toho jména, „se nikdy za celou dobu našeho manželství, alespoň pokud vím nepodíval na jinou ženu.”

Nebylo to poprvé, kdy Synoveja vycítila, že Nataša milovala svého posledního manžela víc než ty předešlé, a srdce jí poskočilo při představě, jaká láska a vášeň asi mezi těmi dvěma panovala. „Jestli se někdy vdám, Natašo, budu si k tobě chodit pro radu. Jsem si jistá, že znáš všechna tajemství, jak udržet manžela šťastného a spokojeného.”

Hraběnka Nataša se při té poznámce zasmála. „Tak jednu nebo dvě rady bych ti dát mohla.” Krátce se odmlčela, jak o tom přemýšlela, a potom přikývla. „Můžu ti toho vlastně předat hodně, jak si udržet manželovu pozornost. A když si vezmeš muže, kterého ti schválím, budu se snažit, abych ti dala co nejpodrobnější lekci.”

Synoveja se na ni nedůvěřivě podívala. „A samozřejmě mne taky nasměruješ, pokud jde o výběr, viď?”

„Přirozeně, drahoušku.” Nataša zvedla koutky úst v lišáckém úsměvu. „Musím dodržet řádný postup, to znamená, že vyzvu plukovníka Rycrofta, aby si s tebou promluvil, až přijde.” Zvedla ruku, aby zastavila vodopád slov, který se na ni Synoveja chystala vychrlit. „Chci toho po tobě tak moc? Potom, co tě plukovník dostal ze spárů toho bandity a zachránil tě před únosem a znásilním?” Významně zvedla obočí. „Nemůžeš být alespoň trochu milá muži, který tě zachránil před tak strašlivým osudem?” Synoveja si dlouze vzdychla. Začínalo ji to unavovat. „Ty do mě budeš tak dlouho hučet, dokud nebudu souhlasit. Ale je to proti mé vůli. Varuju tě!”

Nataša spokojeně zamnula rukama. „Počkáme a uvidíme, jakk budeš neoblomná a jak dlouho budeš tím mužem pohrdat, drahoušku.”

„I když máš nadání jako dobrá víla a myslíš to skutečně upřímně, Natašo, ten plán ti nemůže vyjít. Kněžna Anna nikdy nedovolí, aby se plukovník o mě ucházel. Ona totiž strašně nenávidí cizince.”

Nataša zvedla hlavu a mile se usmála. „Jak už jsem ti řekla, ten muž si vysloužil carovu pozornost. Říká se, že všechny ty bitky, přehlídky a výcvik, které plukovník se svými muži prodělal a předvedl, Jeho Veličenstvo tak zaujaly, že je chodí každé ráno pozorovat z kremelské zdi. A ty si myslíš, že by se car Michail zachoval k plukovníkovi tak nepěkně, aby mu odepřel, po čem jeho srdce tak touží? Jestli se car rozhodne, že plukovníkově prosbě vyhoví, drahá Synovejo, vsadím se, že Anna ho neodradí, i kdyby se stavěla na hlavu.” „Ty jsi tím mužem úplně posedlá, vid?” neodpustila si Synoveja poznámku.

Nataša se usmála. Chvíli se nad jejími slovy zamyslela a potom je trochu upravila. „Řekněme raději, že mě ten muž nebývale zaujal, drahoušku. Já zastávám názor, že muži, jako je plukovník Rycroft, pocházejí z velmi vzácné krve.”

V časných ranních hodinách se nad městem přehnala prudká bouře. Zuřivě ohýbala stromy a ztemnělou ulicí se hlasitě ozývalo bouchání okenic. Potom se náhle rozhostilo ticho a všichni si začínali vydechovat úlevou. Vypadalo to, že mračna se už konečně vyřádila a vichřice odezněla. Uplynulo ale pouhých pár hodin a veškeré běsnění se vrátilo. Dorazila druhá vlna, která bičovala Moskvu a její okolí divokým větrem a prudkým deštěm.

Jako by bouřlivé počasí a měnící se podnebí byly předzvěstí událostí, jež se měly přihodit v Synovejině životě po jejím vzrušeném výstupu s Alexejem. Stěží si stačila vychutnat ticho, které se konečně rozhostilo nad městem, když klid její vlastní duše tentokrát surově narušila paní domu. Stála před zamčenými dveřmi její ložnice a nepřetržitě do nich bušila a panovačně se dožadovala vstupu. Její obyvatelce bylo jasné, že kněžna musí mít něco velmi důležitého na srdci. Jakmile odemkla, Anna vztekle vtrhla dovnitř. Tvářila se důležitě, jako by přišla zvěstovat blížící se konec světa, a vyzařovalo z ní nesmírné uspokojení, když přednesla své rozhodnutí.

„Alexej mě požádal, abych zvážila jeho návrh. Teď, když se vám podařilo přilákat pozornost knížete Vladimíra Dimitrijevičc a překazit naše úmysly, musím dát manželovi za pravdu. Vlastně to byl kníže Vladimír, kdo s tím včera večer přišel za Alexejem. Zdá se, že jste toho starého chlípného bojara úplně okouzlila, stejně jako jeho syny.”

„Já s ním ale mluvila jenom krátce.,” namítla Synoveja v obavách, co na ni kněžna zase chystá.

„No, nevadí,” pokračovala Anna a přitiskla si krajkový kapesníček k nosu, „vzhledem k tomu, do jaké situace jste nás dostala, nemáme na vybranou než vám vystrojit svatbu. Naši hosté nemluvili o ničem jiném než o nestydatosti plukovníka Rycrofta.” Zatvářila se pohoršené. „Jak jen mohlo toho neurozeného halamu napadnout žádat cara, aby se o vás mohl ucházet! To je holá nestydatost! Věřte mi, má drahá, až se to všechno uklidní, jednou věcí si můžete být jistá. Plukovník nikdy nedosáhne svého. O to se postarám! Dnes ráno jsem poslala dopis knížeti Vladimírovi, v němž jsem potvrdila váš souhlas s tím, že si ho vezmete za muže. I když ten starý bojar bude chtít, aby všechno zůstalo v tajnosti, dokud nebude vše hotovo, svatební smlouva odradí toho Angličana i kohokoli jiného, včetně majora Někrasova, aby si na vás brousili zuby.”

Synovejou její slova otřásla. Mlčky hleděla na kněžnu a bylo jí, jako by právě dostala políček. Matně si uvědomovala, že Ali stojí ve dveřích svého malého pokojíku, kostnatou ruku pevně přitisknutou k ústům, v očích zděšený výraz. Znepokojení její služebné bylo jenom odrazem jejích vlastních pocitů. Ačkoli Ali nechápala, na jakém základě se tento chystaný sňatek zrodil, Synoveja pojala silné podezření, že o jejím osudu nerozhodla Anna dnes ráno, ale došlo k tomu včera večer, kdy tak zarputile odmítala Alexejovy dobyvačné útoky. Byla si jistá, že je to smyčka, kterou jí nachystal a stahuje kolem krku, přesně jak slíbil. Varoval ji, že se mu buď vzdá, nebo si následky ponese sama. A teď to vypadalo, že bude platit po celý zbytek svého života. Provdají ji za starce, který třebaže nevypadal sešle ani nebyl mdlého rozumu, měl hodně daleko k jejím snům o mladém šarmantním nápadníkovi.

„Kníže Vladimír se celý třese, abyste se stala jeho nevěstou. Snažili jsme se vyhovět jeho nedočkavé touze a dali jsme mu souhlas, aby v době mé nepřítomnosti připravil svatbu. Ivan i já odjíždíme zítra ráno navštívit mého otce, a protože Ivan musí ještě do konce měsíce dostát některým závazkům, které má v Moskvě, vrátíme se za čtrnáct dní. A týden nato se můžete vdávat… “

„Tak brzy?” Synoveja byla zděšená rychlostí, s jakou se Anna chystala uskutečnit všechny své plány.

„Nevidím žádný důvod, proč bychom měli tu svatbu odkládat.” Anna zvedla světlé obočí a bezvýrazně se zadívala na svoji svěřenku. „Vy snad ano?”

Synoveja se snažila přijít na nějakou vhodnou výmluvu „Dejte mi ještě pár dní, abych se mohla na takovou událost lépe připravit. Musím si dát ušít šaty a také musím nechat dát vyšil kapesníčky pro bojariny, které mi půjdou za družičky.”

Annina odpověď byla stručná. „Kníže Vladimír je příliš starej na to, aby dlouho čekal, Synovejo. Musíte to stihnout v čase, který jsme vám vyměřili.”

Synoveja potlačila slzy, které se jí draly do očí, a otočila se. Zdálo se, že všechno už bylo rozhodnuto a že nemá na vybranou než plnit příkazy, které jí dávali. Ani jí nedopřáli dost času, aby se na takovou slávu spojenou se zásnubami a nastávajícím sňatkem řádně připravila.

Anna přešla k oknu a zadívala se do ulice, která se začínala plnit rychle projíždějícími kočáry a bojary na koních spěšní cválající v chladném časném ránu. Večer ve svém pokoji si vzpomněla, jaké strašlivé fiasko utrpěl Ivan namísto očekávaná nabídky být dvorním knězem v kapli knížete Vladimíroviče, a stále doufala, že se

Ivanovi podaří získat přízeň mocných. Srdce jí poskočilo radostí, když za ní Alexej přišel a znovu ji předvedl, jak umí být neodolatelný, zkušený a vášnivý v milostných hrách. Když potom ležela v jeho náruči, prožívala chvíle největší blaženosti, ale když naslouchala, jak jí vypráví o žádosti starého knížete a prohnaných tricích jejich svěřenkyň, jako by svět kolem ní zčernal a všechno se obrátilo hlavou vzhůru.

„Včera večer z mnou přišla Nataša Andrejevna a žádala mě, abych vám dovolila ji v době mé nepřítomnosti navštívit,” utrou sila Anna odevzdaně přes rameno. „Věděla jsem, že byste souhlasila, a tak jsem k tomu i já dala svůj souhlas. Jsem si jistá, že Nataša vám s velkou radostí pomůže se svatebními přípravami.”

„Není čas ani na to připravit ty nejzákladnější věci,” odpověděla Synoveja a z jejích slov čišel smutek.

Zdálo se, že Anna její jízlivá slova ignoruje, ale svou zlost si už vylila a svůj díl potěšení si vybrala. Tím, že té mladé ženě diktuje, co má dělat a řídí jí život, jasně dokazuje, jakou má nad svou sokyní v domě moc a převahu. „Alexej a já jsme přijali na dnešní večer pozvání knížete Vladimíra, abychom probrali podobnosti konečných příprav na svatbu. Slíbili jsme i za vás, že pojedete s námi.”

„To je od vás velmi laskavé.” Anna se domýšlivě usmála, když v dívčině hlase poznala MM nu. „Možná se vám uleví, když vám řeknu, že Ivan se připravuje na zítřejší časný odjezd, takže nebude mít čas se vám dnes věnovat. Musím vám prozradit, že se na vás moc zlobí. Je přesvědčen, že jste mu záměrně zmařila jeho plány, aby se stal dalším knězem knížete Vladimíra. Proto vám radím, abyste užila každé příležitosti a polepšila se, ještě než se dnes večer setkáte se svým ctihodným nápadníkem. Večer bude možná probíhat v mnohem příjemnějším ovzduší, protože Ivan požádal, aby nás směl doprovázet. Možná to bude jeho poslední příležitost, aby pozornost knížete obrátil k mnohem smysluplnějším myšlenkám, než je jeho touha spojit svůj život s vaším.”

„Přeji mu hodně štěstí,” odpověděla Synoveja trpce. „Bude mi velkou útěchou, když se mu podaří zaměstnat Vladimírovu hlavu svými problémy. Ten nápad mi připadá skvělý.”

Anna se zatvářila překvapeně. „Ale copak to je, Synovejo! Zdá se, že se na svůj sňatek vůbec netěšíte. Je vůbec možné, že byste byla zklamaná, že… “

Synoveja si dobře uvědomovala, jaké potěšení to Anně působí a rozhodla se, že jí to překazí. „Říkala jste, že mi dovolíte navštívit Natašu, až budete pryč. Kdy tedy mohu odjet?”

Anna pokrčila rameny. Rozhořčení její svěřenky jí dělalo radost. „Teď si můžete sbalit všechno, co budete potřebovat, a časně ráno můžete odjet, jestli o to tak stojíte. Tedy, jestli si skutečně přejete u ní bydlet.”

„Samozřejmě že si to přeji.” Synoveja na ni udiveně hleděla a přemýšlela, na co ta žena naráží. „A proč bych neměla?”

Anna neuměla skrýt opovržlivý pohled. Kdyby si jí Alexej nestěžoval, jak mu ta dívka nadbíhá, nebyla by se svatbou tak spěchala. Když jí ale manžel odhalil, jak musel údajně čelit nestoudným návrhům, popadl ji nesmírný vztek a touha se té mladé hraběnce pomstít.

„No, když já budu pryč a Alexej tady bude úplně sám, myslím, že byste chtěla.”

„Promiňte mi, Anno,” ohradila se Synoveja a ani se nesnažili potlačit rozhořčení a sarkasmus v hlase, „ani ve snu by mě nenapadlo ohrožovat dobrou pověst vašeho manžela tím, že bych v době vaší nepřítomnosti zůstala.”

„Samozřejmě.” Šedé oči dostaly ledový nádech a vyzařovali z nich zášť. I když Anna byla přesvědčená o opaku, neodvážela se obvinit Synoveju přímo. To děvče by to zcela určitě popřelo, což by vyvolalo další hádku. Takové nedůstojné chování by moc neprospělo její póze vznešené vládkyně, kterou chtěla využít pro naplnění co nejsladší pomsty.

I přes napjatou situaci Synoveja poznala, že Anna ji chce dostat z domu. Předstírala sice velkomyslnost, s jakou chce vyhovět Natašině prosbě, a dobrou vůli, ale Synoveja si neuměl, představit, jak jinak by to kněžna v době své nepřítomnosti zařídisla. Moc dobře si uvědomovala, jak nebezpečné by pro ni bylo zůstat v bezprostřední Alexejově blízkosti a Annina narážka, že je celá žhavá, aby s ním zůstala v domě sama, ji pořádně rozčilila. Kdyby jí to Anna dovolila, sbalila by si věci a odjela by z tohoto domu okamžitě a navždycky.

Anna se pobaveně zaculila. „Jen si představte, Synovejo. Za tři týdny už budete Vladimírovou nevěstou. Mělo by vás hřát pomyšlení, že budete paní ve svém domě a manželkou takového bohatého bojara. Když vezmeme v úvahu, jak jste ho okouzlila, jsem si jistá, že z něj svými lichotkami budete umět vymámit vše, po čem vaše srdce zatouží.” Úzké rty se na okamžik roztáhly v opovržlivém úsměvu. „I když musím připustit, že podle množství krásných šatů a šperků jste si nikdy neodpustila bez zaváháni ani ten nejmenší rozmar. A jako choť Vladimíra budete mnohem bohatší než teď. To by vás mělo trochu utěšit, až budete muset snášet jeho nemotorné chování v posteli. I když se říká, že Vladimír si stále ještě ví se ženou rady, jsem si jistá, že pro vás to nebude právě nejlepší zážitek. Určitě ne takový, jaký by vám byl dopřán, kdybyste se provdala za mladšího muže, obzvláště za někoho pro ženy tak žádoucího, jako je plukovník Rycroft.”

Synovejino černé obočí se pochybovačně zvedlo, když sledovala Annu, jak k ní kráčí přes pokoj. „Netušila jsem, že znáte plukovníka Rycrofta tak dobře, abyste věděla, jak je žádoucí pro ženy.”

„Ale, tu a tam něco zaslechnu,” mávla Anna nedbale rukou. Zdá se, že nedá spát žádné bojarině, která ho kdy zahlédla, lima skutečnost, že bydlí v cizinecké čtvrti se všemi těmi vy-ilu-li, kteří přišli do naší země, dává tušil, že musí nějak uspokojit své mužské choutky. Nebo jste si snad myslela, že jste jediný králíčkem, do kterého ten Angličan touží zatnout své drápy? Ti, kdo to tam znají, vědí, že na každého cizince, který tam je, číhá nejméně

půl tuctu lehkých holek. Bylo by bláhové myslet si, že zatímco se plukovník bude ucházet o vaši ruku, si bude odpírat rozkoš, nemyslíte?”

„To je jenom vaše domněnka,” odsekla Synoveja odměřeně, ve skutečnosti nevěděla, proč by ji měla Annina slova nějak urazit. „Nemůžete přece vědět, co dělá plukovník ve svém volném čase, pokud ho nešpehujete.”

„Ale jděte!” Anna pohodila pohoršené hlavou. „Jste blázen, když si myslíte, že plukovník Rycroft si nedopřává potěšení s děvkami. Než odtud odjede, nevynechá jedinou sukni v okolí, to mi věřte. Ale jestli jste tak nezkušená, pokud jde o muže a nechcete uvěřit, že si bere do postele jiné ženy, potom mám na práci důležitější věci, než se tu vybavovat o pohoršlivých záležitostech nějakého vojáka.”

Anna zamířila ke dveřím a položila ruku na kliku. Potom se otočila a pozorně se zadívala na svou svěřenku. Když vyslechla obvinění, které proti mladé hraběnce Alexej vznesl, pocítila touhu vypíchnout jí ty její zelené oči a rozdrásat jí tvář tak, aby na ni každý muž pohlížel už jenom s lítostí. Přesto když viděla Synovejinu očividně nešťastnou tvář, měla důvod se bouřit i radovat z vítězství, kterého dosáhla.

Tenké rty se krátce zvedly ve vítězoslavném úsměvu a Anna vyšla z pokoje jako odeznívající vichřice. Věděla, že rozsudek, kletý vynesla, splnil svůj účel a otřásl nadějemi její svěřenky, že dostane manžela, který by byl mladý a plný vášní.

Zaskřípání dveřních pantů Synoveji znělo jako umíráček. Potom se rozhostilo zlověstné ticho. Synoveja zdrcená ze ztráty veškerých nadějí na budoucnost dosedla na lůžko, jako by z ní prchal všechen život. Kdyby ji odsoudili k smrti, necítila by se hůř. Zoufale hleděla před sebe a trápila se nad tou nespravedlností. Takové břemeno se nedalo nést s klidnou myslí, a když jí unikl první srdceryvný vzlyk, padla na polštář a dala se do zlostného zoufalého pláče. Pěstmi bušila do přikrývky a proklínala den, kdy překročila práh domu Taraslovových.

„Ach, ovečko moje! Netrapte se tolik!” konejšila ji lítostivě Ali, která přišla svou paní utěšit, ale Synoveja zoufale zavrtěla hlavou. Věděla, že nic nemůže její žal zmírnit. Zdálo se jí, že v budoucnu už ji nic hezkého nečeká.

„Sbal všechno,” nařídila a zajíkala se přitom slzami. „Jestli se Bůh nade mnou smiluje, nebudu se sem už muset nikdy vrátit!”

„Nemůžete jim nějak zabránit, aby vám takhle ubližovali?” zeptala se Ali ustaraně. „Nemůžete jít za carem Michailem a žádat o milost? Nebo utéct do Anglie a bydlet v domě u vaší ovdovělé tety?”

„Nemůžu jít za nikým,” odpověděla Synoveja odevzdaně „A nejméně do Anglie. I kdybych dostala místo na lodi, nikdy už bych se nemohla vrátit. Smlouva byla podepsána, Ali, a od dnešního rána jsem snoubenkou knížete Vladimíra Dimitrijeviče.”

Annin dopis, v němž dávala souhlas, aby se kníže Vladimír stal jejím nastávajícím chotěm, zpečetil její osud. Ani Alexej už teď nemohl zastavit, co uvedl do pohybu. Jedině car Michail nebo ženich - kníže Vladimír - by tu smlouvu mohli zrušit. Jeho Veličenstvo z jakéhokoli důvodu, zatímco stařec proto, že by ji neuznal za hodna svazku s ním. Poslední varianta ale byla velmi nepravděpodobná, protože Vladimír požádal o její ruku bezprostředně poté, co ji spatřil. Moc dobře věděl, že pochází z urozeného rodu, který je dost vysoce postaven na to, aby se mohla stál jeho ženou, a nikdo by ho od jeho záměru neodradil. Pomstychtivý Alexej se jistě osobně postaral, aby starý bojar dostal všechny patřičné informace, které by ho zajímaly.

Synoveji se myšlenky honily hlavou jako o závod a snažila se přijít na to, jak uniknout strašlivému osudu. Napadlo ji půl tuctu řešení, ale něco podobného, jako že by měla urazit Vladimíra nebo mu otevřeně říct, jak strašně se jí protiví myšlenka, že se stane jeho ženou, velmi rychle zamítla. I kdyby ji to mělu stát svobodu, nezpůsobila by tomu muži takovou bolest jenom proto, aby dosáhla svého. Netoužila starce ranit a rozhodně nechtěla mít na svědomí jeho smrt. Musí to být on, kdo na ni shledá chyby.

Synoveja zavřela oči, zabořila obličej do pokrývky a snažila přinutit myšlenky, aby se ubíraly jinou cestou. Vůbec se nebránila dráždivým představám a vzpomínala na plukovníka Rycrofta v lázních, jak si vůbec nic nedělal z nahoty jejich těl ani z čistoty její duše. Tyto vzpomínky budou zřejmě to jediné, co jako mladé manželce starého bojara zůstane. Letmé setkáni s Angličanem jí zřejmě musí stačit jako útěcha za všechno, co ji bude v manželství scházet, protože nikdy už jí nebude dopřáno zažít radosti, které by prožila v manželství s mužem tak pozoruhodného vzhledu. Některé ženy možná za celý život neměly důvod ke snění, ale Synoveja si kladla otázku, zda ji nahodilý pohled na výjimečného muže nerozmazlil natolik, že teď nebude shovívavá k ničemu, co jí měl osud nadělit.

Synoveja si ustaraně povzdechla, když se pokoušela najít na současné situaci něco přijatelného, protože neviděla žádnou možnost, jak by se rozhodnutí její poručnice dalo zrušit. Alespoň že kníže Vladimír nebyl tak úplně nesnesitelný, jako starci uměli být, a nebyla odsouzena k nudnému životu, protože s ním žilo i jeho sedm synů. Vzhledem k jejich věčným půtkám bylo nanejvýš pravděpodobné, že občas zatouží i po troše soukromí a

klidu.

Synoveja zaťala zuby, setřela slzy z tváří a vstala z postele. Veškerou pozornost upjala k tomu, že pomáhala Ali balit věci. Jediné, co ji trochu utěšovalo, bylo, že už nikdy v životě nebude muset překročit práh domu Taraslovových.

Když byla všechna její zavazadla sbalena, naložena do kočáru a odvezena do Natašina domu, Synoveja se vydala za Ivanem do jeho pokojů, aby mu vrátila knihy, které jí půjčil. Z jeho povýšeného chování bylo zřejmé, že se vzdal všech nadějí, aby ji vzdělal nebo odhalil v její povaze nějaké cennější hodnoty.

„Doufám, že teď už budete šťastná, hraběnko.”

Synoveja si dlouze povzdechla, když se její oči setkaly s jeho pohledem. Cítila se tak slabá, jako by Annino rozhlídnutí vysálo všechnu její energii do poslední kapky. Ani nemě sílu, aby odrazila Ivanovu posměšnou poznámku. „Budu se snažit.”

„To nebude ani tak těžké, s tím vším bohatstvím, které máte!” rýpl si Ivan.

„Štěstí nespočívá jenom v bohatství, Ivane,” odpověděla bezvýrazně. „Člověk může vlastnit všechno bohatství na světě a přitom být úplně nešťastný. Majetek je slabou náhražkou za milující přátele a rodinu.”

Ivan si opovržlivě odfrkl. Ta slova považoval za otřepanou frázi. „Co pro mě rodina kdy znamenala? Matkou jsem opovrhoval. A můj otec? Říkali mi, že ho zabili krátce před mým na rozením, nosím však jméno své matky jako nějaký nemanželský parchant. Nikdy jsem nespatřil jediný důkaz, že můj otec, o němž mluvila, kdy existoval. A pokud existoval, vzpomínal bych na něj s větší láskou, kdyby mi zanechal nějaké dědictví, aby se mi mohlo dostat vzdělání a měl se do čeho obléct, dokud jsem nedospěl a postaral se o sebe sám.”

„To mě mrzí, Ivane,” řekla Synoveja s upřímnou lítostí. Začínala chápat, proč se ten muž tak mučil. „Muselo to být pro vál velmi těžké.”

„Bylo to těžké,” připustil a posměšně se ušklíbl. „Ale všechno jsem to vydržel a podařilo se mi něčeho dosáhnout. Tady jsem jenom z vlastního přičinění. Nikdy mi nikdo nepomáhal.” „Necítíte se občas osaměle?”

„Osaměle? A co by mi mělo chybět?” zeptal se prudce, jako by ho její otázka zaskočila. „Lidé, přátelé. Někdo jako Anna, která oceňuje vaše vlastnosti, to, co děláte…” „Nikdo nedovede víc ocenit, čím jsem se stal a čeho jsem dosáhl, než jen já sám.”

Jeho odpověď byla tak strohá a výmluvná, že Synoveja neviděla důvod, proč by měla v rozhovoru pokračovat. Bylo vidět, že Ivan už dávno zavrhl myšlenku, že přátelé a milující rodina pro člověka něco mohou znamenat. Neuměla si představit, že by žila tak osaměle, a jestli by vůbec takový život měl cenu.

Nastal čas, aby se Synoveja připravila na návštěvu u knížete Vladimíra. Už hodinu se oblékala a vůbec jí nevadilo, jestli Anna zuří, že jí to trvá tak dlouho. Když se konečně objevila, o několik minut později, než měla, kněžna se ani nesnažila potlačit svou netrpělivost.

„Takhle nás nechat čekat!” vyštěkla. „Určitě jste to měla v úmyslu. Taková drzost!” Synoveja se tvářila lhostejně, i když stěží mohla přehlédnout Annin zlostný pohled a Ivanův zachmuřený výraz. To, co ji skutečně rozzlobilo, byl Alexejův chlípný pohled, kterým si bezelsně měřil její ženské křivky. I potom, co se jí pomstil, se neuměl ovládnout a očima z ní svlékal duhově zbarvený sarafán, jako by ji stále považoval za svůj majetek. Synoveja se s ledovým klidem Obrátila k Anně. „Chtěla jste přece, abych vypadala kvůli knížeti Vladimírovi co nejlépe, nebo ne?”

Kněžna stěží mohla své svěřence upřít, že se jí to skutečně povedlo. Dívka vypadala jako obrázek. Jemná výšivka zlatou nití zdobila tuhý límeček, okraje u rukávů a dolní lem sarafánu. V černých vlasech měla jako korunu stejně vyšívanou čelenku. Havraní vlasy, krásná pleť a zelené oči, štíhlá a v dokonalé harmonii zaoblená postava, tím vším zdaleka převyšovala všechny ostatní ženy. Přesto by Anna uvítala trochu kritiky od obou mužů, kteří jak se zdálo se protentokrát vzácně shodli v tom, že žádali od té dívky každý své za její vzpurnost.

„Co o tom soudíš, Alexeji?” otočila se Anna na svého manžela a tázavě zvedla obočí. „Stálo to čekání za to?” Snědý kníže se pokusil o shovívavý úsměv. Věděl, co chce jeho žena slyšet. Přestože Synovejina krása se dala stěží vyjádřit slovy, byl přesvědčen, že ji potřebuje udělit lekci, aby přišla 11 křížku. Chtěl ji vidět provdanou za Vladimíra a později, až uzraje vhodný čas, vybrat si svou daň. Když teď zahraje Anně do noty, vzbudí to v ní důvěru, aby ráno odjela s klidem v duši. Nechtěl, aby jeho tajné spády, které on měl s jejich svěřenkou, zmařila přítomnost jeho ženy v domě. „No, myslím, že jsme mohli náš odjezd klidně ještě chvíli odložit, aby Synoveja měla dost času.”

„Už tak jsme ale čekali dost dlouho,” postěžoval si Ivan. „Naléhavě vás prosím, pojeďme už.”

Kníže Alexej se před svou manželkou obřadně uklonil. „Až po vás, má drahá.” Anna prošla kolem Synoveje a přijala Ivanovo rámě. Když procházeli dveřmi, Alexej zaujal svou obvyklou pozici úplně vzadu, odkud mohl sledovat křivky Synovejiných zad. Když Ivan s Annou nastupovali do kočáru, přitiskl se těsně k ní, jako by se už nemohl dočkat, až bude pryč. Synoveja se ohlédla a zpražila ho pohledem, ale zůstal netečný. Vší silou mu tedy zabořila malý špičatý podpatek přímo do palce u nohy, čímž ho na místě přesvědčila, že se má od ní držet v uctivé vzdálenosti.

Když dorazili do domu knížete Vladimíra Dimitrijeviče, s obdivem komentoval Synovejinu krásu. Nešetřil chválou a spěchal, aby ji přivítal ve svém obrovském domě. Dvorně ji políbil ruku a vedl ji do velké haly, kde stáli vyrovnáni v řadě jeho synové v přepychových kaftanech. Ivan s Taraslovovými jim šli v patách a museli se smířit s méně významným místem, když Vladimír obřadně vedl Synoveju k čalouněnému křeslu, hned vedle jeho, do něhož usedal jako pán domu.

Ivanovi nebylo takové uspořádání míst u stolu podle důležitosti té které osoby po vůli. Dokud se neobjevila ta dívka, jež ho s lehkostí přezírala, vychutnával si sladké místo na slunci, jehož se mu jako čestnému hostu v domě knížete Vladimíra dostávalo Trvalo to však jen krátce. Starý bojar hltal každé slovo, které vyšlo z usmívajících se rtů jeho vyvolené. Ivanovým rozumům nebylo více přáno slechu. Synoveja zcela přehlížela rozzlobené Ivanovy pohledy, smála se a žertovala se svým nastávajícím chotěm a jeho syny. Anna s Alexejem se vzdálili z místnosti, aby v soukromí probrali přípravy na svatbu, a když se vrátili. Ivanův vztek dosáhl vrcholu. Vladimír daroval Synoveji srnaragdový náhrdelník, náušnice a zásnubní prsten, který byl tak veliký, že Ivana téměř dováděl k šílenství.

„Obléknu vás do šatů ze zlata, má drahá Synovejo,” sliboval Vladimír velkoryse, „a zasypu vás drahými kameny všech barev!”

„Ale ale, Vladimíre Dimitrijeviči,” pokárala ho Anna se škrobeným úsměvem. „Jste na nejlepší cestě jak Synoveju takovými přepychovými dary rozmazlit. Vážně bych vám radila, abyste ji trochu méně hýčkal a snažil se spíš, aby byla trochu povolnější, pokud chcete mít spokojené manželství.”

Její slova způsobila, že Alexej odložil pohár a překvapeně se na svou ženu zadíval. Anna si ale jeho vyzývavého pohledu nevšímala. Nevadilo jí, že mlčky naznačoval, jak jí chybí ochota podrobit se manželově autoritě. Nejvíc jí vadila představa, že takové poklady dostane zbůhdarma někdo, kdo se jí tolik protivil. Anna neměla žádnou radost, že dívka, která tak rozmařile utrácí, má ještě k tomu dostat další drahocenné dary. Nemohla myslet na nic jiného než to, jak by takové bohatství mohlo pomoci Ivanovi, aby získal bojary pro své mocenské cíle. A nejvíc s Ivanem lili, když hraběnka požádala knížete Vladimíra, aby ty klenoty ustaly kvůli bezpečí v jeho domě.

„Jenom do doby, než tu budu bydlet,” naléhala Synoveja sladce, „protože bych nesnesla pomyšlení, že by se s nimi mohlo něco stát.” Sklopila oči, aby se vyhnula Ivanovu zlověstnému ohledu. I když jeho kněžský stav měl být ztělesněním úctyhodnosti člověka, jenž zasvětil svůj život vyšším hodnotám, Synoveja mu nevěřila. A zvláště ne po tom, co bandita Petrov ohalil jeho pečlivě střežené nakřečkované bohatství. Začínala ho podezřívat, že patří k těm, kdo využívají svůj hábit jako převlek k získání majetku, vylákaného pod různými záminkami od důvěřivců, kteří považují duchovního za pokorného a čestného muže. Ali to řekla lakonicky a přesně, když Ivana označila za vlka v rouše beránčím, Synoveja s ní nemohla než souhlasit, Vladimír ochotně vyhověl Synovejině přání, když mu položila ruku zlehka na paži a prosebně mu pohlédla do očí. Políbil konečky jejích prstů, vrátil klenoty zpět do pouzdra a předal je Iprovi, aby je odnesl a uložil na bezpečném místě.

„Moje maminka byla nádherná žena,” prohlásil Sergej, když podával Synoveji sklenku višňového likéru. Tento nápoj jí připomínal červené víno, které při několika příležitostech pila ve Francii. „Myslím ale, že tentokrát se náš otec překonal, když si vybral vás za svou budoucí manželku.”

„Jste ke mně nesmírně laskav,” odpověděla Synoveja s úsměvem a upila ze stříbrného poháru. Když nejmladší z bratrů uvolnil místo, přistoupil k ní Fjodor a s úklonou jí podal obrovskou kytici. „Stejně jako tyto květiny nás i vy, mylady, těšíte svou krásou a vůní.”

Synoveja byla v rozpacích, že neumí vyjádřit víc než upřímnou radost. Vzala květy do ruky a sklonila k nim tvář, aby se nadechla jejich omamné vůně. Povzdechla si, zvedla hlavu a pokusila se o úsměv. „Prokazujete mi velkou čest, kníže Fjodore, když srovnáváte můj bezvýznamný vzhled s tak překrásným výtvorem přírody.”

Oči se jí zalily slzami, když ji vzal za ruku a políbil ji na konečky prstů. Nejraději by se na místě obrátila a utekla. Měla hrozný pocit - vůbec si nezaslouží jejich úctu a obdiv. S bolestí v srdci si uvědomovala, že ve srovnání s jejím opovrženíhodným předstíraným chováním jsou jejich slova a laskavost, se kterou k ní přistupují, naprosto upřímné.

Když nejstarší z bratrů poodešel, přistoupil k ní Štefan a kolem krku jí nasadil zelený věnec. „Vaše společnost má větší cenu než všechny drahokamy a zlato, Synovejo. Můžete si být jistá, že všichni synové knížete Dimitrijcviče jsou do jednoho okouzleni vaším půvabem.”

Synoveja se usmála, oči znovu plně kajícných slz. Rytířské chování mladých šlechticů na ni učinilo obrovský dojem i proti její vůli. Ale ani sebevětší chvála z ní nesňala těžký kámen, který jí ležel na hrudi.

„Na mou věru, všichni jste velice laskaví! Ucházíte se o mě tak sladkými slovy a výmluvnými gesty, že mi jazyk téměř dřevění, když vám to chci oplatit stejnou měrou.”

Vladimír znovu uchopil její ruku a políbil ji. „Popravdě řečeno, Synovejo, kdyby vám jazyk nadosmrti vypověděl službu, stejně bychom byli okouzleni vaší sladkou přítomností v naší neomalené společnosti. Jsme jenom obyčejní neotesanci, kteří touží po vašem jemném doteku.”

Přestože jí bylo mezi nimi velice dobře a těšily ji jejich projevy galantnosti, kterými jí chtěli dát najevo, jak moc je její přítomnost vítána, Synoveja nedokázala projevit patřičnou radost, aby je za ty poklony odměnila. I když se snažila potlačit rostoucí paniku, která se jí zmocnila při Vladimírově vášnivém polibku, když se loučili, byla téměř bez sebe při pomyšlení na nevyhnutelně se blížící svatbu. Kdyby ji Vladimír požádal, aby mu byla dcerou, s radostí by tu nabídku přijala, i když svého vlastního otce milovala z celého srdce. Když si ale představila, že starý kníže má být jejím manželem, a zvážila všechno, co tato výjimečná role s sebou přináší, přála si uniknout z tohoto manželského závazku stejně, jako toužila být co nejdřív pryč z domu Taraslovových.

Když Synoveja ležela tu noc v posteli, pozorovala nebesa nad hlavou a slzy jí začaly stékat po tvářích až na polštář. Rty měla stažené bolestí a myšlenky se jí zmítaly pod krutým bičem zoufalství. Unaveně prosila Boha, aby seslal její zmučené mysli nějakou útěchu a ukázal jí cestu, jak by se mohla se ctí osvobodit, aniž by toho starého muže příliš ranila. To dilema ji strašně trápilo. Přes pověst, jaká se o nich šířila, vážila si přátelství knížete Vladimíra a jeho synů. Bohužel to ale nestačilo, aby v sobě probudila nadšení pro nerovný sňatek s Vladimírem. A už vůbec nechtěla čekat, až se stane vdovou, třebaže by to pro ni znamenalo vysvobození. Netoužila po Vladimírově smrti a ani mu nepřála takový osud, aby jako její muž zemřel v manželském svazku s ní, aniž by její sny o manželství byly někdy naplněny.

První sluneční paprsky se rozlily po krajině, když Ali přišla vzbudit svou paní. Chvíli nato Synoveja sestupovala ze schodů, Anna ještě pobývala ve svých pokojích, aby zařídila poslední přípravy, které se týkaly hraběnčina odjezdu z domu Taraslovových, zatímco kníže Alexej už čekal před vchodem. Když kolem něj Synoveja procházela, chytil ji za paži a přinutil zpomalit krok. Potom se zamračil na slunce, které zářilo na ranní obloze, jako by ho sluneční svit obtěžoval.

Pohled na Alexeje, trpícího kocovinou po další nekonečné noci nezřízeného pití, s nímž minulého večera začal záhy po návštěvě v domě Vladimíra Dimitrijeviče, byl pro Synoveju jen malým zadostiučiněním. Měla sto chutí říct mu od plic, co si o něm myslí, ale odolala naléhavému nutkání a přemohla se. Byla ochotná věnovat mu ještě chvilku. Věděla, že si teď na ni nemůže dovolit žádný ze svých násilnických kousků, protože je zpovzdáli pozorovali Ali, Jozef a Stěnka.

„Dát vám svolení, abyste odtud odjela, byl Annin nápad, ne můj,” konstatoval Alexej zachmuřeně.

„Váš úmysl zadržet mě ve vašem chlípném doupěti byl zřetelný už v okamžiku, kdy jste mě zpravil o Annině odjezdu,” odbyla ho Synoveja opatrně. Snažila se předstírat uvolněnou dobrosrdečnou náladu jedině kvůli sloužícím. „Přesto mě nesmírně udivujete. Anna není žádný blázen, jak dobře víte. Proto se už nemůže dočkat, aby mě viděla provdanou za knížete Vladimíra Dimitrijeviče. Chce, abych byla pryč z domu a z vašeho dosahu.” Udělala nepatrný pohyb ramenem kupředu, jako by chtěla zdůraznit následující slova. „A má k tomu samozřejmě důvod.”

„Právě teď má Anna ještě větší důvod vás nenávidět, než měla předtím,” popíchl ji Alexej. „Když jsem jí řekl, jak mě uháníte, zmocnila se jí posedlost vidět vás provdanou.”

Překrásné obočí se zdvihlo údivem. „No, vidím, že se neštítil žádných lží, Alexeji, ale varuji vás, vaše lstivé chování, jímž se snažíte mě očerňovat, mě nezastraší a neodradí od mých dalších kroků proti vám.”

„Já varuji vás, děvče moje.” Procedil ta slova skrz zaťaté zuby a přitom se snažil nabýt ztracenou sebejistotu. „Nemám ani v nejmenším úmyslu vám dovolit, abyste se jakkoliv vykroutila ze svatební smlouvy. I když Nataša Andrejevna má odporný zvyk bortit společenská pravidla, aby dosáhla svého.”

Synoveja znovu tázavě zvedla hlavu a přerušila ho. „A co vy, pane? Neděláte snad totéž?”

Alexej si nevšímal její poznámky a sarkasticky pokračoval: „Jsem si jist, že Nataša sezve do svého domu všechny muže, kteří by mohli ohrozit vaši pověst, a tím zmařit váš sňatek.”

Synoveja na něj hleděla plna úžasu. Ani ve snu by ji nenapadlo, že ztráta pověsti by mohla být prostředkem, jak uniknout sňatku s knížetem Vladimírem. Taková lest by však mohla být zaplacená draze. Velmi draze a nebyla si jistá, zda cena za svobodu by nebyla až příliš vysoká. I když o tom možná bude ještě přemýšlet. „Chápu, jak moc vám leží na srdci má pověst, vezmeme-li v úvahu, že kníže Vladimír by jistě nespojil svůj život s dívkou, jejíž čest by byla pošpiněna,” odpověděla pohrdavě. „Ale neumím si představit, že vás uspokojí vidět mě provdanou za knížete, aniž vy byste z toho nevytěžil alespoň něco pro sebe, takže se musím ptát, jak to chcete zařídit, abych se stala vaší kořistí? Všude se o vás povídá, že se spokojíte jen s pannou, ale to je právo i mého snoubence. To chcete dovolit Vladimírovi, aby jako první okusil z neposkvrněného ovoce a vy abyste si vybral svou odměnu až po něm?”

„Když to bude nutné, udělám ve vašem případě výjimku,” sliboval Alexej posměšně.

„To je od vás velmi laskavé,” odsekla Synoveja stejně výsměšně. Odvrátila pohled, aby trochu ovládla své rozhořčení, a potom se na něj podívala se znovu nabytou sebejistotou a touhou zchladit jeho zpupnost. „Bude-li v mé moci překazit vaše úmysly, Alexeji, ujišťuji vás, že použiji každého úskoku, jakého budu schopna abych zmařila vaše plány a rozmetala je na prach, i kdybych si kvůli tomu měla vzít do postele plukovníka Rycrofta.”

Z Alexejových černých očích metaly blesky hněvu, když na ni vychrlil: „Myslíte si snad, že se vám něco takového může podařit, dokud dýchám, děvče? Velice se mýlíte, když na něco takového pomýšlíte, má drahá, protože já nedovolím, aby vál dostal jiný muž!”

„Ani kníže Vladimír?” popíchla ho jízlivě. „Skrze jeho osobu se vám pomstím za to, co jste mi udělala! Ještě sama budete žadonit, abych já uspokojil vaši touhu stát se ženou, až všechny jeho pokusy v posteli vyjdou nazmar. A manželství s knížetem Vladimírem neuniknete, protože nechám sledovat každý váš krok i každý dům, do něhož vkročíte, dokud váš sňatek nebude uzavřen! Nic vám nepomůže, krásko. Nikdo vás nepřijde zachránit, ani ten váš sebejistý Angličan.”

„To se teprve uvidí!” Synoveja se pokusila o úsměv a sklopila oči. Poplácala ho po ruce jako nezbedného žáčka, kterému musí udělit lekci. „Kdybych byla na vašem místě, Alexeji, vůbec bych se o něčem takovém nezmiňovala před vaší ženou, dokud neodjede, protože mám v úmyslu se bránit. Když bude třeba, půjdu si stěžovat k samotnému caru Michailu Fjodorovičovi, ať se vypořádá s vámi oběma, jak si zasloužíte. Přísahám, že to udělám!”

Synoveja se k němu prudce otočila zády, aby nastoupila do kočáru, který ji měl odvézt pryč z domu Taraslovových. Doufala, že se tam už nikdy nebude muset vrátit.

Cesta k domu Nataši Andrejevny trvala jen krátce a Synoveja usilovně přemýšlela, jaké jsou její vyhlídky. Nemohla vypudit z hlavy myšlenku, kterou jí Alexej nechtěně podsunul. Musela najít odpověď na dilema, zda neposkvrnit čest a uzavřít nenáviděný sňatek, nebo čest obětovat, a získat tak svobodu a nezávislost, a jednou možná i manžela, jakého by chtěla. Třebaže druhá možnost byla lákavější, mohla by ji natolik zostudit ve společnosti, že by se z toho už nikdy nevzpamatovala. Urozený stav velmi tvrdě odsuzoval ženy, jež pozbyly cti, a to by pro ni mohlo znamenat, že bude navždy vyloučena ze společnosti sobě rovných. Kdyby se jí zázračně podařilo zabránit pomluvám a klepům a své počínání udržet v tajnosti, či dokonce svůj hřích jen cKávekp tvá předstírat - pokud by něco takového vůbec bylo možné, pak by Však její lest mohla pro ni znamenat šťastnou budoucnost.

Když kočár předjel před dům kněžny Nataši Andrejevny, sama Nataša ji spěchala přivítat s otevřenou náručí a s úsměvem na rtech. Ono ráno mělo pro Synoveju mnoho zářivých barev. Nejenže bude ukryta v domě blízké přítelkyně, ale teď - díky Alexejovi - jí začal v hlavě klíčit plán, k němuž, se upnula. Neměla moc času nazbyt a věděla, že se musí rychle rozhodnout, jestli taková oběť má stát za to.

Na první pohled se to zdálo být jednoduché. Synoveja si však dobře uvědomovala, že najít správnou odpověď k této hádance bude mnohem složitější.

Až teprve když se odvážila vyjet v doprovodu Nataši a Ali na okraj města do malé kaple z hrubě tesaných trámů, poznala, jak Alexej plní svůj slib a nechává sledovat každý její pohyb.

Všechny tři ženy se rozhodly navštívit prostou svatyni a nabídnout pomoc laskavému mnichovi, který se věnoval dobročinnosti. Všichni, kdo se ocitli v nouzi, ať to byli starci, slepci, žebráci nebo chromí ubožáci, přicházeli za ním a on nikoho z nich neodehnal. Mnich Filip zasvětil svůj život pokoře a službě bližním. Byl znám mezi chudými jako svatý Filip. Chodil ve staré mnišské kutně a ctil chudobu. Přijímal milodary, avšak peníze odmítal odvádět církvi, jak to požadovala. Jeho hlavním zájmem bylo vést své stádečko, k němuž patřil každý, kdo si k němu přišel pro jídlo, oblečení nebo třeba jen pro útěchu duše. Slova útěchy a přispění všech, kdo mu přišli pomáhat v jeho poslání, zmírňovaly utrpení chudáků.

Toho dne přijely Synoveja, Ali a Nataša časně ráno a hned se ujaly úkolu připravit jídlo v kuchyni, která byla zbudována v přístavku za kaplí. Oblékly se do prostých šatů z hrubé látky, i když jejich honosný kočár vypovídal o jejich bohatství. Jakmile bylo jídlo navařeno, Synoveja začala rozdávat krajíce chleba a nabírat vydatný pokrm do dřevěných misek, které svírali v rukou vyhladovělí ubožáci v otrhaných hadrech. Nataša rozdávala oblečení, které sesbírala u svých přátel, zatímco Ali bavila děti tím, že jim předváděla pohádkové postavičky a chraplavým hlasem prozpěvovala různé písničky, aby si jejich matky mohly vybrat v klidu šaty na zimu pro sebe a svou rodinu. A uprostřed té jejich dobročinnosti se znenadání objevil Alexej. Pyšně se nesl v drahém oděvu krokem

mocného bojara, za nějž se považoval. Když zpozoroval obě hraběnky, zamířil k nim a vrážel do lidí, kteří mu

stáli v cestě. Okázale se před oběma šlechtičnami uklonil a s patřičnou grimasou se rozhlédl kolem sebe.

„Jak je to od vás šlechetné, že věnujete svůj čas těmto ubohým tvorům. Jsem si jist, že na Ivana Voronského

by to učinilo dojem.”

Synoveja neměla nejmenší chuť dát mu za pravdu. I kdyby prohlásil, že na obloze svítí jenom jedno Slunce, snažila by se najít alespoň jediný argument, kterým by jeho tvrzení vyvrátila. S chutí mu opáčila: „Jsem si jistá, že Ivan uznává jenom takovou dobročinnost, z níž by se sypaly peníze do jeho vlastní kapsy.”

Synoveja se při těch slovech rozhlédla kolem a uvědomila si, že lidé, kteří čekali ve frontě na jídlo, se začali stahovat zpět. Dostali strach být v těsné blízkosti blahobytně vyhlížejícího bojara. Když si všimla jejich rozechvění, jež se jim zračilo ve tvářích, pochopila, že se bojí přijmout jídlo v Alexejově přítomnosti.

„Kliďte se odtud, Alexeji!” nařídila mu a ukázala na ty, kteří už začali odcházet. „Cožpak nevidíte, jak se vás

bojí?”

„Bojí se mě? A proč?” Předstíral překvapení. „Přišel jsem jenom proto, abych na vlastní oči viděl, jak soucítíte s tou špínou páchnoucí lůzou. Anna bude také překvapená, až jí řeknu, čím se zabýváte. Myslela si, že se umíte starat jen sama o sebe. Ale ona není z těch, kdo mají právo soudit jiné.” Jeho rudé rty se roztáhly v povýšeném úsměvu. „Co vás vlastně přivedlo k velkodušnosti? Chcete si snad odpykat své hříchy?”

Synoveja založila své útlé ruce v bok a neohroženě se na něj zadívala. „Svůj největší hřích jsem ještě nespáchala, Alexeji. Toho se dopustím tehdy, až najdu pár lotrů, aby vás pověsili. Můžu se vás zeptat, proč jste vůbec tady?”

„Přišel jsem ze stejného důvodu jako vy. Abych velkoryse pomohl těmhle nuzákům.” Otočil se k pokornému knězi. „Podívej, Filipe, nebo jak ti tady vlastně říkají! Přišel jsem, abych tě něčím obdaroval.” Vytáhl pár mincí nevalné hodnoty a hodil je mnichovi pod nohy.

„Budu děkovat Bohu za tvoji laskavost, můj synu,” zamumlal mnich s vděkem, poklekl na kolena a začal mince sbírat a Bylo mu jasné, že bojar chce vidět, jak se mu plazí u nohou, ale musel nechat hrdost stranou, když věděl, jak jsou ty peníze potřebné.

„Raději bys měl poděkovat mně, starče,” ušklíbl se nad ním Alexej. „Můžu se postarat, aby tě zavřeli do vězení za to, že se spolčuješ se zloději.” Rozmáchl se rukou po otrhancích, kteří couvali do ústraní, vědomi si

toho, že upoutali bojarovu pozornost. Alexej se vyzývavě zeptal: „Cožpak jsem neviděl lotry, jako jsou tihle, jak kradou chleba?”

„Ach, ale pokud to udělali, šlo jenom o sousto nebo dvě, ten malý ubohý přestupek jim jistě odpustíš!” přispěchal mnich na jejich obranu a rychle se napřímil. „Mnoho jich strádá a nikdo jim nedá ani kousek jídla a nemají žádnou příležitost, jak ukojit hlad!”

„Neviděl jsem tě náhodou, jak krmíš špinavé lotry, co jsou zavřeni v celách na moskevském tržišti? Možná že se také stýkáš s těmi lumpy, kterým se podařilo utéct? Slyšel jsem, že tihle lotři utíkají z města a přidávají se k bandám lupičů. Třeba se lady také zastaví pro trochu jídla.”

Svatý muž sepjal prosebně ruce. „Je pravda, žes mě mohl videi, jak jim pomáhám, ale město nedává jídlo vězňům, kteří jsou v řetězech. A kdo ví, jaký zločin spáchali? Ať už spáchali politováníhodný hřích nebo jsou nespravedlivě odsouzeni, všichni mají hlad a touží po krajíčku chleba a sklenici vody. Já se jich neptám, co provedli, když jim dávám jídlo. Jenom se snažím je ujistit, že ve světě ještě existuje láska a odpuštění, ať už spáchali cokoli. Promiň mi, synu, ale jsi tak dokonalý a ctnostný, že bys mohl být prvním, kdo by hodil kamenem po těch ubožácích?”

Alexejova snědá pokožka se zbarvila do temně rudé, když spěchal s odpovědí. „Já jsem kníže! Jsem urozený šlechtic!”

Starcovy vrásčité rty se roztáhly ve shovívavém úsměvu. „Chceš snad udělat dojem na Boha svým šlechtickým původem, když víš, že před ním jsou si všichni lidé rovni? Nikdo není dokonalý, ať je to kníže, či chudák.”

Alexej pohodil pohrdlivě hlavou. „Je snad Bůh slepý ke zlodějům a vrahům?”

„Bůh vidí všechno, synu, ale také nám vše odpustí, když o to prosíme.” Alexej odsekl: „Jestli Bůh vůbec existuje!”

„Každý člověk se musí sám rozhodnout, jestli v něj chce věřit nebo ne. Nikoho nelze nutit. Je to věc srdce.”

Alexej svraštil temné obočí. „Já tomu nevěřím. Je hloupost věřit v něco, co nemůžeš vidět!”

„Bůh stvořil hlupáky, aby vynikli moudří.” Mnich se na okamžik usmál. „Ať tomu věříš, nebo ne, můj synu, Boha nemůžeš popřít. On je!” Alexej přešel do útoku: „Jenom v myslích lidi, kteří jsou náchylní věřit takovým hloupostem!”

Kněz ztišil hlas: „Je mi líto, ale nechápu, proč jsi sem přišel, když nevěříš. Hledáš snad radu u hlupáka?”

„Ach, slyšel jsem o takových, jako jsi ty,” ušklíbl se Alexej. „Boží lidé! Svatí blázni! Tak vám říkají! Svatí poutníci. Síříte ty vaše bludy a řeči proti bohatství a církvi, ale dobu víš, že tvoji předchůdci byli umlčeni. a stejně tak budeš umlčen i ty!”

„Znáš dějiny velmi dobře, synu, ale stále jsi neodpověděl na mou otázku. Hledáš u mě radu?”

Alexej se uštěpačně zasmál: „Ty mě nemůžeš o ničem poučovat se svým hloupým rozumem, svatý muži. Přišel jsem jenom proto, abych se přesvědčil, zda je moje svěřenka mezi touhle špinavou chátrou v bezpečí.”

Mnich zvedl oči k mladé hraběnce, která ráno přijela se služebnou a hraběnkou Andrejevnou. Ta se za posledních několik let ukázala být jednou z nejštědřejších a nejvelkorysejších dobroditelek. Byl vděčný za každou pomoc a tyto tři ženy dnes přispěly vrchovatě. Malá zahrada a skrovné stádečko ovcí nestačily nasytit ty chudáky. Když Synoveja s Natašou a Ali viděly, že není dost pro všechny příchozí, poslaly kočího, aby jel pro další zásoby. A mnich teď mohl jen díky jejich pomoci dát najíst všem. „Tady jí nikdo neublíží,” prohlásil kněz. „Ti lidé jsou vděčni za to, co pro ně hraběnka udělala.”

Alexej se zachechtal. „To je pod hraběnčinu důstojnost, aby se stýkala s takovými lotry.”

„A s kým by sis přál, synu, aby se stýkala?” zamračil se Filip.

„Chceš ji přemlouvat, aby se s tebou vrátila?” Synoveja přistoupila blíž a úkosem pohlédla na vetřelce. Potom se beze slova otočila a zamířila ke dveřím ve snaze odlákat Alexeje od mnicha. Na prahu se zastavila. „Je mi jasné, o co vám ve skutečnosti jde, Alexeji. I kněz Filip vás prokoukl. Jestli máte v sobě alespoň trochu slušnosti, žádám vás, abyste odešel a nechal nás na pokoji.”

„Berte moje slova vážně, Synovejo,” naléhal Alexej.

„Varuji vás, Alexeji, raději si na mě dejte pozor! Už mám dost těch vašich lží a špinavých úskoků, jak mě dostat do postele! Teď odtud vypadněte, než na vás vezmu bičík! A už nikdy se sem nevracejte!”

Nataša, která všechno zpovzdáli slyšela, přistoupila ke knížeti a pobaveným úsměvem na tváři. „Dejte si pozor, Alexeji. Věřím, že to děvče to myslí vážně.” Alexej se na mladou hraběnku upřeně zadíval. „Naverboval jsem muže, aby vás sledovali, kam se hnete, Synovejo. Mně neuniknete! Budou vás pronásledovat, dokud nebudete na kolenou prosit, abych vás jich zbavil.”

,,Mám si stěžovat u knížete Vladimíra Dimitrijeviče na vaše způsoby?” popíchla ho Synoveja. „Je dost bohatý, aby poslal své lidi, kteří by mě chránili před vaší zlobou.”

„Jen si stěžujte!” vyzývavě se zasmál Alexej. „Jenom bude trvat na tom, aby se váš sňatek uskutečnil co nejrychleji. A tím má pomsta ještě uspíší.”

Zlehka se jí uklonil na rozloučenou a vyšel ze dveří. Synoveja ho sledovala, jak kráčí přes otevřené nádvoří před kaplí, kde na něj čekala horda mužů na koních. Zdálky to vypadalo, že oblečeni do různobarevných cizokrajných šatů se tady ocitli náhdou. Až později téhož odpoledne si Synoveja uvědomila, že její první odhad

byl správný. Byla to tlupa lotrů, kteří měli za úkol ji sledovat a nahánět jí strach. Když se k nim přidalo několik nevěstek, dali se do divokého popíjení kvasu a vodky, bouřlivě napodobovali jakýsi oplzlý tanec. Synoveja byla pohoršená jejich přítomností v blízkosti svatyně mnicha Filipa, ale nemohla vůbec nic dělat. „Neměla jsem ani ponětí, že vám způsobím takové potíže.” „Nemusíte mít pocit, že nesete vinu na tom, co ti muži provádějí, mé dítě,” zamumlal mnich, když se jeho oči krátce stočily k buřičům, kteří pokřikovali a pokoušeli ty, kdo se snažili skrýt v kapli. „Vím, že k nim nepatříte.

Hraběnka Nataša má laskavé srdce a je velkorysá a vy se jí hodně podobáte. Nenechte se těmi výtržníky odradit a přijďte sem zase. Dnes jste odvedla velký kus práce a moc jste pomohla těm, kteří mají nouzi. A za peníze, které jste nám darovala, nakoupíme další jídlo.”

„Budu vám po své služebné pravidelně posílat příspěvek na jídlo pro chudáky.”

„Ujišťuji vás, hraběnko, že ty peníze použiji jenom k tomu, abych jim pomohl.”

„Já vím, že ano.” Synoveja se usmála, uchopila mnichovu dřinou upracovanou ruku a zlehka ji políbila. „Vrátím se, až se zbavím vím těchto mužů, svatý Otče. Prozatím to ale vypadá, že budu muset snášet jejich přítomnost, kam se hnu.”

„Dávejte na sebe pozor, mé dítě, a Bůh vás doprovázej.” Synoveja před ním poklekla, aby jí mohl požehnat, a potom spolu s Natašou a Ali nastoupila do přistaveného kočáru. Tlupa nohsledů se bez meškání - jakoby v odpověď - vyšvihla do sedel a vydala se jim v patách, nevšímajíc si oklamaných nevěstek, které za ní pokřikovaly zlostné nadávky.

Natašin kočí bičem poháněl koně k rychlejšímu tempu. Když je ale obklopily stíny snášející se noci, lotři byli stále drzejší a provázeli je v nebezpečné blízkosti kočáru. Výskali a dováděli na koňských hřbetech a předváděli přitom ztřeštěné jezdecké kousky. Někteří za jízdy přesedali nazad nebo jeli zavěšení ve třmeni na boku koně. Další ukazovali akrobatické cviky, z nichž se tajil dech. Za jiné situace by nepochybně sklízeli obdiv všech tří pasažérek kočáru. Ony však se třásly strachem z toho, co by se jim mohlo na cestě přihodit, a proto si ulehčené oddechly, když konečně dorazily do Natašina domu. Rozdovádění jezdci ve skrumáži před domem krotili své rozdivočelé koně za hlasitého řehotu a povykování. Služebnictvo spěchalo pozamykat dveře a okenice a zůstalo na stráži.

Zanedlouho nato komorník ohlásil, že přijíždí kníže Vladi mír Dimitrijevič se svými syny. V domě vypukl zmatek. Nataša rozdala rychle příkazy sloužícím, aby každý popadl cokoli, co mu přijde pod ruku, a šli v ústrety knížeti, protože si byla jista, že mezi jeho rodinou a těmi lotry dojde k potyčce. Když ale služebná svou paní upozornila, že ty lumpy už nikde nevidí, Nataša se Synovejou se vrhly o překot k oknu, aby se přesvědčily na vlastní oči. Zaplavila je nesmírná vlna úlevy a nadšeně vátaly Vladimíra a jeho syny. Z vděčnosti se ani nezmínily a tlupě, která je pronásledovala celou cestu domů.

Banda Alexejem najatých příživníků Synoveju pronásledovala, kam se jen hnula, i v následujících dnech. Synoveja by se však raději nechala rozčtvrtit, než by Alexejovi dopřála triumf! Mnohem menší oběť pro ni bude znamenat, nechá-li se svést a zneuctít kýmkoliv jiným!

Třebaže to byl sotva zárodek myšlenky, jímž se v duchu mazlila, postačil jí k tomu, aby trápení, jež se jí zmocnilo ve chvíli, kdy Anna rozhodla o nerovném sňatku, bylo snesitelnější. Všechny myšlenky upnula k tomu, jak to zařídit, aby ji svedl plukovník Rycroft ještě před sňatkem s knížetem Vladimírem.

Zdálo se jí, že to nedá ani moc práce, ale bude muset obětovat svou čest. A to bylo to jediné, co si chtěla uchovat, avšak plukovník by nebyl mužem na svém místě, kdyby neusiloval o to, aby se mu vzdala. V lázni se zachoval jako kavalír a zároveň dokázal, že je skutečný muž. Navíc pochopila, že je sebejistý i obratný mistr ve hře, jejíž pravidla sama znala žalostně málo.

Bylo jí jasné, že musí nevyhnutelně skončit v jeho posteli, pokud to nebude ona, kdo bude určovat pravidla hry.

,,Potřebuji tvou pomoc,” prosila Natašu, když jí nejprve dopodrobna vylíčila svůj plán. „Jestli se ale bojíš, pochopím to. Kdyby se můj plán zhatil, mohlo by to znamenat nebezpečí pro nás pro obě. Jak už ses mohla sama přesvědčit, kníže Alexej je neoblomný a není ochoten přistoupit na nic, co by odvrátilo mou svatbu s knížetem Vladimírem. A tebe podezřívá, že mi pomáháš”

„Já se toho nadutého hlupáka nebojím, ale mám strach, aby se něco nepřihodilo tobě.” Nataša vážila každé slovo. Nechtěla své přítelkyni brát odvahu, a přesto cítila, že musí být nanejvýš opatrná. „Musím ti poradit, aby sis dávala pozor, Synovejo. Nebyla bych opravdová přítelkyně, kdybych tě jenom podporovala a nevarovala tě před nebezpečím, které ti může hrozit. Upřímně si myslím, že větší strach bys měla mít z toho Angličana než z Alexeje, alespoň prozatím. Obě víme, že Alexej je nečestný člověk, ale tvou čest se snaží uchovat pro knížete Vladimíra. Plukovník Rycroft však nemá žádný důvod hrát tvoji hru. Obávám se, že jakmile ho jednou povzbudíš, těžko se ti podaří zabránit mu, aby si nevzal, po čem prahne. Jsi jenom nevinné děvče a nevíš nic o vášních, které muže spalují. Naznačíš-li mu příliš mnoho, nepochybně poznáš, čeho je schopen.”

„Kolem vojáků a jejich táborů se vždycky motá plno lehkých žen. Slyšela jsem, jak se povídá, že tyhle děvy vyhledávají cizince, kteří tu žijí sami bez příbuzných a známých. Možná že i plukovník je jejich přílišnou dotěrností už unaven.”

„Kdo o něm šíří takové pomluvy?” podivila se Nataša rozhořčeně.

Synoveja, zmatená tím, jak se nechala unést svými pocity, spěchala s odpovědí. Jako by v skrytu duše toužila, aby jí je né kdo vyvrátil. „Kněžna Anna prohlašovala, že plukovník Rycroft hojně využívá jejich služeb.”

Nataša mávla rukou a potom se k ní naklonila, jako by jí chtěla svěřit nějaké temné tajemství. „Víš, děvče, slyšela jsem, že plukovník Rycroft ohromil spoustu carských důstojníku, když odmítl nejednu nabídku od jistých mladých vdoviček, jen sotva oplakaly své bohaté bojary, zatoužily po žhavém milenci v podobě urostlého cizince v carských službách. A když odmítl přitažlivé a bohaté ženy, myslíš si, že by měl zapotřebí kupovat si rozkoš u pouličních holek? Zdá se, že je zcela zabrán do své práce a jde mu jen o jediné. Aby čestně získal tebe. Takže, máš-li v plánu přichystat mu léčku, musíš si dávat velký pozor. Nebude nadšen, když ho nejdřív svedeš a potom ho budeš mučit svým odmítáním.”

Synoveju Natašina slova uklidnila a dál spřádala úvahy, jak dosáhnout svého cíle. „Potřebuji, aby Alexej a jeho kumpáni nepropásli můj odjezd za plukovníkem a zasáhli v pravou chvíli, než dojde k nejhoršímu,” prohlásila. „Jestli nepřijdou včas, nebude mi pomoci. Jakmile odjedu s plukovníkem Rycroftem, bude se snažit dostat mě do svého domu a tam do po stele. Musím ho zdržet do chvíle, než přijde Alexej. Alexej mě musí najít v takovém stavu, aby neměl jinou možnost než zpravit mého snoubence o prohřešku, kterým jsem pošpinila svou čest. A Vladimírovi nezbude než mě odmítnout a dílo bule dokonáno.” Nataša se znovu pokusila dát své mladé přítelkyni moudrou radu. „A co myslíš, že se stane, až se plukovník Rycroft a kníže Alexej střetnou? Myslíš si snad, že se tě plukovník vzdá jen tak bez boje?”

„Plukovník Rycroft je - doufejme - natolik moudrý, aby věděl, že hádka nebo souboj s Alexejem nemá cenu.”

„Pochybuji, že si plukovník zachová chladnou hlavu, když ho Alexej vyruší na samém prahu naplnění jeho touhy.”

„Pak ho donutím, aby utekl, a kdyby to odmítl, jistě by byl schopen ubránit se Alexejovi sám, ale ten bude mít bezpochyby sebou tu chátru, kterou si najal.”

„Drahé dítě, nemohu si pomoct, ale obávám se, že tvůj plán Je velmi nebezpečný,” povzdechla si Nataša. „Časem bys mohla litovat, že jsi ohrozila svou dobrou pověst. A pokud se tak stane, žádným způsobem to už nenapravíš. Nemysli si, že vše půjde tak hladce, jak si představuješ. I do toho nejdokonalejšího plánu se může vloudit chybička. A jestli za to nezaplatíš ty, potom pomysli na plukovníka Rycrofta. Je v této zemi cizincem. Kdo mu přijde na pomoc, jestli ho chytí a usvědčí, že tě připravil o panenství? Car Michail by to mohl považovat za zneuctění památky tvého otce a mohl by pro něj požadovat trest.”

„Budu plukovníka Rycrofta hájit,” prohlásila Synoveja odhodlaně, a když se na ni starší přítelkyně nedůvěřivě podívala, pokrčila rameny. „Když to bude nutné, přiznám carovi svou vinu. Řeknu, že já jsem plukovníka přinutila, aby mě svedl, abych si nemusela vzít knížete Vladimíra za manžela.”

„No to by bylo sousto pro celý carský dvůr!” zvolala Nataša zděšeně.

Synoveja poklekla na zem a zvedla k ní prosebný pohled. „Ach, Natašo, jestli se o to nepokusím, žádné jiné východisko nenajdu. Alexej se mi pomstí a já budu navždycky připoutaná ke knížeti Vladimírovi, dokud jednoho z nás neuloží do hrobu.”

Nataša si utrápeně vzdychla. „Myslím, že tvůj plán je nebezpečný, dítě moje, ale přesto chápu, že se zdráháš vdát se za starce. Když jsem byla mnohem mladší, i mně se protivilo pomyšlení vzdát se svému prvnímu manželovi. I když byl laskavý, byl o mnoho let starší a já si s ním v posteli nic neužila.”

Synoveja položila tvář ženě na koleno. „Já necítím k Vladimíroví nenávist, Natašo. Lepšího člověka by mi Alexej nemohl vybrat. Jen kdybych měla víc času. Je to prostě…”

„Já vím, Synovejo. Nemusíš mi nic vysvětlovat. Máš hlavu plnou představ o lásce a manželství, v jakém žili tvoji rodiče. Jestli byl na světě někdo, komu můžeš vděčit za naděje, ke kterým se upínáš, pak to byli tvoji rodiče Alexandr a Eleanora. Chtěli, abys poznala stejnou radost a oddanou lásku, jako byla ta jejich.”

„Anna možná měla pravdu,” utrousila Synoveja smutně. „Možná mě celý život až příliš rozmazlovali.”

„Kdyby to byla pravda, má drahá, potom bych byla ráda, kdyby všechny děti byly stejně hýčkány jako ty, protože jsi přesné taková, jakou bych si přála mít vlastní dceru, kdyby mi Bůh byl požehnal.” Nataša zatřásla vášnivě hlavou. „Z Anny si nic nedělej, ani z urážek, kterými tě zahrnuje. Ona sama prožívá peklo a jiným se plete do života. Musíme na ni zapomenout a soustředil se na mnohem důležitější věci, jako je dokonalé promyšlení tvého bláznivého plánu. Čím méně toho necháme náhodě, tím nadějnější to pro tebe bude. a možná i pro plukovníka Rycrofta. Samozřejmě že existuje možnost, že tě po tom všem začne nenávidět. Mužská pýcha je nejzranitelnější tehdy, když žena bezohledně zneužije své krásy a raní city muže.”

„Plukovník Rycroft to přežije mnohem snáz než Vladimír, kdybych mu dala najevo, jaký odpor chovám k jeho šedinám. Mám se snad otevřeně přiznat a smrtelně ranit city starého muže, nebo mu dokonce pomoct do

hrobu?”

Nataša nesouhlasně zavrtěla hlavou. „To ne, dítě! Nechci, abys s knížetem takovým způsobem jednala. Jenom bych si přála, abys zvolila nějaký jiný způsob, který by ani plukovníkovi neublížil. Bylo by hanebné zneužít city tak výjimečného muže.”

Synoveja zvedla hlavu a upřeně se zadívala do smutných očí své přítelkyně. „Mám se mu vzdát jenom proto, abych ušetřila jeho city?”

Nataša zachmuřeně svraštila obočí. „Kéž by existoval nějaký jiný způsob, jak bys dosáhla svého. Vkládala jsem do plukovníka Rycrofta takové naděje. Byla jsem si jistá, že ze všech mužů, kteří se ti dvoří, tě získá právě

on.”

„Viděla jsi do něj mnohem líp než já, Natašo,” odpověděla Synoveja tiše, ale odvrátila tvář. Nechtěla připustit, že ona sama do něj možná viděla víc, než si byla ochotná přiznat.

„To doufám.” Natašina odpověď dozněla v tichém akordu i v nastalé pauze chvíli trvalo, než se Synoveja odpoutala myšlenkami od svých vlastních úvah a zadívala se do černých očí své přítelkyně, které se začaly plnit slzami. Smutek, jenž ovládl pokoj, vypovídal o závažnosti rozhodnutí, jímž se má uskutečnit plán, na jehož konci bude nevinná oběť. Synoveja se přesto nemohla zbavit radostného pocitu, že jejímu trápení snad bude konec.

Po noci přišel den a po dni opět nastala noc. Pak konečně nadešel večer, kdy mělo dojít k uskutečnění plánu. Synoveja byla nervózní jako mladičká nevěsta před svatební nocí, když si uvědomila, že ji dělí krátká chvíle od příchodu plukovníka Rycrofta a ona se ho bude snažit oklamat všemi dostupnými triky - ať už nevinnými nesmělými doteky, či rozzářenými úsměvy nebo žhavými pohledy. Protože však neznala úskoky zkušených svůdnic, neměla ani ponětí, jak se připravit na to, co mělo přijít. Pokud šlo o ženské lsti, musela se spolehnout na vlastní intuici, ale při výběru šatů požádala o radu Natašu. K její krásné pleti vybraly tmavě-modré šaty evropského stylu, které měly jen takový výstřih, aby jemně dráždil, ale nebyl příliš vyzývavý.

„Kdyby plukovníka Rycrofta přitahovala odvážně odhalená ňadra, má drahá, jsem si jistá, že by se spokojil s nevěstkami. Jenomže jemu jsi padla do oka ty, Synovejo, a určitě pro to má dobrý důvod. Nepochybuji ovšem, žes mu neposkytla víc než jen letmý pohled na svůj líbezný ušní lalůček nebo šíji. A troufám si říct, že plukovníkův vkus, pokud jde o ženské šaty, je velice vytříbený.” Synoveja zvedla ruku, jako by si chtěla odhrnout z čela neposlušnou kadeř. Ve skutečnosti ale potřebovala zakrýt tváře, které jí zčervenaly. Byla posledním člověkem na světě, který by Nataše v té chvíli odporoval, ale přemýšlela, jestli by upoutala pozornost plukovníka Rycrofta, kdyby z jejího těla tolik neviděl.

„Řekla jsi Ali, co plánuješ na dnešní večer?” zeptala se Nataša, když se pohodlně usadila v křesle. Synoveja vystoupila z vany a vklouzla do bazénu, do něhož byla přiváděna voda z podzemního pramenu. Ali právě odběhla, protože zapomněla fialkovou vůni, kúrou chtěla vetřít své paní do kůže. A protože lázeň se nacházela v nejvzdálenější části domu, dalo se čekat, že se služebná hned tak nevrátí. Takže Nataša měla chvíli času, aby mohla položit své přítelkyni ještě pár otázek.

S blížícím se večerem si dělala stále větší starosti, jak to dopadne. „Ali je celá bez sebe z toho, že plukovník Rycroft sem dnes večer přijde. Má vůbec tušení, co mu chceš provést?”

„Co tě napadá! Ještě aby mě ta hubovala!” Synoveja zatřásla odmítavě hlavou, ale pokračovala ve své obhajobě. „Nejde o to, co já chci udělat plukovníku Rycroftovi, Natašo, ale o to, co dovolím, aby on udělal mně! Já mu nebudu svazovat ruce a nebudu se mu vrhat do náruče, jak si asi myslíš. Kdybych byla tak smělá, zřejmě by k žádnému skandálu nedošlo! Věř mi, jestli se plukovníkovy ruce pohybují stejně rychle, jako když háže očima, potom hodně riskuji, jestliže s ním chci zůstat o samotě.”

Nataša zvedla ruku, aby zadržela její příval slov. „Už budu jen mlčet, protože vidím, že tě mé nářky rozčilují.”

„Výborně!” Synoveja souhlasně přikývla. „Hodně rychle ses přidala na stranu plukovníka Rycrofta!”

Nataša se naklonila v křesle dopředu, jemně jí přejela prstem po drobné bradě a upřeně se jí zadívala do hloubavých očí. „Můžeš ohrnovat nos a zpochybňovat mou náklonnost k němu, Synovejo, ale jedno si musíš uvědomit. Viděla jsem zbraně, kterými vládneš, a třesu se strachy nad tou pohromou, kterou se mu jimi chystáš způsobit.”

Synoveja zrudla pod významným pohledem své přítelkyně, zasténala a rychle se ponořila pod hladinu vody, až jí zůstala koukat jenom brada. „To od tebe ale vůbec není hezké, že se přidáváš na jeho stranu, místo abys stála při mně.”

„Naopak, má drahá. Jestliže se rozhodneš svádět muže se záměrem využít ho pro své vlastní cíle, není mi příliš zatěžko srovnávat tvé chování s chováním obyčejné nevěstky. Obávám se ale, že tvá lest je mnohem zákeřnější. Kurtizána alespoň zůstane až do konce a zaplatí svým tělem, ale co ty? Ve chvíli, kdy si tě bude chtít vzít, vystřelíš ze dveří jako šíp.”

„Natašo! Měj se mnou trochu slitování!” zakňourala Synoveja. „Zraňuješ mě až do hloubi duše!”

„No to se povedlo! A že ty mu chceš udělat totéž, to ti nevadí? obvinila ji Nataša.

Synoveja svraštila obočí a zamračeně se podívala na Natašu „To máš toho muže tolik ráda?!” „Ano, mám!”

Rovný jemný nosík se nepatrně zvedl do výšky. „A ty mě za to, co plánuji, hodně nenávidíš?”

Nataša pokrčila bezmocně rameny. „Má nejdražší Synovejo, chápu, proč to děláš.” Zavrtěla prošedivělou hlavou, smutná z toho, jak se věci vyvíjejí. „Jenom jsem nechtěla, abys promarnila něco, co by mohlo rozkvést v čistou horoucí lásku.”

„Nikdy se nedozvím, jaký vztah by byl mezi mnou a plukovníkem Rycroftem,” odpověděla Synoveja chmurně. „Jenom vím, co by mě čekalo, kdybych nezískala svobodu. Takže ty mi nedáš požehnání?”

Hraběnka znovu zavrtěla nesouhlasně hlavou. „Nedám, Synovejo. Nemůžu. Ale budu se za tebe modlit, protože si myslím, že to budeš moc potřebovat. ty a plukovník Rycroft. Je možné, že Alexej vás bude chtít oba zabít.”

„Musíš to všechno líčit v tak strašných černých barvách?” zalkala Synoveja.

Nataša se na okamžik zahleděla na její oslnivou krásu, než promluvila: „Synovejo, mé dítě, myslím, že nemáš ani ponětí, do čeho se pouštíš.”

Dveře za nimi se otevřely a obě ženy se ohlédly, když Ali spěšně vešla dovnitř.

„Konečně jsem tady.” Sotva se stačila nadechnout a hned pokračovala: „A to jsem celou dobu tak spěchala! Kdyby to tu bylo jen o trochu větší, klidně by se sem vešel celý dům Taraslovových a ještě by tu bylo dost místa,

abychom uspořádali bál. Chudák Danika ještě nikdy v životě neviděla tak velkou domácnost! A to nemluvím o pokojích, které tu přidělili jí a Sofii. Jsou obě šťastné jako blešky, to vám povím.”

„Danika je šikovná. A je výborná kuchařka,” uznala Nataša a usmála se. „Jsem si jistá, že naši hosté budou spokojeni, až se za chvíli přesvědčí o jejích nesporných kvalitách.”

„Jelizaveta není o nic horší, ale mrzí ji, že její práce přijde u Taraslovových nazmar,” přidala se Synoveja, která se snažila upnout myšlenky k něčemu méně znepokojujícímu, než byla chystaná léčka na plukovníka Rycrofta. Když služebná přiklekla k bazénu, Synoveja k ní vzhlédla. „Co kdybys dnes večer zašla Jelizavetu navštívit, Ali? Jsem si jistá, že ráda uslyší, jaké štěstí li.uiiku potkalo. Stěnka tě tam může odvézt a pak se pro tebe zase vrátit.”

„Ach paní, to bych moc ráda, ale nejdřív bych ještě ráda aspoň na chvíli viděla plukovníka Rycrofta. Patří k nejpřitažlivějším mužům, které jsem kdy v životě potkala.”

Synoveji připadala taková chvála muže, kvůli kterému si musela vyslechnout tolik výtek, poněkud přitažená za vlasy. „Myslím, že přeháníš ještě víc než jindy, Ali. Má docela pěknou postavu, to připouštím, ale rozhodně nepatří k těm, co by dovedli poplést ženě hlavu.”

Nataša zvedla užasle obočí, překvapeně se na svou přítelkyni zadívala, ale zdržela se jakýchkoli poznámek. Za několik hodin stejně bude všemu konec.

Hodiny plynuly jako voda a za chvíli byl čas jít vítat hosty. Nataša souhlasně přikývla, když Synoveja před ní rozprostřela širokou sukni svých šatů a začala se točit dokola.

„Tak co, hraběnko, jak vypadám?” naléhalo děvče s okouzlujícím úsměvem.

„Úžasně!” prohlásila Nataša nadšeně. „Ten safírový náhrdelník s perlami jde skvěle k tvé nádherné pleti… a ty šaty. Jsi okouzlující!”

Synoveja si uhladila sukně a přešla ke vchodu, kde mohla vidět svůj odraz v okenní tabulce. Krk jí zdobil tuhý bělostný límec - připomínající lesk vzácné slonoviny - a drahá krajka na lemu rámovala tvář a ňadra. Výstřih jí zakrývala krajka posetá drobounkými perličkami, stejně jako na límci. Při prvním pohledu to vypadalo cudně, ale když se člověk zadíval pozorněji, působilo to mnohem vyzývavějším a rafinovanějším dojmem, protože pečlivému pozorovateli se zjevilo hluboké údolí mezi bělostnými, vzdouvajícími se ňadry.

Živůtek byl střižen z těžkého sametu a složitý vzor byl vyšívaný hedvábnými nitěmi. Rukávy šatů byly dlouhé, volně splývaly a odhalovaly úzké vnitřní rukávy ozdobené bílými krajkovými manžetami, zlehka pošitými perlami. Vlasy měla svázané na temeni do bohatého složitého uzlu a v uších safírové náušnice, zdobené drobounkými perličkami a diamanty, z nichž visely perlové slzy. Celou tu nádheru doplnil neobyčejný náhrdelník.

„Je vidět, že nejsi žádná chudá dcerka,” prohlásila Nataša se smíchem. „Obávám se, až tě ubohý plukovník uvidí, že bude mu co dělat, aby se ovládl. Bude jako bečící beránek, kterého vedou na porážku.”

„Natašo, prosím tě! Přestaň s těmi řečmi!” naléhala Synoveja s našpulenými rty a úkosem pohlédla na svou přítelkyni. „Chválíš mě, jako bys byla má matka.”

Nataša zvrátila hlavu dozadu a dala se do srdečného smíchu. Když se trochu uklidnila, zadívala se do dívčiných smutných zelených očí. Z jejího pohledu vyzařovala něha. „Jestliže je tak vidět, že mi na tobě záleží, jako bych byla tvá vlastní matka, Synovejo, mohla bys také pochopit, že nejvíce ze všeho na světě toužím, abys byla šťastná! A proto tě prosím, abys brala ohledy na čest muže, jenž má být lapen do tvých osidel.”

Zvenku náhle uslyšely cinkání zvonků a na ulici zastavil kočár. Za chvíli nato byla slyšet směs hlasů, jak se několik mužů blížilo k domu. Synoveja se ještě jednou podívala ženě do očí a pokusila se o úsměv. „Budu se snažit ze všech sil, abych zmírnila bolest, kterou plukovníkovi způsobím.”

Nataša nepatrně kývla hlavou na znamení, že přijímá slib své přítelkyně a vykročila, aby přivítala své první hosty. Alespoň prozatím se s tím musela spokojit.

Za necelou čtvrthodinu vstoupil do domu Nataši Andrejevny i plukovník Rycroft se svým zástupcem, kapitánem Grigorijem Tverským. Rus měl na sobě hedvábný kaftan v barvě královské modři a vypadal v něm elegantně, zatímco Angličan byl oblečen podle módy své rodné vlasti. Byl celý v černém, pouze sněhobílé manžety a límeček s krajkou vynikaly v ostrém kontrastu. Ali čekala na schodišti, a když Rycroft vešel, byla radostí bez sebe, když si jí všiml a obřadně sejí uklonil.

„Umíte prosvětlit den svým krásným úsměvem, Ali McCabová,” zvolal na ni. „Ještě nikdo tak nepotěšil mé srdce.”

Ali se zahihňala a blaženě uháněla do pokojů své paní. Teď, když viděla, jak to Angličanovi sluší, mohla spokojeně odjet za Jelizavetou do domu Taraslovových.

„Není divu, že Ali po vás tak blázní, plukovníku,” prohlásila Nataša, když se k ní obrátil. „S vaším jménem a okouzlujícím šarmem jste jí úplně učaroval. Je si jistá, že jste Ir stejně jako ona.”

„Má babička byla Irka,” přiznal plukovník. „Vlastně mě vychovala, protože má matka se často plavila s otcem po moři.” „A čím je váš otec?” „Stavitel lodí, hraběnko, a když na to přijde, tak námořník a kupec.”

„On není voják?” podivila se Nataša. „Já bych řekla, že je to stejně hrdý kavalír jako vy, plukovníku. Kde jste se naučil tak dobře jezdit na koni, když se váš otec věnuje stavbě lodí?”

„Moje babička zbožňuje koně,” usmál se a ukázal sněhobílé zuby. „Hned jak mě odstavili od mateřského prsu, mě babička posadila na koně. Ona si vyjíždí i ve svých třiasedmdesáti letech každé ráno tak hodinku nebo dvě.” „A vaše babička nenamítá nic proti tomu, že jste tady, v cizí zemi? Určitě by vás tu a tam ráda viděla.” „To ano, ale obávám se, že se s tím nedá nic dělat. Alespoň prozatím.” Hraběnka zvedla tázavě obočí. „To zní velmi vážně, plukovníku.”

Rycroft pokrčil rameny. Také to za nic bezvýznamného nepovažoval. „Zabil jsem muže v souboji, hraběnko, a protože jeho rodina je vysoce postavená a má moc, zatímco moje rodina má jenom peníze, bylo mi doporučeno, abych odjel ze země, dokud buď trochu neochladne jejich zlost, nebo nepochopí, o co šlo.”

„A o co šlo?” zeptala se Nataša a ve strachu, co odpoví, zadržela dech.

„Bili jsme se o ženu,” přiznal upřímně.

„Ach.” Nataša nápadně zbledla a vyloudila na tváři rozpačitý úsměv. Pomyslela na to nevinné děvče, které se právě chystalo chytit tohoto muže do pasti. „Často se bijete kvůli ženám, plukovníku?” „Obvykle ne, hraběnko.” „A ta dáma? Je teď spokojená, že jste odjel?”

„Obávám se, že už jí je to jedno. Zemřela krátce před tím, než jsem odjel z Anglie.” „To je smutné, plukovníku. Musel jste ji velmi milovat, když jste se pro ni bil.”

„Kdysi jsem byl pevně přesvědčen, že má láska k ní vydrží každou zkoušku.” Jeho rty se nepatrně usmály. „Mýlil jsem se.”

Nataša už se mu neodvažovala klást další otázky, protože z jeho odpovědi vycítila, že se nechce na to téma dál bavil. S úsměvem se obrátila ke kapitánu Tverskému.

„Je to od vás moc hezké, že jste sem přišel s plukovníkem, kapitáne. Určitě vás potěší, že je pozván i kníže Žerkov s dcerou Táňou. Myslím, že pocházíte ze stejného kraje.”

Nataša se rozpovídala o starém příteli a jeho překrásné mladé dceři a mladého kapitána jim představila. Potom odvedla plukovníka Tyrona Rycrofta na druhý konec místnosti, kde mezitím Synoveja pomáhala připravovat dvěma ovdovělým dámám s úctyhodnými šedinami občerstvení a sklenky s vínem. Nataša se duševně připravovala na nastávající setkání mezi Synovejou a Rycroftem a mohla se jen modlit, aby to, co dělá, bylo správné pro ně pro oba.

„Dovolíš na okamžik, Synovejo,” vyrušila ji Nataša. Když se mladá hraběnka omluvila oběma dámám, Nataša se podívala na Tyrona. „Vím, že jste se vy dva už setkali, ale možná že vás ještě nikdo nepředstavil.”

Synoveja se chvěla od hlavy k patě. Pevně svírala sklenku s vínem, aby zakryla, že se jí třesou ruce. Přinutila se k úsměvu a otočila se k plukovníkovi. Sbírala odvahu pro okamžik, kdy se jejich pohledy setkají. Oči jí bloudily od hranatých bot s úhledně zavázanými mašlemi vzhůru po svalnatých lýtkách v černých punčochách a krátkých sametových kalhotách pod kolena, až konečně spočinuly na sametovém kabátci s prýmkami. Během jejího průzkumu se jeho rty, na nichž teď nebyla ani známka pohrdání, roztáhly v širokém úsměvu, kterým odhalil oslnivě bílé zuby. Synoveja zatajila dech a podívala se výš, až se konečně pohledem setkala se zářivě modrýma očima, které ji pobaveně pozorovaly. A potom cítila, jak jí proti její vůli pomalu klesá čelist.

Nataša zvedla ruku a půvabným gestem představila svého hosta. „Synovejo, tohle je plukovník sir Tyrone Rycroft z husarského regimentu Jeho Veličenstva.”

Tyrone se hluboce uklonil. „Je mi nesmírným potěšením, že se s vámi konečně mohu seznámit, hraběnko Zenkovno.”

Synoveja zavřela ústa a nervózně rozevřela před obličejem vějíř, aby zakryla rozpaky. „No vida, plukovníku Rycrofte, ani bych vás nepoznala,” vydechla. Napřímil se před ní do úctyhodné výšky, alespoň jí tak připadal, protože si už nepamatovala, že je lak vysoký. Byla velmi rozechvělá. „Když jsme se naposledy netkali, byl jste promočený až na kůži. No, možná jsem se na Vás ani pořádně nepodívala. Měl jste, myslím, nějaké modřiny. jsem ráda, že už jste se plně zotavil.”

Jiskřičky v jeho očích se rozhořely do plamenného žáru. „Naposledy, když jsme se setkali, hraběnko, jsme oba byli promočeni od deště. Ale to mi nezabránilo, abych nebyl šťasten, že jsem vás potkal.”

„Ach!” Přestože její povzdech byl sotva slyšitelný, Synoveja znovu rozložila vějíř, aby skryla rozpaky a zchladila rozpálené tváře. Pohlédla krátce na Natašu, jestli něco z jeho poznámky nevyčetla. I když se ujistila, že si přítelkyně ničeho nevšimla, stále nemohla zastavit zběsilý tlukot svého srdce. „No, to přece nevadí,” spěchala s odpovědí, aby odvedla pozornost. „Připadá mi to tak dávno!”

„Opravdu?” Tyronův hlas byl mile důvěrný a jeho oči se bořily do jejích. „Řekl bych, že to bylo teprve včera. Každý den si tu chvíli připomínám. i v noci. pokaždé, když se ráno probudím.”

Synoveja by se nejraději propadla sto sáhů pod zem, zatímco Nataša se spokojeně usmívala. Nebylo těžké uhodnout, že její přítelkyně má radost z toho, jak ji plukovník umí vyvést z míry.

Synoveja zaťala zuby a zlehka přejela vějířem Tyronovi po paži, aby ho pokárala, že tak nerozumně připomíná jejich setkání v lázni. „Možná byste měl trochu přitáhnout uzdu svým představám, plukovníku.” Tyrone se vesele usmál a jeho oči ji přímo laskaly. „Ujišťuji vás, hraběnko, že mám velmi bujnou fantazii a obvykle se týká jediného objektu mého obdivu.”

Synoveja se snažila ze všech sil ovládnout a nevnímat červeň, která se jí nahrnula do tváří. Uměla si velmi dobře představit, o čem se mu asi v noci zdá! Nepochybovala o tom, že v jeho představách už byla několikrát unesena a zneužita!

Snažila se najít ztracený klid a znovu mu zoufale přejela vějířem po paží. Kdyby mohla, využila by k pomstě všech svých zbraní takovým způsobem, že by mu okamžitě zmizel ze rtů ten jeho samolibý úsměv. „Přišel jste mi na pomoc tolikrát, plukovníku, že už bych to ani neuměla spočítat. Jenom doufám, že o mně smýšlíte stejně laskavě. Nerada bych vás musela napomínat za nevhodné chování.”

Tyrone se tiše uchechtl. Měla by důvod se červenat, protože jeho představy byly takového druhu, že nebylo možné dělit se o ně s mladou nevinnou dívkou. „Někdy si sám připadám jako oběť svých snů, hraběnko, ale můžu uklidnit vaše obavy, když vás ujistím o své oddanosti?”

„Ujištění nestačí,” odpověděla Synoveja a roztomile našpulila ústa. Jeho slova jí byla chabou útěchou a nepovažovala takovou pomstu za dostatečnou. „Takové tvrzení musíte dokázat, plukovníku, a protože jste se čtrnáct dní neukázal, jistě pochopíte, že mi nezbývá než si myslet, že si jenom zahráváte s mými city.”

Nataša potlačila touhu obrátit oči v sloup nad takovým nestoudným flirtováním. Přesvědčila se, že plukovník se umí o sebe dostatečně postarat. Nemohla však zůstat nestranná, když viděla, že Synoveja vyrukovala s celým arzenálem zbraní s cílem zasáhnout plukovníka přímo do srdce. Pochybovala, že by se uměla ovládnout a zdržet se jakýchkoli poznámek. Proto se raději rozhodla, že se omluví a vzdálí se. Jenom doufala, že Synovejin plán nevyústí v další smrtelný souboj.

„Dáte mi na hraběnku Synoveju pozor, viďte, plukovníku?” požádala ho mile. „Slíbila jsem kněžně Anně, že ji budu bedlivě střežit.” Zasmála se a pokrčila rameny. „Obávám se, že bych to sama nezvládla.”

Plukovník pozvedl koutek rtů do úsměvu, který Natašu uváděl v úžas. „Zhostit se takového úkolu mi bude největším potěšením, hraběnko Andrejevno.”

„Říkejte mi Natašo,” vyzvala ho žena. „Všichni přátelé mi tak říkají.”

„Bude mi velkou ctí, Natašo, když mi prokážete stejnou laskavost. Jmenuji se Tyrone.”

Žena ho laskavě uchopila za paži. „Buďte opatrný, Tyrone.”

Plukovník se jí zdvořile uklonil. „Ujišťuji vás, Natašo, že jsem se o to vždycky snažil, jak nejlépe jsem uměl.”

„Tak v tom, prosím vás, pokračujte,” povzbudila ho a významně se podívala na Synoveju. Potom se otočila a zamířila k dvěma starším dámám, jež se vesele chichotaly a popíjely již několikátou sklenku vína v pořadí.

Místnost byla plná lidí, kteří postávali všude kolem, ale Tyronovi se zdálo, že k nim vůbec nepatří. Měl pocit, jako by právě dostal nesmírně cenný dar, po němž dlouho toužil. Cenil si toho, že má konečně možnost - a dokonce i pověření - být ve společnosti Synoveji, a neztrácel ani minutu. Upřeně se na ni zadíval spalujícím pohledem a lačně hltal její krásu. Když se na něj podívala, tiše si vzdychl.

„Mám vás plnou hlavu, Synovejo. I v noci se mi o vás zdá. Žádný muž by nemohl zapomenout na to, co jsem

viděl.”

Synoveja v duchu zaúpěla, že to zase připomíná. „Nemám ve zvyku předvádět se před muži, plukovníku, a nesla bych velmi nelibě, kdybyste někomu vyprávěl o našem setkání v lázni nebo cokoli jiného, čím byste mě zostudil.”

„Neobávejte se, Synovejo,” ujistil ji Tyrone. „Nikomu naše tajemství nesvěřím.”

Synoveju jeho slova uklidnila a konečně byla schopná se uvolnit a napít se trochu vína. „Zřejmě jsem své obavy trochu přehnala, plukovníku,” připustila. „Víte, má matka byla Angličanka a vypěstovala ve mně nechuť koupat se na veřejnosti. S vámi jsem zažila první zkušenost, kdy to bylo naopak.”

Oči se mu rozzářily. „Jsem rád, že nikdo další takové poklady nespatřil.”

Synoveja pořádně nevnímala, co říká. Nevzpomínala si, že by se během svých cest do ciziny nebo po celé Rusi setkala s modřejšíma a krásnějšíma očima. Vůbec nebyly šedé, jak se jí dříve zalálo, když je viděla ve stínu lesa a potom v lázni. Měly jasně modrou, azurovou barvu se safírovým okružím. Zasazené do jeho snědé pokožky působily ještě živějším dojmem. Stejné slunce, které opálilo jeho pleť, mu vyšisovalo vlasy. Téměř celé temeno mu pokrývaly vybledlé pramínky vlasů, které směrem ke kořínkům postupně tmavly. Byl nakrátko ostříhán, což nebylo u mužů příliš obvyklé, ale vzhledem k tomu, že musel neustále nosit na hlavě přilbici, to bylo praktické. Ať už k tomu měl jakékoli důvody, jí se to líbilo. Bylo to něco výjimečného a obdivuhodného. Musela připustit, že Ali měla po všech čertech pravdu Tyrone Rycroft byl nejpřitažlivější muž, jakého kdy viděla! Najednou se jí zdálo, že události večera, které jí čekaly, budou mnohem příjemnější, než vůbec mohla předpokládat.

Synoveja na něj uličnicky pohlédla a škádlivě se usmála „Byla jsem si jistá, že kněžně Anně se podařilo vás zastrašil, plukovníku.”

Tyrone se zasmál. „Jenom mě dovedla k rozhodnutí požádat o souhlas Jeho Veličenstvo.”

Synoveja se trochu naklonila, aby mohla odložit na stolek prázdnou sklenici od vína. Svícen s tuctem svíček, který na něm stál, vrhal hřejivé sametové světlo na její jemnou pokožku. Synoveja se zachvěla vzrušením. Věděla, že to všechno hraje v její prospěch a zoufale se snažila využít všech svých zbraní, aby povzbudila plukovníkovu touhu. „Prosím vás, pane, řekněte mi, jak jste uspěl?”

„No. nejsem si docela jist,” odpověděl Tyrone váhavě a utopil oči v údolí pod krajkou, kam svíce vrhaly své blikotavé světlo. „Jeho Veličenstvo mé žádosti ještě nevyhovělo.”

„A jak zněla ta vaše žádost, plukovníku?” Hrudí jí projelo příjemné chvění, když si uvědomila, jak pohledem propaluje krajku na jejích ňadrech. Štíhlým prstem začala přejíždět okraj sklenice a vychutnávala si jeho pronikavý pohled. Přestože už mnohokrát předtím zažila okukování a obdivné pohledy, v tu chvíli měla pocit, jako by upíjela ze silného opojného nektaru. „Naprosto stejně jako ta, kterou jsem přednesl kněžně Anně, když mě odehnala od svého prahu. abych se mohl o vás ucházet.” Tyrone se naklonil a sáhl po sklence. Snažil se obohatit příští vzpomínky dalším lačným pohledem na její bělostná ňadra. Přitiskl sklenku ke rtům, usrkl a zabořil své oči do jejích „Popravdě řečeno, mylady, nesmírně po vás toužím.”

Synoveja natáhla ruku, aby mu uhladila krajku na manžetě a přitom se pečlivě vyhnula jeho pohledu, kterým ji laskal „Můžu se vás zeptat, kolika jiným dívkám jste přísahal totéž, plukovníku?” „Zeptejte se,” zašeptal Tyrone a přistoupil k ní blíž, „a já vám odpovím, že žádné.” „A jak to přijde, že se vám podařilo vyhnout se sňatku a jste stále svobodný? Já bych řekla, že je vám.” „Třicet čtyři let, hraběnko.”

„To jste dost starý, abyste už byl řádně ženatý., pokud byste věnoval i jiným dívkám tolik pozornosti jako mně.”

Synoveja si dobře uvědomovala, že jeho oči znovu zabloudily k výstřihu, ale nesnažila se mu v tom bránit, i když ji jeho pronikavý pohled celou spaloval. S překvapením zjistila, že se jí zrychluje dech. Nebylo pro ni snadné zůstat chladná, když cítila, jak ji hltá pohledem.

„A existují kromě vás i jiné dívky, které by si zasloužily mou pozornost?” zeptal se Tyrone. „Žádné takové jsem si nevšiml.”

„Skutečně tolik stojíte o to ucházet se o mě?” pronesla a konečně se mu zadívala přímo do očí.

„Víc než o cokoli jiného,” zašeptal bez váhání. Stál u ní tak blízko, že jen její sukně mu bránila udělat další krok. Očima visel na jejích rtech, až měla pocit, jako by je svými ústy něžně laskal, a rozechvěním je rozevřela. Nechápala, jaká kouzla prováděl s jejími myšlenkami, ale cítila sílící vzrušení. Stála jako zkamenělá, když pozvedl sklenku a zlehka se napil přesně v tom místě, kde předtím usrkávala ona.

„Sladká,” povzdechl si těsně nad okrajem sklenky. „Přesně jak jsem si představoval, že byste mohla chutnat.”

Synoveja se snažila ovládnout rozechvění pod jeho upřeným pohledem. Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila, a rozhlédla se kolem. Všude stáli hosté, kteří mezi sebou živě konverzovali a nikdo si jich nevšímal. Nebyli tu lidé, co tak rádi roznášejí klepy a lační po všem, co by mohlo vzbudit senzaci. Každý z Natašiných hostů jako by překypoval nadšením a byl plný života, ať mu bylo dvacet nebo čtyřikrát tolik. Všichni Natašini přátelé byli zábavní, vtipní a měli svěžího ducha. Nepotřebovali pomlouvat, protože sami vedli bohatý a pestrý život.

Synoveja zatajila překvapením dech a o krok ustoupila, když se jí Tyronova paže zlehka otřela o ňadra, jak se natahoval ke stolku, aby tam vrátil sklenku. Ten dotek v ní vzedmul vlnu vzrušení, jež s prudkostí bouře rozechvěla samotný základ jejího odhodlání nedat se vyvést z rovnováhy, kterou se opevnila, rozvířil její nejniternější city a odmrštil je do rozbouřených vod plných slastných pocitů. Doposud si byla jistá, že si své city do káže uvědomit a snadno je ovládat, a najednou s úžasem zjistila, jak rychle umí její tělo odpovědět na mužský dotek.

Se zatajeným dechem a očima doširoka rozevřenýma se zadívala na Tyrona. Tváře se jí rozhořely, když tázavě zvedl černé obočí a v očích mu zajiskřilo. Jako by se v duchu radoval, že je přistižen a obviněn ze zločinu, i když oba moc dobře věděli, že je to ona, kdo ho svými ženskými půvaby nemilosrdně svádí. Náhle si uvědomila, že plukovník dávno není nezkušený mladíček, kterého by mohla lehkovážně vodit za nos sladkými slůvky a vyzývavými pohledy. Bylo jí jasné, že Tyrone Rycroft umí její hru hrát mnohem lépe než ona. Nebude to ona, ale on, kdo s otěžemi v rukách - bude zběsile hnát kočár po cestě osudu, jemuž se tak strašně moc chtěla vyhnout.

Když viděla plukovníkův zápal a odhodlání, bylo jí jasné, že její plán utrpěl povážlivé trhliny. Rycroft byl přímočarý, otevřený, vůbec neskrýval horlivost, s jakou po ní toužil. Nic z toho nečekala a byla plná obav, že bude zbavena panenství, ještě než se dostanou do jeho domu.

„Omluvte mě, prosím vás, na okamžik,” vydechla rozechvěle. Potřebovala trochu času, aby se vzpamatovala a znovu získala ztracenou odvahu.

„Můžu vám nějak pomoct?” zeptal se Tyrone s přehnanou zdvořilostí. Vypadala tak vyděšená z jeho doteku, že přemýšlel, jestli si její chování nevykládal špatně. Očima stále lpěl na vzdouvajících se ňadrech, které se rýsovaly pod krajkou. „Vypadáte velmi rozrušená.”

Synoveja polkla ostrou odpověď. Věděla, že si musí zachovat chladnou hlavu, jinak bude vše ztraceno. Pozvedla lehce ruku jakoby na obranu, aby se k ní nemohl přiblížit, zavrtěla hlavou a pokusila se proklouznout kolem něj. „Musím jít.”

„Možná by vám prospěl doušek vína,” navrhl Tyrone. Hbitě uchopil její prsty do svých a jemně k nim přitiskl rty. Velmi se bál, že odejde, protože si nebyl jist, jestli se ještě vrátí. Už jednou mu utekla jako vyplašená srna, když se snažil přimět ji k odpovědi na otázku, zda se o ni může ucházet.

„Musím jít!” naléhala znovu Synoveja. Začínala se jí zmocňovat panika, když cítila, jak se jí prsty pod jeho rty chvějí. Vytrhla mu ruku a přitiskla mu dlaň k hrudi, jako by ho chtěla varovat, aby se nepřibližoval. „Ustupte, plukovníku.”

„Vrátíte se?” Černé obočí se znovu tázavě zvedlo. „Nebo chcete snad zapomenout, že jsme se kdy setkali?”

I když mluvil potichu, ta slova jí projela jako ostrá čepel nože. Jejich zraněný tón plný zklamání ji zasáhl až u srdce. Zarazila se a užasle se na něj zadívala. Když se setkala s pohledem jeho modrých očí, kterýma ji upřeně pozoroval, náhle si uvědomila, že plukovník Rycroft s ní nehraje žádnou nahodilou hru jen pro pobavení. On měl skutečně v úmyslu vážně se o ni ucházet.

Když si to Synoveja uvědomila, její panika pominula a podařilo se jí potlačit i rozechvění. Jak by mohl muž nutit ženu, aby mu byla po vůli, když mu na srdci leží její skutečné blaho? Podařilo se jí svůdně se usmát a útlým prstem přejela po šňůrce, která zdobila přední díl jeho kabátce. „Vrátím se,” pronesla důvěrným tónem. „Počkáte na mě?”

„Jak dlouho si budete přát,” slíbil Tyrone. Znovu uchopil její prstíky do svých, přitiskl si je ke rtům a zlehka je políbil.

Tentokrát Synoveja přikývla s vřelejším úsměvem, jako by jemný dotek jeho rtů pokládala za nabídku ke smíru. Byla pravda že byla nucena přetrpět nejméně tucet takových polibků od knížete Vladimíra v den jejich zasnoubení. Ale podle vzrušení, které ji zachvátilo, si uvědomila, že ještě nikdy v životě nezažila tak silné chvění, jako v okamžiku, když jí ruku líbal plukovník Rycroft.

Zůstal stát a hleděl za ní, když spěchala přes velkou halu a po schodech do svých pokojů. Ali odjela navštívit Jelizavetu, takže Synoveja měla dostatek klidu a soukromí. Zoufale je potřebovala, aby se vyrovnala se zcela novými pocity, které ji tak náhle přepadly. Přecházela po pokoji jako lvice v kleci a pátrala po něčem, čeho by se mohla chytit a co by ji vyvedlo z jejího zmatku, jaký rozdíl byl mezi tím, jak přijímala dvornosti knížete Vladimíra, a rozechvěním, jež právě prožila v přítomnosti plukovníka! Celá se rozklepala při představě, že ten večer s ním bude znovu. Jako by byla hloupá, beznadějně zamilovaná služebná, která je celá bez sebe, když ho jenom vidí. Zjevně zde existovala propast mezi jejími city k plukovníkovi a lhostejností, již chovala ke svému snoubenci.

Otevřela okno dokořán, vyklonila se ven a zadívala se na noční oblohu plnou hvězd. V myšlenkách se stále vracela k Angličanovi a okamžikům, které s ním právě prožila. Potřebovala trochu zchladit tváře a zhluboka vdechovala noční vzduch. Chtěla odehnat podivné neznámé pocity, které vyvolal jeho dotek. Když si znovu vybavila, jak jí zavadil rukou o prsa, bylo to ještě mnohem víc vzrušující. Obzvláště když pomyslela, jak se jí ten muž, i když tajně, toužil dotýkat.

Měsíc vyšel za mrakem a Synoveja se podívala dolů, protože její pozornost upoutal nějaký pohyb na ulici. Zaclonila si oči aby jí do nich nepadalo světlo ze svícnu v pokoji a snažila li proniknout černou tmou. Konečně rozeznala postavy dvou mužů, kteří stáli ve stínu. Uvědomila si, že ten menší muž je kníže Alexej. Jeho společník byl bezpochyby jedním ze strážců, které si najal, aby ji sledovali. Ten muž ji čímsi strašně vylekal. I kdy měl na hlavě karakul podobný těm, jaké nosili v minulosti Mongolci, jeho statná postava jí byla nápadně povědomá.

Když si Alexej všiml, že je pozoruje, vykročil ze stínu, založil si ruce v bok a upřeně se zadíval směrem k ní. Výsměšné si odfrkl do nočního ticha, potom hodil hlavou dozadu a dal se do hlučného řehotu. Synoveja ztuhla. Ten zvuk ji tahal za uši a naháněl jí strach. Nepochybovala o tom, že se vysmívají jejím nadějím, že by mu mohla uniknout. Jeho urážlivé chování ji ale jenom utvrdilo v jejím plánu lapit plukovníka Rycrofta do pasti. Kdyby Alexej jen tušil, že tu ohromnou vlnu statečnosti, která Synoveju zaplavila, vyvolal sám, asi by se vyděsil. Ranil její pýchu a ona pocítila neodolatelnou touhu zmařit jeho plány. Téměř jako zkušená svůdkyně se plně věnovala svému vzhledu a připravovala se na útok, ke kterému se teď s konečnou platností odhodlala. Rozhodla se, že dokud se jí plukovník nezmocní, neprojeví žádnou shovívavost. Uhladila si krajky a útlý pas stáhla ještě víc šněrovačkou. Na ňadrech ji nechala trochu povolenou, nejen aby mohla lépe dýchat, ale aby na ně byl lepší pohled. Chtěla docílit toho, aby o ni Tyrone žádal ještě ohnivěji, a jestliže Natašino varování - jak je riskantní si s tím mužem příliš zahrávat! - bylo správné, potom se plukovník bude třást touhou, dokud ji nebude mít na lůžku ve svém pokoji.

Synoveja si načechrala krajku, aby vynikly křivky poprsí, a potom povolila sponu u náhrdelníku tak, aby se největší perla svůdně houpala v hedvábném výstřihu. Nakonec si krk a ušní lalůčky potřela vonnou fialkovou vodou a uvolnila pár pramínků vlasů nad obličejem. A to všechno kvůli muži, kterého se chystala polapit.

Synoveja se prohlédla zepředu i zezadu ve vysokém zrcadle, které si nechala přinést do ložnice, a s uspokojením od něj odstoupila. Žádná galéra nikdy nebyla vybavena pro boj na moři takovými zbraněmi, jaké vlastnila Synoveja. Její loď, pookraj plná ženského půvabu a smyslnosti, byla připravena na nejtěžší bitvu s mužem pozoruhodných znalostí, zkušeností a umění.

Seběhla ze schodů do haly jako svěží jarní vánek a vešla do velkého pokoje. U vchodu se na chvíli zastavila a rozhlížela se po své kořisti. Konečně zahlédla plukovníka, který stál s několika muži kousek od ní. Z rychlosti, s jakou ji jeho oči našly, usoudila, že vyhlížel její návrat s velkou nedočkavostí. Zkoumavě a zamyšleně si ji prohlížel a každičký detail její krásy si měřil jako znalec, jenž obdivuje vzácné umělecké díla Synoveja věděla,

že na ní viděl detaily, jakých by si nikdo jiný nevšiml. Když se očima dotkl jejích vlasů, jako by si představoval, jak je má rozpuštěné po holých zádech. Když jí pohledem zabloudil na prsa, jako by si vybavoval okamžik, kdy ji pozoroval mokrýma zářícíma očima v teplém světle lucerny v lázni. A když se zadíval na její sukni, vypadalo to, že pátrá po jejích štíhlých stehnech a lýtkách, která už jednou zahlédl.

Synoveja se zachvěla vzrušením, které v ní vyvolal. Jako by ji celou hladil od hlavy až k patě. Tváře jí zčervenaly a snažili se na to nemyslet. Nemohla se zbavit vzpomínek na jejich první setkání, když ji vyzvedl z hluboké temné vody a ona se k němu zoufale tiskla a vůbec si neuvědomovala, jak na něj její nahé tělo působí.

V tuto chvíli ho znala jenom o trochu lépe, než předtím. V prsou téměř cítila bolest při vzpomínce, jak ji pevně tiskl ke své mužné hrudi. Živě si vybavovala úžasnou hru svalů na jeho ramenou, úzké boky a ploché pevné břicho. Nemohla ani zapomenout na okamžik, kdy její oči plaše zabloudily k nejmužněji části jeho těla. Nyní, kdy stála poddajná, spoutaná jeho žhnoucím pohledem, všemi smysly pociťovala, co zažila. Přesto nemohla úplně pochopit, co za tím vším vězí. Její panenská mysl, obestřená mlhou nevinnosti, nevěděla nic o slastech těla a opatrné, velmi povrchní rady její matky se týkaly pouze povinnosti manželky. Jako kdyby za jejími chatrnými znalostmi vyrosil neprostupný zarostlý svah, který ji mátl, ale přesto ji lákal ke zdolání svým příslibem dosud nepoznaného, mnohem dráždivějšího, provokativnějšího a vzrušivějšího než cokoli z toho, co jí líčila matka.

Synoveja si pomalu dlouze vzdychla. Obrnila se klidem a pevnou vůlí. Narovnala se v celé své kráse, aby si dodala odvahy, a zchladila představivost a potlačila vzrušení, které se jí zase začínalo zmocňovat. Nemohla si dovolit ohrozit svůj plán tím, že by podlehla zvědavosti nebo se bláznivě zamilovala. Už teď bylo dost těžké udržet si duševní rovnováhu, když jí srdce tlouklo jako zběsilé a tělo hořelo při vzpomínce, jak pevně svíral její nahé tělo ve svém náručí.

Synoveja si ještě jednou vzdychla. Zdálo se jí, že se uklidnila natolik, že ji další Tyronův pronikavý pohled celou nerozechvěje. Když k ní opět přistoupil, byla uvolněná a sebejistá, zvedla hlavu a podívala se mu do očí, a přestože se na ten okamžik tolik připravovala, cítila, jak ji znovu polilo horko. Přistoupil těsně k ní. Zatajila dech, když jí rukou přejel po zádech, slastně ji zamrazilo. Potom tak, aby to nikdo neviděl, jí položil ruku kolem pasu.

„Jste teď ještě krásnější, než když jste odešla a byla pryč celou věčnost,” zašeptal jí Tyrone něžně do ucha, když se k ní sklonil, aby nasál její vůni. „Nebo že bych snad v nekonečném čekání už zapomněl?”

Synoveja k němu zvedla zelené oči a uvědomila si, jak je vnímavý. Jako by jeho modré usmívající se oči pronikaly až do jejího nitra a snažily se odhalit všechna skrytá tajemství, ale byla si jistá, že nepotřebuje číst její myšlenky. Zdálo se, že mu z jejího pozměněného vzhledu neunikla ani nejmenší drobnost.

Synoveja ve skutečnosti však neměla ani ponětí, jak velmi Tyrona zmátla a povzbudila ho, když čekal, že by se snad vrátila do večerní společnosti zabalená do šálu jako nějaká stará panna, která pečlivě střeží svou ledovou ctnost.

„Jako voják jsem měl možnost hodně cestovat,” pokračoval poněkud chraptivým hlasem. Oči mu sklouzly do jejího uvolněného živůtku. „Ale žádná dívka mě neokouzlila svou krásou a nepřitahovala tolik jako vy, Synovejo. Jak je pro mě mučivé, když se vás nemohu dotýkat tak, jak bych si přál.”

„Lichotíte mi a uvádíte mě do rozpaků, plukovníku.” Moc dobře si uvědomovala, jak jeho prsty putují po krajkách jejích šatů a byla si naprosto jistá, že kdyby byli v tu chvíli sami, určitě by začal prověřovat, jak pevně je zavázaný uzel u živůtku. „Nikdy jsem se nesetkala s tak vnímavým mužem, který by snadno odhalil, když žena něco změní na svém vzhledu.” Sklopila oči a potom se na něj znovu koketně podívala. „Chcete mi snad vytýkat, že chci kvůli vám vypadat co nejlépe?”

„Může snad nějakému muži vadit dokonalost?” opáčil Tyrone pohotově. Jeho úsměv ji hypnotizoval a pohledem ji přitahoval „Celého jste si mě podmanila a úplně mě ovládla, Synovejo. Jenom bych si přál, abychom byli sami a mohl jsem vám dokázat, jak nesmírně si cením vaší společnosti.”

Synoveja cítila, jak jí plán skvěle vychází, ale přesto ještě byla opatrná. Nechtěla nic uspěchat. Usmála se a snažila se nevnímat svůj zrychlený tep. Působil na ni tak, že v ní vzbuzoval smyslnost, a byl to velice příjemný pocit. „Mám to snad chápat tak, že byste mě chtěl odvézt do svého domu, plukovníku?”

„To bych si přál z celého srdce, Synovejo. Pouhé pomyšleni, že bych s vámi mohl být o samotě, mi bere dech. Vzpomínám si na naše první setkání a nesmírně bych si přál, aby se to dalo zopakovat.”

„Myslím, že bych měla být opatrná,” zašeptala upejpavě. „Tenkrát jste mě nechal odejít, ale dovolil byste mi to i podruhé?”

„Je nanejvýš nepravděpodobné, že bych vám ještě jednou dokázal prokázat takovou zdrženlivost,” přiznal Tyrone a usmál se s půvabem, který tak důvěrně znala. „Přesto, kdybych byl obdarován tak vzácnou příležitostí, moc bych si přál, abyste mě oslovovala křestním jménem. Už se koneckonců známe dost dobře, takže by to nebylo nic proti etiketě. Bylo by vám zatěžko říkat mi Tyrone? Nebo Tyre, jestli se vám to líbí víc. Tak mi říkala má babička.”

Synoveja zkusila vyslovit obě jména a vychutnávala si je jako lahodné a voňavé ovoce. „Tyrone. Tyre. Tyrone.” Usmála se, „Myslím, že vám budu říkat Tyrone, dokud se nepoznáme lépe.”

„Z vašich rtů zní to jméno sladce jako medovina,” ujistil ji Tyrone s očima hladově přilepenýma na jejích rtech. „Rád bych ten sladký nektar okusil. Bylo by krásné učit vás líbat.”

Synoveju to překvapilo a celá zrudla. I když zřejmě nebylo vhodné, aby mladá dívka byla v líbání zběhlá, nechtěla, aby si myslel, že je úplně nezkušená husička. „A jak jste přišel na to, že se to potřebuju učit?”

Tyrone pohnul ústy v pobaveném úsměvu. „Myslel jsem si, že jste úplně nevinná.” Přitiskl si její prsty ke rtům. „Vážně, miláčku, strašně bych žárlil, kdyby tomu bylo jinak.”

Synoveja, uklidněna jeho ujištěním a přesvědčivými polibky, kterými pokryl konečky jejích prstů, se mu podívala do smějících se očí. „A mám já snad žárlit na všechny ženy ve vaší minulosti, které to učily vás?”

Tyrone se zasmál. „To nemusíte, mylady. Od našeho prvního setkání jsem vaším bezvýhradným otrokem.”

Synoveja zvedla obočí, aby dala najevo své pochybnosti, a pohotově ho odbyla: „To bych ráda věděla, čí otrok ve skutečnosti jste, Tyrone. Pokud mým, jak prohlašujete, poslední dobou jsem vás moc často neviděla.”

Tyrone si přitiskl ruku na hruď v omluvném gestu. „Tu stížnost musíte uplatnit u samotného cara, protože je to on, komu sloužím. Ale i při celodenním plnění jeho rozkazů myslím stejně jenom na vás.”

„To je chabá omluva. Ale stejně jsem zaslechla nějaké řeči tak nevím, jestli si můžu být vašimi slovy jistá.”

Tyrone vycítil, že by chtěla mluvit o ženách patřících jeho minulosti, a rozhodl se, že dalším otázkám učiní přítrž. „I kdybych si nesmírně přál ukrýt vaši krásu před očima ostatních, Synovejo, musím vás seznámit se svým přítelem.”

Plukovník pokynul rukou přes místnost a Synoveja pomalu v přítmí sledovala tváře hostů a hledala toho, na nějž ukazoval. Několik svící totiž bylo uhašeno, aby vynikla postava starého, prostě oblečeného slepce, který přednášel baladu o udatném válečníkovi a překrásné dívce. Hosté seděli a naslouchali a zdálo se, že jsou tím srdceryvným příběhem zcela zaujati.

Na Tyronův pokyn odpověděl pohledný Rus, jenž stál po boku mladé dívky a jejího otce až vzadu u zdi. Když si všiml, jak na něj plukovník mává, omluvil se svým přátelům a namířil si to mezi hosty k Tyronovi, jenž zatím uchopil Synoveju za paži a vedl ji dál ode dveří. Tichým hlasem, aby nerušil pěvcovo vystoupení, je představil.

„Dovolte, abych vám představil svého zástupce kapitána Grigorije Tverského… a toto je hraběnka Synoveja Zenkovna.”

Grigorij se jí zdvořile uklonil a odpověděl plynnou angličtinou. „Je to pro mě skutečně čest, že vás konečně osobně poznávám, hraběnko.” Narovnal se a vesele se na ni usmál. „Určitě si na mě nepamatujete, protože tenkrát jste byla zcela zaměstnána hrozbami toho levobočka Ladislava. Měl jsem to štěstí, že jsem byl mezi těmi, kdo vám přišli na pomoc, když bandité přepadli váš kočár. Samozřejmě že největší dík patří plukovníku Rycroftovi, který vedl náš oddíl zpět z výcviku a bez meškání poručil obrátit a zasáhnout v místech, odkud jsme zaslechli výstřely.”

Synoveja se srdečně zasmála. „Určitě vám nemusím říkat, jak jsem vám za vaši pomoc vděčná, kapitáne, a vašemu veliteli za to, že se tak dobře zhostil svého úkolu.”

„Upřímně věřím, hraběnko, že plukovníku Rycroftovi udělalo velkou radost, že vás mohl zachránit. I když podobný čin vykonal ještě pro další mladé šlechtičny, jež byly přepadeny daleko v pustině před vámi. A musím podotknout, že nemilosrdně odmítl jejich pozvání, aby se při zpáteční cestě do Moskvy neopomněl představit v palácích jejich otce - mocného a bohatého bojara.”

Tyrone zvedl významně obočí a mrknul na svého přítele. Úkosem se podíval na Synoveju a na oplátku ho stejně dobrosrdečně popíchl. „Mezi těmi děvami byla jedna, jíž se obzvláště nechtělo spustit z očí Grigorije. Usmyslila si, že jedině on je hoden stát se jejím manželem. A on, aby se spasil, se musel schovat ve stájích, dokud se nevzdala všech nadějí a konečně i se svými sestrami neodjela.” Tyrone se rozhlédl, a když si všiml, že dívka, která stála po boku knížete Žerkova, vrhá nesmělé pohledy na kapitána, pokývl hlavou jejím směrem. „Vidím, že další půvabná kráska čeká na projevy vaší přízně, drahý příteli. Zdá se, že máte v sobě jakési kouzlo, kterým přitahujete sladké mladičké dívky.”

Grigorijova tvář se rozjasnila, když očima vyhledal tu, jež na něj tak toužebně hleděla. Napřímil se před svým velitelem, srazil podpatky a požádal, aby se mohl vzdálit. „Protože zítra máme volno, plukovníku, nebudu se s vámi vracet. Přijal jsem pozvání knížete Žerkova a strávím s ním večer v jeho domě vzpomínkami na vesnici, kde jsme oba vyrůstali.”

Tyrone Rycroft pobaveně sledoval kapitána, jak spěchá zpátky k děvčeti a jeho otci. „Doufám, že ta dívka upoutá Grigorije mnohem víc než její předchůdkyně,” podotkl. „Aby zase nemusel prchat do stájí.”

„Možná bych si měla považovat, že jste tu se mnou a nikde se neschováváte,” poznamenala Synoveja a usmála se, když tázavě zvedl obočí.

Tyrone se uchechtl při bláznivé představě, že by chtěl někam od ní utíkat. „V našem případě jste to vy, kdo je pronásledován, má drahá. A jestli vám to ještě pořád není jasné, jsem úplně posedlý být ve vaší společnosti.”

Synoveja se tiše zasmála. Cítila, jak ji svými štíhlými prsty svírá ruku. Vedl ji přes velký pokoj k místu, odkud měli dobrý výhled na pěvce. Postavili se hned vedle výklenku, kterým se vycházelo do zahrady. Dveře byly otevřeny a dovnitř pronikala vůně květin, jíž sem zanášel svěží vánek. Ti dva byli zcela zaujati sami sebou a toužili se jeden druhého dotýkat, i když věděli, že je to nepatřičné. Synoveja si uvědomila, že se chvěje. Nikoli noční chlad, ale Tyranova blízkost a vůně, která z něj vyzařovala, jí připomínaly, jak snadno je zranitelná.

Nemohla si nevšímat jeho pozorností a vůbec se jí nechtělo stydlivě odvracet oči, když pohledem lačně hltal nejtajemnější křivky jejího těla, kam rukama nemohl. Pečlivě si ji prohlížel a vůbec se nesnažil skrývat své nadšení. Jejich pohledy se střetly a ona se usmála. „To tak strašně lačníte po mé společnosti, že si mě chcete dát k večeři, plukovníku?”

„Kdybychom byli sami, Synovejo,” šeptal Tyrone, „ukázal bych vám, jak strašně po vás hladovím. Ale zatím mi nezbývá, než pást se na vás očima.”

Balada spěla k závěru a na pozadí kouzelných tónů vyluzovaných měkkým témbrem pěvcova hlasu Synoveja stále víc vnímala projevy něžností svého společníka a vlastní sílící vzrušení. Doufala, že svá svůdná vlákna omotá kolem Tyrana Rycrofta tak těsně, že bude naprosto vydán napospas jejím úskokům. V tu chvíli však byla přesvědčená, že pokud k tomu dojde, nebude to její zásluha, ale Tyranova. Přesto se bála neúspěchu a následků, takže pokračovala ve hře. Stoupla si na špičky, aby ho ještě víc vydráždila pohledem na poodhalená ňadra, a zašeptala mu těsně u ucha:

„Už jste viděl zahradu? V noci je překrásná.” Trochu od něj poodstoupila, usmála se, jako by ho chtěla tajně, důvěrně pozvat, a potom zmizela jako vznešený přízrak. Vyklouzla dveřmi do zahrady a popošla několik kroků, aby byla z dohledu. Stoupla si pod strom, jehož chvějícím se listím probleskoval jasný měsíční svit a stříbřité paprsky se odrážely od její róby v tajemné stínohře. Čekala v naprostém tichu příponu najíc knčžku noci. Ticho a klid byly jen zdánlivé. Celá se uvnitř třásla napětím z toho, co přinese příští okamžik, zmatena pocity, jež byly příliš nové a příliš tajemné, než aby jim porozuměla. Teď už pochopila, před jakým nebezpečenstvím ji Nataša varovala. Vůbec totiž netušila, jaké tajemno se skrývá za dveřmi, které pootevřela. Byla si ale jista, že než slavnostní večer skončí, dokonale si prověří, jak dalece se jí povedlo využít všech ženských lstí.

O chvilku později vstoupil do zahrady i Tyrone. Zpočátku našlapoval opatrně a očima pátral po pěšině osvětlené lunou, až konečně objevil objekt své touhy. V mžiku stál vedle Synoveji a téměř současně vyhledal její tvář, upřenou k noční obloze V jejích očích se odrážely jeho vlastní tužby. Sklonil se k ní a jeho rty se zmocnily jejích úst v divokém vášnivém polibku, který jí projel celým tělem jako dobře mířená střela. Dýchali jako jedna bytost, když si jeho ústa dychtivě pohrávala s jejími, něžně ji laskal a jemně pátral jazykem ve všech zákoutích, dokud se nezvedla na špičky a neobjala ho oběma rukama kolem krku. Jeho polibky měly mnohem větší sílu než všechny ženské lsti, které proti němu chtěla použít. Jako by sála sladký opojný nápoj, mnohem opojnější, než cokoli kdy okusila.

Odtrhli se od sebe a lapali po dechu, jako by právě vyběhli do strmého schodiště, ale Tyrone se s jedním douškem nespokojil. Potřeboval se napít zhluboka. Rukama jí pomalu klouzal po zádech a pevně tiskl její křehkou postavu k sobě. Pootevřená ústa se přitiskla k jejím rtům a s hladovou lačností je laskala a drtila tak usilovně, až z přívalů vášně téměř omdlévala. Už nemusela předstírat, že je okouzlena. Svět kolem se divoce roztančil a ona pozbyla i poslední špetku zábran. Všechny myšlenky, všechny plány, všechny strategie a taktiky zůstaly kdesi hluboko, zavaleny přívalem vášnivých polibků.

Odtáhla tvář a snažila se popadnout dech. Potřebovala se vrátit zpátky na zem. Měla závrať. On byl jediným pevným bodem, kterého se mohla zachytit. Tělem jí projela vlna horkosti, když jeho rozevřené rty putovaly k jejímu uchu a zlehka se dotýkaly ušních lalůčků. Potom pokračovaly dál po bělostném hrdle a zasypávaly je drobnými polibky. Synoveja zavřela oči. Ovládl ji pocit slasti a zároveň se cítila okouzlená dosud nepoznaným zážitkem z tělesné rozkoše. Zaklonila hlavu dozadu, až se dotkla vysokého tuhého límce, hrdlo volně nastavené dalším polibkům. V tu chvíli jeho dychtivým rtům překážel už jen drahocenný těžký náhrdelník. Pokušení bylo pro Tyrona příliš veliké. Ustal, ale jen na malý zlomek vteřiny, než přitiskl své rty k plným ňadrům, vzdouvajícím se ve výstřihu šatů.

Synoveja zatajila dech nad jeho smělostí. Nespoutaná vášeň byla projevem nesmírné touhy, ale ona se netřásla pouze rozpaky, které prožívala jako nevinná panna. V jejím těle se rozhořel plamen vášní a celou ji spaloval! Dovolit jeho rtům, aby se dotýkaly jejích ňader, byl pocit mnohem slastnější než toužebné pohledy, jež mu dovolila svým odvážným výstřihem.

Synoveja se obrnila proti naléhavému vnitřnímu nutkání prchnout a zachovat své panenství. Nádherné chvíle naplněné slastí nešlo jen tak přerušit a koneckonců to nebylo nic jiného než neškodné laskání. Přesto mu položila ruku varovně na hruď, aby mohla utéct, kdyby bylo třeba.

Tyrone byl nejen zkušený voják, ale i milenec a věděl i to, co obnáší manželství. Mnohé prožil, mnohé musel dobývat, aby poznal a rozpoznal pravidla každé hry. A bylo jedno, jestli se hrálo v posteli s milenkou, manželkou nebo na otevřeném bojišti s nepřítelem. Když se nesetkal s jasnými důkazy odporu, domníval se, že se jeho protivník smířil s porážkou. Když Synoveja nic nenamítala, pokládal to za tichý souhlas. Přesto byl opatrný, velmi opatrný. Zvedl hlavu a znovu vyhledal její rty se zápalem, kterému nemohla odolat. Jako voják brzy pochopil, kdy je nejvhodnější dát se na ústup, aby zmátl nepřítele. V pravý čas šikovným manévrem zahnal obavy, které by se mohly dívky zmocnit, a ještě víc povzbudil její žádostivost. Jenomže když jednou okusil její hebkou něžnou pleť, stěží potlačoval netrpělivost dobyvatele, jenž prahnul dobýt celé území, jehož část už ukořistil.

Tyrone si uvědomil, že dosáhl dalšího malého vítězství, jakmile Synovejina ruka, která doposud spočívala na jeho hrudi, vyjela nahoru za krk. V duchu se usmál, když si tenké prsty začaly pohrávat s jemnými vlasy v jeho týlu. Přešel ten okamžik bez pohnutí a nechal ji, aby se chvěla blažeností z jeho polibků. Potom znovu ochutnal voňavou rosu na jejím hrdle a odvážil se k výpadu na mnohem delikátnější území.

Synoveja zatajila dech, když jí začal ňadra zasypávat polibky ale vůbec nebyla připravená na útok, ke kterému se chystal. Dříve než se mohla odtáhnout a stydlivě mu zabránit v jeho stálo smělejším počínání, vklouzl jí rukou do živůtku. Tentokrát ji z hrdla unikl povzdech, když sevřel v horké dlani její ňadro, které vzápětí obnažil na odiv chladnému nočnímu vzduchu a žáru svých otevřených úst.

„Ne, pane! To nesmíte!” zašeptala zoufale, když se vzpamatovala z prvního úleku. „To není správné!” Snažila se mu vytrhnout, ale on ji druhou rukou pevně držel, aby nemohla utéct.

„Má sladká Synovejo, cožpak nevíte, jak moc vás chci?” vydechl vroucně do rozpálené pokožky. „Hořím po vás touhou. Oddejte se mi, lásko moje.”

Za celý svůj život nikdy nezažila nic tak divoce vzrušujícího, jako když jeho jazyk pomalu přejížděl po jejích bradavkách a zažehnul jiskry až v samotných konečcích jejích nervů. Cítila, jak ji spaluje žár po celém těle. Z jeho úst sálala horkost, která v ní vyvolávala bouřlivý pocit slasti. Nemohla mu odolat a vychutnávala si každý dotek.

Tyrone však potřeboval mnohem víc. Zvedl hlavu a pátral v křišťálově průzračných zelených očích, jestli v nich nespatři strach nebo váhání. Nic z toho, co by jej odradilo, neviděl.

Zvedl ji do náruče a rozhlédl se kolem po nějakém vhodnějším koutě, kde by měli soukromí. Věděl, že by bývalo bylo lepší zajistit vhodné útočiště předem. Vášeň ho ale spalovala tak, že už nemohl couvnout. Ani mu v té chvíli tolik nevadilo, že ji nemůže držet v náručí zcela nahou. K naplnění touhy poslouží nějaké stinné místo, kde se jí bude moci zmocnit. A pokud u toho budou muset zůstat oba oblečeni, nebude to poprvé, kdy bude zápasit se záplavou sukní, aby utišil hlad po lásce.

Samotnou Synoveju udivovalo, že je ochotná se mu tak snadno oddat, ale tolik rozumu jí přece jenom ještě zbylo, aby si uvědomila, jak neuvážlivé by bylo podlehnout chvilkové vášni. Ze všech sil se snažila sesbírat poslední střípky rozumu. Ovinula mu paže kolem krku a přitiskla svou tvář k jeho. „Prosím vás, Tyrone, tady ne. Jestli se to má stát, půjdu s vámi do vašeho domu.”

V obavách, aby nic nepokazil a nezchladil její nadšení, se na ni zadíval a mezi stehny cítil stupňující se bolest z touhy. Potřeboval urychleně ukojit svou potřebu, než ho mučivá bolest připraví o rozum. Měl pocit, že už nevydrží další čekání.

„Potřebuji vás, Synovejo. Další čekání bude pro mě strašné.” Jeho tichý šepot stěží vyjadřoval muka, jež zmítala jeho tělem. Sklonil hlavu a znovu začal svými rty vychutnávat sladkou hebkost její pokožky, až málem její odpor prolomil.

Se Synovejou se všechno zatočilo a na malý okamžik téměř upadla do bezvědomí vyvolaného vzrušením, které v horkých vlnách pulzovalo celým tělem. Jenom silou vůle se přemohla.

„To chcete zasvětit nevinné děvče do tajů lásky na tak otevřeném a lehce přístupném místě?” zašeptala mu u ucha. „Kde nás můžou každou chvíli objevit?”

Tyrone byl velice nerad, že musí souhlasit s dalším odkladem, napřímil se a zaklonil hlavu ve snaze se ovládnout. Samozřejmě že měla pravdu. Zahrada nebyla vhodným místem, kde by se milenci mohli nerušeně oddávat své vášni. Ona si zasloužila mnohem lepší prostředí. On o ni stál víc než o všechny ženy, které v životě poznal, včetně Angeliny. Když Angelinu před třemi lety pojal za manželku, měl s ní trpělivost a byl pozorný. Ale to děvče si jistě zaslouží, aby ji hýčkal přinejmenším stejnou měrou.

„Čekání bude pro mě znamenat velké soužení, Synovejo, ale jestliže je to vaše přání, potom je musím ctít.” Znovu ji vášnivě políbil a opatrně ji postavil na zem. Zarmouceně ji pozoroval, jak si upravuje šaty. „Pojedete tedy se mnou?” naléhal. „Kočár, který jsem najal, čeká před domem.”

„Prosím vás ještě o strpení,” zašeptala Synoveja, když znovu popadla dech. Stále se celá třásla a nemohla uhasit žár, který se ji rozléval po těle. „Když tu na mě počkáte, budu zpátky, hned jak se převléknu a vezmu si

plášť.”

„To přece není nutné,” namítal Tyrone, který už se nemohl dočkat, až ukojí svůj hlad. „Budu vás zahřívat, a až dorazíme do mého domu, nebudete plášť už potřebovat.”

Při té narážce Synoveja zrudla. Představila si, jak ji svléká, jak se nazí tisknou k sobě. Hrozba, že bude vydána napospas jeho mužnému tělu, ji málem odradila. Nemohla ale zahodit jedinou příležitost, jak se osvobodit ze závazku ke knížeti Vladimírovi a zmařit Alexejovy plány. „Raději bych se na setkání s vámi připravila,” zašeptala omluvně.

Tyrone vyhověl její prosbě. Chápal, že jako žena má právo žádat trochu času a přijít k němu až tehdy, kdy ona bude chtít. „Ještě polibek, než mě opustíte.” Objal ji a pevněji k sobě při vinul. „Na posilněnou.”

Synoveja přitiskla ústa k jeho rozevřeným rtům a - krátce poučena ve věcech lásky - provokativně mu vsunula jazyk mezi zuby. Potom jako by ji vyděsila vlastní troufalost, snažila se rychle odtáhnout. Ten něžný dotek ale stačil k tomu, aby povzbudil v Tyronovi touhu polibek ještě prodloužit. Až po dlouhé chvíli ji propustil a tentokrát to byla Synoveja, komu se nechtělo opustit jeho náruč.

„Ještě jeden,” zaprosila. Ovinula mu paže kolem krku, a když ji k sobě znovu přivinul, cítila, jak silně mu bije srdce.

„Musíme jít, než si vás vezmu tady na místě,” zašeptal Tyrone, když jí sjel rukou po zádech dolů a pevně jí stiskl zadeček „To čekání se nedá vydržet.”

I když několik vrstev sukní, které měla na sobě, nedovolovalo žádný důvěrnější tělesný kontakt, při jeho slovech si uvědomila, jak silně se musí ovládat. Vděčná za stín, který je skrýval, se od něj odtáhla a podívala se mu do očí. Zamračený pohled jasně vypovídal o jeho utrpení. „Půjdu se převléknout a vezmu si plášť. Počkáte tu na mě?”

„Samozřejmě, má lásko, ale spěchejte!”

Když Tyrone sledoval, jak odchází, chtělo se mu hlasitě zaúpět zoufalstvím. Začal přecházet sem a tam a snažil se myšlenkami od ní odpoutat. Věděl, že pokud se nevrátí, bude pro něj nesnesitelné vydržet osamocen dlouhou cestu kočárem domů. Nikdy se nezmocnil žádné ženy násilím, ale Synoveja ho okouzlila takovým způsobem, že byl v silném pokušení rozběhnout se za ní do domu a vyhledat ji v jejích pokojích.

Synoveja - bez dechu a celá roztřesená - se zastavila přede dveřmi do zahrady, aby se trochu uklidnila. Připadala si jako loď, která se vrací do přístavu po těžké bitvě. Její ženské zbraně byly zneškodněny a plachtoví ještě před chvílí vzduté bouří odhodlání najednou viselo zplihle, zasaženo těžkými ranami.

Stále rozechvělá z Tyronových polibků a objetí se snažila, jak mohla uhladit si vlasy a upravit šat, ale nevěděla, jak potlačit vzrušení, které lomcovalo celým jejím tělem. Nikdy by ji nenapadlo, jakou mocí mohou zapůsobit polibky muže. Žádný z jejích nápadníků se nikdy nedostal až tam, kam Tyrone Rycroft. Ani knížeti Vladimírovi nedovolila víc než letmý polibek na rty, natož aby ho nechala hladově pátrat v ústech nebo prozkoumávat ňadra. Věděla ale, že se přiblížil okamžik, kdy by se měla ukázat ve společnosti, aby nevzbudila podezření, a musí najít ztracený klid a rozvahu.

Byly s Natašou domluveny, že si vymění šaty. Znamenalo to, že bude muset přetrpět její zkoumavé a kritické pohledy. Největší starost jí dělalo, že se bude muset před svou přítelkyní svlékat. Nechtěla, aby zahlédla její ňadra, která byla po Tyranovu vášnivém laskání ještě celá rozpálená a zrůžovělá. Neměla pochyb o tom, že kdyby Nataša měla jen malé podezření, kam až to zašlo, hra by skončila ještě dřív, než začala.

Synoveja se snažila připravit na chvíle, které měly následovat. Pokud Nataša bude mít podezření, bude muset najít nějaký způsob, jak ji uklidnit. Jinak hrozilo nebezpečí, že její přítelkyně odmítne svou pomoc. S těžce nabytým sebevědomím zvedla bradu a vstoupila do velké místnosti. Rozhlédla se kolem, zda někde neuvidí Natašu. Když ji na druhém konci místnosti spatřila, pomalu významně pokynula hlavou směrem do chodby. Zrychlila krok a spěchala nahoru po schodech. V horečném chvatu vtrhla do svého pokoje. Na okamžik se bezvládně opřela o dveře a prudce oddechovala. Vzchopila se a přistoupila k oknu. Potom roztáhla závěsy a zůstala nehybně stát. Alexej vystoupil ze stínu zahrady a popošel kupředu, aby ho dobře viděla. Když jí výsměšně pokynul na pozdrav, couvla a vítězoslavně se pro sebe usmála, když závěsy znovu zatáhla.

Než Nataša dorazila do pokoje, Synoveja se stihla převleknout do šatů z bohatě řaseného sametu, tentokrát tmavě zelené barvy. Svou jednoduchou elegancí dělaly čest její kráse. Ty šaly si vybrala zvláště pro tuto příležitost a výstřih byl tentokrát tak svůdný, aby udržel Tyronovu vášeň ve varu, dokud nedorazí do jeho bytu.

Synoveja si přehodila přes ramena šál, aby zakryla veškeré stopy po jeho dotecích, které mohly na jemné kůži zůstat. Byla ráda, že ji napadlo poslat Ali na návštěvu k Jelizavetě, takže nemohla nic vidět ani slyšet.

Otočila se, aby jí Nataša mohla utáhnout stužky u živůtku. Když se chystala, že své přítelkyni pomůže s převlékáním, uslyšela jemné cinkání zvonků. Blížil se její kočár.

„Teď jsem zaslechla Stěnku, jak přijíždí,” promluvila. „Nařídila jsem mu, aby počkal před domem, než sejdu

dolů.”

„Myslíš, že skutečně nepozná, že já nejsem ty?” zeptala se Nataša s úzkostí. Byla bez sebe strachy, jak tahle lest dopadne, obzvláště po tom, co se dozvěděla přímo z plukovníkových úst, že už se jednou pro ženu bil v souboji. Nevysvětlil jí, jak ta žena zemřela, a ji to velmi zneklidňovalo, protože se o Synoveju bála. Věděla ale, že to děvče si umanulo dovést hru na převleky až do konce a možná by to přineslo víc škody než užitku, kdyby ji teď svými námitkami překazila.

„Snaž se se Stěnkou mluvit co nejméně, aby si myslel, že veze mě,” varovala ji Synoveja. „Kdyby si uvědomil svou chybu, chtěl by zastavit a zeptat se, kde jsem, a celý náš plán by to ohrozilo. Alexej by mohl stát poblíž, a to by bylo nesmírně riskantní. Pokud Stěnka nebude mít možnost vidět ti do tváře, bude si myslet, že veze na projížďku mě. Už jsem mu řekla, kam chci jet, a třebaže mu možná bude divné, že chci odjet uprostřed večera, poslechne mě na slovo.”

„Zaonačila jsem to tak, aby si kníže Žerkov myslel, že se moje mladá přítelkyně necítí dobře. Nebude tedy překvapen, když na chvíli zmizím. Bude si myslet, že tě ošetřuji. Slíbil, že se v mé nepřítomnosti hostů ujme. Jestli nás tedy nikdo neuvidí odjíždět, mělo by vše vyjít podle plánu. Kde jsi nechala plukovníka Rycrofta?”

„Čeká na mě v zahradě. Najal si na dnešní večer kočár, takže nemusíme použít tvůj.”

Nataša si začala opatrně oblékat přes hlavu Synovejiny tmavě-modré šaty. „Předpokládám, že s tvým plánem nadšeně souhlasil, když teď pojedete do jeho domu.”

„V podstatě ano,” odpověděla Synoveja stručně a utáhla jí živůtek.

Nataša si pečlivě prohlížela svůj vzhled ve vysokém zrcadle. Kukou obdivné přejela po překrásném límci a nahlas přitom přemýšlela. „Z dálky by nás Alexej nemusel od sebe rozeznat.” Trochu se pootočila, aby se viděla z jiného úhlu, a potom se zamračila, když se podívala na své vlasy. „Obávám se, že tyhle šediny mě prozradí. Nemáš nějaký závoj, abych si zakryla hlavu?”

„Tohle bude stačit.” Synoveja, která s tím počítala, zvedla závoj z bílé krajky, který nosívala v Alexejově přítomnosti v domě Taraslovových, a volně jej přehodila Nataše přes hlavu, aby zakryla stříbrné pramínky vlasů. Nataša se usmála a zatočila se před Synovejou. „Tak jak mi to sluší?”

„Jsi překrásná jako vždycky,” nadšeně přikyvovala Synoveja. „Teď si stoupni před okno, aby tě Alexej viděl, a dělej, že vyhlížíš kočár. Až budeš venku, nesmíš připustit, aby se k tobě přiblížil a poznal tě. Pokud si bude

myslet, že do kočáru nastupuji já, bude zvědavý, kam mám namířeno, a bude mě se svými muži sledovat, dokud Stěnka nezastaví. A do té doby už budu v domě plukovníka Rycrofta.” „A ví Alexej, kde plukovník bydlí?”

„Pokud to neví, určitě si to brzy zjistí, o tom nepochybuji,” odpověděla Synoveja hořce.

Nataša si zhluboka povzdechla a natáhla ruku, aby poplácala přítelkyni po tváři. „Podle toho, jak tě plukovník celý večer hltal očima, se bojím, že nebude chtít dlouho čekat. Možná budeš mít co dělat, aby sis ho udržela od těla, než dorazí Alexej.”

„Když se mi to nepodaří, můžu dávat vinu jenom sama sobě, tiše pronesla Synoveja a uhnula očima před Natašiným pátravým pohledem. Samotnou ji překvapovalo, jak její vlastní odhodlání dovést úskok do konce slábne, a věděla, že bude musei najít v sobě sílu splnit, co si předsevzala.

„Musím jít.” Nataša si povzdechla a litovala se, že bude muset podstoupit jízdu městem v kočáře sama. Šibalsky se usmála, když ji napadlo mnohem přitažlivější řešení, než pro ni vymyslila Synoveja. „Možná bychom si to mohly vyměnit. Já bych jela s plukovníkem Rycroftem, zatímco ty by ses vydala sama na pro jížďku městem.”

Synoveja se dala do smíchu. „Pochybuji, že by taková zrněna plánu přinesla tentýž výsledek.”

Nataša sešpulila rty v předstíraném zklamání a zažadonila „Ale bude strašná otrava, jezdit po městě sama, když plukovník je tak přitažlivý.”

Když se její slova nesetkala s žádnou odezvou, povzdechla si, napřímila se a přehodila si přes hlavu přehoz, aby lépe zakryla šediny. Nadechla se, aby si dodala odvahu pro nadcházející dobrodružství, zvedla bradu, udělala krok kupředu, aby byla blíž k oknu. Potom odtáhla závěs a vyklonila se, jako by vyhlížela kočár. Synoveja se přitiskla ke zdi, aby ji nebylo vidět, dokud hedvábné závěsy nespočinuly opět na svém místě. Potom Nataša políbila přítelkyni na tvář na rozloučenou a vyšla ze dveří. Synoveja tiše čekala, dokud nezaslechla zvuk odjíždějícího kočáru. Uběhlo ještě pár okamžiků, než se odvážila nakouknout otvorem v závěsu. Srdce jí poskočilo radostí, když spatřila Alexeje a jeho kumpány, jak ujíždějí ulicí za kočárem.

„Určitě se těší, jak mě nachytá nepřipravenou,” pomyslela si se zadostiučiněním. „Pěkně to raní jeho pýchu, až přijde na to, že ze sebe nechal udělat blázna.”

Přehodila si přes sebe plášť z černého sametu a opatrně si nasadila na hlavu kapuci. Vyběhla z pokoje a spěchala po zadním schodišti kolem Natašiných pokojů. V příštím okamžiku už byla v zahradě, kde vlétla Tyronovi přímo clo náruče.

„Už jsem začínal pochybovat, zda se vůbec vrátíte,” řekl a pevně ji přitiskl k hrudi.

Synoveja zaklonila hlavu a jeho rty se přitiskly na její ústa v nekonečně dlouhém vášnivém polibku. V rozechvělém očekávaní, co bude následovat, se od sebe odtrhli. Tyrone se na ni usmál, vzal ji za ruku a vedl ji kolem domu ke kočáru. Pomohl jí dovnitř a řekl vozkovi pár ruských slov, které se naučil od svých vojáků. Potom nastoupil do kočáru a posadil se vedle ní.

„Děláte velké pokroky, plukovníku,” poznamenala Synoveja s tichým smíchem, když za sebou zavřel dvířka. „A je vám docela dobře rozumět.”

„Kdybych věděl, že pojedu do téhle země, začal bych se učit rusky alespoň tři roky předtím,” odpověděl jí Tyrone přes rameno, když se naklonil kupředu a zatáhl závěs na okénku, aby měli větší soukromí. Kočár se dal do pohybu a on se smíchem padl zpátky na sedadlo. Naklonil se nad ni a oči mu zářily, když pátraly ve snaze přizpůsobit se tmě, po jejím pohledu. „Jenom proto, abyste mi rozuměla každé slovo, nejdražší Synovejo. Vy jste to jediné, na čem mi záleží. To, že jsem vás tady objevil, mi za to stojí.” „A já si myslela, že vám Nataša řekla, že tu dnes večer budu.”

„Jste odměnou za to, že jsem musel jet do Ruska,” uvedl svá slova na pravou míru. „A pokud jde o dnešní večer, jsem nemírně šťasten, že jste se vrátila, Synovejo. Už jsem začal vážně uvažovat o tom, že vás půjdu hledat a zmocním se vás na místě, kde vás objevím.”

Synoveja zvedla ruku, pohladila ho po tváři a s úsměvem mu zlehka přejela prstem po rtech. „Vy mě ale škádlíte, pane!”

„Neměl jsem nikdy ani ponětí, že čas může trvat celou věčnost, dokud jsem na vás teď nemusel čekat v zahradě,” zašeptal.

Tenký prstík sklouzl níž a pokračoval ve své cestě po jeho orlím nose. „A jak to vypadá s časem teď?” „Mám pocit, že pádí v zběsilém trysku.”

Palcem se dotkla jeho hnědého obočí a konečky prstů mu znovu začala klouzat po tváři.

„A co musíme udělat, abychom jej zpomalili?” „Zůstaňte se mnou navždy,” odpověděl. Ruka se jí na okamžik zastavila. Zadívala se mu do modrých očí, které ji upřeně pozorovaly. „Můžu s vámi zůstat tak dvě hodiny. Potom se musím vrátit.”

„Každý okamžik tedy musí patřit mně,” šeptal Tyrone. Otočil hlavu, zabořil jí tvář do dlaně a vtiskl do ní vášnivý polibek. Po tom jí svými rty přejížděl po obličeji přesně tak, jak ho předtím laskala ona po tváři. „Musím vás co nejdříve učinit svou.”

„Prosím vás, ne,” vzdychla Synoveja, když si svými rty pohrával s jejími ústy. „Měli bychom se radovat z toho mála času, který můžeme trávit spolu, a prožít ho tak, aby pro nás zůstal navždy jako drahocenná vzpomínka. Není hezčí prožívat lásku po malých dávkách a těšit se z každého střípku štěstí, který nám nabízí?” Zlehka jí přejel rty obočí až ke spánku, v němž ucítil její zrychlený tep. „Vaše moudrá slova mě překvapují. Jestliže to neznáte z vlastní zkušenosti, kde je potom jejich původ?” „Má matka,” vydechla. „Moudrá žena. Musela hodně milovat vašeho otce, když opustila svou rodnou zem a všechno, co měla, a následovala ho, aby s ním žila tak daleko v Rusku.”

„Nebyla to tak veliká oběť, když vezmete v úvahu, jak krásny vztah spolu prožívali.” Ze rtů jí unikl smutný povzdech. „Kdyby jen se mnou mohli zůstat déle. Kněžna Anna je ubohou náhražkou a kníže Alexej je hrubián a násilník. Každá žena se předním musí mít na pozoru, aby ji neznásilnil dřív, než mu bude představena. Žila jsem v neustálém strachu, aby mě někde nepřepadl. Ztrpčoval mi život svými výhrůžkami a považuji za zázrak, že jsem unikla bez poskvrny.”

„On vám vyhrožoval?” podivil se Tyrone, zvedl hlavu a podíval se na ni.

Synoveja se pod jeho upřeným pohledem začervenala. „Kníže Alexej mi dal jasně najevo, že mě chce mít jen pro sebe i násilím, a hrozil mi, že to pro mě bude mít strašlivé následky, když mu budu odporovat.”

„I když mu nelze dávat vinu za to, že po vás tak toužil, jeho způsoby se mi hnusí.”

„Vy však vyjadřujete své city mnohem lepšími a jemnějšími způsoby, plukovníku.”

Jeho otevřená ústa se sklonila těsně k jejím. „Jsem raději, když se mi poddáváte dobrovolně.”

Synoveja sklopila oči a oddala se jeho dalšímu vášnivému polibku. Až za notně dlouhou chvíli Tyrone konečně zvedl hlavu a nechal ji vydechnout blažeností. Rozechvěle zašeptala: „Za to můžou ty vaše polibky.”

„Líbí se vám?”

„Nejen líbí,” naklonila se k němu. „Chci stále víc.”

Tyrone se tiše zasmál, stáhl jí kapuci z hlavy a znovu ji začal líbat drobnými polibky. Jeho tenké prsty zatáhly za šňůrku, kterou měla uvázaný sametový plášť. Potom jej nechal sklouznout z ramen na sedadlo za jejich zády. Šedomodré oči mu zářily touhou, když pozoroval tu svůdnou krásu před sebou. Synoveja se na něj dívala v šerém světle a přemýšlela, jestli neudělala chybu, že toho tolik odhalila. Zatajila dech v radostném očekávání, když jí začal prstem přejíždět po rameni, kolem límečku a potom zajel až k okraji jejích šatů. Spokojeně zamířil do hlubokého výstřihu, dokud se Synoveja celá rozechvělá k němu nepřitiskla a nezačala vyhledávat jeho ústa. Věděla, že je to jediný způsob, jak zastavit další průzkum jejích ňader, ale bylo to, jako kdyby žár chtěla zchladit ještě větším žárem. Další polibek byl hluboký a zasáhl ji až v samotném nitru. Rozpoutal v ní hotovou bouři, když svá otevřená ústa dychtivě tiskl na její a nenasytně vychutnával jejich sladkost.

Tyrone pod ní zasunul ruku a posadil si ji na klín. Synoveja to ani nevnímala, spalována vášnivým polibkem. Až když se od něj odtáhla, aby popadla dech, uvědomila si, že pod sebou nemá sukně. Pod svými hýžděmi cítila jenom jeho potlačovanou touhu a pevná stehna v sametových kalhotách. Celým tělem jí projelo zděšení, když zjistila, jak zkušeně postupuje, aby dosáhl svého cíle. Kdyby měli trochu víc času, byl by schopen zmocnit se jí přímo v kočáru.

Když si Synoveja uvědomila, jak je zranitelná, snažila se sklouznout mu z klína, ale Tyrone si ji něžně přitáhl k sobě a pevně ji objal. Nesmírně toužil po tom, aby zůstala tam, kde je. Bylo mu mnohem příjemnější, když nebyla obalena několika vrstvami spodniček a sukní. Věděl, že nic v něm nemůže vyvolat větší touhu, než když ucítí váhu jejích hebkých obnažených stehen na svém klíně.

„Neopouštěj mě, Synovejo,” zašeptal jí konejšivě do ucha „Rád vás cítím tak blízko u sebe.”

Ve snaze odvést její pozornost ji znovu začal líbat a hladově drtil její ústa v nespoutané vášni, až se Synoveja přestala bránit a poskytla mu, po čem toužil. Zpočátku váhavě, když dovolila, aby jí vtáhl jazyk do svých úst, a potom se stejnou vášní šla vstříc jeho odvážným prudkým útokům.

Když zvedl hlavu, jeho zářivě modré oči se na ni s úsměvem zahleděly a jeho ruka jí začala přejíždět ňadra, až zabloudila k rameni. Nenápadně zasunul palec pod živůtek.

Synoveja začala pokrývat jeho ústa jemnými polibky. Vypadalo to, že se stáhl a vychutnává si její hravost. Zklamaná nedostatkem jeho vášně mu sepjala ruce za hlavou a zadívala se mu přímo do očí.

„Nudí vás mé nezkušené polibky?” zeptala se šeptem, zmatená, že se nepřidal.

Tyrone se nad nesmyslnou poznámkou pousmál. „Okouzluje mě každý kousek vašeho těla, Synovejo, ale v tuhle chvíli se mi vaše šaty zdají nesmírně svůdné.”

Stočil pohled k bílému hedvábnému poprsí, které vykukovalo z ulity jejího živůtku.

Zvedl k ní oči, které zářily jak rozžhavené uhlíky, a když viděl, že na to Synoveja čeká, přitiskl svá ústa k jejím se stejnou naléhavostí, jako před několika okamžiky, když bořil přehrady jejího odporu. Tentokrát ale chtěl víc.

Jemněji stáhl rukáv šatů z ramene a pokračoval směrem dolů až k živůtku. Uchopil její ňadro do dlaně, teplé a hebké, a jemně je začal masírovat. Konečně se mu splnila touha, o které jen snil. Nebránila se, a to ho povzbudilo. Pohled na její bělostné poprsí, které zářilo v šeru, ho pokoušelo jako lahodná krmě po dlouhém půstu. Tyrone unesen nádherou se sklonil k jejímu ňadru a rty začal dráždit citlivá místa. Synoveja zatajila dech,

jak ji jeho vášeň celou spalovala. V klíně cítila nesmírné teplo, které s každou vteřinou sílilo. Tyronovi ale nestačilo území, které doposud dobyl. Přál si uchvátit ji celou.

Synoveja byla tak zmatená vzrušením, které v ní vyvolal, že si nevšimla, jak jí volnou rukou zajel pod sukně. Stiskl jí stehno a položil ruku na místo, kam se jí nikdo nikdy neodvážil sáhnout. Bylo jí, jako by ji zasáhl blesk. Vyděšeně vyjekla a začala s ním zápasit, aby se mohla postavit, ale on svými ústy znovu umlčel její protesty. Žár jeho polibku vypovídal o tom, jak strašně po ní touží, ale Synoveja se cítila nesmírně uražená, že se dotkl jejího nejitimějšího ženství. Bylo jí, jako by do ní zabodl hořící kůl!

„Prosím! To nesmíte!” vydechla a odtrhla ústa od jeho rtů. Uchopila ho za zápěstí. „To nesmíte! Tady ne!”

Tyrone velmi zdráhavě ruku vytáhl a stálo ho to další nesmírnou dávku sebeovládání. Připadal si, jako by ho natahovala na skřipec. Přestože si byl jistý, že v ní koluje stejný žár jako v něm, věděl, že ji nemůže nutit. Něco mu říkalo, že když s ní bude mít trochu trpělivosti, mohla by se z ní stát milenka, kterou by mohl hýčkat jako manželku. Prahnul zasvětit ji ponenáhlu do všech tajemných her lásky mezi dvěma milujícími se bytostmi a vzbudit v ní touhu, aby jí bylo těžko obejít se bez něj. A věděl, že k tomu jí musí dopřát čas.

„Jen klid, Synovejo,” konejšil ji, když si zakryla rukama odhalená ňadra. Zvedl plášť a starostlivě ho přehodil přes její ramena, aby se do něj mohla zahalit. „Uklidněte se, lásko moje. Já vám neublížím.”

Synoveja se stále třásla z úleku nad jeho troufalostmi a nebyla zdaleka ochotná se k němu přivinout, i když to chtěl. Zahalila se do pláště a ani se na něj nepodívala, aby si nevšiml, že má strach z něčeho jiného, než si myslel. V tu chvíli se jí zdálo naprosto nemožné, aby unikla jeho touze, protože šel neohroženě za svým. Když se jí jeho ruka dotkla, bylo jí, jako by se ocitla tváří v tvář tomu jedinému, co měl na mysli. Ať přemýšlela, jak chtěla, neviděla jiné východisko, než že od něj musí okamžitě utéct. Toho hrdého jestřába, který se na ni z výšky střemhlav vrhl, se jí čím dál hůř dařilo ovládat, a pokud jí nějaká šťastná náhoda nevymaní z jeho drápů, odvleče ji do svého hnízda, a než přejde dlouhá noc, pozře ji jako kus šťavnatého sousta.

Tyrone jí něžně uvolnil pramínek vlasů, který se jí zachytil pod pláštěm, a tiše k ní promluvil. „Způsobem, jakým jsem se vás dotkl, Synovejo, se dotýká každý milující manžel a milenec zeny, již zbožňuje. V manželství je to běžné.”

„Ale my nejsme manželé!” ohradila se Synoveja a náhle jí před očima vyvstala hluboce rozrušená tvář její matky.

„Cítila byste se jinak, kdybychom byli manželé?” zeptal jí a pokračoval s odzbrojující upřímností. „Zdá se, že toužíte po spojení našich těl stejně silně jako já, i když nemáte ani ponětí co od toho máte očekávat. Nejdražší Synovejo, kdybyste oplácela mou přízeň stejnou měrou, pokládal bych to za vybranou pochoutku před hlavním chodem.”

Synoveja se na něj užasle podívala. Tyrone ledabyle pokrčil rameny a usmál se.

„Myslíte si, že se mne nemůžete dotýkat kdekoli? Právě naopak, lásko. Jsem muž, jenž vás chce tak, jako manžel touží po své ženě. Chci se vás dotýkat, milovat vás a přál bych si, abyste dělala totéž. Rozdávat potěšení je přirozené, nic na tom není.” Zasmál se, když se uklidnila a dovolila mu, aby ji k sobě přiví nul. „Myslel jsem, že víte, co máte očekávat.”

„Nikdy předtím jsem nebyla s mužem,” přiznala tiše Synoveja a nejistě se zavrtěla. „Matka mi sice říkala, co mě v manželství čeká, ale její rady byly povšechné a byly prosté všech podrobností. Bezpochyby si myslela, že mě můj manžel do všeho zasvětí. Teď se určitě obrací v hrobě. Tohle by bylo to poslední, co by si přála. Věřila, že jednoho dne budu mít nádhernou velkolepou svatbu.”

„Budu opatrný, jako pozorný manžel,” sliboval Tyrone s neodolatelnou vřelostí. „Nemusíte se obávat, že vás zneužiji. Pro muže je mnohem větším potěšením, když mu žena oplácí stejnou vášní.”

Tyrone si ji přitáhl blíž, opřel se o sedadlo a naslouchal jemnému vyzvánění zvonků v tichém večeru. Už se nepokoušel dál pokračovat, i když pro něj bylo velice těžké přehlížet svůdnou krásu, kterou svíral v náručí, a ubránit se myšlenkám na její sladce hebkou pokožku. Jeho trpělivost ji, jak se zdálo, zbavila strachu, protože se mu se slabým povzdechem přivinula těsněji k hrudi. Potěšené se usmál a přitiskl tvář k jejímu obočí. Pro tu chvíli byl spokojen, že se mu podařilo uchovat si její náklonnost.

Kočár zastavil před jednopatrovou úzkou budovou, kterou si Tyrone pronajal. Kdyby nebyl v době jeho příjezdu do Moskvy nedostatek vhodnějších domů, najal by si menší byt, čímž by ušetřil za nájem i za úklid. Pokoje byly zařízeny skromně, ale bylo v nich čisto, hlavně díky péči jedné vdovy, která sem pravidelně chodila poklízet. Nepříjemné ale bylo, že dům se nacházel daleko od středu města a od místa, kde byli ubytováni jeho car a vojáci. A také daleko od domu, v němž žila Synoveja.

Tyrone vystoupil z kočáru, postavil Synoveju na zem a zaplatil kočímu. Se Synovejinou pomocí mu rusky přislíbil štědrou odměnu, když se za dvě hodiny vrátí a počká na konci ulice. Kočár odkodrcal pryč a Tyrone se obrátil k Synoveji. Vzal ji do náručí a se vší vášní ji políbil na ústa. Potom se zasmál, odtáhl se a polechtal ji na tváři, až se Synoveja také srdečně rozesmála.

„Jsem z vás opilý láskou,” zašeptal jí do ucha. „Radila bych vám, abyste rychle vystřízlivěl, nebo se netrefíte do dveří,” napomenula ho se smíchem. Vzal ji do náruče a roztočil dokola. Když ji zase postavil na zem, sotva popadala dech a bezvládně mu visela kolem krku. I když svět se s ní pořád jesle točil, jediné, po čem v tu chvíli toužila, bylo cítit jeho horké rty zase na svých.

Když byli u dveří, Tyrone se sehnul, aby odemkl zámek a uvolnil závoru. Potom ramenem otevřel a se smíchem ji vtáhl do tmavé místnosti. Kopnutím za sebou dveře zase zavřel. Potom se zarazil, doširoka se rozkročil, opřel se o stěnu a znovu ji začal líbat. Jednou rukou jí vyhrnul sukně a oběma nohama sevřel její holé stehno.

„Dopřejte mi trochu času, abych popadla dech,” zaprosila unaveně s ústy těsně přitisknutými k jeho rtům, docela zmožena jeho nezvladatelnou vášní. „Jsem naprosto zmatená a pořád se mi ještě točí hlava.”

Tyrone uvolnil své sevření a pokryl jí ruce záplavou horkých polibků. Potom se narovnal a vedl ji na druhý konec pokoje, kde zapálil několik svící. Nedbalým gestem se rozmáchl po místnosti, v níž bylo jen pár židlí s tvrdým opěradlem, malý stolek, psací stůl a dvě vysoké skříně. Synoveja si stoupla vedle něj a rozhlédla se kolem. Uvědomovala si, že čas na záchranu se krátí. V tu chvíli se nacházela v hnízdě jestřábově. Věděla, že je to jenom otázka chvilky, než se stane jeho kořistí. I když ji ta představa už tolik neděsila, takhle to neměla naplánované.

„Je tu docela čisto,” prohlásil Tyrone, „ale obávám se, že na ženský vkus je to tady moc strohé.”

„Takhle nějak jsem si to představovala,” odpověděla Synoveja a váhavě se usmála. „Jste koneckonců voják ve službách Jeho Veličenstva a jste tu jenom nakrátko, než zase odjedete. Přesto tu máte dokonalý pořádek.”

„Platím jednu ženu, aby mi tu uklízela a vařila,” vysvětlil Tyrone. Sundal jí plášť z ramen a přehodil jej přes židli. Omámen krásou její sněhobílé pleti, natáhl ruku a pohladil ji po rameni, zatímco oči mu sklouzly hlouběji do jejího výstřihu. Okouzlen dokonalostí bohyně, která před ním stála, nepřítomně dodal „Každý den přichází tak na hodinu nebo dvě, ale vždy odejde dřív, než se vrátím. Kdyby nebyla tak statná, musel bych si myslet, že se mě bojí.”

„Možná že já bych se vás měla bát,” zamumlala Synoveja nesměle. Nemohla nevnímat žár jeho očí a tušila, co bude následovat. „Sotva vás znám, a přesto jsem tu teď s vámi docela sama ” Tyrone ji políbil na čelo. „A v bazénu jste ze mě také měla strach?”

Synoveja neměla sílu mu odporovat, když ji začal opět laskat tvář drobnými polibky. „Strašně mě rozzlobila vaše nestoudnost, jak jste mě klidně pozoroval a ani jste nehlesnul na znamení, že tam jste.”

Tyrone se na ni podíval a rozevřel rty v pobaveném úsměvu „A vy byste mi snad dovolila, abych se na vás díval, kdybych se vám ukázal?”

„Samozřejmě že ne!” Usmála se, ale zjihla v jeho náručí. „Jak vás mohlo něco takového napadnout?”

„Potom snad pochopíte, proč jsem se nechtěl prozradit. Pokušení pozorovat vás, jak se koupete, zdaleka přesahovalo mou schopnost odolat. I teď bych si přál vidět vás jako tenkrát a držel vás v náručí ve vodě.” Jemně se dotýkal jejích rtů v něžných polibcích. „Už vám někdo řekl, jak jste neskonale krásná, když na sobě nemáte vůbec nic?”

Synoveja se snažila nevnímat jeho polibky. Uvědomovala si, jak se celá uvnitř chvěje. Odvrátila se od něj, protože jeho rty a oči měly magickou moc. Podlamovala se jí kolena a nebyla schopná rozumně uvažovat. „Ženy obvykle takové poznámky nechávají bez komentáře,” odpověděla přes rameno. Stál za ní tak těsně, že cítila jeho hruď na svých zádech. „A protože jste byl jediný muž, který mě takto kdy viděl, musím se smířit s vaším úsudkem, ať je jakýkoli.”

Tyronovi vůbec nevadilo, že k němu stojí bokem, protože měl velice dobrý výhled na její odhalená ňadra. Jejich bělost se odrážela v teplém světle svíček a natolik to rozbouřilo jeho city, že měl pocit, že mu žilami místo krve protéká roztavené olovo. „Vaše ňadra jsou sladká jako plástev medu a tak měkká a svůdná, že nemůžu myslet na nic jiného, než jak se s vámi milovat.”

Synoveja myslela na totéž a zarděla se. Pokud jej vášeň neopustí, nebyla si jistá, bude-li schopná takový nápor vydržet. V tom okamžiku si ale znovu připomněla, že tu není proto, aby ji uchvátil jako svou kořist.

Tyrone se sklonil a vtiskl jí polibek na svůdnou šíji. „To se mě skutečně tak bojíte, Synovejo?”

„Až do dnešního večera jsem to nevěděla,” odpověděla upřímně a celá se zachvěla, když jeho ruce zamířily od pasu nahoru k jejím ňadrům. Zatajila dech, když je začal zlehka dráždit. Synoveja cítila, jak její odpor slábne, a rozpačitě se zasmála. Odstoupila od něj a ohlédla se přes rameno. „Teď jsem si jistá, že ano.” „Tak snad sklenka vína by vám pomohla,” navrhl Tyrone a zamířil k malé skříňce. Svlékl si kabát a přehodil jej přes židli. Potom si rozepjal košili až do pasu a přitom zkoumal několik lahví. Se sklenkou v ruce a lahví, pro kterou se rozhodl, se otočil k Synoveji, která se nemohla ubránit pohledu na obnaženou svalnatou hruď, pokrytou jemnými chloupky. Vzpomněla si na okamžik, jak se k němu v bazénu tiskla a vůbec si neuvědomovala, jak je jeho hruď pevná. Vzpomínka byla živá, stejně jako muž, který teď stál před ní. Vyzařovala z něj opravdová mužnost. Za dobu, kdy cestovala po světě, viděla mnoho mužů, ale byla si jistá, že plukovník je všechny převyšuje. Ani kníže Vladimír se mu zdaleka nemohl rovnat.

Když si představila toho starého muže navlečeného do úzkých kalhot, obdiv k urostlému Angličanovi ještě vzrostl.

Tyrone došel ke stolu, nalil víno do sklenice a přistoupil k ní. Velmi dlouho laskal její rty něžnými polibky a potom jí podal sklenku. „Budeme pít z jedné,” prohlásil těsně u jejích úst. „Vaše rty vínu dodají sladší příchuť.”

Třesoucími se prsty zvedla Synoveja sklenku a upila. Potom mu sklenku vrátila a on dopil její obsah a znovu začal zlehka přejíždět její rty svými ústy.

Po dlouhé chvíli se od ní odtáhl a zadíval se do jejích zelených očí a pokynul hlavou směrem ke schodišti. „Půjdu nahoru zapálit svíčky.”

Synoveja se váhavě podívala k potemnělému schodišti. „Co je tam nahoře?”

„Moje ložnice,” odpověděl Tyrone a tázavě zvedl obočí, když viděl, jak se zachvěla. „Nahoře je to mnohem pohodlnější. Rozmáchl se rukou kolem sebe. „Sama to vidíte.”

„Samozřejmě,” souhlasila. Teď, když se neodvratně přiblížil okamžik, kdy bude muset složit své panenství k jeho nohám, si s hrůzou uvědomila, že už jí nezbývá moc času na útěk. Celá se chvěla a měla pocit, jako by na jejím místě stál někdo jiný a dělal to, co sama ještě před několika dny tak odsuzovala. Bylo strašné pomyšlení na to, že během několika málo chvil vše, co považovala za nevinný flirt, skončí vyvrcholením jeho touhy. Když poznala, k čemu ho vyprovokovala, nemohla se mu podívat do očí.

Tyrone byl příliš vnímavý, aby nepostřehl změnu v chování ženy, která mu tolik učarovala. I když byl zmaten, že její vášeň najednou tak ochladla, bylo mu jasné, že Synoveja ještě nebyla zcela připravená, aby se s ním milovala. Byl na pochybách. Ani polibky nerozptýlily její obavy. Rozhodl se, že jí dá trochu času, aby sama zvolila, co chce dělat.

Smířený s možností, že ho opustí, aniž by okusil sladkou chuť její vášně, zamířil ke schodišti a přes rameno drsným hlasem prohodil: „Vrátím se za chvíli.”

Dřevěná prkna vrzala, jak Tyrone stoupal vzhůru po schodech, zvuk starobylého dřeva se zlověstně rozléhal celým domem, Synoveja měla poslední možnost, jak všechno ještě zarazit. Hra byla téměř u konce. Svědomí se vzpíralo ďábelské hazardní partii, již sama zplodila a rozehrála. Nevinnost! Čest! Bezúhonnost! Zdrženlivost! Slušnost! Laskavost! Vše, co v ní matka otec s nehynoucí láskou pěstovali, bezostyšně pošlapala svými úskoky a prostopášností. A to vše jen proto, že chtěla za manžela muže, jehož by mohla milovat duší a také tělem. Cesta, po které se vydala, by se stěží dala označit za projev slušnosti. Bezostyšně svedla muže, o němž věděla, že po ní zoufale touží. Tím, že mu dovolila, aby se k ní choval tak důvěrně, zmařila naděje jiného muže, jenž doufal, že se stane jeho počestnou manželkou. Proč nedokáže - jako jiné ženy - snášet trápení a obětovat lásku ve jménu cti? Před mnoha lety si Nataša vzala staršího muže a později ji potkala opravdová láska, proč by se nemohla zachovat stejně? Co způsobilo její posedlou touhu, že nehledí napravo nalevo. Jde tvrdě jen za svým cílem a za sebou nechává spoušť, zhrzené city těch, kteří ji milují a jimž se chystá ublížit.

Synoveja se celá zachvěla při pomyšlení, že první obětí bude Tyrone. Nemohla předstírat, že nevidí, jak zničující následky to pro něj bude mít. Byl přece lidská bytost! Bytost nadaná vroucími city, a ty byly zranitelné! Nevěděla, co má dělat. Jak uniknout před vším, co si naplánovala? Musí utéct!

Synoveju zamrazilo, když to všechno pochopila. Udělala několik klopýtavých kroků ke dveřím. Náhle se jí hruď sevřela bolestí a z hrdla se jí vydral vzlyk. Uvědomila si, co by ji její útěk stál. Strašně chtěla odejít, ale jiný vnitřní hlas jí našeptával, zůstaň, jinak budeš litovat a trpět.

Zmocnila se jí panika a zmítala se mezi oběma možnostmi. Oči jí zabloudily k sametovému kabátci přehozenému přes židli a v duchu zaúpěla. Neměla sílu dovést svůj podvod do konce. Plukovník Rycroft si nezasloužil, aby ho kdejaká intrikánkai vlákala do pasti.

Když slyšela, že se vrací, potlačila vzlyk, popadla plášť a vrhla se ke dveřím. V panice vzala prudce za kliku, aby byli co nejdřív ze dveří, ale ta se náporem rozlomila a zůstala ji v ruce. Připravila se o možnost odejít, aniž by se mu musela podívat do očí.

„Synovejo…”

Když zaslechla své jméno, prudce se otočila a dívala se na něj. Oči měla plné slz, které jí stékaly po tvářích. Stál pod schodištěm, ruku na zábradlí a pozoroval ji. Viděla bolest v je ho tváři a cítila ji až u srdce. Trápilo ji to, ale věděla, že musí odejít!

„Neodcházejte, lásko,” zaprosil chraplavým hlasem. „Neopouštějte mě.”

Synoveja se pokusila najít v sobě sílu, aby jeho prosbu odmítla, ale náhle ze sebe nemohla vypravit ani slovo. Jenom pootevřela ústa, jak se zoufale snažila promluvit. „Zůstaňte se mnou. prosím.”

Jeho prosebná slova jí trhala na kousky. Plášť jí vyklouzl z ruky a udělala několik kroků směrem k němu. „Musíme si po spíšit! Musím odjet.”

Najednou stál před ní a popadl ji do náruče. Objala ho oběma rukama kolem krku. Bral schody nahoru po třech a spěchal ke dveřím až na konci chodby, odkud vycházelo tlumené světlo. Když vkročil do ložnice, postavil ji vedle obrovské postele s ni nesy. Na druhém konci pokoje byla dvě okna, ale byla zakryta závěsy, které jim poskytovaly soukromí.

Tyrone se k ní sklonil a jeho ústa se přitiskla k jejím rtům ve vášnivém polibku, který jí žhavě projel tělem. Jako by hořící plamen proletěl jejími smysly a ona vzplála v jednom plameni. Teď už nešlo zastavit jeho let, protože opustil ji - planoucí - a zabořil se hluboko do srdce muže, jenž po ní toužil.

Tyronovy prsty jí začaly chvatně rozvazovat šaty na zádech, takže v příštím okamžiku klouzaly z ramen spolu se spodničkou po hedvábném těle. Jeho ruce je doprovodily, až oba kusy padly na podlahu u jejích nohou. Hbitě se snažil zbavit i svých šatů, zatímco Synoveja se posadila na okraj postele a začala si stanovat punčochy. Pokradmu ho pozorovala, jak se svléká. Očima přejížděla po jeho vysoké postavě a přitom si zakrývala oči rukama, aby neviděl její zkoumavý pohled - široká svalnatá ramena, útlý pas a ploché břicho, přesně tak, jak si je pamatovala, až na hrdě vzedmuté mužství, které svědčilo o jeho touze a vehnalo jí ruměnec do tváří.

Tyrone se natáhl a sundal jí ruce z očí, aby jí viděl do obličeje. Spatřil ruměnce v jejích tvářích a snažil se ji ukonejšit. „Nemusíte se červenat, Synovejo. Klidně si mě prohlédněte. A můžete se mě i dotknout, když se odvážíte.”

Synoveja k němu vzhlížela celá zmatená a nemohla pochopit, jak může být tak uvolněný. Jako by mu jeho nahota nevadila.

Tyrone pokrčil rameny, když viděl její rozpaky. „Nestydím se za to, že jsem muž a že po vás toužím. Dávám vám všechno, co mám.”

Oči mu hořely jasným plamenem. Vzal ji za ruku a přitáhl si ji jemně k sobě, až se ňadry pevně přitiskla k jeho hrudi. Palci na obou rukách je začal slastně dráždit, až celá zvláčněla a blaženě vzdychala, a potom ji začal líbat tak divoce, že sotva popadala dech.

Vzdychla a opřela se rukama o jeho širokou hruď, když ji zvedl na špičky a přitiskl ji ke svému nejmužnějšímu místu. Bylo to úplně jiné než tenkrát v lázni. Ona na něco takového vůbec nebyla připravena. Přesto se nesnažil překotně překonat její strnulost, ale vzrušoval ji pomalými pohyby svých boků. Teplo jeho těla v ní rozeznělo všechny struny vášní. Zatajila dech a začala stále prudčeji vzdychat, jak se její vzrušení stupňovalo, až se celá roztřásla. Postavil ji zpátky na zem a začal jí drobnými polibky pokrývat ňadra. Synoveja náhle nevěděla, kam dát ruce a opřela se dlaněmi o jeho tvrdou hruď. Znovu ho objala a přitiskla se k němu, jako by toužili naplnit pocit neurčité neznámé prázdnoty, ale nenachází žádnou úlevu, jen pulzující horkost mezi svými stehny. Zoufale zaťala zuby a rukou se vzepřela o jeho hruď, až mu málem vyrazila všechen dech z plic.

„Pospěšte,” naléhala a stáhla ho s sebou na postel. Nemohla se zbavit strachu, že je Alexej přistihne.

„Jen opatrně, Synovejo,” zašeptal Tyrone. Nacházel se příliš blízko okamžiku, kdy už nebude schopen se ovládat a dál snášet tak slastná muka. „Pokušení je příliš sladké. Už to dýl nevydržím.”

Synoveja se rozložila na lůžko a odsunula se kousek stranou, aby mu udělala místo na čistém, chladivém prostěradle. Tyrone k ní přilehl co nejtěsněji a pozoroval ji roztouženými žhnoucíma očima. Plnými doušky vychutnával její krásu. Po tom se nad ni naklonil a přitiskl svá ústa k jejím rozevřeným rtům. Líbal ji tak, jak umí jen muž, jenž je před naplněním horoucí vášně. Podsunul jí ruku pod záda, nadzvedl ji, něžní ji roztáhl stehna od sebe a své úzké boky vsunul mezi ně. Synoveja strnula a čekala, že ji v příštím okamžiku zasáhne bolest. On jí ale šeptal do ucha uklidňující slůvka a rty jí přejížděl po spánku. „Za chvilku to bude, lásko. Jen se uvolni.”

Synoveja se děsila okamžiku, až pronikne hluboko do jejího těla. Odvrátila tvář a snažila se potlačit chvění, když se pokoušel překonat tenkou hráz, jež ji dělila od okamžiku, kdy se stane ženou. Mezi stehny jí projela ostrá bolest. S vyděšeným výkřikem se vzepjala, až Tyrone ustoupil. Spalovaný žárem téměř naplněné touhy měl co dělat, aby ji silou nepřitiskl zpátky na lůžko a nedokončil, co začal. Jen silou vůle a sebekázně se mu podařilo ovládnout své pudy. Odtáhl se trochu od ní, aby se uklidnila, a potom ji začal líbat a hladit, i když se měl co ovládat, aby v sobě našel trpělivost.

„Promiňte mi to,” zašeptala Synoveja uslzeně pod jeho polibky „Moc mě to mrzí.”

„Pššt., lásko,” uklidňoval ji Tyrone a hladil ji po celém těle,

Tentokrát se mu Synoveja sama vzdala, protože se cítila zahanbena, že se zachovala tak zbaběle, a přitom si spojení jejich těl přála stejně toužebně jako on. Tyrone nemůže být spokojen, protože přes všechnu snahu stále byla pannou. Byla příliš úzká, než aby mohl vniknout do jejího rozpáleného těla bez sebemenší námahy.

Synoveja zvedla ruku a pohladila ho po hrudi. „Můžu se tě ještě jednou dotknout?”

„Ještě ne, lásko,” odpověděl Tyrone váhavě, stále rozechvělý bolestí z potlačeného vzrušení. „Jen odpočívej a dovol mi, abych se s tebou těšil. Potom najdu radost i já.”

Netrvalo dlouho a Synovejiny rozpaky a bolest byly zapomenuly díky pocitu blaženosti, který se v jejím těle probudil. Jeho něžné doteky v ní vyvolávaly rozkoš. Celá se chvěla a vzdychala pod jeho neustálými polibky. Náhle se začala zmítat v rytmických vlnách a svíjet pod jeho dráždivými doteky. Její vzrušení vystupňovalo až k vrcholu. Přitáhla si ho na sebe a zvedla k němu boky.

Tyrone sám potřeboval uspokojit svou touhu a třásl se stejně jako ona. Pevně sevřel její boky a chystal se k poslednímu útoku, když se zdálky ozval podivný zvuk, který se mu zařízl do mozku jako břitva a přivedl ho k plnému vědomí.

„Co to bylo?” zašeptala Synoveja, když zvedl hlavu a poslouchal. Bylo slyšet dusot koní. Zastavili před domem.

„Někdo přijel!” vyhrkl Tyrone, užaslý nad tím nenadálým vyrušením. Synoveja zoufale zasténala. Sklouzl na kraj postele, popadl šaty a natáhl si spodky. „Obleč se, Synovejo,” přikazoval. „Pospěš si!” Mlčky ho pozorovala, zděšená tím, co způsobila. Přestože teď všechno srdcem cítila jinak, vše probíhalo přesně tak, jak to předtím naplánovala. V příštím okamžiku Alexej přikáže svým mužům, aby vyrazili dveře, a Tyrone se ocitne přesně tam, kde ho chtěla mít.

Když viděl její vyděšený pohled, popadl ji za ramena a začal s ní třást. „Proboha, vzpamatuj se! Cožpak si to neuvědomuješ? Před domem je plno mužů a se vší pravděpodobností sem co nevidět vtrhnou! Nemůžu nás bránit, když tu budeš sedět nahá!”

Posbíral její šaty a hodil je na postel právě v okamžiku, když do dveří dole začaly bušit tvrdé pěsti a ozval se křik.

„Plukovníku Rycrofte! Musím s vámi mluvit.”

„Zvedni ruce!” nařídil Tyrone úzkostlivým šepotem a začal ji přetahovat košili přes hlavu.

„Umím se obléknout sama!” ohradila se, když se vzpamatovala a cítila, jak jeho tenké prsty zapínají drobné knoflíčky nad jejími ňadry. „Raději by ses měl sám obléknout a utéct!”

„Cože?! A nechat tě tu samotnou napospas těm mužům dole?” Tyrone se hořce usmál. „Pokud se mi vůbec podaří odejet Synovejo, vezmu tě s sebou.”

Zezdola se ozvalo další prudké bušení. „Plukovníku Rycrofte jste tam?”

Bylo zřejmé, že dveře nejdou otevřít jen tak zlehka. Takže pěsti do nich znovu začaly bušit a dožadovat se vstupu.

„Plukovníku Rycrofte, my víme, že jste uvnitř!”

Tyrone vystrčil hlavu ze dveří ložnice a zakřičel do chodby „Hned jsem dole!”

„Musíte přijít hned, plukovníku!” ozvala se břitká odpověď. „Vím, že hraběnka Synoveja je s vámi. Jestli okamžitě neotevře ty dveře, moji muži je vyrazí.”

„Alexej!” zašeptala Synoveja. Když se její oči střetly s Tyronovým tázavým pohledem, začervenala se a s bolestný výrazem ve tváři pokrčila rameny. „Najal si muže, aby sledovali Natašin dům.”

„Proboha, Synovejo! Proč jsi mi to neřekla dřív? Mohli jsme jít někam jinam!”

Jeho slova doprovodil dutý zvuk, jak se několik statných ramen opřelo do dveří.

Synoveja náhle pochopila šanci, jak uniknout následkům svého neuváženého činu, a začala spěchat s oblékáním. Tyrone si natáhl kožené kalhoty, vysoké boty a košili. Připjal si meč, vzal ji za ruku a vedl ji dolů po schodech. Na okamžik se zastavil a čekal na další nápor do dveří. Odhadoval, kolik času jim ještě zbývá, než prkna povolí. Potom sebral ze země její plášť, přehodil jí ho přes ramena a táhl ji k zadním dveřím.

Vytasil meč a položil si prst na ústa. Pokynem jí nařídil, aby zůstala stát. Když souhlasně přikývla, opatrně odsunul závoru, otevřel dveře a neslyšným pomalým krokem vyšel ven. Tam se zastavil, meč připravený k boji, a prozkoumával stíny.

Pomalu se rozhlížel kolem, až se podíval nahoru nad sebe. Jeho meč se zableskl, když se rozmáchl, aby zabránil v seskoku muži, který se vyšplhal na sudy opřené za domem a chystal se na něj zaútočit. Muž vykřikl a dal se na útěk. V mžiku k nim začali přibíhat další ozbrojenci. Byl jich nejméně tucet. Všechny naděje, že se jim podaří utéct, tím ale byly zmařeny, Tyrone se dal rychle na ústup. Vběhl zpátky, zabouchl za sebou dveře a zasunul závoru.

„Utíkej nahoru!” Kývl hlavou směrem ke své ložnici. „Zkusím je tu zdržet!” „Musíš utéct!” křičela Synoveja zděšeně.

„Udělej, co říkám!” okřikl ji Tyrone. „Nenechám tě tu s nimi samotnou!”

Vyděšená a pobouřená jeho rozkazovačný tónem zaťala pěsti a zvýšila hlas. „Mohl bys mě laskavě poslechnout, Tyrone? Já vím, co říkám!” „Cože?! A nechat Alexeje, aby tě nejdřív znásilnil, než tě odveze kdovíkam? Říkám ti, jdi!”

Synoveja zoufale zaúpěla a vrhla se ke schodům právě v okamžiku, když se dveře vylomily a dovnitř vpadlo několik statných postav. Synoveja vylétla po schodech a z bezpečné vzdálenosti za sebou slyšela, jak Alexej volá její jméno. Tyrone přiskočil, aby ji mečem bránil a ona mohla běžet nahoru do žnice.

„Chopte se ho!” nařídil Alexej a ukázal prstem na plukovníka. Tyrone se výsměšně uchechtl. „Sám na to nestačíte?” Půl tuctu mužů vyrazilo kupředu, aby splnilo jeho rozkaz, alev zápětí se stáhlo, když okusilo ostří jeho meče.

„Tučný měšec tomu, kdo toho lumpa chytí,” sliboval Alexej, rozzloben plukovníkovou neústupností. „Sami jste ho chtěli! Tak teď ho tu máte! Udělejte mu totéž, co on udělal vám! Chopte se ho!”

Tyrone neměl čas na odpověď, když se k němu znovu vrhl tucet svalnatých chlapů a donutil ho ustoupit na schodiště. Vyběhl nahoru, vtrhl do ložnice a zabouchl za sebou dveře. Hodil meč na postel a přitáhl ke dveřím vysokou těžkou skříň, aby nemohli tak snadno vyrazit dveře. Synoveja s úžasem pozorovala, jak popadl malou židli, běžel s ní přes pokoj a prohodil ji zavřeným oknem. Stáhl z postele přikrývku a v jednom rohu na ní udělal uzel. Zvenku hned pod oknem byla malá římsa. Tyrone kývl na Synoveju, aby přistoupila blíž.

„Spustím tě na zem z římsy a potom slezu za tebou.” Vrhl letmý pohled ke dveřím, do nichž už bušily tvrdé pěsti, a trochu zesílil hlas, aby mu v tom hluku rozuměla. „Když se mi to nepodaří, utíkej ke kočáru a řekni kočímu, aby tě odvezl zpátky do Natašina domu! Rozumělas?”

„Rozuměla, Tyrone, ale snažně tě prosím, abys utekl, než tě Alexej a ta banda chytí.”

Vzal ji za ramena a prostrčil ji oknem. Pevně ji držel za ruku, zatímco se snažila udržet rovnováhu na římse. Náhle se zezdola ozval hurónský smích a Tyrone se naklonil přes okraj. Směrem k oknu kráčel s rozpřaženýma rukama muž, který měl dlouhý hustý knír a z vyholené lebky mu visel pramínek vlasů.

„Ale ale! Plukovníku Rycrofte! Tak se zase setkáváme, co? Je to od vás moc hezké, drahý příteli, že mi tu holku posíláte. Obr se zařehtal. „Ta holubička má určitě sladký masíčko, co? Tak teď sám ochutnám, co jste okusil i vy.”

„Petrov!” vyjekla Synoveja a zděšeně se ohlédla na Tyrona, který potichu zaklel.

„To znamená, že je tady také Ladislav!” zavrčel. „Kníže Alexej si vybírá pěkné přátele, jen co je pravda!” Pomohl Synoveji prolézt oknem zpátky a postavil ji na zem. „Obávám se, že se kníže dobře pojistil, abychom nemohli utéct, když naverboval bandity, aby mě našli. Můžeš si být jistá, že prahnou po pomstě. A Alexej to dobře věděl, když se rozhodl vyhledat právě je.”

„Jak ale mohl vědět, kde je hledat?” zeptala se Synoveja zmateně.

„Tuhle otázku budu muset Alexejovi položit, až k tomu dostanu příležitost.”

„Beze mě bys měl mnohem větší naději, že utečeš,” odpověděla Synoveja a položila mu ruku na hruď pod rozepnutou košili. „Nepokusíš se o to? Slibuji, že Alexej těm mužům nedovolí, aby mi ublížili. Má strach z cara.”

Tyrona ta slova popudila. „Když je s nimi Ladislav, Alexej do toho nebude mít co mluvit. Ten bandita tě chtěl už předtím. Tentokrát se nezastaví před ničím, dokud tě nedostane.”

„Poslouchej mě, Tyrone, prosím! Nebojím se ani Alexeje, ani Ladislava, a když utečeš a osvobodíš se, pak můžeš přijít a zachránit i mě. Už jednou jsi mě zachránil před Ladislavem. Tak proč bys to neudělal znovu?”

Tyrone zamyšleně zvedl obočí a zvažoval její slova. Bylo jasné, že zajmou-li je spolu, pak nebude v jeho silách vzdorovat tak strašně velké přesile a uchránil ji před nimi. „Možná by se to mohlo podařit. Blízko odtud bydlí několik mých přátel. Jsou to angličtí důstojníci. Kdyby se mi podařilo dostat k nim, pomohli by mi.”

Bušení do dveří sílilo. Už od nich začínaly odlétávat třísky a Tyrone zasunul meč do pochvy. V tu chvíli jeho pohled upoutaly drobné skvrnky od krve, které jasně zářily na bílém prostěradle. Na okamžik se zarazil a potom znovu přistoupil k Synoveji.

„Brzy dokončím, co jsem začal,” přislíbil něžně šeptem a v rychlosti ji políbil na rty. „Opatruj se mi.”

Synoveja zadržela slzy, které se jí draly do očí, a statečně se Usmála. „Buď opatrný!”

Tyrone se ušklíbl, přešel k oknu a ohlédl se přes rameno. „Můžeš vyřídit Alexeji i Ladislavovi, že jestli ti ublíží, vrátím se a zabiju je.”

Synoveja se vrhla k oknu. Vylezl na římsu a rozkročil se, aby udržel rovnováhu. Potom si strčil dva prsty do úst a k Synovejině velkému překvapení hlasitě hvízdl. Petrov se okamžitě rozeběhl zpátky pod okno a zůstal na něj koukat. Tyrone se ušklíbl a výsměšně se mu uklonil. „Je to od vás hezké, že hned přiběhnete, když se na vás zapíská,” popíchl ho a uchechtl se. Potom se odrazil od římsy a skočil rovnou na něj. Muž s přihlouplým výrazem ve tváři se zapotácel. Synoveja si zakryla rukou ústa, aby potlačila zděšený výkřik, ale i kdyby sebehlasitěji vykřikla, přehlušil by ji hlasitý řev, který se vydral z Petrovova hrdla. Jeho křik nabýval na intenzitě, dokud ho úplně neumlčela váha plukovníkova padajícího těla.

Jak Tyrone doufal, mohutná masa banditových svalů zmírnila dopad jeho těla. Vší silou se rozmáchl a udeřil ohromeného muže pěstí do čelisti, takže zůstal bezvládně ležet. Aby se Tyrone přesvědčil, že se neminul účinkem, nadzvedl mu obrovskou hlavu, která se bezvládně houpala na krku. Spokojeně vyskočil a začal si oprašovat zašpiněný oděv jako by nic. Potom se otočil k oknu a vysekl zdvořilou poklonu dámě svého srdce, jež stála u okna s rukou na ústech a pozorovala ho.

Synoveja vydechla úlevou, zatleskala jeho odvážnému činu a poslala mu vzdušný polibek. Tyrone se otočil a utíkal k sousednímu domu. Brzy zmizel ve tmě a zanechal ji tam zneklidněnou, a přesto spokojenou, že se mu podařilo utéct.

Skříň, která dosud zadržovala dveře, se začala otřásat a v příštím okamžiku Synoveja stanula tváří v tvář vetřelcům, kteří vtrhli dovnitř. Vedl je Ladislav. Zarazil se hned na prahu pokoje. Jeho bledé oči těkaly z jednoho kouta do druhého a hledaly Angličana. Stáhl si z hlavy kapuci lemovanou kožešinou a rychle přistoupil k posteli. Chvíli si ji prohlížel, potom se podíval na Synoveju a na okno. Dlouhými kroky přešel pokoj, vyklonil se z okna a zadíval se na muže, který ležel dole roztažený na zemi.

Synoveja zvedla bradu a změřila si Ladislava opovržlivým pohledem. „Jdete pozdě,” řekla mu. „Angličan odešel.”

„To vidím, hraběnko. A taky vidím tu pěknou hračku, kterou tady zanechal.” Modrýma očima přejel její postavu od hlavy k patě, potom natáhl ruku a zamyšleně začal mnout jednu z jejích kadeří. „Zahrnula jste mého nepřítele svými poklady, má krásko. Já vám to odpustím, protože toho ještě hodně zbylo, ale chci vědět, kam

utekl.”

„Snad si nemyslíte, že vám to povím?” zeptala se ho užasle. Ve dveřích se objevil Alexej, v bezpečné vzdálenosti za ostatními. „Neztrácejte čas, z ní nic nedostanete,” vyštěkl. „Ta vám nikdy neřekne, kam její miláček upláchl. Budete si ho muset najít sám.” Pánovitě se otočil, začal strkat prstem do banditů a posílat je zpátky ven. „Pamatujte!” křičel za nimi. „Tučnej měšec tomu, kdo ho chytí!”

Alexej počkal, až všichni vyběhnou z místnosti, a potom vrhl na Ladislava významný pohled. „Tak co? Necháte své muže, aby po něm pátrali, nebo ho dostanete sám?” Zvedl obočí a výsměšně se ušklíbl. „Neříkejte mi, že z něj máte strach.”

Ladislav opovržlivě odsekl. „Tady je jenom jeden zbabělec. A na toho se právě dívám.”

Při jeho urážlivých slovech se Alexejovy temné oči hrozivě zablýskly. „Podle toho, co se mi doneslo, jste utekl, hned jak se ten Angličan objevil.”

„Dejte si pozor,” pronesl obr výhružně, „nikdo si ani nevšimne, když bude v tomhle městě o jednoho knížete méně.”

Synoveja se dívala z jednoho na druhého a doufala, že se navzájem vyprovokují do ostré hádky a zapomenou na Tyrona, takže bude mít víc času na útěk. Jízlivě ke knížeti poznamenala. „Vaši bandité vám neprojevují moc velkou úctu, Alexeji. Je u vás jejich velitel zaměstnán už dlouho?”

Velitel banditů hlasitě odporoval: „Ladislav se nenechá nikým zaměstnávat. Váš drahocenný kníže opustil Moskvu a vydal se mě hledat, když jsem tady v městě nechal rozhlásit, že pátrám po jistém Angličanovi. Jinak byste nás stěží viděla pohromadě.”

„Chcete toho Angličana zabít?” zeptala se opatrně.

„To potěšení nechám knížeti. Já si vyberu jinou odměnu,” odpověděl Ladislav a lačně se na ni usmál. „Pokud jde o mě, hraběnko, až skončíme s plukovníkem, zbyde mi ještě trochu času, abych se pobavil s vámi.”

„Jestli se vám podaří ho chytit!” pronesl Alexej jedovatě. „Obávám se, že tohle zdržení vás bude stát jeho dopadení.”

Ladislav se na něj samolibě zašklebil. „Slíbil jsem vám, že ho chytíme, a to se taky stane.”

S těmito slovy se obrátil na podpatku a vyšel z pokoje. O chvíli později bylo zvenku slyšet, jak hlasitě křičí na Petrova, aby ho probral z bezvědomí.

Alexej se opovržlivě rozhlédl po pokoji a jeho skromném zařízení. Potom jeho oči zabloudily ke krvavým skvrnám na prostěradle. Prudce se otočil k Synoveji a bez sebe vzteky ji udeřil hřbetem ruky do tváře, až odletěla ke stěně na druhém konci pokoje.

„Tak přece ty děvko! Je to pravda! Vzdala jste se tomu ničemovi!”

Synoveja se zapotácela a několikrát zamrkala, jak se snažila zaostřit pohled. Potom roztřeseně zkoumala čelist a dolní ret s pocitem, jako by hlavou narazila na tvrdou skálu. Matně si uvědomovala, že z koutku úst jí vytéká krev, ale nevšímala si toho a pohrdavě si knížete změřila. „Nejdříve jsem se chtěla odevzdat plukovníku Rycroftovi jenom proto, abych zmařili vaše plány, Alexeji. Ale teď bych za ním šla kamkoli. Je bezpochyby mnohem víc mužem, než byste se vy kdy mohl odvážit v sama sebe doufat.”

„Za to mi zaplatí a vy se na to budete dívat!” křičel Alexej rozzuřen její urážkou jeho pýchy. Ošklivě se ho dotklo, že otevřela náruč cizinci, zatímco jemu takové potěšení nesmiřitelně odmítla. Ale její poznámka, že se tomu muži ochotně vzdala, ho rozzuřila k nepříčetnosti. „Postarám se, aby trpěl nesnesitelná muka přímo před vašima očima!”

„Nejdřív ho ale budete muset chytit, Alexeji. A nemyslím si, že vy nebo vaši zverbovaní lokajové jste natolik bojeschopní, aby se vám to podařilo,” opovržlivě utrousila Synoveja.

„Já mám na to jiný názor, má drahá.” Alexej se ušklíbl „Vězte, že Ladislav i jeho muži nemají toho Angličana v příliš velké lásce, stejně jako já. Je to jenom otázka času, než jim náš milý plukovník padne do rukou. Budou číhat, dokud se neobjeví, a potom se na něj vrhnou jako na zaběhlého psa, který ulekl ze své boudy.” Kníže přešel pokoj a přistoupil těsně k ní. „Jakmile ho budu mít ve svých spárech, postarám se, aby na tuhle noc nikdy nezapomněl. Než se s ním vypořádám, stáhnu z něj kůži a potom zařídím, aby už nikdy v životě nemohl vás ani žádnou jinou ženu obšťastňovat v posteli.”

Kousek od domu těsně vedle špinavé ulice stálo několik stromů, které skýtaly tmu. Tam se Tyrone zastavil, aby pozoroval okolí a nekryté prostranství ulice. Opatrně se podíval doleva i doprava a rozhlížel se kolem sebe. Neviděl žádný podezřelý stín ani pohyb, a dokonce neviděl ani kočího, že by podřimoval na kozlíku svého kočáru, který stál kousek od místa, kde se Tyrone skryl. Potichu vytasil meč a kradl se k okraji ulice. Tam se na chvíli znovu zastavil a prozkoumával terén. Nemohl se zbavit nepříjemného pocitu, který ho přepadl, jakmile vešel mezi stromy.

Jako by něco nebylo v pořádku. Přesto neviděl nic, žádný pohyb ani podezřelý stín, který by svědčil o tom, že je tam ještě někdo jiný. Jako voják se ale naučil dát se na ústup, když ho jeho smysly varovaly před nebezpečím. Udělal ještě jeden krok dozadu a chtěl se otočit a vklouznout do nízkého porostu, když ho něco prudce udeřilo do hlavy. Padl na kolena, před očima se mu roztančily miliony hvězdiček a potom vybledly do šedé prázdnoty. Matně si uvědomoval, že se nad ním sklání tmavý stín a zvedá ruku. Jeho mysl byla zatemněna a nebyl schopen reagovat, když mu silný klacek znovu dopadl na hlavu. Šedé stíny se propadly do naprosté temnoty a svět kolem něj zčernal.

V tiché noci se zdálky ozval hluk, který se blížil a sílil. Alexej zvedl hlavu a zaposlouchal se do lomozu kol a dusotu koňských kopyt, které hlásaly příjezd kočáru a obrovské tlupy jezdců. Z hlasitého vykřikování příkazů zastavili před plukovníkovým domem a o chvilku později už bylo slyšet Ladislava, jak volá dole pod schody.

„Můžete sejít dolů, Vaše Nejmilostivější Veličenstvo.” Zřejmé pohrdání v jeho hlase nešlo přeslechnout. „Chytili jsme toho Angličana!”

Jeho slova otřásla Synovejinou sebedůvěrou a srdce se jí zastavilo hrůzou. Byla si naprosto jistá, že se Tyronovi podaří uprchnout. Měla pocit, že bojovým uměním zdaleka převyšuje ostatní muže. V tu chvíli ale byla svědkem jeho dopadení. Všechny Alexejovy hrozby se vyplní. Mohla se jenom třást strachem, co s ním on a bandité udělají.

„Tak teď něco uvidíte!” uchechtl se Alexej triumfálně.

Popadl Synoveju za paži, pevně ji stiskl a táhl ji za sebou ze schodů. Před domem zastavil kočár, který si plukovník předtím pronajal, a obklopil ho Ladislav s Petrovem a několik jeho mužů. Dalších dvacet nebo ještě víc mužů sedělo v sedlech svých koní vzadu za kočárem.

Když Synoveja viděla, kolik jich tam je, pochopila, proč se Tyronovi nemohlo podařit dostat se na svobodu. Banditů bylo příliš mnoho a snadno mohli utvořit neprostupnou hradbu kolem celého domu, takže naděje na útěk byly mizivé. A také věděla, že Alexej slíbil Ladislavovi a jeho mužům tučnou odměnu za to, když vyplní jeho příkazy.

Dlouhé silné prsty surově svíraly její paži. Alexej s ní prudce třásl, až se zachvěla bolestí, a hrubě ji postrčil ke kočáru, opřel se rukou o jeho stěnu, spokojeně se nad ní naklonil a pevně stiskl útlé zápěstí.

„Dejte si pozor, děvče. Jestli se o něco pokusíte, slibuji vám, že to pro něj bude ještě mnohem horší.”

Ladislav, který sledoval jeho vyhrůžky, k nim přistoupil a se zábleskem výsměchu v nevýrazných očích na knížete upřeně pohlédl, až si konečně vynutil Alexejovu pozornost. Potom, jako by ho Alexejův zmatený výraz, pobavil, se zeširoka ušklíbl a otevřel dokořán dveře kočáru. „Vaše kořist je uvnitř, slovutný kníže,” oznámil a ukázal rukou dovnitř. „Leží tam svázaný jako husa připravená na pekáč, přesně jak jste ho chtěl mít. Teď už vám nemůže ublížit.”

„Skvělé!” prohlásil Alexej radostně.

Synoveja, které se zmocnil strach i odpor, se vytrhla z Alexejova sevření a vší silou ho oběma rukama udeřila do hrudi. Podařilo se jí překvapit ho. Zavrávoral pod nečekaným náporem, což Synoveji stačilo, aby se rychle vyšplhala do otevřeného kočáru. Alexej vzápětí nabyl ztracenou rovnováhu, vyštěkl rozkaz, aby bandité z druhé strany hlídali dveře, a vrhl se za ní ve snaze zabránit jí v útěku. Hned si ale uvědomil, že toho se není třeba obávat.

Tyronovo bezvládně ležící tělo působilo zlověstným dojmem i Synoveju zachvátil děsivý strach. Se zoufalým zasténáním se svezla na kolena vedle sedadla, na němž ležel nehybně jako mrtvola, stočený na boku, zápěstí a kotníky pevně svázané provazem. Utažené provazy bezpochyby měly zabránit, aby plukovník zaútočil, až se probere, ale ji to v tu chvíli alespoň ujistilo, že je naživu.

Ve strachu, že by mohl být vážně zraněn, začala pátrat pod košilí a po celém jeho těle po nějaké otevřené ráně. Trochu ji povzbudilo a uklidnilo, když nenašla žádné známky po otevřeném zranění. Náhle se jí zmocnila panika, když začala prsty pročesávat jeho rozcuchané vlasy a nahmatala obrovskou bouli, na jejímž okraji byla tržná rána. Ze rtů jí unikl zděšený povzdech, když zvedla ruku blíž k očím a dívala se na lepkavou velkou tmavou skvrnu, která se leskla v šeru kočáru.

„To je jenom začátek,” popíchl ji Alexej, když zpozoroval jak hluboce ji to zneklidnilo. Alexejovu nadutou povýšenost ještě umocnil pocit moci z převahy, kterou teď získal. Dokud bude Angličan jeho rukojmím, to děvče bude žebrat o jeho milost a on si sliboval, že než s tím mužem skoncuje, donutí ji, aby se mu plazila u nohou. Kousek po kousku si bude vychutnávat svou mstu a ona se bude svíjet na zemi jako třesoucí se vystrašený uzlíček. „Hlavu vzhůru, má drahá. Váš milovaný plukovník je stále ještě naživu, ale brzy si bude přát, aby nebyl.”

„Nemůžete ho trestat za to, co jsem udělala já!” vykřikli Synoveja.

„Ale můžu, Synovejo,” ujistil ji Alexej s předstíranou laskavostí. Pokrčil lhostejně rameny, když se dal kočár do pohybu. I v bledém měsíčním světle mohl vidět slzy, které jí vytryskly z očí a stékaly po tvářích. Vyvolaly v něm záchvat nepříčetnosti. Projevuje takovou starost o plukovníka, zatímco jeho ani trochu nelitovala za rány, které mu způsobila! Nos měl pořád ještě citlivý na dotyk, nehledě na malý hrbolek, který zůstal po zlomenin, a hyzdil jeho aristokratické rysy. „Plukovník Rycroft mě připravil o velmi výjimečné potěšení, které jsem si chtěl vybrat sám má drahá, a proto mi za to draze zaplatí.” Alexej se k ní škodolibě naklonil: „A vy se na to budete dívat, má krásná Synovej. Bude to součást vašeho trestu.”

V zelených očích se mísil chlad s nenávistí. „A co jste si vyhradil pro sebe vy, Alexeji? Já myslela, že máte v úmyslu odevzdat mě knížeti Vladimírovi neposkvrněnou.”

Alexej reagoval sebevědomě: „Vašemu manželovi bych dopřál první sousto.”

Synoveja se kousla do jazyku. Věděla, že by ho dalšími slovy jenom provokovala. Protivila se jí myšlenka sedět vedle něj a tak jemně nadzvedla Tyronovu hlavu, posadila se k němu a bez ohledu na to, jestli jí jeho krev potřísní šaty, si ji položila do klína.

„To je ale milující laskavá péče!” vysmíval se Alexej. „Až plukovníkovi povím, že byl jen bezvýznamnou figurkou ve vaší lehkovážné hře, jsem si jistý, že vám bude moc vděčný. Nepochybuji, že bude velebit vaši půvabnou hlavu, až mu nechám vyrvat z těla drahocenné kameny jeho mužství.”

Synoveja si přitiskla třesoucí se ruku k ústům a odvrátila tvář. Jeho hrozby ji mučily, stejně jako ji děsilo vědomí, jakou v tom sehrála úlohu a zavinila, aby mu Tyrone snadno padl do rukou. Věděla, že už nikdy nebude žít s klidným svědomím, jestli Alexej skutečně naplní své hrozby. Byla by raději, kdyby akt pomsty vykonal jenom na ní.

Alexej zkřivil rty, naklonil se kupředu a hledal, jak by ukojil svůj vztek a žárlivost. „Víte, co to pro muže znamená, Synovejo?” Začal vulgárními výrazy líčit všechny detaily a vyžíval se v tom, že tajila dech hrůzou a zděšeně na něj hleděla. Možná si jen představoval, že v šeru kočáru vidí na její tváři ruměnec, ale stejně ho uspokojilo pomyšlení, že je to zásluhou jeho nechutných výlevů. „Už nejste nevinná, takže víte, že mluvím pravdu. Už nikdy nebude schopen dělat věci jako dřív a můžete dávat vinu jenom sama sobě. Já jsem vás varoval, ale vy jste mě neposlouchala. Až s ním skončím, zbude z něj jenom nanicovatý eunuch.”

Kdyby Synoveja měla alespoň nepatrnou naději, že Alexej bude ochotný vyslyšet její prosby o milost, klidně by si před ním klekla na kolena a prosila, aby Tyrona pustil. Ale on se chtěl jen mstít, a tak věděla, že se neuspokojí, dokud své hrozby neuskuteční. Myslel to smrtelně vážně. Zoufale se snažila přijít na něco, co by Tyrona zachránilo před strašným osudem, který mu sama nachystala.

S hrůzou si však uvědomovala, že ona i její statečný - ale nyní bezvládný - nápadník jsou s každým otočením kol kočáru blíže okamžiku odplaty.

Když kočár zabočil do ulice vedoucí k domu Taraslovových a zastavil, Synoveja věděla, že není ani duševně, ani tělesně připravená na strašlivý trest, který Alexej zamýšlel. Zalykala se lítostí, že vymyslela tak nešťastný plán, který je dovedl k tragickému konci. Kdyby teď měla možnost vrátit čas zpět, raději by obětovala svobodu a s radostí by očekávala den, kdy bude provdána za knížete Vladimíra.

Ladislav a jeho muži sesedli z koní a obstoupili kočár, jako by čekali, že se Angličan probere a bude nebezpečný. Zřejmě si vydechli úlevou, když uviděli, že je stále v bezvědomí, neschopen sebemenšího odporu.

Alexej nařídil čtyřem silným chlapům, aby odnesli zajatci do stáje a přivázali ho za zápěstí ke trámům. Ladislav pro jistotu přikázal další čtveřici, aby hlídali s nabitými pistolemi, kdyby se plukovník probral dřív, než bude znovu bezpečně připoután.

Alexeje ani nenapadlo, že by Synoveja mohla uprchnout, protože oddaně následovala procesí, které tak okázale vedl. Rozdával příkazy banditům a byl tím tak zaujatý, že si ani nevšiml, že se za křovím, kolem kterého procházeli se svou obětí, mihla hubená postava. Stejně tak mu ušlo, jak se z křoví náhle odlepil temný stín, popadl Synoveju za ruku a vtáhl ji k sobě.

„Ali!” zašeptala Synoveja radostně. Nejraději by to vykřikla na plné kolo, jak byla šťastná, že vidí někoho, kdo jí může pomoct. „Proč jsi ještě tady?”

„Jak vidíte, Stěnka si dává načas a ještě pro mě nepřijel. Irská služebná vrhla po procházejících mužích zvědavý po hled. „Co tady dělá ten zlodějskej pacholek Ladislav? A proč Alexej je tu s ním?”

„Ali, musíš mi pomoct!” Synoveja neměla čas odpovídat na její otázky. „Život plukovníka Rycrofta visí na vlásku.”

„No, napadlo mě to, když jsem viděla, jak ho vleče tolik chlapů,” poznamenala suše. Ali nakoukla skrz křoví a opatrně pozorovala čtyři lumpy, kteří táhli svého zajatce vraty do stáje „Nemám ale ani ponětí, jak bych ho mohla zachránit před těmi divokými bandity.”

„Jsi má jediná naděje, Ali, tak dobře poslouchej!” nařídili Synoveja. „Musíš odtud rychle zmizet, aby tě ti chlapi neviděli a zastavit nějaký kočár na ulici. Jakmile potkáš Stěnku s kočárem, ať tě okamžitě zaveze do carského paláce a pošle stráže pro majora Někrasova. Majorovi řekni, že Ladislav je tady ve městě a plukovník Rycroft je ve velikém nebezpečí. Je otázkou života a smrti, aby mu přispěchal na pomoc s carskými vojáky. Rozumělas?”

„Ano, ovečko moje,” zašeptala Ali, „ale musím běžet. Slyším Stěnku!” Ulicí se s rachotem blížil kočár a mířil k domu a Ali mu rychle vyběhla naproti.

Synoveja povzbuzená alespoň nepatrnou nadějí na Tyronovu záchranu popadla sukně a utíkala za muži, kteří se mezitím srotili uvnitř stodoly a vyčkávali, až bude nenáviděný Angličan po jejich právu potrestán. Všude kolem už hořely lojové svíčky, aby bylo dobře vidět, a Synoveja s úzkostí v srdci proklouzla uličkou mezi jejich rozložitými těly, až se dostala k Alexejovi. Tvářil se domýšlivě a Synoveje se na okamžik zmocnila panika, když viděla, jak se ukájí pýchou. Podíval se na ni a škodolibě se uchechtl. Potom jí pokynul, aby přistoupila blíž.

„Přišla jste právě včas, Synovejo.” Nedbale ukázal na vysokou postavu visící na trámu. „Chystáme se zrovna probudit vašeho krásného milence studenou sprškou. Chcete se ještě naposledy pokochat pohledem, než mu upravíme vzhled?”

Při pohledu na Tyrona se Synoveji podlomila kolena. Hlava mu bezvládně visela mezi obnaženými roztaženými pažemi, nohy měl rozkročené a kotníky byl připoután ke dvěma těžkým kovadlinám. Na sobě měl jenom spodky, které mu sklouzly až na úzké boky a sotva zakrývaly jeho mužství.

Synoveja zoufale zaúpěla, když ho Ladislav uchopil za kštici a trhl mu hlavou nahoru. S opovržlivým gestem ji zase nechal bezvládně klesnout a v příštím okamžiku mu vychrstl do obličeje plný kbelík ledové vody. Hlava se bezvládně houpala mezi rameny a voda stékala po těle až na spodky, které se lepily k tělu. Znovu naplnili vědro vodou ze žlabu a chrstli mu jí do tváře. Tentokrát se Tyrone konečně probral s překvapeným vzdechem. Zatřásl hlavou a kolem se rozletěla spousta drobných kapek. Pohled, na okamžik plný něhy, když jeho oči spočinuly na Synoveji, ztvrdnul, když spatřil tmavou modřinu na její tváři a natržený u nateklý spodní ret.

Alexej nedočkavě pokročil kupředu a přiložil mu k tváři louč, aby na něj lépe viděl. „Tak, plukovníku Rycrofte, konečně se poznáváme.”

„Nemusíte se představovat,” zamumlal Tyrone, zamrkal do světla a upřeně se na něj zadíval. „Já vím, kdo jste. Odporný žabák, který se snažil přinutit hraběnku Synoveju, aby mu byla po vůli. Pomyšlení, že dala přednost mně před vámi, vám muselo pořádně hnout žlučí.”

Alexej se výsměšně uchechtl. „Asi tolik, jako hne žlučí vám, už vám řeknu, že vás jenom využila k vlastním intrikám. Před několika dny se má svěřenka stala snoubenkou knížete Vladimíra Dimitrijeviče. Přísahala, že než by na ten sňatek přistoupila, raději se nechá zneuctít někým podobným, jako jste vy. Tak vidíte, příteli, jak jste byl pošetilý, když jste věřil, že má o vás opravdový zájem. Byla to jenom lest, která jí měla zachránil před manželstvím, jež sej í protiví.”

Tyrone obrátil oči k Synoveji a bolest z její zrady ho zasáhla do srdce hlouběji, než by to dokázal ostrý hrot dýky. Synovej udělala krok kupředu a snažila se říct něco na svou omluvu, ale Tyrone pochopil, že všechno, co Alexej řekl, byla pravda. Zneužila ho! Podvedla! Udělala z něj blázna! A on za to teď zaplatí!

Modré oči zchladly. Přejel pohledem škodolibé tváře mužů, kteří je oba pozorně sledovali. Propadli v hurónský řehot když jim někdo přeložil Alexejova slova do ruštiny. Tyrone se rozhlédl kolem. Poznal i některé z mužů, kteří byli v Ladislavově tlupě při jejich prvním setkání. Bylo mu jasné, že se radují ze šťastné náhody, že ho konečně dopadli.

„Tak teď mě máte v hrsti,” podíval se na Alexeje. „Co m mnou uděláte?”

„No, mám pro vás připravený zvláštní trest, plukovníku. Jsem si jist, že na něj do smrti nezapomenete. Bude vám alespoň připomínat, jak nerozumné bylo poskvrnit ruskou šlechtičnu Po dnešní noci, příteli, už nikdy nebudete schopen se milovat se ženou. Nejdřív vás pořádně zmrskáme a potom vás vykleštíme. A ta děvenka se na to bude dívat.”

Tyrone zaťal zuby a vymrštil se dopředu v marném pokusu uvolnit pouta a sevřít Alexeje. Jeden z Ladislavových mužů varovně vykřikl, ale bylo to zbytečné. Pouta držela pevně a odolala Tyronově síle. Alexej přesto rychle couvl dozadu do bezpečné vzdálenosti a měřil si plukovníka pohledem, v němž byl patrný strach. Když se vzpamatoval, kývl na vysokého svalnatého chlapíka, který byl do pasu svlečený, takže byla vidět jeho široká zarostlá hruď. Říkali mu Goliáš. Tehdy sestřelil plukovníkovi přilbici z hlavy a nyní se zdálo, jako by ho nesmírně těšilo, že ho opět vidí a může ho osobně potrestat.

Goliáš zvedl kožený bič spletený z mnoha pramínků a stoupl si za Tyrona. „Připrav se, Angličane!” zaburácel hlubokým hlasem. „Zbraň, kterou třímám v ruce, je pěkně štiplavá a já vím, že než s tebou budu hotov, budeš si přát, aby ses nikdy nenarodil.”

Alexej se usmál v napjatém očekávání. Rozkročil se, založil si ruce na prsou jako sultán a čekal na první ránu. Obr se napřáhl a jednou šlehl do vzduchu.

„NÉÉÉééé! Ach, prosím! To nesmíte!” Synoveja se vrhla Alexejovi k nohám a hlasitě vzlykla: „Vyhrál jste, Alexeji! Vzdám se vám! Prosím vás! Nedělejte to! Budu vaše! Jenom mu neubližujte!”

„A to si myslíte, že budu dojídat zbytky?” ušklíbl se na ni Alexej. „Byla jste jenom jedním z mnoha plukovníkových pomíjivých vrtochů, má drahá! To jste nevěděla? Když voják právě nepronásleduje nepřítele, vesele si užívá s každou ženskou, kterou potká. Nedá se vůbec spočítat, kolik žen už měl váš vzácný plukovník v posteli před vámi! A vy jste tam musela vlézt taky! Já už vás ale nechci! Potom, co se stalo, můžete potěšit jedině tak Ladislava. To bude dostatečný trest za to, že jste nedala na moje varování.” Zvedl hlavu a podíval se na vůdce zlodějské bandy. „Co tomu říkáte, Ladislave? Bude pro Vás dostatečnou odměnou?”

Synoveja se zděšeně ohlédla na muže s vlasy jako len, jehož ledově modré oči se najednou rozzářily a ústa se rozesmála.

„Ach, slovutný kníže,” uchechtl se, „mně bude jako odměna naprosto stačit. Ale mým mužům musíte zaplatit zlatem, jak jste předem slíbil.”

Synoveja se otočila zpátky k Alexejovi a upřeně se na něj zahleděla. „Něčeho takového se neodvážíte! Car…”

Alexej ji stroze přerušil: „V době nepřítomnosti mé ženy byla za vás zodpovědná hraběnka Andrejevna. Když vám dovolila potloukat se tu s Angličanem a vás ani jeho už nikdo víc neuvidí.. , potom padne vina za vaše zmizení na hlavu Nataši. To bude všechno, co se car o té záležitosti dozví.”

Alexej se k ní otočil zády a kývl na polonahého divocha. Ten se rozmáchl bičem a vzápětí dopadla rána. Tyronova tvář se zkřivila bolestí a Synoveji se z hrdla vydral vzlyk. Vrhla se mezi ně, svými útlými pažemi

objala Tyrona v pase a vytvořila svým tělem ochranný štít. Potom se vzdorně zadívala na muže stojící kolem. Její úsilí ale zmařil právě ten, koho chtěla ochránit.

Tyrone byl bez sebe vzteky. Viděl pošklebující se tváře svých nepřátel a nechtěl, aby ho nazývali hlupákem, který se stal hračkou v hraběnčiných rukách. Palčivá bolest na zádech byla mnohem snesitelnější než rány, které mu zasáhly srdci a mozek. Zaťal zuby a prudkým pohybem těla ji odstrčil stranou „Vy malá pletichářská děvko! Jděte ode mě! I kdyby mě tihle zavšivení darebáci nechali naživu, nic od vás nechci! A už vůbec ne vaši lítost a ochranu! Pokud jde o mě, ať si vás Ladislav klidně nechá! Já mu k tomu dám své upřímné požehnání!”

Při pohledu na krásnou a zoufale nešťastnou hraběnku se Alexej pobaveně uchechtl. „Tak se mi zdá, že už o vás nestojí ani jeden z nás, Synovejo. To pro vás musí být něco zcela nečekaného, když vás odmítnou dokonce dva muži najednou.” Sáhl po vidlích, namířil je proti ní a donutil ji, aby ustoupila od plukovníka, protože se bál jít k němu blíž. „Teď ustupte a nechte ho, aby si odpykal trest. Vezměte si z něj příklad a zatněte zuby, že jste byla odmítnuta. A buďte ráda, že vás chce alespoň Ladislav.”

Pánovitým pokynutím hlavy Alexej přikázal Goliášovi, aby pokračoval, a rychle se postavil do bezpečné vzdálenosti. Synoveja, která pro slzy neviděla, se skrčila v tmavém koutu, kde ji pokaždé, když dopadla nová rána, otřásla hrůzou. Neslyšela, že by z Tyronových rtů vyšel nějaký zvuk, třeba prosba o milost nebo o odpuštění. Bezmocně tam visel a nechal se bičovat, ale každá rána, která dopadla na jeho rozložitá záda, jako by stejně surově dopadala i na ni.

Synoveja si zakryla hlavu rukama a třásla se po celém těle. Ztratila už přehled o počtu ran, které dopadly na Tyronova záda a s mučivou bolestí si uvědomovala zlověstné svištění biče Měla pocit, že už to déle nevydrží -její nitro se svíralo pod tíhou krutého strašlivého trestu, který přivodila.

Přestože Tyrone visel bezvládně v poutech a neměl sílu ani zvednout hlavu, jeho srdnatost to nezlomilo. Působil tak nezdolně a neústupně, až to vyvolalo u okolostojících mužů obdiv. Ladislav a jeho kumpáni byli bandou vyvrhelů, kteří léta žili a bojovali na pokraji života a smrti. Plukovník jim uštědřil porážku. Někteří jeho rukou zemřeli, ale bylo to v čestném boji muže proti muži. A domnívali se, že si tenhle statný nepřítel zaslouží, aby se s ním jednalo stejně. Bičování si nechávali jenom pro kňučící zbabělé psy, a jak všichni věděli, plukovník byl vynikající a odvážný válečník. A tak všichni bandité jako jeden muž začali nespokojeně reptat a jejich znepokojení ještě vzrostlo, když Alexej trval na sto a více ranách. Tyronova záda křižovalo přibližně padesát rudých čar, když bičování náhle ustalo. Stalo se tak ale jedině proto, že Goliáš odmítl dát další ránu a odložil bič.

„Zbláznil ses?” vztekle vyštěkl Alexej. Považoval se za svrchovaného pána a podobné projevy neposlušnosti a neúcty nemínil trpět. Trval na tom, aby trest byl vykonán až do konce. „Tady dávám příkazy já! A vy je musíte plnit. nebo přísahám, že vám nic nezaplatím!”

„My jsme svou práci odvedli!” zařval Ladislav a dlouhými kroky k němu zamířil. „Vy nám zaplatíte, nebo zemřete!”

Petrov se ušklíbl, vytáhl meč a prstem začal přejíždět po lesknoucím se ostří.

„Stáhnem z vás kůži. Přesně jako jste to zamýšlel s Angličanem. To bude naše odměna.”

„Zaplatím vám, až ho vykleštíte, ani o minutu dřív!” trval na svém Alexej, který byl příliš rozzuřený jejich neposlušností, než aby bral jejich hrozby vážně.

„To si udělejte sám!” sykl Ladislav opovržlivě. „Nebudeme ho prznit jen pro vaše potěšení! Pokud jde o nás, svůj trest si odpykal. My bojujeme s mužem, jednáme s ním čestně jako s válečníkem. Jestli po nás chcete, abychom se s ním bili, zabijeme ho mečem, ale ne po vašem způsobu.” Bandita pohrdavě ukázal bradou na zbičovaná a zkrvavená záda. „Tak jak to chcete vy, trestáme zbabělé baby. Chtěl jste, abychom plukovníka lapili i zajali přesilou dvaceti mužů. Já vám ale řeknu jedno, bojare, on je opravdový muž, kterým vy se nikdy nemůžete stát!”

Ten večer to bylo podruhé, kdy Alexej slyšel stejnou urážku a ještě víc ho to rozzuřilo. Všechny proklel, že mu odmítají pomoct, popadl ostrý nůž a vrhl se k Tyranovi, aby mu stáhl spodky. Tyrone sebou začal mrskat, aby se ubránil proti zmrzačení, ale ve zbídačelém stavu, v jakém se nacházel, se jeho úsilí minulo účinkem. Synoveja se vrhla na Alexeje. Byla rozhodnutá zabránit mu v uskutečnění takového zla, i když riskovala, že se čepel nože obrátí proti ní a ona obětuje svůj vlastní život. Divoce mu zaťala své dlouhé nehty do obličeje a začala ho drápat po rukou ve snaze odtáhnout ho stranou. Když se mu podařilo ji odstrčit, zaťala mu zuby do ruky, v níž držel nůž. Alexej vykřikl bolesti, nevšímala si toho a kousala dál, až mu z ruky vytryskla krev a uvolnil sevření, takže mu nakonec nůž vypadl. Synoveja po něm skočila, ale oči jejího protivníka plály hněvem. Prudce jí chytil za okraj pláště, zatočil s ní dokola a vší silou ji hodil na sloup. Synoveju nečekaný tvrdý úder málem omráčil a od\ l i vorala stranou.

Alexej se opovržlivě ušklíbl, popadl znovu nůž a zamířil k Tyronovu rozkroku. V tu chvíli se ale stodola

otřásla hlasitým řevem, když se Ladislav vrhl Tyronovi na pomoc a vykopl knížeti z ruky nůž, který odletěl po

dřevěné podlaze o kus dál.

„To stačilo! Tohle vám nedovolím! Vy už jste mohl svou krvelačnost ukojit! Teď dáte pokoj, nebo já udělám kleštěnce z vás.”

Alexej pro vztek neviděl a nehodlal se výzvě podrobit. „Ty špinavý barbare! Jak se opovažuješ mi vyhrožovat! Mnohem silnější muže, než jsi ty, jsem dal rozsekat na kousky, když se odvážili mi odporovat!”

„To jste mě tedy pěkně vyděsil, příteli,” vysmíval se mu Ladislav a pokynem svolal své muže, aby se kolem něj shlukli „Možná byste se měl zamyslet nad tím, jak špatně se chovali. Nemáme v lásce bojary vašeho zrna.”

Vtom se vrata do stodoly prudce rozletěla a Ladislav se svými muži uskočili stranou, když dovnitř vpochodoval major Někrasov s oddílem nejméně dvanácti ozbrojených vojáků. Ladislav okamžitě poznal muže, jenž je vedl, a třpytivé uniformy, které měli vojáci na sobě. Bleskově se rozhodl, že je nejvyšší čas, aby se dal se svými muži na ústup. Jedna věc byla rozdat si to s malým oddílem vojáků uprostřed divokých lesů, ale stál před carovými strážemi na území Moskvy, kde mohlo za rohem čekat několik dalších oddílů, které by je pobily, to bylo něco docela jiného. Neměl ani možnost zmocnit se té ženy - své trofeje, protože věděl, že by to znamenalo jenom další střetnutí s majorem. Dlouhými kroky běžel k vratům a křičel přitom rozkazy na své muže, aby vzali nohy na ramena a rozutekli se všemi směry, kudy to jen půjde. Venku skočili na koně, a když byli v sedle, neohlíželi se ani napravo, ani nalevo a vyrazili tryskem, aby měli brány města co nejdříve za zády. Alexej nebyl tak bystrý. Udělal krok dopředu, aby protestoval, že carští vojáci vtrhli do jeho soukromí, ale vzápětí užasle zavrávoral, když poznal muže, jenž vešel uličkou mezi vojáky. Bez hlesu padl k nohám svému svrchovanému pánu.

„Vaše Veličenstvo!” Hlas mu přeskočil o oktávu výš. „Co vás přivádí do mého domu v tak pozdní hodinu?”

„Darebnost!” zahřměl car Michail Bjodorovič a oči mu zuřivě těkaly po stodole. Přijal Synovejinu rychlou poklonu a všiml si jejího zbitého obličeje a zuboženého vzezření. Potom přistoupil k plukovníkovi. Tyrone nevěděl nic o světě kolem. Visel bezvládně na lanech, kterými byl připoután k trámu. Vůbec nevnímal cara, jenž sebou viditelně trhl, když viděl zbičované a zkrvavené tělo.

„Ihned plukovníka odřízněte!” pokynul car Michail majoru Někrasovovi. Major okamžitě s několika dalšími muži plukovníka osvobodil z pout. „Odneste ho do mého kočáru. Moji lékaři ho ještě teď v noci ošetří.”

Nikolaj se podíval toužebně na Synoveju, když jeho muži nakládali plukovníka, ale ta mu nevěnovala jediný pohled. Sbírala Tyronovy šaty do náruče a po tvářích jí stékaly slzy. Potom podala balíček oděvů jednomu ze stráží.

„Zacházejte s ním, prosím vás, opatrně,” prosila s pláčem, když ho nesli ke dveřím.

Car zvedl obočí, když si všiml jejích obav, a potom se prudce obrátil k Alexejovi: „Měl jste nějaký důvod, abyste toho muže nechal bičovat?”

„Promiňte, Vaše Veličenstvo,” zamumlal Alexej a zkroušeně se ukláněl. Snažil se mluvit uvážlivě, aby si cara nepopudil proti sobě ještě víc. „Plukovníka Rycrofta přistihli v jeho domě s naší svěřenkou, hraběnkou Zenkovnou. Zneuctil ji. Nemůžeme mu dovolit, aby veřejně urážel ruskou šlechtičnu a nebyl řádně potrestán.” „A kvůli tomu jste se spolčil se zloději?”

„Se zloději, Vaše Veličenstvo? Jak to?” Alexej se tvářil překvapeně. „Cožpak jste nevěděl, s kým máte tu čest?”

Alexej se snažil hrát nevinného. „Viděl jsem ty muže poprvé. Říkali, že se nechávají najmout. Chtěl jsem, aby poučili plukovníka, že je nerozumné urazit ruské děvče.”

Michail se zamračil a otočil se na Synoveju, které se zatím podařilo trochu se upravit a uklidnit. „Máte mi k tomu co říct hraběnko?”

„Vaše Veličenstvo.” Mluvila naléhavě a z uctivé vzdálenosti, jako by se bála, že by mohla okamžik carovy přítomnosti pošpinit svou vinou. „Mohu předstoupit a promluvit na plukovníkovu obranu?”

Michail jí pokynul. „Pojďte blíž, Synovejo. Velmi mě zajímá, co mi k tomu řeknete.”

Synoveja se postavila až před něj a poníženě klekla na koleno. Oči měla stále sklopené z pocitu hanby a z pomyšlení jak hrozný skutek udělala a kam až to dospělo. „Poníženě vás prosím o odpuštění, Vaše Veličenstvo. Jedině já jsem vinna za to, co se tady stalo. Nemohla jsem se smířit s tím, že bych se měla provdat za knížete Vladimíra Dimitrijeviče, a záměrné jsem svedla plukovníka Rycrofta. Považovala jsem za přijatelnější řešení zradit svou čest než uzavřít sňatek, který pro mě dojednali. Potrestejte mě, jak si zasloužím, Vaše Veličenstvo, protože jedině já nesu vinu za utrpení, které musel plukovník Rycroft snášet.”

„Jsem si jistý, že plukovník Rycroft stěží mohl odolat vaši kráse a své velké touze čestně se o vás ucházet, Synovejo.” Michail se podíval na Alexeje, který nepodal k zamýšlenému sňatku žádné vysvětlení. Car byl přitom přesvědčený, že každý u dvora věděl, že vážně zvažuje plukovníkovu žádost, aby se mohl veřejně ucházet o Synovejinu ruku. Buď jeho sestřenice a její manžel tuto možnost vůbec nebrali v úvahu, nebo byli ke kolujícím zprávám naprosto hluší.

Michail shlédl na dívčinu skloněnou hlavu a jemně jí položil ruku na rozcuchané vlasy. „Ještě si o tom promluvím s vámi a plukovníkem, Synovejo. Do dvou dnů se u mě můžete ohlásit, ale teď chci, abyste odjela z tohoto domu někam do bezpečí. Máte kam jít?”

„Hraběnka Nataša Andrejevna je má velmi dobrá přítelkyně Sire. Před domem by měl už čekat můj kočár, který mě odveze zpátky k ní.”

„Dobrá! Jděte tedy! A nezapomeňte, nikomu o tom nesmíte říct ani slovo. Nepřeji si, aby se zvedla vlna zlostných pomluv proti plukovníkovi, ani nechci, aby zlé jazyky pošpinily vaši pověst. Rozuměla jste?” „Jste neskonale velkorysý, Sire.”

Když Synoveja odešla, Michail se zadíval na Alexeje s ledovým úsměvem. „Kde je vlastně má sestřenice? Rád bych si s ní promluvil.”

„Kněžna Anna tu není, Milosti. Její otec onemocněl a požádal ji, aby za ním na nějaký čas přijela.”

„Takže mám uvěřit, že celá tahle hanebná záležitost je jenom vaším dílem?”

Alexej polkl a snažil se vzít rozum do hrsti. „Jakou záležitost máte na mysli, Vaše Veličenstvo?”

„Cožpak jste nedohodl sňatek mezi hraběnkou Synovejou a knížetem Vladimírem Dimitrijevičem, přestože jste dobře věděl, že mě plukovník požádal, aby se o ni mohl ucházet? Nebo to celé padá na Anninu hlavu?”

Alexej rozhodil rukama v bezmocném gestu. „Jistěže jsme slyšeli o plukovníkových záměrech, ale nenapadlo nás věnovat jim nějakou pozornost. Zdálo se nám moudré zařídit sňatek mezi hraběnkou a knížetem Vladimírem Dimitrijevičem, vzhledem k jeho velkému majetku a skutečnosti, že by se Synovejou zacházel laskavě. Anna si to tak alespoň myslela.”

„Chápu.” Michail zamyšleně našpulil rty, když přemýšlel nad Alexejovou odpovědí. „A cožpak Anna neslyšela nic o mé náklonnosti k plukovníkovi?”

„Náklonnosti, Vaše Veličenstvo?” Temné obočí se stáhlo, jak Alexej předstíral, že je zmaten. „Dopustili jsme se snad nějaké chyby a urazili jsme vás, Sire?”

„Dá se to tak říct,” odpověděl car úsečně a rozzlobeně se zamračil. Cítil, že se ho kníže snaží přesvědčit o své naprosté nevině, ale bylo mu jasné, že tomu tak není. „Možná jsem udělal chybu, že jsem poslal hraběnku Synoveju k vám a svěřil vám ji do opatrovnictví. Měl jsem lépe zvážit skutečnost, že to děvče bylo vychováno jinak než většina ruských šlechtičen. Je pochopitelné, že se vám vzepřela, když jste ji nutili do nerovného sňatku. Na tom ale teď už nezáleží. Knížeti Vladimírovi Dimitrijeviči ohleduplně sdělíte, že hraběnka Synoveja si ho nemůže vzít za manžela, protože jsem rozhodl jinak. Varuji vás! Jestli Vladimírovi prozradíte jediné slůvko z toho, co se tady stalo osobně dohlédnu, aby vám vyřízli jazyk z úst. Máte nějaké otázky?”

„Žádné, Vaše Veličenstvo. Budu o té záležitosti mlčet jako hrob.” Alexej, jemuž nesmírně záleželo na tom, aby cara uchlácholil, se několikrát hluboce uklonil na znamení úcty a obdivu. „Dobrá! Takže si rozumíme.”

„Naprosto, Vaše Veličenstvo.”

„Přeji vám tedy dobrou noc, kníže Taraslove. Doufám, že už se nikdy nezachováte tak pošetile, abyste se mstil někomu, kdo se těší mé přízni, ani nebudete verbovat zloděje, aby prováděli podobná darebáctví. Budu muset ještě jednou zvážit, kolik pravdy je na vašem tvrzení, ale pokud se přesvědčím, že vše se odehrálo jinak, postarám se, aby bylo spravedlnosti učiněno za dost. A pro vaše dobro doufám, že jste se nespolčoval se zloději záměrně a vědomě.”

Synoveja dorazila do carského paláce na audienci u Jeho Veličenstva Michaila Fjodoroviče Romanova včas. Uplynulo přesně čtyřicet hodin od chvíle, kdy jí car nařídil, aby za ním přijela. Když čekala v předpokojích před jeho soukromými komnatami, její obavy se sice nezmenšily, ale vypadala klidná a moc jí to slušelo v lehce nafialovělém sarafánu. Za chvíli se objevili major Někrasov s plukovníkem Rycroftem. Seděla na místě, kde ji nemohl přehlédnout, ale Tyrone ji s pevně stisknutými čelistmi a přísným výrazem v obličeji odmítl brát na vědomí, když ho major vedl kolem ní k carovi, jenž ho očekával.

Když Synoveja znovu osaměla, s bolestí si připomněla jeho pohrdavou reakci p tom, co na jeho záda dopadla první rána bičem. Když ji od sebe nenávistně odstrčil se slovy, že si ji Ladislav může nechat, potvrdila se Natašina varovná slova, že ji bude nenávidět. Když o tom její přítelkyně mluvila, nijak zvlášť ji nezajímaly Tyronovy city k ní. Teď, když ji Tyrone odmítl, její srdce umíralo lítostí, před níž nebylo úniku. Trápila se a hlavou se jí honilo nespočetné množství omluv, jimiž ho chtěla přesvědčit, i když věděla, že by to stejně k ničemu nevedlo. Bylo jasné, že plukovník Rycroft nechce vzít na vědomí ani její existenci, ani nevyslyší její prosby. Naděje, že se jí podaří si ho nějak usmířit, byly velmi mizivé. Jeho námitky, které právě vznášel za zavřenými dveřmi proti carově návrhu, by ji ani nepřekvapily.

„Prosím vás o odpuštění, Sire,” snažil se Tyrone ze všech sil udržet svůj kypící temperament na uzdě, ale i pouhé pomyšlení na carův návrh bylo nesnesitelné. „Se vší úctou to musím odmítnout. Když vím, jak mě hraběnka Zenkovna zneužila ke svým záměrům, nemůžu ji už pojmout za manželku. Jako voják ve vašich službách za vás rád položím život, protože to bude čestně prolitá krev v boji, ale téhle vaší žádosti nemůžu bohužel vyhovět.”

„Obávám se, že jste si má slova špatně vysvětlil, plukovníku Rycrofte,” usmál se car vlídně. „Já vás nežádám, abyste mi vyhověl. Dokud jste v naší zemi, budete poslouchat každý můj příkaz a mým přáním je, abyste si vzal hraběnku Zenkovnu co nejrychleji za manželku. Slíbil jsem jejímu otci, než zemřel, že se postarám o blaho jeho dcery. A svůj slib bych nedodržel, kdybych vám dovolil, abyste se zbavil osobní zodpovědnosti a unikl trestu.”

„Zbičovaná záda nejsou dostatečným trestem za můj prohřešek?” namítl Tyrone nechápavě.

„To bičování bylo skutečně politováníhodné, ale těžko to napraví škodu. Hraběnka Zenkovna přiznala svou vinu, že se vás rozhodla záměrně uvést v pokušení a vybrala si vás jako svého nejoblíbenějšího nápadníka.” Krátce vzhlédl, když plukovník slyšitelně zaprotestoval, a pak pokračoval: „Vy jste ale ten čin dovedl do konce a jste jediný, kdo může dát všechno do pořádku. Nejste koneckonců žádný mladý hejsek, který si může dovolit hrát nečistou nezodpovědnou hru. Jste dost starý na to, abyste nesl následky svého chování, a myslím, že jste v těchto, ohledech mnohem zkušenější než to děvče, nebo se snad mýlím? Myslím, že měla dobrý důvod vám věřit, že o ni stojíte, protože jinak by ji nikdy nenapadlo soustředit se ve svém plánu na vaši osobu.”

„Vaše Veličenstvo, mohl byste laskavě brát v úvahu i roli, jakou jsem musel sehrát v celé té záležitosti?”

Michail začínal ztrácet nad jeho neústupností trpělivost. „Nebyla snad panna, když jste si ji bral do postele?”

Tyrone zaťal zuby, jak se snažil opanovat, aby nevybuchl hněvem. „Ano, byla panna, ale.”

„Potom už nemusíte říkat vůbec nic! Nestrpím, aby jiný muži napravoval vaše chyby jenom proto, že vás přelstila mladá žabka. Na bojišti byste taky řval, že jste byl oklamán, kdybyste padl do pasti generálovi, kterému by ještě teklo mléko po bradě?”

„Samozřejmě že ne, ale.”

Michail udeřil dlaní do opěradla křesla. „Buď se oženíte s hraběnkou Zenkovnou, nebo přísahám, že se postarám, abyste byl zbaven všech poct a okamžitě byl propuštěn z mých služeb.”

Tváří v tvář takové hrozbě nezbývalo Tyronovi nic jiného, než podvolit se carově rozkazu. Srazil paly a břitce panovníkovi zasalutoval na znamení, že přijímá jeho rozkaz. „Jak poroučíte, Vaše Veličenstvo.”

Michail zatáhl za hedvábnou šňůrku zvonku a vzápětí vstoupil do dveří major Někrasov. „Můžete přivést hraběnku Zenkovnu.”

Tyrone se odvážil zastavit majorovy kroky, aby mohl vznést k carovi prosbu. „Prosím vás ještě o malou chvilku strpení, Vaše Veličenstvo.”

„Ano? O co jde?” Michail s nedůvěrou čekal, co od něj bude plukovník ještě chtít.

„Podřídím se vašemu rozkazu po dobu, co budu tady. Ale Jakmile odjedu, nebudu už podléhat vaší autoritě.” Tyrone se odmlčel, když car váhavě přikývl hlavou, a potom uctivým tónem pokračoval: „Jestli se v té době přesvědčíte, že jsem dobře plnil váš rozkaz a nežil s hraběnkou jako muž a žena, čehož důkazem bude to, že mi za celé následující tři roky ve vašich službách nebude schopna dát dědice, prohlásíte náš sňatek neplatným, než se vrátím do Anglie?”

Major Někrasov rozrušeně sledoval oba muže. Představa Synoveje provdané za plukovníka mu vyrazila dech. Nechápal o co ten muž vlastně žádá, protože on by s radostí položil život za to, kdyby mohl dostat hraběnku za manželku.

Michaila plukovníkova žádost očividně zaskočila, ale nenapadal ho žádný důvod, proč by ji měl zamítnout. Věděl, že když sňatek nezruší tady, na území Ruska, plukovník se toho možná bude dožadovat v Anglii a Michail nehodlal vystavit Synoveju lakovému ponížení.

„Jestliže všechno bude tak, jak říkáte, plukovníku, a vy si i před odjezdem budete přát zrušení sňatku, pak vaší žádosti vyhovím. Musím vám ale připomenout, že máte před sebou ještě tři roky služby.” „Tři roky, tři měsíce a dva dny, Sire.”

„To je dlouhá doba na to, abyste vydržel ubránit se půvabům tak okouzlující ženy. Umíte si vůbec představit, že se vám to podaří?”

Tyrone se nad tou otázkou zamyslel. Ani on sám nebyl zcela přesvědčen, že dokáže přehlížet Synoveju jako svou manželku a že bude schopen potlačit své touhy. Chtěl si ale ponechat zadní vrátka k úniku, aby se mohl z manželství vysvobodit, kdyby přišel na to, že s ní nemůže žít. V tu chvíli by šel svou vlastní cestou, protože ho oklamala. Přesto stále existovala možnost, že v budoucnu bude myšlence společného života s ní víc nakloněn. Nečekal, že se tak stane během několika příštích dní, obzvláště když jím tak strašně lomcoval vztek, ale kdo mohl tušit, co bude? Car správně podotkl, že Synoveja je okouzlující a krásná žena. Protože si Tyrone pošetile přál, aby jí mohl ještě věřit, nemohl zaručit, že nikdy nepodlehne jejím vábivým půvabům. Může se ale stát, že rána v jeho srdci, kterou mu zasadila, se nikdy úplně nezahojí. „Jestli se mi to podaří nebo ne, to se uvidí před mým odjezdem, Vaše Veličenstvo. Potom rozhodnete o dalším osudu našeho manželství.”

„Budu doufat, že do té doby se vaše srdce natolik obměkčí, že hraběnce odpustíte, plukovníku,” povzdychl si Michail. „Nevšímat si tak krásné ženy. Sám jsem kdysi uvažoval o tom, že bych si ji vybral za nevěstu, ale myslím, že by nebyla šťastná v odříkání a přísné dvorské etiketě, jimž se carevna musí podrobit. Velice by mě proto mrzelo, kdybych viděl, že se trápí kvůli vašemu odmítnutí.”

„Můžete jí té bolesti ušetřit a dovolit nám, abychom šli každý svou cestou,” navrhl Tyrone a kradmo pohlédl na cara.

„Nikdy!” Michail se vymrštil z křesla, bez sebe vztekem „Nesnažte se z toho sňatku vyvléknout! Já se postarám, abyste se vzali ještě do konce týdne!”

Tyrone byl natolik moudrý, že poznal, kdy je poražen a musí projevit poslušnost. Přitiskl si ruku na hruď a škrobeně se před ruským carem uklonil, i když měl co dělat, aby se ovládal „Když to považujete za nutné.”

Michail pokývl majoru Někrasovovi, který se okamžitě otočil, aby splnil rozkaz. Když vešel do předpokoje, nasadil mdlý úsměv a přistoupil k ženě, kterou on i jeho nadřízený tak milovali a zbožňovali.

„Car Michail si vás přeje vidět, Synovejo.”

Váhavě se usmála a postavila. „Mám pocit, že jsem slyšela křik. Je car moc rozzlobený?” „Kvůli vám určitě ne, nejdražší Synovejo,” ujistil ji Nikolaj. „Řekl, proč chce, abych ho navštívila?” zeptala se nejisté.

„Nebylo mi dovoleno zůstat v místnosti, když mluvil s plukovníkem Rycroftem. Budete se ho muset zeptat sama.”

„Nikdy by mě ani nenapadlo, že svým chováním rozzlobím tolik lidí.” Její slova se vytratila do neurčita, když si uvědomila, že ji Nikolaj zmateně pozoruje. „A co jste udělala, Synovejo?”

Sklopila rychle oči, aby se vyhnula jeho zkoumavému pohledu. „Nic, na co bych mohla být hrdá, Nikolaji. Raději bych o tom nemluvila.” Potom si náhle vzpomněla, že mu ani nepoděkovala, že přispěchal zachránit plukovníka. Zvedla hlavu a položila mu třesoucí se ruku na paži. „Jsem vám neskonale vděčná, že jste nám pomohl, Nikolaji. Ve snu by mě nenapadlo, že s sebou přivedete samotného cara Michaila Fjodoroviče. Jak se vám to podařilo?”

„Neudělal jsem nic víc, než že jsem mu řekl, že plukovník Rycroft je v nebezpečí. Jeho Veličenstvo nebylo k udržení. Jako by si ten Angličan svými zásluhami sám získal carovu přízeň a úctu, Synovejo. Bude to zřejmě tak, protože jedině to přimělo Sira běžet tryskem cizinci na pomoc, a nepochybně mu tím zachránil život.” Nikolaj pohlédl ke dveřím císařských komnat. „Musím vás teď uvést dovnitř, Synovejo. Car Michail vás očekává.”

Synoveja se nadechla ve snaze uklidnit rozbouřené myšlenky a přijala nabídnuté rámě. Když vstoupili, přehlédla obrovský salon a její oči okamžitě spočinuly na Tyronovi, jenž stál vzpřímeně po carově levici. Ani se na ni nepodíval a stál jako sloup, když jí Michail pokynul, aby přistoupila blíž. Poslechla, udělala pukrle a rozechvělá tiše čekala, až major Někrasov opustí místnost.

„Dnes odpoledne jsem udělal několik rozhodnutí týkajících se vaší budoucnosti, Synovejo,” oznámil jí Michail. „Doufám, že vám nebudou připadat příliš tíživá.”

„Vaše přání je mi rozkazem, Sire,” odpověděla tiše. Neměla ain ponětí, co ji čeká, ale byla ochotná přijmout cokoli bez jediného slůvka odporu.

„Rozhodl jsem, že vy a plukovník se vezmete.”

Synoveja užaslá nad jeho slovy otočila hlavu a podívala se na Tyrona. Přestože nadále odmítal opětovat její pohled, svaly v je ho opálené tváři se napjaly, jak se snažil ovládnout své rozhořčení.

„Do konce týdne,” pokračoval Michail a nedal jí ani čas, aby se nadechla. „Pozítří budete oddáni v mé přítomnosti. Pak budete mít dost času, abyste si některé věci mezi sebou ujasnili. Je nemyslitelné, aby ruská šlechtična žila v části města, kde jsou ubytováni vojáci. Proto můžete, Synovejo, požádat hraběnku Natašu Andrejevnu, aby vás u sebe ubytovala jako projev její laskavosti vůči mé osobě. Vím, že to udělá, takže si myslím, že tato záležitost je vyřešena. Jakmile bude po obřadu, můžete si uspořádat hostinu, jak uznáte za

vhodné. Jsem si jist, že kněžna Nataša se velice ráda zhostí všech příprav. I když plukovníkova záda jsou ještě poněkud citlivá, naléhavě vás oba žádám, aby svatba proběhla ve vší důstojnosti. Nestává se často, aby car celé Rusi osobně uzavíral sňatek mezi dvěma svými oblíbenci. Mou účast můžete pokládat za poctu, kterou vám oběma prokazuji. Chtěli byste si ještě o něčem promluvit?” Když oba zavrtěli hlavou, usmál se. „Můžete tedy jít.”

Oba mu vzdali hold, Synoveja pukrletem a Tyrone hlubokou úklonou. Když se narovnal, otočil se na podpatku a chystal opustit místnost, ale Michail ho rychle zarazil. „Plukovníku Rycrofte, doufám, že si uvědomujete, jaké štěstí vás potkalo, když jste získal tak překrásnou nevěstu. Zaslouží si, abyste s ní podle toho jednal. Ve vaší zemi není zvykem, aby muž nabídl své vyvolené zdvořile rámě a dal jí najevo, jak ji zbožňuje, obzvláště když ho sleduje obecenstvo? Jestliže se to ve vaší zemi nedělá, potom vás upozorňuji, že u nás okolnosti takový přístup vyžadují. Vyjádřil jsem se jasně, plukovníku?”

„Naprosto, Vaše Veličenstvo,” odpověděl Tyrone odměřeně. Postavil se vedle Synoveje a škrobeně ji nabídl rámě, oči upřené ke dveřím. Moc dobře cítila, jak to v něm vře vztekem, protože se musí chovat podle etikety. Neušlo jí však, jak ji předtím přejel pohledem od hlavy až k patě. Ona si uchovala jeho obraz v paměti a nemusela mu pohled oplácet, aby viděla, jak hrdým dojmem působí přes svá zranění a jak přitažlivě vypadá. Nebylo pro ni snadné zklidnit tlukot srdce. Třásla se jí ruka, když ji zlehka položila na jeho paži, a pak užasla, jak hluboce na ni zapůsobila jeho tělesná blízkost. Ještě nedávno byla lhostejná, teď - ke svému vlastnímu překvapení - to v ní bouřilo dosud nepoznanými tajemnými pocity, jimž teprve začínala rozuměl. Rozhodně se s ní stala změna. Jak se mohla ta vznešená Synoveja v tak krátké době bláznivě zamilovat do muže?

„Váš kočár čeká venku?” zeptal se Tyrone, když vstoupili do předpokoje.

„Ano,” odpověděla plaše, dobře si vědoma, jak je mu proti mysli trávit s ní i těch několik kratičkých okamžiků. „Nemusíte mě doprovázet až ven, jestliže vás to příliš obtěžuje.”

„Jeho Veličenstvo mi nařídilo, abych vám prokazoval čest,” odpověděl ostře, „alespoň před obecenstvem. Musím se tedy snažit jeho rozkazu podřídit, alespoň než budeme sami.”

Kolem dveří prošel polní maršál. Tyrone zastavil, aby se s ním pozdravil. Když přešel, Synoveja se podívala na svého budoucího manžela. Všimla si napětí v jeho popelavých tvářích, jako by mu okamžik, kdy byl spatřen, jak ji vede, byl nanejvýš nepříjemný. Potom se narovnal a znovu se ovládl. Rozvážným krokem pokračoval v chůzi, až vyšli před palác, kde jí pomohl do kočáru. Potom za ní zavřel dvířka, zasalutoval Stěnkovi a o krok ustoupil. Když se dal kočár do pohybu, Synoveja se opřela o sedadlo, kousla se do rozechvělých rtů a pevně zavřela oči, aby zadržela příval slz, které prýštily ze samotného nitra její duše a hromadily se jí pod víčky. Přes veškerou snahu je potlačit, začaly nezadržitelně stékat zpod hustých tmavých řas a po tvářích. Měla, co chtěla, ale byla šťastná? Vůbec ji netěšilo pomyšlení, že muž, který se záhy stane jejím manželem, k ní cítí lakový odpor.

Když zakrátko kočár předjel před dům, Nataša Andrejevna stála ve dveřích, kde s úzkostí očekávala hraběnčin návrat. Synoveja vystoupila a zalykajíc se pláčem proběhla s letmou omluvou kolem ní. Zamířila do svých pokojů, kde čekala Ali se spoustou otázek na rtech.

„Ach, moje ovečko! Jehňátko moje! Co vám tak zlomilo srdce?”

Synoveja zamumlala něco na omluvu, aby ji služebná nechala na pokoji a padla obličejem na postel. Vzlykala tak dlouho, až ji síly opustily a měla pocit, že už v ní nezbyl ani kousíček naděje.

Krásná jemná víčka natekla od pláče a oči pálily. Snažila se usnout, aby mohla na všechno alespoň na chvíli zapomenout, ale úleva nepřicházela. Mlčky hleděla do prázdna a malinko uvědomovala, jak jasně zbarvené listí padá ze stromu za oknem. O něco později se ozvalo lehounké zaklepání na dveře. Synoveja mlčky vstala a vpustila Natašu dovnitř.

„Nevydržím čekat už ani minutu,” omluvila se a soucitně se zadívala do zarudlých nateklých očí. „Drahé dítě, jaké zlo tě potkalo, že tě dovedlo až k takovému konci? Zakázali ti přístup ke dvoru?” Němou odpovědí jí bylo slabé zavrtění překrásní tmavovlasé hlavy. „Car tě zavrhl?” Zamítavě mávla svou útlou rukou. „Tak musíš do kláštera?”

„Nic tak obyčejného,” zašeptala Synoveja zničeně. Nataša se přestala ovládat, chytila ji za ramena a zatřásla s ní. „Proboha, dítě! Jaký trest ti Jeho Výsost udělila?”

Synoveja potlačila vzlyk a mohutný příval slz a konečně se přinutila k odpovědi. „Jeho Veličenstvo car Michail nařídil, že do konce týdne si mě musí plukovník Rycroft vzít za manželku.”

„Cože?” Nataša téměř zavýskla. „Ach bože, svatá Matko! Jak je možné, že je tak moudrý?”

Synoveja se na přítelkyni zamračila. „Ty tomu nerozumíš, Natašo. Plukovník Rycroft mě nenávidí, přesně jak jsi předpověděla. Nechce mít se mnou nic společného a představa, že si mě musí vzít za manželku, se mu z duše protiví.”

„Drahé dítě, odhoď svůj žal a trápení,” utěšovala ji starší přítelkyně. „Cožpak to nechápeš? Plukovníkův hněv časem vyprchá. Muž nemůže nebrat na vědomí ženu, která je jeho manželkou.” „On mě nenávidí! Hnusím se mu! Nechtěl mě ani doprovodu z paláce ke kočáru!” „To nevadí, to se změní,” ujišťovala ji Nataša. „A jak to bude probíhat?” „Jeho Veličenstvo tě žádá, jestli bys nás dva nevzala pod svou střechu.”

Nataša vyjekla radostí a zamyšleně si podepřela prstem bradu „Nikdy jsem si nemyslela, že car Michail je natolik bystrý a všímavý, aby mohl řídit zemi sám. Tímto krokem ale dokázal, že je schopen nejen moudře vládnout, ale řešit i problémy svých poddaných.” Usmála se do Synovejiných uslzených očí a snažila se ji povzbudit. „Nějakou chvíli váš vzájemný hněv a odpor bude trestat vás oba, jak si zasloužíte, ale až hněv pomine…”

Bezstarostně pokrčila rameny. „Jenom Bůh ví, jak to všechno dopadne. Můžeme pouze čekat a doufat v to nejlepší.”

Nataša přešla ke dveřím a otevřela je. Usmála se na Ali, jež stála hned za nimi a úzkostlivě se třásla. Oči měla smutné a hluboké vrásky svědčily o tom, jak moc se trápí. Nataša vzala její hubené ruce do svých a vtáhla ji dovnitř.

„Tohle bys nikdy neuhádla, Ali,” řekla s veselým úsměvem. „Car Michail Fjodorovič nařídil, aby si plukovník Rycroft vzal tvou paní za manželku.”

Chomáčkovité obočí se zvedlo překvapením. „Neříkejte!”

„Ale ano,” ujistila ji Nataša. „Svatba musí být do konce týdne, což znamená, že to bude pozítří.”

„Tak brzy?” vyjekla Ali. „Víte to jistě?”

„Řekla to sama tvá paní.”

„A proč je tak nešťastná?” zeptala se Ali opatrně. Byla dočista zmatená, protože nebyla schopná pochopit, jak může žena plakat při pomyšlení, že se vdá za tak výjimečného muže.

„To je záhada, ale myslím, že její žal se brzy změní v radost, nemám pravdu, Ali?” Krátce se odmlčela, a když Ali souhlasně přikývla, pokračovala: „Uvidíš, Ali! Bude to jenom otázka času. Musíme jim připravit hostinu! Oslavu, která bude celou tu událost korunovat. Musíme říct plukovníkovi, aby pozval své přátele, a my si pozveme zase naše hosty.” Nataša se dala do radostného smíchu. „Skoro mám chuť pozvat Alexeje, jenom proto potěšení, abychom viděli, jak trpí. Obávám se ale, že jeho přítomnost by plukovníka jenom vydráždila, a o to nestojíme. Kněžna Anna bude v šoku, až se vrátí a zjistí, že ti dva už jsou svoji. Když jsem s ní naposledy mluvila, byla úplně bez sebe, že plukovník si dovolil požádat cara o Synovejinu ruku.” Nataša se naklonila k irské služebné a přidala své další domněnky. „Abych řekla pravdu, Ali, mám dojem, že kněžna Anna jenom strašně žárlila, že plukovník zahrnuje tvou paní takovou pozorností. Naše světlovlasá kněžna už není koneckonců nejmladší a není tak krásná, jako bývala kdysi. Místo toho, aby se snažila o uměřenost vlastní jejímu věku, sní o zašlém mládí.” Nataša zaklonila hlavu dozadu a pobaveně se zasmála. „Myslím, že ji zpráva o Synovejině sňatku úplně zničí. A to si plně zaslouží, když odmítla dovolit plukovníkovi, aby se o tvou paní ucházel. Kdyby nebylo té čarodějnice, mohli být svoji už dávno!”

„Jděte pryč, vy dvě!” zaúpěla Synoveja zničeně. „Všechno jenom zlehčujete a vůbec se přitom neohlížíte na mě. Pro mě to znamená strašné utrpení a bojím se, že z toho nebudu celej rok spát!”

„Tak my tě tedy necháme truchlit o samotě,” odpověděla Nataša vesele. „A Ali a já teď půjdeme plánovat přípravy na hostinu

Zamířila ke dveřím, kde se zastavila a ohlédla se na mladou ženu. „A kde se bude konat obřad? Pomyslelas na to vůbec?”

„Car Michail to rozhodl za nás. Bude se konat v jeho přítomnosti v paláci.”

„Tak to ti musíme sehnat nějaké hodně přepychové šaty. Musíš vypadat co nejlépe, kvůli carovi i kvůli plukovníkovi.’

„Myslím, že ani jednomu z nich nebude záležet na tom, jak vypadám,” odpověděla Synoveja truchlivě.

„Jestli máš udělat na plukovníka dojem a trochu ho rozhodit, musíš vypadat velkolepě.” Ali přispěchala s návrhem. „Má pani měla připravený sarafán na svatbu s knížetem Dimitrijevičem. Je nádherný a nic hezčího byste za tak krátkou dobu nesehnali. Myslím, že svůj účel splní. Je růžový a skoro stejně hezký jako ona sama.”

„Bude to nádherná svatba,” prohlásila Nataša, „a nevěsta bude naprosto úžasná.’

„Naprosto úžasná!” pomyslel si major Někrasov o dva dny později, když hraběnka Zenkovna vkročila do paláce. Na sobě měla světle růžový sarafán, jehož široké rukávy a kratší sukně byly zdobeny zlatou výšivkou a spoustou velkých narůžovělých perel. Další perly různých velikostí byly našity na vlečce a zdobily i čelenku v jejích tmavých vlasech. Působila vznosným dojmem, a přesto její krása byla křehká.

Když Synoveja vešla, Tyrone si povídal s Grigorijem a stál zády ke dveřím. Ve chvíli, kdy Nataša, která stála po jejím boku zamířila spěšným krokem přes místnost, aby si promluvila s Nikolajem, plukovník pootočil hlavu a pokradmu si svou nevěstu prohlížel. Jenom Grigorij s Nikolajem si všimli jeho zkoumavého pohledu a oběma bylo jasné, že jeho nepřátelský postoj vůči nevěstě a zlostná nálada nebudou mít dlouhého trvání.

Synoveja si upravila šaty a rozhlédla se kolem sebe. Její zrak se zastavil na plukovníkovi, který ji pozoroval a modré oči mu pomalu klouzaly po její postavě. Když se střetly s jejím pohledem, krátce kývl hlavou a rychle se odvrátil, jako by chtěl svůj zkoumavý pohled zapřít. Jeho chladné, odmítavé a nepřátelské chování jí vysálo ze srdce všechno teplo, a když pozorovala ten povýšený krásný profil, ztrácela jakoukoli naději, že by se jeho hněv zmírnil.

Brzy dostali pokyn, aby se dostavili do kaple, kde je čekal car s knězem. Synoveji poskočilo srdce v hrudi, když k ní Tyrone přisloupil a chladně jí nabídl rámě. Zlehka položila třesoucí se ruku na rukáv jeho tmavě modrého kabátce. Trvalo jen okamžik, než se uklidnila a stoupla si vedle něj, zatímco ostatní se řadili za ně.

Synoveja měla pocit, jako by se jí celý obřad ani netýkal. Kráčela vedle Tyrona jako ve snách a jediné, co si uvědomovala, bylo, že občas stál, občas si klekl vedle ní, potom jeho snědá ruka uchopila její útlou ručku, aby jí nasadil snubní prsten. Nakonec se jeho rty povinně sklonily k jejím, aby na ně vtiskly první manželský polibek. V tom okamžiku cítila, že z vysoké postavy vyzařuje mužnost. Avšak Tyrone od ní ihned odstoupil. Zavřela chvějící se ústa, která nechala po jeho polibku otevřená. S hořícími tvářemi o krok ustoupila a sklopila oči před jeho pohledem. Bála se, že v něm uvidí výsměch a odpor.

Jakmile si dali svůj manželský slib, přijali gratulace od cara a vydali se ke kočáru. Ujížděli v naprostém tichu do Natašina domu a cesta se jim zdála nekonečná. Nataša totiž dala Stěnkovi příkaz, aby jeli oklikami a co nejpomaleji, aby všichni hosté stačili přijít dřív, než dorazí nevěsta se ženichem. Tyrone seděl na sedadle co nejdál od Synoveje, jako by byla špinavá a on se nechtěl umazat. Kradmým pohledem se Synoveja ujistila, že tvrdé rysy mu stále ještě nezměkly. Čelisti měl pevně sevřené a modré oči částečně zakrývala přivřená víčka. Držel se za bradu a díval se z okna.

Před domem zastavovaly kočáry, z nichž vystupovali hosté. Stěnka zajel ke kraji a čekal, až se uvolní místo, aby mohl vyložit svou paní a jejího manžela přímo před vchodem. Vzduch byl po prudkém dešti z předešlé noci čerstvý, ale vítr ještě nestačil vysušit rozbahněné cesty. Zadní kola kočáru zapadla do bláta tak hluboko, že ke Stěnkově a Jozefově zděšení nebylo možné doslat je bez pomoci ven.

Tyrone vyklonil hlavu z okénka, aby zhodnotil situaci. Neměl chuť čekat na další pár koní, který by je odtamtud vytáhl. Vystoupil na ulici, dal strohý pokyn Synoveji, aby si přesedla blíž ke dveřím, a když váhavě uposlechla, vzal ji do náruče. Vědoma si jeho viditelného odporu vůči sobě nemohla se rozhodnout, jestli mu má dát ruce kolem krku nebo se opřít o jeho hrud či ramena. Když se ale zabořil vysokou botou do bláta, vydechla zděšením a v obavách, aby ji nepostavil přímo tam, ho rychle oběma rukama sevřela pevně kolem krku.

Nataša už je čekala před vchodem, a zatímco uváděla Synoveju dovnitř, Tyrone si zul zablácené boty a jen v punčochách zamířil do kuchyně. Boty předal sluhovi, aby je okamžitě vyčistil. Během čekání upoutalo jeho pozornost asi tříleté děvčátku, které na něj vykouklo zpoza matčiných sukní. Nevěděl s jistotou, jak na to přišel, ale když se na ně podíval, něco v jeho chování nebo vzhledu mu připomínalo dnešní mladou nevěstu. I když to mohl přikládat velikým překrásným zeleným očím a jemným kudrnatým černým vláskům, spíš přemýšlel, jestli ta podoba nemá něco společného s plachostí, která byla tak patrná na drobné tvářičce a kterou v poslední době pozoroval u své ženy. V uplynulých dnech zbylo velice málo z té povýšeně chovající se dívky, se kterou se kdysi setkal v lázni, a uměl si dobře představit, že Synoveja se ho bojí stejně jako tohle malé stvoření, které se před ním schovávalo za maminčinými sukněmi.

Usmál se na děvčátko, poklekl najedno koleno vedle dřevěných polen na zemi a začal z nich stavět domeček. Dívenka ho pozorovala s rostoucím úžasem. Krůček po krůčku se k němu opatrně přibližovala, v očích obdiv. Náhle se dala do veselého smíchu, když přiložil další polínko a celá stavba se mu zřítila jedno polínko přes druhé. Danika pozorovala s láskyplným úsměvem na rtech, jak její dcerka a ten mužný voják spolu uzavírají přátelství, i když nerozuměla ani slovu z toho, co cizinec její dceři říkal.

Synoveja přišla pro Tyrona, aby ho odvedla k čekajícím hostům. Váhavě zůstala stát před otevřenými dveřmi do kuchyně a sbírala odvahu, než ty dva vyruší ze hry. Tyrone se smál a mluvil na děvčátko, ale to jenom zmateně krčilo ramínky, protože mu nerozumělo. Přesto její rtíky pomalu se roztahující v zářivém úsměvu, svědčily o tom, že si ji svým podmanivým kouzlem a šarmem získal. Synoveju podivně hřálo u srdce, když viděla, jak laskavě zachází Tyrone s děvčátkem. Na rtech se jí rozlil bolestný úsměv - vzpomínka na to, jak něžně a vášnivě se choval k ní -, a se stejnou vášní ji teď nenáviděl. Kdyby jejich láska nezhynula dříve, než vůbec mohla vyrašit, kdyby jeho mysl nebyla naplněná nepřátelstvím a zlobou, mohla by být šťastná, že má za manžela tak výjimečného muže. Brala ale situaci takovou, jaká byla, a Tyronův zlověstný odpor vůči ní jí byl příjemnější, než kdyby patřila knížeti Vladimírovi.

Sluha konečně přinesl Tyronovy boty, čisté a naleštěné. Ženich si je obul, potom vstal a vzal dívčinu drobnou ručku do své. „Musím odejít,” řekl jí, „ale protože teď budu bydlet v tomhle domě, občas za tebou přijdu do kuchyně na návštěvu. Souhlasíš?”

Dítě se na něj dívalo, očividně zmatené jeho otázkou. Když vzápětí vešla do kuchyně Synoveja, tvářička se mu okamžitě rozzářila. Rychle se rozeběhlo k hraběnce a vzalo ji za ruku. Bylo vidět, jak moc si ji za tu krátkou dobu, co bydlely pod jednou střechou, oblíbilo. Tyrone se narovnal do své úctyhodné výše a mlčky pozoroval svou nevěstu, jak mluví s holčičkou jejím rodným jazykem. Holčička se rozzářila radostným úsměvem. Obrátila se čelem k urostlému muži, co mluvil cizí řečí, způsobně udělala pukrle, dychtivě cosi žvatlala a souhlasně přitom pokyvovala hlavičkou.

Synoveja její slova přetlumočila a konečně pozvedla oči k Tyronovi. „Sofie říká, že je velmi ráda a že za ní můžete chodit, kdykoli budete chtít.”

Tyrone pozoroval svou nevěstu, a všiml si, jak jí hoří tváře. Když sklopila oči, uvědomil si, že si asi špatně vysvětlila jeho upřený pohled a myslí si, že se na ni zlobí, protože je vyrušila. Ale ani přes zlost a nepřátelství, které v něm stále přetrvávaly, nemohl nevnímat její krásu a velkorysé chování.

„Nechtěla jsem vás vyrušit,” omlouvala se Synoveja a pohladila dívenku, jež si s obdivem prohlížela perly na jejích šatech. „Jenom jsem si myslela, že budete chtít, aby Sofia vašim slovům porozuměla, to je všechno.”

„Teď, když musíme žít pod jednou střechou, budete mě učit rusky,” odsekl Tyrone s chladnou zdrženlivostí. „Stejně spolu nějak budeme muset přetrpět spoustu času.”

Synoveja sebou trhla při jeho jízlivé poznámce, ale nebyl čas, aby dlouze přemýšlela, co tím myslel. Na schodech se totiž ozvaly kroky, jak někdo spěchal. Vzápětí do kuchyně vtrhla Nataša.

„Synovejo!” zajíkla se udýchaně. Přitiskla si ruku k hrudi a snažila se uklidnit a popadnout dech, aby mohla promluvit. „Je tady kníže Vladimír se svými syny!” vyhrkla jedním dechem „Přišli se podívat na plukovníka Rycrofta, tvého novomanžela’ pokračovala už klidněji, „a podle toho, v jaké jsou ráži, budem na ně zřejmě potřebovat posily.”

Tyrone se výsměšně obrátil ke své mladé choti. „Váš zhrzený nápadník, tuším?”

„Co budeme dělat?” zašeptala Synoveja zoufale a roztřásla se přitom představou, co asi bude následovat. Další útok proti Tyronovi by už neunesla.

„Uklidněte se, madam,” pronesl klidně její manžel. „Nebude to poprvé, co se setkám s některým z vašich ctitelů. Jen doufám, že tenhle kníže nebude tak popudlivý jako ten poslední,” prohodil Tyrone sarkasticky.

„Měl byste být opatrný,” varovala ho Nataša. „Synové knížeti Vladimíra jsou rváči a stačí jim málo, aby nenechali své pěsti zahálet. Mohlo by se vám stát, že vám kníže Taraslov ve srovnání s nimi bude připadat jako učiněný beránek,” dodala a ze zkušenosti dobře věděla, co říká.

„Vypadá to, že naše svatební hostina skončí dřív, než začala,’ poznamenal Tyrone hořce. Se zvednutým obočím se podíval ni Synoveju a podal jí ruku. „Půjdeme jim v ústrety společně, má drahá? Koneckonců, nestává se každý den, aby se zhrzený nápadník setkal s chotěm ženy, již hodlal sám pojmout za manželku.”

Synoveju jeho další jízlivost zabolela a odpověděla s chladnou výčitkou. „Nemáte ani ponětí, co mladí bojaři knížete Vladimíra dokážou, když si je někdo proti sobě popudí. A kromě toho, ještě jste se docela nezotavil, abyste si mohl dovolit celou situaci zlehčovat.”

„To možná ne, má drahá, ale stejně se nemůžu dočkat, až je uvidím hezky zblízka,” nedal si to Tyrone rozmluvit.

„Pokud si to přežijete!” odsekla Synoveja a konečně se uvolila přijmout nabídnuté rámě, aby mohli vejít do slavnostního salonu mezi svatební hosty.

Tyrone povýšeně odpověděl: „Myslím, že se budu muset ubránit nejenom mladým bojarům, ale přímo celému pluku zhrzených nápadníků, které za sebou necháváte. Zřejmě to bude větší vzrušení než bojovat proti všem carským nepřátelům. Kdybych se chtěl vyhnout dalším nepříjemnostem, dávno bych se poučil z našeho prvního setkání, kdy jsem vás bránil před Ladislavem.”

„Byl byste asi lépe zvážil, zda mělo smysl mě bránit., kdybyste měl tušení, jak to všechno dopadne,” opáčila Synoveja stejnou mincí.

„Snad,” odpověděl stroze a neměl chuť dál pokračovat v hádce. Když se Synoveja pokusila v návalu zlosti vytrhnout mu ruku, pevněji sevřel. „Ale ale, má drahá. Musíme přece poslouchat přáni Jeho Veličenstva a alespoň kvůli našim hostům budit zdání šťastných novomanželů.”

Místo odpovědi na něj Synoveja jen rozhořčeně pohlédla.

Nemohla vytrhnout ruku z jeho sevření, aniž by na sebe neupozornila. Tyrone ji s dokonalou elegancí anglického džentlmena, zároveň však s předstíraným nadšením doprovodil do středu svatební společnosti.

„Dámy a pánové, má choť i já vás vítáme v tomto domě,” pronesl pevně, jak se slušelo na důstojníka, a zároveň s grácií. Na chvilku se odmlčel, aby se rozhlédl po rozlehlém salonu plném svatebčanů. Zazněl potlesk, doprovázený nadšenými blahopřejnými výkřiky. Novomanželský pár poděkoval hlubokou úklonou novomanžela a půvabným pukrletem dámy jeho srdce.

Kníže Vladimír však pro tento pár ovace neměl. Byl mrzutý a vůbec měl špatnou náladu jako starý, nemohoucí a ještě k tomu poraněný medvěd. Rozhlížel se kolem a opovržlivě si odfrkl, když do něj jeho nejstarší syn šťouchl na znamení, že se k nim blíží Synoveja s novomanželem. Mladí manželé procházeli mezi hosty a Vladimírovy pichlavé modré oči spočinuly na urostlém muži po Synovejině boku. Synové obklopili zhrzeného otec na znamení, že jsou připraveni se s tím mužem utkat.

Tentokrát se Synoveja k Tyronovi pevně přitiskla a ustrašeně se rozhlížela. Uvažovala, co asi bude následovat. Pomyšlení, že by její manžel měl znovu platit za její ďábelský čin, ji drtilo.

Kapitán Grigorij Tverskij s několika anglickými důstojníky stál opodál a s úzkostí pozoroval promenující se pár. Vypadalo to, že se kníže Vladimír jen třese, aby vyprovokoval konflikt s plukovníkem. Celý Tyronův regiment věděl, jak moc plukovník toužil to děvče získat, a proto je vůbec nepřekvapilo, když se doslechli, že se dostal do potyčky s jejím opatrovníkem, jenž naverboval chátru, aby ztrestala cizince za tu neslýchanou troufalost mít zálusk na ruskou dívku. Stejně tak je nepřekvapilo chování knížete Vladimíra. Stali se svědky

událostí řízených samotným carem, jenž se snažil, aby dalším skandálům, spojeným s mladou hraběnkou, byla učiněna přítrž. Ale, kdo jednou okusil zakázané ovoce, ten musel počítat s problémy.

„Tak to jste vy ten darebák, který mě připravil o snoubenku’” nevrle zavrčel kníže Vladimír. „Co jste, vy Angličani, vůbec zač? Barbaři, kteří unesou ženu přímo pod nosem bojara a pak si s ní dělají, co si zamanou? Vy cizácký ničemo, měli by vás spráskat jako psa!”

Vypadalo to, že míní svou hrozbu vážně, protože jeho synové začali cosi vyzývavě mumlat a nakročili vpřed. Tyrone jen varovně nadzdvihl obočí, když nejstarší syn položil ruku na svůj meč. Byla to drzost, kterou nešlo jen tak pominout. Synoveja chtěla udělat krok vpřed, aby zabránila nejhoršímu, ale Tyrone ji prudce uchopil za paži a strhl za sebe. Nemínil se ani teď schovávat za ženské sukně o nic víc, než když bezmocně visel připoután na dřevěných trámech ve stáji u Taraslovových.

„Nepleťte se do toho, Synovejo, je to moje záležitost!” zahřímal.

„Ale kníže Vladimír by na mě dal,” zašeptala naléhavě a podlívala se přes Tyranovo rameno na rozzuřeného starce. Položila ruku na hruď svého manžela. „Dovolte mi, ať se o to alespoň pokusím.

Kníže Vladimír si hlasitě odkašlal, když viděl, jak se jeho bývalá snoubenka úzkostlivě bojí o cizince, udělal krok kupředu chytil plukovníka za rukáv a prudce jím zalomcoval. „Tak vy dáte na ženské řeči?”

„A proč ne, když je ta řeč rozumná!” odbyl ho Tyrone stroze a vyškubl se ze sevření. „Nikdo mě nebude poučovat, na koho mám dát a na koho ne!”

Stařec nespokojeně zamručel a opovržlivě si odfrkl. „Dost možná že car vás povolal a požádal, abyste cvičil naše vojska. Již brzy však pocítíte, že většina nás - bojarů - považuje vaši přítomnost u dvora za urážku. Nejenže se pletete do našeho válečného umění, ale motáte hlavy i našim ženám!”

„Co to tady blábolíte?” ohradil se Tyrone ostře. „Tu dívku jsem poznal mnohem dřív než vy a požádal jsem Jeho Veličenstvo, zda se o ni můžu ucházet. Vy jste přišel až po mně a tajně jste se spolčil s knížetem Taraslovovem, aniž byste bral na vědomí rozhodnutí cara. Chcete snad zpochybnit slib manželství, který jsme dali v přítomnosti Jeho Veličenstva, cara Michaila Fjodoroviče?”

Vladimír se na ta slova výsměšně ušklíbl: „Já jsem pravidla neporušil a ctil jsem etiketu. Ale, kde jste byl vy, plukovníku, když jsme s Taraslovovými sepisovali svatební smlouvu?”

Tyrone se jen uchechtl nad starcovou ubohostí. „Opatrovníci, jimž je cizí slovo čest, s vámi tu smlouvu uzavřeli. A byli to také oni, kdo mně bránili, abych to děvče mohl byť jen spatřit. Jsem to já, kdo je v právu, a ne vy nebo jiní, ještě větší zbabělci, kteří čmuchají kolem. Kdybych nepřispěchal včas na pomoc, hraběnka Zenkovna by do Moskvy nikdy nedorazila a byla by nucena podvolit se chlípným choutkám jakéhosi zlodějského parchanta, jenž ji chtěl ukrást!”

„A vy si zkrátka myslíte, že když jste ji jednou zachránil, tak teď patří vám?” opáčil Vladimír výsměšně a zakroutil nevěřícně hlavou.

„To tedy ne!” odsekl mu Tyrone. „Je mou ženou, protože jsme si dali slib, který posvětil samotný car! Takže vás žádám, kníže, abyste nás déle neunavoval takovými malichernostmi. A kdokoli, kdo by mě chtěl připravit o mou ženu, bude mít co dělat se mnou!” pronesl rozhodně Tyrone, kterému už docházela trpělivost. Ustoupil o krok a opatrně přejel pohledem Vladimírovy syny. Byl ve střehu. Ještě o krok couvl, aby se ujistil, že si mu mezitím nikdo nestoupl za záda, a pohlédl na Synoveju. Sledovala ho očima plnýma slz a vděku. Udivilo ho, že mu tak málo vidí do duše. Co asi čekala, že udělá? Myslela si snad, že by ji předhodil jako nějakou mršinu hladovým supům?

„Příkazy cara nám jsou nade vše, viďte, má drahá?” ucho lul se jízlivě. Vzápětí ho však ta slova zamrzela, když viděl, že ji hrubě ranil. Chtěl ji, moc toužil, aby byla šťastná, ale zároveň se nemohl zbavit nutkání dát jí co proto za to, že ho tak bezohlední zneužila. Pýcha mu bránila, aby dal najevo city. Bylo jeho povinností a ctí bránit ji a on to věděl. Nikdo si nesměl dovolit zraňovat ji a zpochybňovat, že on je mužem, jenž ji získal, a získal ji čestně. Rozpoutala se v něm opravdová bitva pochybností a rozporuplných citů. Učinila z něho vězně vlastního svědomí a nikdo neměl ponětí, jako to dopadne. Který cit zvítězí?

Tyrone se znovu úkosem podíval na Vladimíra a družinu jeho nejbližších a změnil tón. Rozhodl se, že se bude chovat i vůči nim jako dobrosrdečný hostitel. Lhostejně pokrčil rameny a pokoušel se nemyslet na palčivou bolest duše i těla. „Pokud vy, kníže, a vaši synové zůstanete a připojíte se k naší svatební hostině, jste srdečně zváni. Ať se rozhodnete jakkoli, rádi vás tu vítáme.”

„Je to od vás nesmírně laskavé, plukovníku!” ušklíbl se Sergej, nejstarší z nich, a rozšafně vší silou poplácal Tyrona po zádech, ten zavrávoral bolestí. Synoveja viděla, jak se široká ramena jejího manžela pod tím mučivým úderem napjala. Trhla sebou a toužila mu nějak pomoct. Bylo jí ale jasné, že Tyrone nebyl z těch, kdo jen tak připustí, aby ho slabá žena jakkoli bránila proti přesile. Tyranovy modré oči se hrozivě zablýskly, když se podíval na mladého muže, zuby zaťaté bolestí. Sergejova hraná dobrosrdečnost Tyranovi dočista zatemnila mozek. Popadl Sergeje za přední díl kaftanu a přitáhl si ho těsně k sobě. Mladého muže to vyděsilo a zuřivě se snažil vykroutit ze sevření, ale vzápětí pocítil, jak ho Tyrone znovu popadl za límec a levou ruku mu zkroutil za zády, až hlasitě vykřikl bolestí. Bratři nečekali ani okamžik a vrhli se nejstaršímu na pomoc, ale Sergej je přiškrceným hlasem nabádal, aby zůstali stát.

„Dej si pozor, když se mě chceš dotknout, ty nedochůdče,” procedil Tyrone skrz zuby. „Nebo ti přísahám, že odtud odejdeš o jednu ruku kratší. Říkám to dost jasně?”

Vladimír a všichni jeho synové Tyranovým slovům dobře porozuměli. Hlava rodiny předstoupila před Tyrona a zahromovala: „Okamžitě ho pusťte, nebo na vás poštvu smečku psů, aby zvalchovali tu vaši špinavou hubu.”

Tyrone se na starce pobaveně podíval, aby mu dal najevo, že se ho hrozba ani v nejmenším nedotkla. „Raději okřikněte tu vrčící zvěř, co stojí kolem vás, nebo vám ukážu, abyste měl opravdu pořádný důvod ke štvanici.”

Vladimír překvapením nadzvedl husté bílé obočí. Nestávalo se, aby se někdo postavil jemu a synům tak neohroženě jako tenhle muž. Zvedl vrásčitou ruku a dal pokyn synům, aby ustoupili. V dalším okamžiku Tyrone mrštil Sergejem do klubka jeho bratrů. Potom se uchechtl a velkodušně přiložil ruku k hrudi v omluvné úkloně. „Poníženě prosím za odpuštění, že jsem nad sebou na okamžik ztratil vládu, pánové. Předevčírem mě přepadla horda banditů a ti ze mě téměř sedřeli kůži. Záda mám ještě citlivá, takže když si dáte pozor a nebudete mě dráždit, dokážu vám, že umím být pozorný hostitel.”

Sergej si mnul bolavou paži. „Vy ale umíte vybuchnout jako sud prachu, plukovníku.”

„Občas se mi to stává.” Tyrone se rozhlédl kolem sebe a všiml si, že pohledy Sergejových bratrů se upírají k Synoveji. Poodstoupil stranou. Vzal ji za ruku, aby všem, a hlavně tomu starému muži, který po ní dál vrhal toužebné pohledy, dal jasně na srozuměnou, že jedině on - plukovník carského regimentu Tyrone Rycroft - má na ni právo. „Jistě jste mi přišli blahopřát k tak milé a krásné nevěstě?”

Znělo to poněkud přitažené za vlasy, ale Tyrone si nemohl nechat ujít příležitost, aby si nevychutnal jejich ponížení za to, že se ho snažili zastrašit. Vzal novomanželku kolem útlých ramen a z podnosu, který držel nejblíže stojící sluha, uchopil sklenku a pozvedl ji do výše.

„Dámy a pánové, dovolte mi, abych připil na zdraví mé krásné choti a budoucí paní domu v mé vlasti, lady Synoveje Rycroftové!” Usrkl vína a sklonil hlavu k uchu své nevěsty. „Napijte se, má drahá. Nezapomeňte, že se máte před publikem tvářit vesele.”

Major Někrasov vstoupil do velkého salonu právě včas, ab stihl Tyronův přípitek. Ani trochu ho to však nepotěšilo. Novomanžel mu připadal neupřímný, protože si dobře pamatoval, co vyslechl z plukovníkova rozhovoru s carem. Umínil si, že bude Synoveju varovat, aby se měla na pozoru před svým manželem, dokud nevyprší tříletá lhůta, kdy se plukovník měl vrátit domů do Anglie.

Někrasov se nemohl dočkat, až nadejde vhodná chvíle, a celé odpoledne pozorně sledoval manželský pár. Jak se den schyloval k večeru, naděje, že Synoveja bude alespoň chvilku sama slábly. Novomanželé byli zcela ponořeni do zábavy s hosty a zdálo se, že mezi nimi není ani stín pochybností. Stáli u dveří, drželi se za ruce a obřadně se loučili s knížetem Vladimírem a jeho rodinou. Pak zasedli do čela slavnostní tabule, kterou na jejich počest přichystala kněžna Nataša. Seděli vedle sebe tak těsně, že se Někrasovovi zdálo, jako by byli jedno tělo. Zneklidňovalo ho, že navenek působili dojmem nerozlučné dvojice, zatímco ve skutečnosti tomu bylo naopak, a ještě větší hrůzu mu naháněly obavy, že Synoveja této iluzi podlehne. Zdála se tak plachá a sladká v přítomnosti svého manžela, že nikdo ani pochyboval, že ho zbožňuje. Někrasov byl celý nesvůj, když pozoroval plukovníka, s jakou bezostyšností si s její důvěrou zahrává. Měl doopravdy právo k takovému jednání poté, co sám žádal cara o možnost zrušení sňatku? Měl doopravdy právo se jí dotýkat, být jí nablízku? Otevřené projevy Tyronových majetnických nároků byly na majora příliš, než aby to klidně dál snášel! Nemohl však dělat nic než sledovat, jak Tyronovy dlouhé prsty přejíždějí po Synovejiných bocích, pažích, jak krátce spočinuly kousíček od jejích ňader, nebo jak si ji rukou přivinul kolem pasu. To všechno u Někrasova vyvolávalo muka. Nikolaj Někrasov totiž tajně doufal, že Synoveja jednoho dne budí patřit jen jemu.

Mučil se dál představami, co bude následovat, až svatební hostina skončí. Svatební noc! Novomanželé se spolu odeberou do ložnice a.

Někrasovovi se zdálo, že Synovejin osud nebude možné odvrátit. Když viděl, jak se plukovník Rycroft po celou dobu dotýká své ženy, nevěřil, že zůstane dlouho chladný, jak vyhrožoval carovi. Zoufale toužil Synoveju varovat před neupřímností jejího novomanžela. Hnědýma očima ji zachmuřeně doprovázel, když společně s Natašou a několika družičkami opouštěla salon.

Mužské osazenstvo si Tyrona hned začalo dobírat, že ukradl zdejší nejkrásnější dívku všem přímo pod nosem. A když padlo několik otázek, proč tak narychlo vypravená svatba, Tyrone je odbyl pokrčením ramen.

„Všichni jste přece slyšeli, jak jsem byl netrpělivý. Divíte se snad, že jsem zatoužil mít ji co nejdřív v posteli?” nemístně zavtipkoval na účet své choti a usrkl vodku s ovocnou příchutí, pak se opřel o rám dveří a pokračoval: „Carovi se mě zželelo, a proto všechny ostatní žadatele o Synovejinu raku zapudil u nám uspořádal svatbu. To je všechno!”

Někrasov se jen smutně pousmál, když viděl, jak plukovník vše překrucuje. Je pravda, že nelhal, ale svým hostům to naservíroval tak, jak se to hodilo jen jemu. A ještě víc ho mrzelo, že Synoveja podlá slova svého manžela neslyší.

O chvíli později se Nataša vrátila, aby oznámila, že nevěsta očekává ženicha. Muži se potutelně pošklebovali a shlukli se těsně kolem Tyrana, jenž hltavě dopil sklenku s předstíranou netrpělivostí. Jen on věděl, že to, co bude následovat, se ani zdaleka nevyrovná šrámům, které mu zůstaly na zádech po Goliášově biči. Pomyšlení, že

stráví celou noc se Synovejou v jedné místnosti, v něm bezpochyby probudí vzpomínky, které mu budou bránit v jeho záměru odvrátit se před odjezdem ze země od své ženy.

Přátelé v hloučku vyčkávali. Tyrone se zašklebil a rychle začal vyklízet pole, když se ho snažili chlapácky poplácávat po zádech. „Opatrně s mými zády, nebo si se mnou nevěsta nic neužije,” varoval je překotně. „Bolavá záda mě nutí, že nemyslím na nic než na ně.”

„Nahoru, na ramena s ním, hoši!” zavelel Edward Walsworth, jeden z anglických důstojníků. „Musíme ho odnést, aby měl sílu na příjemnější věci.”

Tak ho za bujarého řehotu zvedli a na ramenou vynesli po schodech nahoru. Bezstarostně se přitom pošťuchovali a prozpěvovali Tyronovi jakousi rozvernou písničku. Před dveřmi Synovejiny ložnice ho postavili na zem a nakukovali mu přes rameno, aby alespoň letmo zahlédli nevěstu.

Tyrone toho vypil hodně. Nikdy by ale nevěřil, že se mu srdce rozbuš tak divoce při pohledu, kterého se tolik bál a po kterém zároveň tolik toužil. Její krásu obdivoval od první chvíle, kdy ji spatřil. A najednou se Synoveja stala jeho manželkou a mohl vychutnávat všechny slasti, jež mu manželství mohlo dopřát. Ve skutečnosti ho něco uvnitř krutě stisklo. Byly to lítost a smutek, co ho svíralo? Byla to pýcha a zhrzená ješitnost, co ho připravovalo o všechnu radost?

Synoveja stála uprostřed ložnice v kruhu družiček a krásností by se jí nevyrovnala žádná nevěsta v širé Rusi. Vlasy měla spletené do dvou copů a protkané zlatou stuhou. Překrásné šaty z lesklého žlutého hedvábí volně splývaly na zem. Záře několika svíček v tajemné hře šerosvitu umocnila krásu těla mladé ženy. Tyrone až příliš dobře věděl, že tělo, s nímž si neodolatelně pohrávaly světlo a stín, je pod hedvábím stejně krásné a hebké jako před nedávnem, kdy ho pevně svíral v náručí. Tyrone sváděl lítý boj mezi tělesnou touhou a jl II ností. Kromě toho byl opilý. Chtěl Synoveju trestat svým nezájmem a přezíráním, ale ve skutečnosti mučil jen sám sebe. I přes množství alkoholu si dokázal uvědomit, jak je pošetilý.

Bác! Tyrone se začal vzpírat sám sobě. Ztrácel nad sebou kontrolu. Šel na porážku jako bečící ovce. Když to tak půjde dál, ani se nenaděje a bude stát před carem a zardělý studem bude vysvětlovat, že hned o svatební noci podlehl pokušení a počal se svou chotí potomka.

Muži halasně obdivovali krásu novomanželky, která jim oplácela plachým úsměvem. Kněžna Zelda se k ní naklonila a něco jí zašeptala do ucha. Zelené oči se okamžitě stočily k manželovi. Po tvářích se jí rozlil ruměnec.

Tyrone se opřel o rám dveří. Moc dobře věděl, že ji n o něm. Synovejin pohled se střetl s Tyranovým. Spatřil v něm víc bezelstnosti než kdykoli předtím.

Náhle se mu vybavily vzpomínky na jeho první ženu Agelinu. Bylo to asi před třemi lety. Angelina měla na sobě svatební šat a on byl tehdy neskonale šťastný, jak se slušelo na ženicha, jenž se těší, až okusí první sladké ovoce. I teď mohl být ve stejné náladě, pomyslel si, jen kdyby se dokázal zbavit té můry. A mohlo to být dokonce ještě sladší. Synoveja ho oslnila okamžitě, zatímco Angelina byla dcerka z dobré rodiny ze sousedví a znal ji už jako malé děvče, kdy si jí sotva všímal. Ucházel se o ni spíš proto, že usiloval o manželství s mladou dívkou, s níž by si dokázal vytvořit trvalé pouto. Měl samozřejmě i jiné známosti s dívkami, ale ty nestály za řeč. Situace, v níž se ocitl se Synovejou, byla ale natolik šílená, že nevěděl kudy kam. Chladný rozum se vzpěčoval. Ale srdcem i tělem po Synoveji užil a neuměl si představit, že by ležel vedle ní v jedné posteli a nebral ji na vědomí.

Ve vší diskrétnosti, které byl schopen, proto požádal kněžnu Natašu, zda by se nenašel jiný, oddělený pokoj, třeba i malý nepohodlný. Kněžna se však jeho požadavku jen usmála omluvou, že má tolik hostů, že je zkrátka vyloučené, aby podobné žádosti vyhověla a ohrozila tak svou dobrou pověst dobré hostitelky. Když si Tyrone představil pokušení, které na něj čeká v manželském loži, pochopil, že buď rychle zapomene na svá předsevzetí, nebo bude muset trávit většinu dní a hlavně nocí mimo Natašin palác.

Ohlédl se přes rameno na rozjařené svatební hosty, potom pohlédl k hroznu družiček a očima nenápadně hledal svou zářící nevěstu. Synoveja se na něj nesměle usmála, ale v jejích očích byl stín pochybností. Tyrone se obřadně uklonil dámám, které za veselého smíchu vyběhly z pokoje. Přistoupil k nevěstě. „Pro naše publikum, madam,” zašeptal jakoby na omluvu, zvedl dlaní její jemnou bradu a vtiskl jí na ústa vřelý polibek.

Synoveji se zachtělo o něj opřít a zcela se poddat jeho měkkým rtům. Jako by jí ale cosi zarazilo. Vzpomněla si na hořké zklamání, které pocítila, když mu předtím tak bezelstně nabídla svoje rty a on se odvrátil. Nesnesla, aby ji znovu zahanbil.

Tyrone se trochu odtáhl a zahleděl se jí do tváře. Byl zklamaný. Nebyl natolik pošetilý, aby nepochopil, že ani tato noc, ani žádná z příštích ho neobdaruje láskou, pokud se jeho chování a city nezmění. Jeho pýcha byla raněna.

Tyrone se vrátil zpátky do předsíně, aby si připil na rozloučenou s přáteli. I přes množství vypité vodky Tyrone nebyl natolik opilý, aby si nevšiml, jak major Někrasov pootevřenými dveřmi hledí na jeho ženu.

Tyrone zamířil do ložnice a opatrně přistoupil k veliké posteli s nebesy, kde na něho čekala jeho druhá žena. Zlaté hedvábné roucho odložila vedle postele. Ležela na zádech a slabou přikrývku si přitáhla až k bradě. Rozepnul si kabátec a jedním pohledem přehlédl vyzývavou krajinu lákavých kopi(j a ještě lákavějšího údolí.

„C-a-r Michail m-ěl pr-a-a-vdu,” koktal Tyrone a jazyk se mu přitom lepil na patro. Nejraději by se proklel, že ho obvyklá výmluvnost opustila. Třebaže vodka notně podlomila jeho schopnost se plynule vyjadřovat, stejně jako dokázat, že je milencem, jemuž není široko daleko rovno, věděl, jaké pro něj bude utrpení, když bude svou ženu přehlížet ve snaze nepodlehnout pokušení.

„Jste velice krásná, madam. Možná víc než všechny ženy které jsem kdy poznal,” s vypětím ze sebe konečně vysoukal souvislou větu.

Synoveju opustily nadšení a radost z prožité slávy toho dne v okamžiku, kdy z ložnice odešly její blízké přítelkyně. Z postele pozorovala svého chotě v obavách, co od něho může v jeho stavu očekávat. Bude si na ní znovu vybíjet zlost? Bude ji urážet? Má donekonečna proklínat chvíli, kdy se v její hlavě zrodil nápad, že ho využije, aby odvrátila nechtěný sňatek s knížetem Vladimírem?

„Nebyli jsme ani chvilku o samotě, abychom si mohli pni mluvit, Tyrone.,’ pronesla Synoveja klidným hlasem a snažila l se prolomit napětí.

„Tak vy si chcete povídat?” opáčil Tyrone a překotně se uklonil. Přitom však zavrávoral, klopýtl a těžkopádně se zase narovnal. Jakoby jen pro sebe se ušklíbl. „Musíte mě omluvit, madam. Nechovám se dnes večer příliš zdvořile, protože jsem přebral vína., nebo spíš vodky, kterou vy Rusové do sebe tak rychle obracíte. Je to čertovské dílo, ta vaše vodka, ale zmírňuje mou bolest.,’ a při těch slovech si obřadně položil ruku na srdce, jako by chtěl ukázat tam, kde ho to nejvíc bolí. „O čem jste si to se mnou přála mluvit, drahá ženo? O tom, že se mi nelíbí, když mě někdo zneužije?” nedokázal se zbavit jízlivosti. Znovu si krouživě přejel rukou po hrudi a pokračoval v té komedii dál. „To měla udělat ta vaše krásná hlavička. Nic jiného by mě neranilo víc, zatímco já vám dal všechno, co jsem mohl nabídnout, vy jste ze mě udělala blázna. A teď je ten ubohý šašek lapený do pasti.

Nasadili mu manželská pouta a na lůžko nachystali rozkošné cukrlátko, aby se mu mozek zatemnil chtíčem a nebylo pro něj úniku.” Tyrone se jednou rukou chytil za pelest, naklonil se nad ni a druhou rukou se rozmáchl dokola, jako by promlouval z jeviště k divadelnímu obecenstvu. „Tak co si myslíte o mé pošetilosti, madam? A jak jste vy pošetilá, ptám se vás? Nepohodlného snoubence jste se zbavila, abyste lapila jiného. Jste tedy konečně pokojená s tím, co vám ďábelský plán vynesl?” dokončil rozmáchlým gestem teatrální výstup. Synoveja se opatrně nadzvedla na polštáři a přitáhla si přikrývku ještě těsněji k tělu. „Nechtěla jsem se provdat za knížete Vladimíra., to je pravda,” přitakala mu.

„O tom jste mě dokonale přesvědčila, madam,” odsekl Tyrone. Urážlivá slova ještě umocnil, když vzduchem zasvištěl kabát, který vztekle odhodil na židli. Zdálo se mu, že trochu vystřízlivěl. O to mučivější pro něj byl pohled, který se mu naskýtal. Na stolku vedle postele stál svícen a vrhal tlumené světlo na Synovejina ramena, paže a poprsí. Tyronova představivost nabrala obrátek. Toužil spatřit všechno, co se rývalo pod pokrývkou. Hleděl upřeně na svou ženu. Zmítal se posedlostí zmocnit se vlastní ženy, bláznivě se s ní milovat, zároveň toužil po odplatě. Láska a nenávist! Miloval a nenáviděl jako antický hrdina. Toužil po své ženě víc než kdykoli předtím. Nic na tom nezměnil ani sňatek z carovy vůle. Jak by mohl vyléčit raněnou pýchu? Když se ona zachovala podle, jako prodejná děvka, nemá snad on právo, aby se teď zachoval úplně stejně?

„Já se vás ptám, madam, jste spokojená s tím, čeho jste dosáhla, nebo ne?” zaútočil Tyrone znovu.

Synoveja zrudla, jak marně hledala odpověď, která by zmírnila manželovu zlost. Kdyby řekla, že je šťastná, že se stal jejím manželem, podezíral by ji, že vše nastražila jen s tímto záměrem. Jak ho měla přesvědčit, že to tak nechtěla, že nikdy neměla v úmyslu mu tak strašně ublížit, a že se do něj vroucně zamilovala? „No tak, neumíte mluvit?” rozkřikl se Tyrone neodbytně.

Synoveja se při tom nepřátelském tónu celá zachvěla. „Copak nevidíte pravdu sám?” konečně zašeptala s bázní a sklopili oči pod jeho ocelovým pohledem. Pochybovala, že by ho nyní něco uspokojilo, ať by řekla cokoli. Mělo vůbec smysl něco vysvětlovat, když se pod tím přísným jestřábím pohledem celá třásla? „Každá žena by dala přednost vám před pošetilým starcem, mylorde. Já vás ale do žádné pasti nechytila.,’ pronesla to tak odhodlaně, jak v tu chvíli vůbec byla schopna.

„Ne!” vykřikl jedovatě. „Jenom jste mě využila jako hračku, kterou můžete odhodit, když vás přestane bavit! Nebyl jsem pro vás ničím jiným než roztouženým kašparem, madam! Dychtivej hejsek, který posloužil vašim chvilkovým rozmarům a cena, kterou jste byla ochotna zaplatit, bylo nanejvýš vaše panenství.’ Hřímal, až se to rozléhalo do vedlejších místností.

Rozzlobeně se k ní otočil zády. Přešel přes pokoj a zamířil do šatny, kde bezcílně přehlížel hromady střevíců, úhledně uložených na policích v hedvábných sáčcích; krabice na klobouky, lakované krabičky na šperky. Skříně plné šatů, prádla a krajkou zdobených košil. Užaslý nad tou spoustou garderoby vzal jedny z košil do ruky, podržel ji proti světlu a s obdivem si prohlížel jemnou látku, z níž byla ušita.

Jeho vlastní věci byly pečlivě vybaleny a opatrně rozloženy vedle Synovejina prádla, ale překvapivě tak, aby byly mnohem pohodlněji při ruce. Trochu ho zmátlo, jakou pozornost mu v tomto domě věnují. Ali mu tím možná chtěla udělat radost, ale nikdy by to tak pečlivě neuspořádala, kdyby jí to její paní před tím nenařídila.

S bolestným zasyknutím si stáhl košili, položil ji vedle sebe a nalil ze džbánu do umyvadla studenou vodu. Když se trochy omyl, měl pocit, jako by ožil a hlava se mu pročistila. Vzbudila se v něm naději, že až vklouzne

do postele vedle své nádherné ženy zachová si chladný odstup. Doufal, že po těžkém dni hned upadne do hlubokého spánku, z něhož se neprobudí dřív než ráno.

Natáhl si dlouhé spodky, aby zakryl svou nahotu, což se pro tu chvíli jevilo jako zcela nezbytné, a vrátil se do ložnice. Zdálo se, že polovina postele blíž k šatně byla vyhrazena právě jemu. Byla prázdná a poodhrnutá přikrývka jako by ho zvali k odpočinku.

Snažil se vyhnout zkoumavému pohledu své ženy a teprve teď se pořádně rozhlédl po ložnici. Byla prostorná a bohatě zařízená s vybranou ženskou elegancí. Bylo vidět, že Nataša musela mít Synoveju opravdu velmi ráda, když jí přenechala pokoj, který - jak se zdálo - patřil k nejhonosnějším v paláci. Od svého odjezdu z Anglie nikde nebydlel v takovém přepychu, a ani doma nežil v tak okázalém blahobytu. Dům v tudorovském stylu, který mu jeho otec daroval při svatbě s Angelinou, byl veliký a pohodlný, ale byl zařízený stejně stroze, jako vypadal zvenku. S nádherou, která byla dílem jemné ženské aristokratické ruky, se nedal srovnávat.

Tyrone zhasil svíčku a obrátil se zády ke své nevěstě, aby ho její krása nepokoušela. Na vlastní kůži pociťoval, jak je asi člověku, který se zmítá neukojeným hladem po rozkoši. Při pohledu na křivky jejího těla, které se rýsovaly pod slabou přikrývkou, trpěl o to víc, když si pomyslel, že jen kvůli své vlastní zatvrzelosti se připravuje o možnost dotýkat se nesmírné nádhery a zakoušet největší slasti. Pouhé vědomí, že je nablízku, a pouhá vzpomínka, že už jednou vycházela vstříc jeho vášním zcela bez zábran, stačily, aby se mu do klína nahrnula vzpěněná krev. Byl vděčný za šero, v němž se ložnice utápěla, a stáhl si spodky z boků. Posadil se na kraj postele a zabalil se do pokrývky. Nechtěl Synoveji dopřát pocit triumfu nad tím, jak málo se umí ovládat.

Za Synovejinými zády stále hořela svíce, která osvětlovala pokoj jen velmi spoře, ale jí to stačilo, aby spatřila ošklivé podlitiny, které se Tyronovi táhly přes celá záda. I když byly rány z větší části zhojeny, pod jedním ze strupů bylo vidět, že rána hnisá. To ji okamžitě přinutilo vyskočit z postele.

Tyrone v sobě nenašel sílu, aby odolal pohledu na její spoře oděnou křehkou postavu. Ohlédl se přes rameno a viděl, jak si přehodila přes hlavu zlatavé roucho a spěšně přeběhla do vedlejší místnosti. Za okamžik se vrátila a opatrně nesla velké umyvadlo i vodou, malý ručník a mističku s hojivou mastí.

„Hnisá ti na zádech strup, který potřebuje ošetřit,” pronesla starostlivě a položila umyvadlo na stolek vedle postele. „Musím to vyčistit a dát hojivý obklad,” ujala se s vděčností role samaritánky.

Tyrone si přehodil spodky přes klín a možná poprvé v životě si uvědomil, co by mohla jeho nahota prozradit. „To mě teď znepokojuje ze všeho nejmíň, madam,” odtušil a jen on sám věděl co tím myslí.

„Znepokojovat tě to bude, až se rána ještě víc zanítí,” naléhali Synoveja bezelstně dál a natáhla se, aby znovu zapálila svíčku „Budu potřebovat tvou dýku, abych mohla otevřít ránu…,” požádala ho věcně.

„Řekl jsem, nech to být!” obořil se na ni Tyrone. Bál se polím my, kdyby se její ruka dotkla jeho těla. Bolest by snesl, ale uvnitř vřel potlačovanými vášněmi jeden obrovský kotel, a on měl co dělat, aby nevybuchl. A to ho zneklidňovalo nejvíc. Jediný in n dotek její ruky by stačil k tomu, aby explodoval.

„Proč nechceš, abych tě ošetřila?” zaprotestovala Synoveja

„Protože si to ošetřím sám,” zamumlal tvrdohlavě.

„To sotva,” namítla jemně a kývla hlavou k malému taburetu vedle postele. „Sedni si, prosím, sem a dovol mi, abych li pomohla.” Pozorovala, jak se vráska mezi jeho očima prohloubils a zlověstně se zakabonil. Nedíval se na ni, ale pozoroval blikotavý plamen svíčky. Naklonila se k němu blíž. „Bojíš se snad mého doteku, plukovníku Rycrofte? “

To už na něj bylo moc. „Ano, k čertu! Už jsem ti to řekl! Nic od tebe nechci, a nejméně stojím o tvůj soucit.”

Synoveja leknutím couvla, až klopýtla, a zmateně se zahleděla do přísné tváře, ale on se jejímu pohledu zarputile vyhýbal. Do očí jí vhrkly slzy. Popadla umyvadlo a se vzlykem se otočila, až voda vystříkla a skropila Tyranovu hruď.

Udiveně k ní vzhlédl a zapomněl přitom na spodky, kterými si zakrýval mužství a které se začaly sunout k zemi. Ve vteřině se vzpamatoval, aby zachránil, co se dalo, ale marně. Synoveja se k němu otočila a uslzené oči se rozšířily překvapením.

Tyrone zaťal zuby, když se jeho oči setkaly s jejím užaslým pohledem. Zaklel a odhodil spodky na zem. Neviděl už žádny důvod, proč by měl svou nahotu dál skrývat. Co měl ještě tajit, když jediný její pohled ho zbavil hrdosti? „A co jsi čekala? Nejsem z kamene! Nech mě být, proboha!”

S těmi slovy si přitáhl přikrývku až k pasu a lehl si na bok na svou stranu postele, zády k ní. Odmítl jí věnovat byť jen jediný pohled, odmítl projevit alespoň sebemenší zájem, načechral si polštář pod hlavou a zlostně civěl do šera.

Synoveja na tom nebyla o nic lip. Otráveně odnesla umyvadlo a převlékla se do noční košile, která ji zahalovala od krku až k patám. Když se vrátila do ložnice, uslzenýma očima vrhla pohled na Tyranova nevšímavá záda a sfoukla svíčku na jeho nočním stolku. Potom sfoukla i svou a pokoj se ponořil do tmy. Vklouzla do postele a ulehla až na samý kraj, aby byla co nejdál od něj. Přitáhla si přikrývku až ke krku a dala se do tichého zoufalého pláče.

Tyrone měl zlost spíš na sebe než na svou mladou nevěstu. Vždyť mu jenom chtěla ošetřit rány. Ale on po ní znovu neskonale zatoužil, když se ho téměř dotkla. Ani jeho raněná pýcha na tom nemohla nic změnit. Prahl po

tom, aby si ji přitáhl co nejtěsněji k sobě a vzplanul v jejím sladkém hřejivém těle. I teď se v potemnělém pokoji rýsovaly vlny jejích tmavých kadeří a nádherné křivky jejího těla a Tyrone se vzpíral neudržitelné hřejivé touze ji uchopit, slíbat všechny slzy a utišit její vzlyky.

Bylo to silné pokušení. Snažil se zavřít oči a obličejové svaly rozehrály v jeho tváři zlostnou hru. V bolestné grimase se nutil vytrvat ve svém odhodlání. Musel se přinutit myslet na něco jiného. Začal spřádat plán, jak se pomstít Ladislavově bandě. Nejdříve vyšle zvěda, aby vypátral, kde mají hlavní stan, a potom do tábora banditů vpadne s celým oddílem.

V tichu svatební noci leželi vedle sebe ženich a nevěsta. Oba si byli dobře vědomi vzájemné přítomnosti, ale zatvrzele ji odmítali oživit byť jen laskavým slůvkem nebo pohybem těl. Leželi jako sochy vytesané z kamene a jejich těla i mysl byly chladnější než mramor. Synoveja upadla do hlubokého spánku a po chvíli ji následoval i Tyrone. Spánek oběma nakonec přinesl milosrdnou úlevu. Ale ne nadlouho. Byli spolu, a přesto si byli tak vzdáleni.

Tyrone se probral z bezesného spánku přibližně dvě hodiny po půlnoci v neblahé předtuše. Synoveja vstávala z postele. Tyrone ji zmateně pozoroval, jak se v matném měsíčním světle krade do rohu místnosti. Pozorně sledoval každý její pohyb. Natáhla ruku a z pouzdra, které viselo spolu s šavlí na opasku přes židli, opatrně vytáhla dýku. Po špičkách se vrátila k posteli a Tyrone, který netušil, co to má znamenat, se připravil na útok. Blesklo mu hlavou, že by mohl ihned požádat o zrušení sňatku kdyby se o něco pokusila.

Synoveja si povytáhla rukáv noční košile a přiložila si dýku k předloktí. Proboha, co to má - k čertu -znamenat, zamračil se Tyrone. Zachroptěl a vrhl se přes postel, až Synoveja vyjekl, překvapením. Vykřikla bolestí, když ji uchopil za tenké zápěstí, pevně stiskl a opatrně vytáhl dýku z jejího sevření.

„Cos to chtěla udělat?” obořil se na ni. „To si chceš vzít život jenom proto, že sis mě vynutila za muže?”

„To ne, mylorde! To jsem vůbec nechtěla,” ujišťovala ho a třásla se přitom po celém těle. Byla vyděšená. Najednou si vybavila, jak se asi cítili Ladislavovi muži, když rozzuřený plukovník vtrhl do jejich středu. Její úzkost nebyla o nic menší, přestože Tyrone byl vedle ní úplně nahý. I přes bledé světlo měsíce vyzařovala z jeho mužné nahoty ohromná, hmatatelná síla a byla všudypřítomná.

Tyrone prudce odhodil dýku na zem, přehodil si nohy přes okraj postele a vstal. Rozžal několik svíček, takže pokoj se cely rozjasnil, a potom se k ní znovu otočil. Uchopil ji jemně za bradu a natočil jí obličej ke světlu, aby jí viděl do očí. „A jaký jim důvod tedy máš, že sis chtěla mou dýkou pořezat paži?” udeřil na ni přísně.

„Prosím tě, Tyrone, musíš mi věřit. Nechtěla jsem si vzít život.” Hlas se jí třásl, byla celá zmatená a snažila se mu dát vysvětlení „Je to tím, že jsme tady o svatební noci. spolu v tom pokoji., a přesto si mě vůbec nevšímáš. Až sem ráno přijdou mé důvěrnice a budou mi pomáhat s ranní toaletou., a nenajdou krev jako důkaz, že jsem byla panna, budu zostuzena.”

Tyranovi začínalo svítat. Pozvedl husté obočí a zamyšleně si svou mladou manželku prohlížel. Bylo jí trapně, že se musí hájit před manželem, a stejně tak se obávala hanby, které neunikne, protože se odmítl s ní milovat.

Tyrone uchopil ze země dýku a jedním prudkým máchnutím se lehce řízl do předloktí. Synoveja zatajila dech. Z rány vytrysklo několik malých kapek krve. Posadil se vedle ní, natáhl ruku do prostřed lůžka a přiložil ránu k prostěradlu. Potom se rozhlédl, čím by si ruku otřel.

„Stačí to tak, madam?” zeptal se a podíval se do Synovejiných užaslých očí.

„Ano, samozřejmě,” pospíšila si s odpovědí, překvapená dvorností a zároveň odtažitostí, s jakou to řekl. Nevěděla, co si má o jeho počínání myslet. Jiný muž na jeho místě by určitě tolik nedbal o pověst ženy, jež ranila jeho mužskou pýchu a čest. Jiný muž by se bezpochyby mstil právě tím, že by dovolil, aby byla v očích přátel zostuzena. Proč se právě Tyrone zachoval jinak? „Nikdy bych od tebe nečekala takový projev porozumění a laskavosti. Proč jsi to udělal?” zeptala se váhavě.

Tyrone odbyl její slova bezstarostným smíchem. Nechtěl, aby si myslela, že podlehl jejímu kouzlu. „Vůbec to nepřipisuj mé šlechetnosti, Synovejo. Tady jde o tvou pověst, stejně jako o mou. Kdyby se nenašly žádné důkazy o spojení našich těl, znamenalo by to, že i já jsem zklamal, že jsem nebyl schopen zbavit tě panenství. Takže i já si potřebuji zachránit svou tvář, protože je víc než jasné, že tvým půvabům by o svatební noci nemohl odolat žádný novomanžel.”

Synoveja zvedla bradu. Ranil její pýchu. „Kdyby to bylo tak, jak říkáš, Tyrone, jak je tedy možné, že se právě ty dokážeš zdržet veškerých projevů náklonnosti a že mě jako svou nevěstu zcela přehlížíš?”

Odpovědět nebylo pro Tyrana vůbec jednoduché. Musel se hodně namáhat, aby se zachoval jako kavalír, a zároveň si zachránil svůj nadhled. „Kdybys neranila mou čest, které jsi zasadila těžší rány, než byla bolest způsobená bičem, nemohl bych tvé kráse odolat. Každý sebemenší pohyb mi přináší bolest v zádech, a ta mi připomíná, jak jsem byl pošetilý, že jsem se dal napálit.”

„Nemyslím, že jsi byl hloupý ani bláhový, Tyrone,” odpověděla Synoveja ve snaze zmírnit napětí mezi nimi. „Jsi mnohem chytřejší než všichni muži, které jsem až dosud poznala.”

Tyrone zvedl obočí. „A poznala jsi dost mužů, aby podobné srovnání mělo smysl?”

Synoveja zrudla a zdráhavě připustila: „Ne, mylorde, tolik jsem jich nepoznala.”

„Pak asi nebudeš mít ani dost zkušeností.”

„Zkušená možná nejsem, ale nosím hlavu na svém místě a jsem schopná rozumně uvažovat,” namítla nebojácně.

„Nosíš moc hezkou hlavu, to je pravda,” bezvýhradně souhlasil a záměrně překroutil její slova. „Opravdu neznám hezčí. A abych řekl pravdu, byl to právě tvůj okouzlující zjev, který mě uvrhl do osidel tvé pasti.”

Synoveja uraženě pohlédla stranou a snažila se zachovat klid. Začínala mít dojem, že tenhle výjimečný cizinec dokáže být stejně tak zlostný, jako odhodlaný válečník, a běda každému, kdo se stane jeho nepřítelem.

Tyrone, jenž se kochal právě dobytým vítězstvím v bitvě o slovíčka, obrátil pozornost ke své nejčerstvější ráně. Vytáhl zpod Synovejina těla cíp košile a začal jím stírat krev z paže, ale přitom tajně obdivoval její štíhlá stehna a křivku boků, kterou tím odhalil. Zatímco ji hltal pohledem, jako údery kladiva do kovadliny se přihlásily vzpomínky na noc, kdy roztouženě laskal každý kousek jejího těla, jež si nyní odpíral a jež tu bylo zahaleno před jeho zrakem. Ponořen do sebe stále třel látku o svou paži. Synoveja na něj udiveně hleděla. Rychle se tedy snažil odvrátit její pozornost.

„Je tu tolik krve, že nás budou podezírat z nejhoršího. Nebo tě budou litovat, že sis vzala pěkného divocha,” pousmál se lehce Tyrone.

Přes napětí, které pociťovala, zvedla tázavě obočí a odvážili se položit mu otázku: „Jestliže jsi měl takový strach o svou pověst, Tyrone, jak je možné, že jsi připustil, abych na následky této noci jako první pomyslela já a ne ty, a teprve potom jsi to začal napravovat? Ale stejně bych ti měla poděkovat, že jsi nedovolil, aby si o mně mysleli - když vyloučíme možnost, že by někdo připustil, že by ses o svatební noci nechal připravit o své právo, že jsem.,” na okamžik se odmlčela a potom nesměle dodala: „. děvka.”

Na Tyrona opět dolehly vzpomínky a zamyšleně si povzdechl „Myslím, že to nejmenší, co může manžel udělat pro svou ženu, je hájit její čest,” pronesl téměř rezignovaně.

Synoveja začala plakat. „Nechce se mi věřit, že ti ještě stojím za to, abys mě chránil, zvláště pokud jde o mou čest.”

Tyrone se na ni překvapeně podíval. Přestože na ni měl zlost, nikdy by si nepřál, aby se trápila kvůli pomluvám. Strašně rád by ji ujistil, že ji touží chránit, ale nebyl toho schopen. Pokrčil lhostejně rameny a vyhýbavě odpověděl: „Pravda je, že toho o mně víš hodně málo, Synovejo.”

„Ano,” připustila smutně. „Nevím o tobě vůbec nic, Tyrone.”

„Někteří muži zkrátka dokážou projevit soucit,” vysvětloval. „A jiní jsou naprosto lhostejní, pokud jde o ženinu čest a bezpečí před zlými jazyky. Kdysi jsem znal jednoho muže, který sloužil v cizině a jenž poté, co se k němu daleko od domova donesly řeči o nevěře své ženy, vyzval jejího milence na souboj. Ten amant vůbec nedbal o čest ženy, již svedl. Sám roznesl klepy o tom, jak si jen chtěl užít, a když se nabažil, šel za jinou sukní a do další manželské postele. Pokud by na manželově místě byl kníže Alexej, nepochybně by toho amanta nechal vykleštit, aby mu zbyly jen vzpomínky na prostopášnosti, jichž napáchal nespočet.”

„A jak to dopadlo?” zeptala se Synoveja váhavě. „Jak dopadl ten souboj? Nebo se manžel nakonec spokojil s omluvou?”

„Manžel ho zabil,” odpověděl Tyrone odměřeně. „Žena čekala dítě, když se její muž vrátil domů. Dítě samozřejmě nebylo jeho, ale on trval na tom, že neodjede, dokud se dítě nenarodí. Ale ona si myslela, že všechno bude jako dřív, když se dítěte zbaví. A tak se vrhla ze schodů v naději, že dítě pod svým srdcem zabije. To se jí také podařilo, jenže pak dostala horečku a o týden později zemřela manželovi v náručí.”

Synoveja zvedla oči a opatrně se zeptala: „Moc ti na té ženě záleželo, Tyrone? Zdá se, že tě ten příběh trápí.”

Tyrone se nadlouho odmlčel a zíral do prázdna. Zkusila to tedy znovu a přemýšlela, v jakém asi vztahu byl k té ženě a co pro něj znamenala. „Byla to snad tvoje sestra?”

Tyrone si povzdychl. „Na tom už nezáleží, Synovejo. Odešla, nechť je jí zem lehká.”

Odmlčel se. Synoveja pozorovala jeho marné úsilí zastavit krvácení na paži. Sebrala odvahu a odvážila se zeptat: „Dovolíš mi, abych to ošetřila?”

Tyrona její nabídka zaskočila, ale s překvapením si uvědomil, že už jí nechce ranit dalším strohým odmítnutím. Neochotně tedy připustil: „Když to musí být.” Synoveja se zvedla z postele a poskytla manželovi svůdný pohled na dlouhé štíhlé nohy a vlnící se boky. Když se vrátila s umyvadlem čisté vody, Tyrone už čekal na taburetu, na který předtím ukázala. Věděl, že nebude snadné, aby nepodlehl pokušení, takže si přehodil ručník kolem pasu. Když po chvilce přistoupila těsně k němu, aby mu obvázala ruku, byl rád, že ho to napadlo včas.

Odstrčila ruku, kterou měl přitisknutou ke krvácející paži, a rychle mu začala ránu obvazovat, zatímco Tyrone si ji prohlížel. Pleť měla ve světle svíčky téměř průhlednou a křehkou; rysy šerosvitem ještě křehčí. Pod sklopenými řasami se ukrývaly nádherné zelené oči, které mu uměly proniknout až do samého nitra, a to i tehdy, když o to vůbec nestál. Všechno se v něm znovu probudilo. Nemohl přehlížet, jak látka její košile zvýrazňuje obrysy těla a dává vyniknout plným ženským tvarům. Krev se v něm začínala vařit.

„Můžu ti teď ošetřit i záda?” zeptala se nesměle, když ovázala poraněnou paži. Obrnila se proti dalšímu výbuchu a raději se na něj ani nepodívala, takže vůbec nepostřehla jeho upřený pohled.

„Dělej si se mnou, co chceš. Jsem příliš unavený na to, abych se pořád hádal.” Byla to sice chabá výmluva, protože znovu podlehl jejímu kouzlu, ale v tu chvíli posloužila dobře. K jeho velké úlevě Synoveja šla pro dýku

a mističku s mastí a nechala ho, aby se trochu vzpamatoval. Celou dobu, co u něj stála v těsné blízkosti, musel zadržovat dech.

Když se vrátila, jemně mu omyla záda mýdlem a vodou. Potom opatrně přiložila špičku čepele k zhnisané ráně. Když ji otevřela, Tyrone nepatrně ztuhl, ale překvapilo ho, s jakou jemností si počínala. Za dlouhá léta, co byl vojákem, měl možnost na vlastní kůži pocítit drsné způsoby polních ranhojičů. Dotyk jejích rukou se spíš podobal něžnému laskání milenky.

Synoveja pracovala rychle a zručně. Čistila ránu, dokud mu nevytékala jen čirá krev, a potom na ni opatrně nanesla hojivou mast. Z čistého ručníku natrhala pruhy, které mu omotávala kolem zad a hrudi a přitom se k němu musela těsně přitisknout.

„Tady mi to podrž,” nařídila mu těsně u ucha, když koleni ní i ovinula ruce, aby mohla konce obvazu svázat na hrudi. Když dělala uzel, oči jí zabloudily k jeho spánku a pramínku vlasů, který mu přes něj spadal. Potom se její pohled svezl k jeho vyhublým lícím a ostře řezaným čelistem. Uvědomila si, že nikdy neměla příležitost vidět ho z takového úhlu. Byl na něj stejně úžasný pohled, jako z kterékoli jiné strany. Přemýšlela, co by asi udělal, kdyby mu pomalu přejela jazykem po uchu. Jestli by ji odstrčil, jako při prvním manželském polibku, nebo jestli by se otočil a přitiskl svá ústa k jejím dychtivým rtům.

Rychle tu představu zahnala a uvázala mu na prsou dvojitý uzel. „Tohle jsem nikdy nechtěla, Tyrone,” prohlásila opatrně, protože už nechtěla znovu vyvolat hádku, ale cítila potřebu něco říct. „Nikdy jsem nechtěla, aby ti někdo ublížil.”

Tyrone se nevěřícně zasmál. „Málem bys mě přesvědčila o své lásce, jenomže jsem se zatraceně poučil, že nemám věřit tvým proradným způsobům. Ta lekce se mi zaryla do paměti stejně hluboko jako rány bičem do mých zad.”

„Byla jsem zoufalá,” omlouvala se Synoveja šeptem a snažně doufala, že ji konečně pochopí. „Nesnesla jsem pomyšlení, že se provdám za knížete Dimitrijeviče. Byla jsem ochotná raději ztratit dobré jméno a čest, než abych se za něj vdala. A ty jsi byl tak ochotný. tak strašně jsi toužil mě získat.”

„Ano! Ochotný jsem byl!” připustil hořce Tyrone. „A jak bych neměl být? Tvoje krása mě od prvního okamžiku pohltila a tys toho dovedla využít a záměrně jsi mě pokoušela sladkými sliby. Viděl jsem je ve tvých očích i na tvých rtech. Jak jsem jen mohl tušit, že mi utahuješ smyčku kolem krku? Mám velké štěstí, že mi hlava zůstala a že jsem nepřišel o své mužství!”

Synovejinu tvář zalila horká vlna, když zabořila oči do ručníku, který mu zakrýval klín. Trochu ji vyvedlo z míry, že je schopná se na něj takhle klidně dívat, jako by to byla její nějaká zvláštní výsada. „Nevěděla jsem, že to Alexeje tak rozzuří., ani ve snu by mě nenapadlo, že se zachová tak surově.”

„Nesmysly!” odbyl ji Tyrone. Stoupl si a už se ani nesnažil skrývat svou nahotu, když ráznými kroky přešel na druhý konec pokoje. Otočila se a užasle ho pozorovala. Vrátil se zpátky a stoupl si před ní. Jeho zlost mu alespoň pomohla ochladit žár těla. Položil si ruce na úzké boky a zlostně se k ní naklonil. „Jenom nevím, kdy sis mě zvolila za svou oběť, ale ani nejprohnanější nevěstce by se nepodařilo uskutečnit tak ďábelský plán s takovým úspěchem. Byla jsi svůdnější než bohyně. Ano, Synovejo, přesně taková jsi byla. I když jsem sjezdil svět, nepotkal jsem krásnější ženu, která by mě víc přitahovala. Vytáhla jsi do boje se šarmem a pěkně prohnaně jsi mě doběhla, jako kdybych byl naivní mladíček. Vůbec jsem neměl šanci ti odolat. Oči mě vřele lákaly, rty byly poddajné a žádoucí a ňadra se vyzývaví chvěla, abych se jich dotýkal. Byl jsem hluchý, slepý. Roztoužený blázen, a vůbec mě nenapadlo, že by mě tvá hedvábná stehna nechtěla přijmout mezi sebe. I teď toužím po uspokojení. V břiše mám bodavou bolest, a i když jsem vděčný carovi, že ještě můžu mít svou touhu, přesto se jí chci ubránit a mám zlost, že je vábničkou, jež mi nedá na tebe zapomenout. Jestli to tak půjde dál, bude to horší, než kdyby mě o mé mužství připravil Alexej,” zakončil Tyrone odevzdaně svůj monolog.

Synoveja hleděla do jeho planoucích očí a nevěděla, co říci, aby utišila jeho rozhořčení. Lest, která zachránila ji, ublížili jemu tak silně, že byla bezradná. Vůbec nevěděla, jak mu pomoct, jak ho uklidnit. Byl hrdý důstojník, jenž se nechal napálit od ženy, a to ho rozzuřilo. Ale ona se ve sledu událostí zcela nechala strhnout, aniž by přemýšlela o svém původním plánu. Byla nezkušená, a přesto jí podlehl nečekaně prudce. Byla naivní, zatímco on šel jasně za svým a dokazoval přitom, že je mnohem zkušenější a vášnivější než ona. Ať by byl její plán jakýkoli, Tyrona by stejně nic nezastavilo. Nikdo by mu nezabránil, aby ji nedostal tam, kde ji chtěl mít. Synovejin plán měl cíl, ale ona mu neobětovala jen své tělo, zlomilo jí to srdce. Nikdy by se nenechala připravit o panenství, pokud by zároveň necítila k Tyronovi náklonnost. Kdyby se mu to teď ale pokusila vysvětlit, určitě by se jí vysmál.

Od chvíle, kdy si slíbili věrnost před Bohem, byla okouzlena jeho šarmem. Roli ženicha sehrál před carem i svatebními hosty tak skvěle, že ji svým kouzlem úplně očaroval. Jakmile se ale za nimi zavřely dveře ložnice, držel si ji od těla, což JI dokonale zmátlo. Cokoli chtěl, mohl si od ní vzít - třeba i násilím -, a přestože ona i on věděli, že by se s ní chtěl milovat, dal přednost sebetrýzni duše i těla, než aby se oddal přirozenosti a choval se jako manžel ke své ženě. Je možné, aby vůbec někdy porozuměla jeho duši? Je možné, aby on chápal ji ? Co se musí stát, jaký skutek je třeba vykonat, aby se jí podařilo probudit v něm lásku?

„Tyre,” zkusila to důvěrným oslovením a hlasem jemným jako hedvábné pohlazení, jímž jako by konejšila raněnou pýchu hrdého důstojníka. „Co kdybychom si lehli do postele a povídali si. myslím o sobě navzájem? Vůbec tě neznám., a ráda bych. strašně ráda bych se o tobě něco dozvěděla.”

Tyrone se drsně zasmál. Zaklonil hlavu dozadu a chvíli zíral do stropu. Snažil se poskládat myšlenky dohromady, ale připadal si jako šelma chycená v kleci, plně ovládaná zvířecími pudy. Zvíře zmítané pachem samice v těsné blízkosti, avšak uvězněné. Tou klecí byla jeho neoblomná pýcha. Bránila mu, aby se choval přirozeně a oddal se vášni. A ona chtěla jít do postele… a povídat si.

„Synovejo, Synovejo,” zaúpěl a zavrtěl hlavou jakoby v mukách vyvolaných jeho obrazností. „Krutě mě převracíš, noc přeměníš v nesnesitelné utrpení, ze dne učiníš peklo temnoty. a po tom všem mi sladce šeptáš do ucha. Jak mám říct ne, když umíš tak mocně rozehrát struny v mém srdci v něžném akordu? Neumím se bránit. Tvoje kouzlo je mocnější než celá armáda nepřátel.”

Synoveja čekala, až se na ni podívá. Téměř neslyšně šeptala: „Opravdu jsem netušila, jaká muka budeš muset podstoupit, Tyre. Já si tě zvolila pro svůj plán, ale nikdy jsem nechtěla, abys byl se mnou svázán manželským slibem proti své vůli.”

Tyrone si zhluboka povzdechl a alespoň na okamžik se poddal jejím utěšujícím slovům. Mdle mávl rukou k posteli, i když věděl, co to bude pro něj znamenat - ležet vedle ní a nesmět se jí dotknout. Přál si ale, aby jejich spor alespoň prozatím skončil. „Můžeme si třeba povídat, jestli je to tvoje přání, Synovejo, nebo můžeme jít spát, jak chceš.”

Znovu se zhluboka nadechl, jako by čekal, že bude následovat mohutná vlna vzrušení, a následoval Synoveju k lůžku. Počkal, až ulehne na svou polovinu. Očima toužebně sledoval záhyby její hedvábné košile, když se soukala pod přikrývku, kterou si přitáhla až k bradě. Lehl si vedle ní a ona se obrátila čelem k němu, jako by čekala, že mu ze rtů vytryskne vodopád slov na vysvětlenou.

Tyrone v duchu zaúpěl, obrátil se na břicho, natáhl ruku a zhasl svíčky. Byl vděčný za tu tmu, která se kolem nich rozprostřela a zahalila jejich tváře. Mohl být totiž znovu lapen do temnot jejich překrásných zelených očí a vůbec by se nebránil, aby jí znovu zcela nepodlehl.

„Nemohli bychom jít prostě jen spát?” zamumlal smířlivě „V poslední době jsem si moc neodpočinul a musím přiznal i se teď zoufale potřebuju vyspat.”

„Jak si přeješ, Tyre,” souhlasila Synoveja tiše, vděčna za každý přirozený projev v jeho hlase. Přivřenýma očima sledovala, jak se sehnul k zemi a přetáhl přes ni teplou prošívanou přikrývku. S úsměvem se pod ni zavrtala, šťastná, že ho má tak blízko sebe.

Slunce se vyšplhalo nad vrcholky stromů a zářivými paprsky zalilo metropoli velikého ruského knížectví, když se Tyrone probouzel ze sna nabitého strhujícím dějem. Pomalu si začínal uvědomovat, že to vše byla realita, umocněná jeho fantastickými představami. Byla to skutečnost! Otevřel oči, aby se přesvědčil, zda už je Synoveja vzhůru. Ona však tiše ležela přitisknutá k němu s hlavou na jeho polštáři. Na rameni cítil jemný dotek její tváře a slabý hřejivý dech.

Jednu ruku měla položenou přes jeho hruď a pod ní se k němu tisklo dívčino spoře oděné poprsí, což v něm vzbuzovalo ty nejodvážnější představy. Útlé stehno spočívalo důvěrně v jeho klíně, a jako by to nestačilo, cítil na svém stehně svůdné teplo vycházející ze samotného nitra Synovejina těla.

Tyrone ji pozoroval bez hnutí. Cítil se, jako by ho spoutali lanem a vystavili nemilosrdnému bičování. Pohled na její krásu ho přiváděl k šílenství. Ale ještě víc ho zneklidňovalo, že zatím nedokončil, co předtím začal, a že je načase, aby se ujal svých manželských práv.

Podle výnosu Jeho Veličenstva a manželského slibu byl právoplatným manželem hraběnky Zenkovny. Navzdory pošetilým hrozbám, kterými častoval cara, neskonale toužil dobýt chrám, o němž se zapřísahal, že do něj nikdy nevstoupí. A právě teď nadešla ta chvíle, ten okamžik, kdy se zdálo nejvhodnější naplnit příslib manželské blaženosti.

Vychutnával si to. Doposud se mu nenaskytla příležitost kochat se takto zblízka pohledem na svou nevěstu. Nezpozoroval v její tváři ani znamínko z té falešné kočky, která si s ním tak pohrála. Místo toho vedle něj spalo docela nevinné a neodolatelné děvče. Obdivoval neskonalou krásu své ženy. Vyzařovalo z ní cosi oslnivého a svěžího. Dokonalou oválnou tvář lemovaly jemné černé kadeře. Jeho oko spočinulo na týlu za uchem, kolem něhož se omotal jeden z pramínků. Pod jemně klenutým obočím odpočívala v hlubokém spánku řada dlouhých hustých řas. Tváře měla lehce zarůžovělé. Jemné rty byly svůdně pootevřené, jako by se dožadovaly vášnivého polibku. Kdyby se tak mocně neovládal, bez váhání by výzvu přijal a přitiskl k nim svá ústa.

Vycházela z ní vůně, která mu připomněla jemnou chuť její pleti a ňader. Ani se nemusel moc namáhat, aby si vybavil rozkoš, která by ho čekala, kdyby dovolil svému tělu splynout s jejím. Bojoval sám se sebou, aby nepodlehl pokušení, které bylo na dosah.

Z toho, jak se Synoveja k němu přivinula, bylo zřejmé, že i ve spánku pátrala po jeho těle, aby mu byla co nejblíže a hřála se teplem, jež z něj vyzařovalo. Přikrývky ležely na podlaze, jako by je v noci odkopala. Měla na sobě jenom tenkou košili, která ji nemohla chránit před nočním chladem, který byl teď k ránu v ložnici znát. Navíc ji měla vyhrnutou, takže křivka jejího boku a dlouhé štíhlé stehno zůstaly odkryté jeho pohledu. Bylo to pozváni muži, jenž se předtím rozhodl z vlastního bláznivého po pudu pro život v odříkání.

Nestál ani o prodejnou lásku z ulice, ani o náruč žen, jež byly manželkami cizích důstojníků sloužících v Rusku stejně jako on. Zvláště jedna z nich na něj měla dávno políčeno - nestoudná koketa, manželka generála Vanderhouta, která opakovaně útočila na Tyronovu zdrženlivost. Generálovi už táhlo na padesátku a o mravních spádech své mladé ženy Alety zřejmě neměl ani tušení. Mladým důstojníkům však nikdy neušel její lačný pohled. Mladí důstojníci byli její slabostí! Všichni příslušníci carského pluku kdo byli pod Vanderhoutovým velením, o ní věděli, s výjimkou samotného manžela. Tyrona při každém setkání obtěžovala. Byl jejím favoritem. Donekonečna se vymlouval, že dal slib jiné ženě. Třebaže to nebyla úplně pravda, nelhal, protože měl plnou hlavu hraběnky Zenkovny a toho, jak ji dostat do postele.

A teď, když ji měl u sebe jako svou manželku a doslova ji držel v náručí, musel přemýšlet, zda není hlupák, když se utkvěle drží představy podvedeného nápadníka. Kdyby si byl schopen přiznat, z čeho pramení jeho zášť vůči Synoveji, musel by připustit, že jenom raněná pýcha a ješitnost z něj činí blázna. A jediným lékem proti tomu je ta, která rány způsobila. Když se kochal Synovejinou krásou, nedokázal pochopit, že ho vůbec někdy ošálila.

Synoveja byla poklad, který tak velmi toužil získat, ale kdyby nebylo její lsti, nikdy by se tak nestalo. Místo toho, aby ji nenáviděl, měl spíš ocenit, že měla dost rozumu a odvahy a dokázala se vzepřít snahám svého poručníka provdat ji za knížete Vladimíra. Dobře si uvědomoval, že by ji tím sňatkem nenávratně ztratil a těžko by se s takovou ztrátou smiřoval. Nebylo by tedy lepší vzít rozum do hrsti, odhodit pózu oklamaného muže a radovat se z nesmírného štěstí, že ji může nazývat svou manželkou?

Moc dobře věděl, že Synoveja zosobňuje vše, počem jen muž může toužit. Byla krásná a vášnivá, chytrá a zároveň okouzlující. Výjimečná žena, jež dokázala odehnat nudu od kohokoliv, i od starce, jenž zplodil tolik synů jako kníže Vladimír. Najednou mu připadalo, že by udělal mnohem lip, kdyby se už nebránil a konečně dal průchod nespoutané radosti z manželství se Synovejou, než aby dál pošetile hýčkal pýchu a ješitnost. Bylo mu jasné, že nejvíc trestá jen sám sebe.

Opatrně se vymanil ze sevření sametových stehen, spustil nohy na zem a zprudka se postavil. Ihned věděl, že neudělal dobře. Zavrávoral, hlavou mu projelo silné bodnutí. Přitiskl si ruce ke spánkům a čekal, až se bolest zmírní a bude snesitelnější. Potom zamířil vrávoravým krokem do šatny, kde si omyl hlavu a ramena v lavoru se studenou vodou. Na dlouhé nohy si natáhl spodky, a protože ten den nemusel do služby, natáhl si pohodlný župan a vrátil se zpátky do ložnice. Dopřál si ještě jeden dlouhý obdivný pohled, pak zvedl ze země přikrývku a opatrněji přehodil přes svou nádhernou spící ženu.

Tyrone vyšel z pokoje a zamířil dolů po schodech. Sluhy, kterého minul na schodišti, se zeptal na cestu do lázně. Měl štěstí, že potkal komorníka, který sloužil u Synovejiny matky, hraběnky Eleanory Zenkovny. Ta ho učila anglicky. Tyrone viděl, že komorník má radost, že bude mít příležitost promluvit si anglicky s novým pánem.

„Vaše nevěsta byla v tomto domě už jako malé dítě. Byla rozkošná. A její matka taky! I když hraběnka Synoveja měla vždycky spoustu nápadníků, o nikoho z nich nestála. Zajímala se spíše o knihy a cestování s rodiči. Vždycky měla svou vlastní hlavu “

„Zdá se, že se vůbec nezměnila,” prohodil Tyrone suše a sluha se uchechtl.

„Myslím, že se moc podobá hraběnce Nataše Andrejevnl. Obě umí pěkně zamotat mužům hlavu. Alespoň se s ní nebudete nadosmrti nudit, pane.”

„Ze všeho nejvíc mě znepokojuje, jak dlouho se mi podaří zůstat vedle té dámy naživu!” prohodil plukovník s neskrývaným sarkasmem.

Zvěsti o plukovníkově střetu s knížetem Vladimírem a jeho syny se roznesly rychlostí blesku, takže sluhu Tyronova poznámka nepřekvapila. „I kdybyste s hraběnkou strávil jen pár měsíců, bude to učiněný ráj na zemi, pane,” ujistil ho a spiklenecky přitom zamrkal. Vzápětí před ním otevřel jedny z mnoha dveří, kolem nichž procházeli. „Jsme na místě, plukovníku. Přeji vám příjemnou koupel.”

Tyrone vešel do lázně a ihned zjistil, že uvnitř je plno. Byli tu všichni jeho přátelé, kteří v paláci zůstali přes noc. Měli před ním nejméně hodinu náskok, takže si plukovníka srdečně dobírali, proč vstává tak pozdě. Tyrone se cítil nesvůj a neskrýval rozpaky, což jen vyvolalo další salvy smíchu.

Grigorij k němu přistoupil s ručníkem omotaným kolem beder a podal mu malou sklenku vodky. „To by vás mělo trochu povzbudit.”

„Nebo přivést do hrobu,” opáčil Tyrone, jedním douškem vodku obrátil do sebe a otřásl se odporem. Sliboval si, že s pitím rychle skoncuje.

„Stalo se vám něco, plukovníku?” jeho pobočník Walswoiih ukázal posunkem hlavy na obvazy na Rycroftově paži. „Co to s vámi vaše paní prováděla? Lechtala vás na zádech, nebo si vás chtěla udržet od těla?”

Tyrone mávl odevzdaně rukou. „Ušetři mě svých vtipů, Edwarde, než budu mít lepší náladu, nebo se budu muset bránit.”

„A to máme před sebou další den a noc, abychom slavili,” prohlásil Grigorij do srdečného Walsworthova smíchu a sám se přitom chechtal. Když spatřil Tyranův tázavý pohled, pokrčil rameny a pokračoval: „U nás v Rusku moc rádi oslavujeme. Pro nás je každá událost dobrá jako záminka, abychom zahnali nudu dlouhých zimních měsíců. A samozřejmě že vodka přitom nesmí chybět. Povznáší tělo i ducha, a to nejen při slavnostech.”

„Rozum do hrsti, příteli!” varoval ho Tyrone. „Zítra se musíme zase vrátit do služby.”

Grigorij následoval Tyrona do kouta, kde bylo více soukromí a kde stála velká vana, do níž sluha napouštěl vodu. „Říkáš to, Tyrone, jako by tě něco trápilo,” neskrýval obavy.

Tyrone se podíval na sluhu, který mezitím připravil lázeň, a počkal se svou odpovědí, dokud se nevzdálil.

„Hned jak se vrátím do služby, mám v úmyslu vyrazit s oddílem, překvapit toho lumpa Ladislava a rozprášit jeho bandu. Hned zítra probereme taktiku, jak na ně.”

„A to hodláš opustit svou nevěstu tak brzy po sňatku?” zeptal se Grigorij užasle. Věděl víc než kdokoli jiný, jak jeho velitel usiloval o Synoveju, a proto ho vyvedlo z míry, že tak pospíchá, aby ji opustil a vydal se vstříc nebezpečnému dobrodružství. „Dobře víš, že jsem voják a nikdy nepřipustím, aby můj soukromý život jakkoli zasahoval do mých povinností,” stál na svém Tyrone zcela neochvějně. „Jeho Veličenstvu bych nebyl co platný, kdybych dával přednost soukromým radovánkám před posláním, kvůli kterému jsem zde v Rusku. Nějakou chvíli si ale musím dávat pozor na svá záda, a kromě toho, car mi oznámil, že očekává co nejdříve, že budeme secvičeni, aby mohl uspořádat vojenskou přehlídku pro cizí vyslance. Čeká nás tedy plno práce, Grigoriji.”

„Tvoje nevěsta je velmi krásná a od chvíle, co jsi přijel do Ruska, jsi neměl jediný den volna. Myslím, že za těchto okolností bys mohl zůstat ve městě a cvičit s námi zde,” snažil se ho přesvědčit Grigorij.

Tyrone ale dobře věděl, co říká. „Blíží se zima, a když to odložíme na jaro, možná Ladislava nikdy nenajdeme. Musíme si proto pospíšit a připravit naše muže. Chci, aby všichni přesně věděli, co mají dělat. Nesmíme nechat nic náhodě.”

„Snad bychom nejprve měli vyslat zvědy, aby vypátrali Ladislavův hlavní stan,” snažil se navrhnout Grigorij.

„Na to už jsem také myslel. Vhodným velitelem hlídky by byl Avar, kterému Ladislav vloni unesl sestru,” uvažoval Tyrone.

„A jak to, že se k nim tak snadno dostal kníže Taraslov zeptal se Grigorij.

„Ladislav nechal roznést po městě a okolí, že mě hledí a kníže Taraslov to jenom uvítal, protože mě potřeboval uklidit, aby měl volné ruce pro své spády. Ale rozhodně se nedá říct, že by ti dva byli zrovna přátelé.”

„No, když si vzpomenu na ten výprask, co ti dali, myším, že jsi měl neskonalé štěstí, když hraběnka Synoveja poslala, svou služebnou za majorem Někrasovem, aby přispěchal na pomoc.”

Tyrone byl zmatený. Nevzpomínal si, že by Synoveja měla příležitost pověřit Ali takovým úkolem. Alespoň dokud byl při vědomí. „A kdy to bylo?”

„Major Někrasov mi říkal, že mu Ali přinesla zprávu, že jsi v nebezpečí. Vypadá to, že ta stařena byla v domě Taraslovových, když tě vlekli do stájí.”

Tyrone se zasmál a pohodil hlavou, zcela zmatený kapitánovými slovy. „Tak to musím Ali poděkovat. Až dosud mi nebylo jasné, jak jsem se dostal těm lumpům ze spárů. Vím jenom, že se tam najednou objevil major Někrasov a car Michail v pravou chvíli, protože se právě schylovalo k nejhoršímu.”

„Ali řekla majorovi, že ji za ním poslala její paní, aby ho při vedla s oddílem vojáků do domu knížete Taraslova.” Grigorij se poškrábal na bradě a tázavě zvedl obočí. „Kde se ale vzala v domě Taraslovových i hraběnka Zenkovna, když podle knížeti Žerkova, který se tehdy ujal večera po odchodu kněžny Nataši, měla ležet s nevolností v posteli, tady v Natašině domě. Kníže Žerkov to tak alespoň tvrdil,” nechápavě vysvětloval Grigorij a čekal, co Tyrone řekne, ale ten se s velkým zaujetím věnoval obvazu kolem své hrudi.

Tyrone nedbale zvedl obočí. „Je možné, že Synoveja nebyla v pokojích tady, ale třeba se s Ali vrátila k Taraslovovým, kde předtím bydlela.”

Grigorij opatrně ztišil hlas, když ho něco napadlo. „Hraběnka byla s tebou, viď?” udeřil na Tyrona zcela nečekaně.

Tyrone se zamračil, uchopil oběma rukama obvaz a roztrhl ho na dva kusy. „A i kdyby to byla pravda, Grigoriji, myslíš, že bych to přiznal?”

„Ať to přiznáš nebo ne, příteli, kromě nás dvou se to nikdo nedozví. A ty to víš.”

Tyrone by nikdy nepřipustil, aby se Synoveja dostala do řečí, ať ho ranila sebevíc. „Měl bych se tím snad chlubit? Ta dáma se stala mou ženou.”

„Car Michail s tou svatbou nějak moc spěchal,” pronesl Grigorij s úsměvem. „Co se vlastně stalo?”

Tyrone předstíral, že je pobouřen. „Dost pochybuji, že to dotáhneš na majora, když se nenaučíš nechávat si své otázky pro sebe.”

Grigorij se zasmál. „Protože vím, příteli, že nejsi žádný mluvka a lhář, tuším, že tě kníže Taraslov a Ladislavova banda zastihli zrovna, když jsi byl v nejlepším, a na obranu před nepřítelem jsi ani nepomyslel. Proto tě nechali zbičovat. A protože to byla Ali, kdo utíkal za Někrasovem, je mi jasné, že hraběnku Synoveju odvlekli s tebou. A jestli to byli oni, kdo tě přinutili ke svatbě, pak se nedivím, že ses včera choval ke své nevěstě tak nevlídně,” dokončil Grigorij svoje pátrání téměř triumfálně.

„Jak tě vůbec napadlo, že jsem se choval nevlídně?” prohodil udiveně Tyrone a překvapilo ho, jak kapitán přesně vystihl jeho city i sled událostí.

„Všechno do sebe zapadá,” uvažoval Grigorij nahlas a vůbec nebral v potaz Tyronovu otázku. Znovu si zamyšleně přejel rukou po bradě a ušklíbl se: „Oni tě s tou dívkou přistihli inflagranti, a ten její opatrovník, kníže Alexej, tě za to ztrestal…”

„To je nesmysl! Chtěl ji pro sebe!” rozčilil se Tyrone.

„Takže pak tě zbičovali za to, že jsi mu ji vyfoukl.” Grigorijovy oči tančily veselím. „Celou dobu ses jenom třásl, jak ji dostat do postele. Ani ses nemohl dočkat, až ti car dá souhlas. A teď musíš za svou chybu platit, a proto se na ni zlobíš.”

„Jdi s tím k čertu!” vyštěkl vztekle Tyrone, kterého zasáhl osten pravdy ve slovech přítele. „Snad si nemyslíš, že mi umíš číst myšlenky? Proč bych se na ni měl zlobit?”

„Znám tě, příteli.” Grigorij pokrčil lhostejně rameny. „Kdyby ses na ni nezlobil, dávno bys té komedie nechal., a nic nepředstíral,” ťal Grigorij do živého.

„Ale jdi! Tak já hraju komedii a předstírám.?” zuřil Tyroni

„Kdyby mezi vámi dvěma všechno klapalo, nedal by ses vyrušit ani celou carskou armádou, kdyby si sem pro tebe připochodovala, a klidně by sis užíval novomanželských radovánek v posteli. A nevytratil se z ložnice sem do lázně dřív, než bys opojný kalich lásky nevypil až do dna.”

Tyrone zíral na kapitána, jenž byl o dost mladší než on a i zdálo se, že se v něm vyznal lépe než on sám. Nemělo smysl se dál přít, protože Grigorij právě odhalil pravdu až na samé dno.

„A co víc, nenajdeš štěstí a klid, dokud se neusmíříš s vlastní ženou a nedáš vše do pořádku. Věřím, že ji miluješ, a proto bys to neměl odkládat,” řekl Grigorij s upřímnou starostí o osud těch dvou.

Tyrone rozzlobeně strhl obvazy. „To není tak jednoduché Grigoriji. Nic pro ni už neznamenám!”

„O tom bych si dovolil pochybovat,” odporoval mu mladý muž. „Lady Synoveja tě zbožňuje.”

„Je to herečka každým coulem. Ovace jejímu umění!” odsekl Tyrone pochybovačně.

„Važ slova, příteli, ušetři ji takového osočení. Je nesmysl tvrdil, že jí na tobě nezáleží!” odhodlaně bránil Synoveju Grigorij.

„Jak můžeš vědět, co se jí honí hlavou, když si se mnou zahrává a klame mě na každém kroku?” tvrdil Tyrone zlostně „Nemám ani ponětí, cosi právě myslí, i když ještě nedávno jsem se pošetile domníval, že to vím!” dodal rozhořčeně.

„Tyrone! Cožpak naše přátelství pro tebe nic neznamená? Nevidíš už ve mně oddaného přítele? Nedokázal jsem to snad? Nevaroval jsem tě před majorem Někrasovem? Vždyť ti šel v patách a málem tě i předešel, když

žádal o audienci u cara ze stejného důvodu jako ty. A nebýt mě, tak ses s ním málem bil. Nejsi vůbec ochotný připustit, že by někdo mohl pochopit tvoje trable. Jsi příliš zaujatý, než abys měl odstup, ale pamatuj si, že pod svícnem bývá tma, a ty se potřebuješ vzpamatovat a vzít rozum do hrsti, a ne mít na všechno pohotovou odpověď, která jen dokazuje tvou zaslepenost. Dej své ženě příležitost a ona ti dokáže svou lásku.”

Tyrone si zhluboka povzdechl. „Než odjedu z Ruska, bude mít dost času, aby mi dokázala své city. Nemusíš se bát, sňatek jen tak zrušit nemůžu, když mi car Michail Fjodorovič šlape na paty a pozorně sleduje, jestli plním jeho nařízení,” pronesl Tyrone, jako by si stěžoval.

„A dělá dobře, protože kdyby připustil, aby si každý cizinec dělal, co chtěl, nebyli byste tu nic platní,” poznamenal Grigorij, kterého pobouřilo, že jeho přítel vůbec o něčem podobném zauvažoval. „My Rusové nemáme daleko k pomstě, jestliže cizinec urazí nebo zneuctí některou z našich žen. A Synovejin otec, hrabě Alexandr Zenkov, byl významný diplomat, kterého si v této zemi vysoce vážili. Proto ti, Tyre, jako svému příteli radím, abys s jeho dcerou zacházel s úctou, jaká jí popáavu náleží.”

„Pro rány boží! A cos čekal? Myslíš si snad, že ji chci bít?” vykřikl Tyrone téměř hystericky. „Synoveja je má žena! A nejen proto si zaslouží mou ochranu a péči!” dodal už klidněji a stále ještě trochu vystrašený Grigorijovým varováním si stáhl spodky a ponořil se do vany. Když jeho tělo zmizelo pod hladinou, z níž sloupala pára, zasykl bolestí, jak se mu horká voda dostala na rozbolavělá záda. Cítil na sobě kapitánův upřený pohled a zvedl vyzývavě obočí. „Přál jste si ještě něco, kapitáne?” řekl Tyrone přísným tónem nadřízeného důstojníka.

Grigorij se zamyšleně posadil na nejbližší židli. „Nikomu z mužů, které znám, se ještě nepodařilo mě tak zmást jako tobě, příteli. Jedním dechem mluvíš o tom, že se musíš stranit své ženy, a zároveň odhodlaně prohlašuješ, že je tvoje a že ji budeš bránit proti komukoliv a čemukoliv. Když jsem tě poprvé potkal krátce po tvém příjezdu do Ruska, zdálo se, že utíkáš před ženami. Jako bys je všechny nenáviděl. Jako by ti vůbec nezáleželo na životě. Až doposud jsem neznal udatnějšího vojáka, který by se bil tak odhodlaně a čestně jako ty. Při výpadu proti Ladislavově bandě se zdálo, že nehledíš na nebezpečí, že je ti jedno, jestli padneš.”

„Ale ne, samozřejmě že mi to nebylo jedno!” ujišťoval ho Tyrone.

Grigorije jeho slova však nepřesvědčila. „Jenže jsi to byl právě ty, kdo se vrhl doprostřed vřavy, hlava nehlava, když jsi cítil, že by to pro nás bylo moc nebezpečné.”

„Existuje přece něco jako válečná zkušenost, nebo ti to nic neříká?” namítl Tyrone hořce. „Já mám mnohem víc zkušeností, co se týče boje muže proti muži v otevřeném poli než kdokoli jiný u našeho pluku, a pokud jde o nebezpečí, stál jsem nejednou tváří v tvář smrti. Pokud bych neměl zkušenosti prověřené bojem, nejspíš by moje tělo dávno tlelo v zemi a nedělal bych svou práci, za kterou mě car platí. a necvičil bych vás.”

„Ale mně to nedá, abych si neříkal, že bys nepochybně viditelně zvažoval riziko, kdybys měl pro co žít a byl šťastný.,” reagoval na ta slova Grigorij.

„Moc o tom přemýšlíš, příteli,” zamumlal Tyrone a horlivě si mydlil obličej. „I když chápu, že se v tom všem snažíš najít nějakou jakou logiku, nemůžu ti dát záruku, že od téhle chvíle budu dělal všechno jinak. Dá-li Bůh, odsloužím si tady ještě tři roky ve zdraví.”

„Tak tohle bych si přál za nás za oba. Abychom žili dlouho a měli štěstí v boji i v lásce. A vroucně bych si přál, aby sis uvědomil, jak je náš život krátký a jaká je škoda marnit ho plytkými hádkami. Chtěl bych, aby to mezi tebou a tvou nevěstou zase co nejdříve klapalo,” pronesl Grigorij téměř prorocky.

Tyrone si opláchl mýdlo z obličeje a podíval se na muže, který se na něj zašklebil, zasalutoval mu na pozdrav a pomalu se loudal pryč. Tyrone se opřel ve vaně a přemýšlel o Grigorijových slovech. Přestože ho popudila, nemohl pominout skutečnost, že byla pravdivá a že byla vyřčena v dobrém úmyslu. Zamračil se, když si vzpomněl na nedávné potyčky, včetně svého posledního setkání s Ladislavovou tlupou. Musel připustit, že jeho chování bylo odvážné, možná dokonce příliš riskoval. Snad opravdu nepřikládal vlastnímu životu váhu, ale takové bylo řemeslo, které si dobrovolně vybral. Kdyby se choval jinak, trpěli by nevinní. I Synoveja by teď patřila Ladislavovi a ne jemu, kdyby ji nevyrval ze spárů banditů. I přes neshody které mezi ním a jeho mladou ženou právě panovaly, se mu taková představa pranic nelíbila.

Tyrone v doprovodu svých mužů mířil k soukromým komnatám, které byly jemu a Synoveji přiděleny, a byl elegán, i sama. Když se průvod dožadoval vstupu do předpokoje, zvuky, které vycházely z ložnice, se podobaly kejhání hus na rybníku- ,, Po chvíli se těžké dveře trochu pootevřely a vykoukla z nich mladá dívka.

„Ještě chvilku strpení, prosím., pánové.” Její prosbu doprovázelo hihňání a štěbetání. „Lady Synoveja. ještě není hotova. s oblékáním. „

„Řekněte jí, ať se nám přijde ukázat,” přikázal jí naoko přísně Walsworth se smíchem.

„Jen nás vpusťte, děvče,” Tyrone vrhl na dívku svůj nejlepší úsměv. „Snad nebudete bránit ženichovi, aby se podíval na svou nevěstu? Uhněte stranou, povídám, a nechte mě vstoupit.”

Zezadu se ozval Synovejin hlas, kterým žádala mladou družičku, aby je vpustila. Místo odpovědi se dveře prudce otevřely dokořán. Muži vešli za bujarého smíchu elegantně oděných dam a dvou služebných, které spěšně odnášely z šatny vanu. Zatímco muži mohli používat lázeň v přízemí, Synoveja se vykoupala v měděné vaně v soukromí svých pokojů jen za přítomnosti Ali. Pak přišly pomoct s toaletou uhihňané dívky a zvědavé matrony, které natahovaly krky, aby si mohly pořádně prohlédnout stav lůžka a prostěradel po svatební noci. Ali ještě

uhlazovala sarafán své paní, když muži vešli nedočkavě dovnitř. Synoveja se otočila zády k jejich pátravým pohledům a rychle si ještě zavazovala poslední hedvábnou stuhu na šatech, zatímco Zelda se ve spěchu snažila zakrýt volně rozpuštěné vlasy závojem. Vzápětí překvapeně couvla, když Tyrone přistoupil ke své ženě a sundal jí závoj z hlavy.

„Jestli vám to nevadí, kněžno Zeldo, byl bych raději, kdyby vlasy mé ženy nebyly svázány do žádných copů a nebyly zakryty závojem,” prohlásil s elegantním úsměvem, ale Zeldin vyděšený pohled ho okamžitě varoval, že podobná žádost se neslučuje se zvyklostmi, jak má vystupovat provdaná dáma. Jeho úsměv znejistěl. „Vidím, že to asi nepůjde.”

Synoveja se na něj ohlédla a v očích jí zajiskřila radost, že se k ní chová před přáteli, kteří je bedlivě sledovali, jako pozorný manžel. Když se k ní naklonil, ucítila kořeněnou mužskou vůni smíšenou s čistou vůní mýdla. Jeho oči ji přejížděly obdivným pohledem, když mu vysvětlovala, proč je nezbytné, aby měla závoj. „Je nemyslitelné, aby vdaná žena dávala své vlasy na odiv někomu jinému než svému manželovi, mylorde. Je to ruský zvyk. Jestli si přejete, abych měla vlasy rozpuštěné, když jsme spolu sami, budu jen ráda.” Tyrone natáhl ruku a pomalu laskal jemné vlny jejích kadeře. Vybavoval si přitom okamžik, kdy jeho oči poprvé spatřily tu nádheru volně rozpuštěnou. Tenkrát ale nemarnil čas pohledem na vlasy, když se mu nabízel daleko úchvatnější pohled na dokonalé štíhlé nahé tělo. „To bych si opravdu přál,” řekl prostě a s omluvným pokývnutím hlavy vrátil závoj Zeldě. Kněžna ho přijala s plachým úsměvem a rychle ho připevnila Synoveji do vlasů.

Mezitím k Tyronovi přistoupil Grigorij se sklenkou chlazeného vinného střiku.

„Možná by vás lady Synoveja mohla naučit nejen rusky, ale poučit vás také o našich zvycích. Jsem si jistý, že by vám to oběma přineslo užitek.”

„Jelikož jsme si manželský slib už dali, myslím, že se váš talent dohazovače míjí účinkem, příteli,” prohodil Tyrane veselí v očividně dobré náladě.

Kapitán se pobaveně ušklíbl: „Ale dobrý dohazovač nedá pokoj, dokud se nepřesvědčí, že jsou novomanželé jeden s druhým vzájemně plně spokojeni. A když vy nebudete spokojen, plukovníku, jak mám dosáhnout, aby mě povýšili na majora?” neztrácel smysl pro humor Grigorij.

„Teď jste se ale vybarvil, příteli!” zakuckal se Tyrone. „Já si myslel, že vám jde o upřímné přátelství, ale vám jde zatím jen o kariéru!” smál se na celé kolo.

Grigorij pokrčil rameny. „No, nějak to udělat musím.”

Jeho slova vyvolala salvu smíchu mezi důstojníky stojícími v hloučku, zatímco ženy se shovívavě chichotaly. Vzápětí vznosně vešla do pokoje kněžna Nataša, aby své hosty pozvala k prostřenému stolu, který přichystala Danika. Vyzvala plukovníka, aby kráčel v čele a svou nevěstu nesl v náručí ze schodů. Ostatní je následovali v párech, manželky po boku svých manželů, svobodné dívky přijaly rámě svých kavalírů a Nataša se s úsměvem zavěsila do Grigorije.

„Co si myslíte o tom, koho si váš plukovník vybral za nevěstu?” zeptala se Nataša s úsměvem. „Myslím, že to bude dokonalý pár, hraběnko. Obdivuji váš vkus při výběru svatebních hostů.” „A já zase obdivuji ten váš,” odpověděla se vznešeným pokyv nutím hlavy. „Řekněte mi, co o tom všem soudí plukovník?”

„Jsem si jistý, že z tohoto svazku vzejde jenom samé dobro, hraběnko,” pronesl kapitán velkomyslně. „Nadejde čas, kdy ti dva budou spolu velmi šťastni.”

Nataša poznala, že kapitán je velmi vnímavý, a spokojeně přikývla. Jeho slova ji uspokojila, protože přesně něco takového chtěla slyšet.

Ranní hostinu zahájili bohatou tabulí. Mladí manželé seděli vedle sebe a podle ruského zvyku museli každé jídlo přisladit polibkem za bujarého veselí a povzbuzování ostatních hostů.

Krátce nato je přišla bavit skupinka kejklířů. Přinesli s sebou spoustu barevných kostýmů, do nichž se hosté oblékli a k pobavení všech se účastnili her a tanců. Dokonce i Tyrone se smál, když víno otupilo bolesti ve zbičovaných zádech. Hrál na schovávanou, honil se po celém paláci i zahradě a držel přitom svou nevěstu za ruce.

Všichni hráli své role s nadšením. Šašek si přehodil přes ramena vlčí kůži a s funěním pobíhal po domě a hledal dívku převlečenou za ptáka Ohniváka. Zatím byl daleko, ale Tyrone rychle utekl s ženou svého srdce ven na zahradu a schoval se s ní za hustým křovím, které jim skýtalo dobrý úkryt. Stáli přitisknuti k sobě a tiše čekali na vlka. I přes těžkou saténovou látku sarafánu Synoveja cítila Tyronovu rostoucí touhu a hlasitý tlukot srdce. I v ní slastné chvění probudilo dřímající vášeň. Přivinula se těsně k manželovi a zvedla k němu oči. Z jeho pohledu sálal žár.

Zaujati sami sebou si nevšimli šaška, který se k nim nenápadně přiblížil, uchopil Synoveju za lem šatů a vytáhl ji ven z křoví. Vlk vítězně vykřikl, odtrhl pár od sebe a pohotově uchopil svou oběť za zápěstí. Táhl ji k domu a radostně se smál, zatímco Tyrone zůstal stát u stromu a zamračeně hleděl za nimi. Vlk ukryl svou kořist pečlivě na odlehlém místě, kde ji nebylo snadné odhalit. Za chvíli se objevil Tyrone na scéně a snažil se tvářit pobaveně. Jakmile vešel do domu, šedý Vlk před ním začal skákat, pokoušel ho a nabádal, aby hledal zajatého ptáka Ohniváka, který je schovaný ve zlaté kleci, protože co nevidět tu budou zlí bratři, aby ptáčníka zabili a vzácného opeřence si vzali jako svou kořist. Za veselého smíchu Tyrone pobíhal po domě a hledal Synoveju.

Náhle na něj ze dveří kuchyně kývla Sofie a tajně ukazovala ke špižírně. Vběhl dovnitř a s radostným výkřikem chytil svou mladou ženu do náruče. Vynesl ji ven a postavil ji před Natašu, která mu se smíchem nasadila na hlavu věnec pro vítěze spletený z květin. Vrátil se do kuchyně, klekl si před Sofii a něžně položil věnec na její jemné vlásky. Na tvářičce se jí rozlil zářivý úsměv a rychle ho políbila. Když se vrátil ke dveřím u nichž nechal stát Synoveju, viděl v jejích očích šťastnou zář, která měla daleko k nevyzpytatelné vášni.

„Zdá se, že máš pro děti zvlášť vyvinutý cit, plukovníku Tyrone Rycrofte. Už jsi někdy uvažoval o tom, že by sis pořídil vlastního potomka?”

„Několikrát,” odpověděl stručně a hlavou mu prolétla vzpomínka na zklamání, které zažil, když Angelina během prvních dvou let jejich manželství třikrát potratila - přestože ji léčili samými bylinkami, které ji měly posílit, aby byla schopná dítě donosit. Tyrone to považoval za ironii osudu, když si uvědomil, že veškerá léčba nakonec vedla jen k tomu, že ohrozila svůj vlastní život, aby se zbavila dítěte, které měla s jiným mužem.

„Takže ty proti dětem nic nemáš?” zeptala se Synoveja přímo.

„To není můj problém, madam” odpověděl Tyrone se stejnou otevřeností. Vzal ji za loket a vedl ji chodbou ven z kuchyně „Nesnesu klam. Jak mám věřit tvému srdci, když jsi mi dokázala, že jsi schopná takových intrik, má drahá?”

„A jak mám já věřit tobě, když v jednu chvíli na mě toužebně hledíš a vzápětí jako bys mě nenáviděl?” namítla smutně. „To jsi tak nevyrovnaný, Tyrone? Tvoje rty mě obviňují, ale když se ti podívám do očí, vidím tam něco úplně jiného.”

„Ano, odhalil jsem v sobě jistou rozpolcenost, která mě trhá na kusy,” připustil Tyrone. „Úsměvy a hezkou tvářičkou dovedeš muži úplně poplést hlavu. Třebaže se nebojím houfu nepřátel, proti tvým nástrahám jsem naprosto bezmocný.” Tyrone se odmlčel a potom chraplavým hlasem pokračoval: „Nepopírám Synovejo, že nedokážu odolat tvým půvabům, ale byl bych blázen, kdybych se nepokusil postavit hráz proti bolesti, kterou bys mi mohla způsobit.”

Synoveja se nechtěla jen tak dát. „Prosím tě, Tyrone, nesuď mě tak přísně. Nechtěla jsem ti ublížit. Jenom hledám společné téma, na kterém bychom se mohli shodnout, abychom mohli být v našem manželství spokojeni. Vidím, jak se mi ze všech sil snažíš vyhýbat, a proto si kladu otázku, jak by ses asi choval k našemu dítěti, pokud se tvůj vztah ke mně nikdy nezmění?”

Černé obočí se při jejích slovech nadzvedlo. „Říkáš nikdy, Synovejo? Kdo ví, co přinese zítřek, ale už teď bys měla vědět, že zplodit dítě vyžaduje hlubší vztah.,” pronesl Tyrone a zjevně ztrácel dobrou náladu.

„Máš námitky proti hlubšímu vztahu?” zeptala se Synoveja upřímně.

„Musím připustit, že nejsem připraven na to, abych s tebou prožíval tak důvěrné chvíle, které by vedly k početí našeho potomka. Jako by mě volaly Sirény a lákaly do svých hedvábných osidel. Jakmile se jednou nechám lapit, budu navždy ztracený. Proto nechci podlehnout dalším intrikám, madam.”

„Já vás přece nevábím lstivou písní Sirén, mylorde. Jenom jako tvá manželka doufám, že mě nebudeš navěky přehlížet. Kdyby nebylo tebe, nepoznala bych, jak slastné může být splynutí těl muže a ženy. A byl jsi to ty, kdo ve mně probudil vášeň a kdo mě potom zapudil. A já teď musím trpně čekat jako ubohý vrabčák na to, co zbyde z hostiny dravce. Až jestřáb uloví svou kořist a nasytí se, pak teprve přijde řada i na mě.”

Tyrone na ni zůstal překvapeně zírat. Věděl, že jí ukázal, co je to slast, které chtěl dosáhnout sám, ale trochu ho zmátlo, že to tak otevřeně a bez obalu řekla. Její upřímná slova ho povzbudila, aby se i on vyznal ze svých citů.

„Ano, Synovejo. Nesmírně toužím ukojit touhu, která mě spaluje. Nejsi o nic méně hezčí a přitažlivější, než když jsi navštívila můj strohý příbytek. Popletla bys hlavu každému muži, ale já jsem možná vnímavější než kdokoli, koho jsi doposud potkala,” snažil se Tyrone vysvětlit své pocity.

„Láska a milování je pro tebe jen otázkou těla. Upozorňovali mě, že muži už jsou takoví,” pronesla Synoveja, zklamaná z toho, jak málo se jeho slova a činy shodovaly. Jestliže se bál ženských intrik, jak tvrdil, proč se bránil myšlence, že by se s ní měl pomilovat? „A proč se straníš zrovna mě? Sám jsi říkal, že sis dlouho nedopřál ženskou společnost, takže bych čekala, že vezmeš zavděk první ženou, která se namane.”

„To určitě ne, madam” protestoval Tyrone. Překrásné obočí se tázavě zvedlo. „Slyšela jsem, že se tu všude kolem potuluje a nabízí plno nevěstek. To tě nikdy nenapadlo využít jejich služeb?”

„Nikdy,” prohlásil odměřeně. „Časem přijdeš nato, že si velmi pečlivě vybírám, jakou ženu si vezmu do postele,” dodal a Tyronova ješitnost opět zvedala hlavu.

„Mě už ale mezi ně zřejmě nepočítáš.” Synoveji se najednou zlomil hlas a snažila se zadržet slzy, které jí vhrkly do očí.

Tyrone si jejího rozpoložení nevšiml a prudce se ohradil. „To jsem neřekl, Synovejo, tak mi ta slova nepodsouvej.”

Synoveja se snažila zakrýt vlhké tváře. „To se ti stala taková křivda, že se ti protiví myšlenka, aby ses se mnou miloval a dal mi dítě?” téměř zoufale prosila.

Tyrone se podíval stranou. Nechtěl jí dát odpověď, kterou bv se zavázal splnit její přání, přestože by nesmírně toužil jak mi tak sklízet. Byl si dobře vědom, že šlape po tenkém ledu a raději předstíral, že už se nemůže dočkat,

aby se vrátili do společnosti svatebních hostů. Vyhnul se jejímu tázavému pohledu a nechal zklamanou Synoveju marně čekat na odpověď.

Pozdě odpoledne zavítal do Natašina paláce i generál Vanderhout v doprovodu své krásné mladé manželky Alety. Netvářili se nad tím čerstvě uzavřeným sňatkem příliš nadšeně, ale přemohli se alespoň před několika hosty, a vlažně novomanželům poblahopřáli. Vincent Vanderhout vždy hořel nedočkavostí, aby dal všem najevo svou moc a převahu. Po chvíli vybídl Tyrona, aby ho následoval do zahrady, kde by si mohli v klidu promluvit.

„Nemusím vám snad připomínat, plukovníku Rycrofte, že když se důstojník rozhodne oženit, musí neprodleně o svém úmyslu informovat svého velitele. Vaše tajné pletky s tou ženou vás stály svobodu, a já o tom podám zprávu. Musím vás pokárat, že jste opominul prokázat patřičnou úctu nadřízeni šarži.,” vychutnával si ho generál.

„Promiňte, generále,” přerušil ho Tyrone, který už nemohl vydržet ty nabubřelé řeči. Když se rozhodl, že odjede do Ruska, nikdy by ho nenapadlo, že bude muset žádat jakéhosi cizinci o svolení v záležitostech, které se týkají výhradně jeho soukromého života. Už tak těžce nesl, že se musel podrobit carovu přání. Strašně rád by generálovi odsekl, že mu po jeho sňatku nu není, ale podařilo se mu to nutkání v sobě potlačit. Rozhodl se, že bude mluvit pravdu, a tím ho umlčí. „Bylo to výslovné přání Jeho Veličenstva cara Michaila Fjodoroviče, abych se oženil s hraběnkou Zenkovnou.”

„A co jste k čertu provedl, Rycrofte? Pořídil jste tomu děvčeti dítě, než jste si stačili dát slib?” zaburácel Holanďan. „Zatraceně! Cožpak si vůbec neuvědomujete, že jste na cizí půdě?”

Svaly v Tyronově tváři se napjaly a v očích se zračil chlad. Z obavy, aby nevybuchl vztekem, se raději ani nepodíval generálovi do očí a zahleděl se kamsi nad jeho hlavu. „Ne, generále! Hraběnka Zenkovna byla panna, když jsem si ji bral! A vám do toho vůbec nic není, pane!”

Generál Vanderhout přimhouřil oči a upřeně se na plukovníka zadíval. „Dejte si pozor, plukovníku. Můžu zařídit, abyste se šupem vrátil do Anglie.”

„To bych vám vůbec neradil, generále. Nejdřív byste musel požádat cara o audienci!” reagoval Tyrone odhodlaně.

Generál vztekle zkřivil ústa a usilovně se snažil přijít na něco, čím by srazil plukovníkovi hřebínek. Když se mu to nepodařilo, zlostně si odkašlal, otočil se a zamířil k domu. Tyrone zůstal sám se svým hněvem. Bylo mu jasné, že všichni v domě museli jejich křik slyšet. Věděl, že přátelé o tom budou mlčet, ale u ostatních si nebyl jistý ničím.

Tyrone zaklel, otočil se a zamířil ven ze zahrady. Úmyslně se přitom vyhnul dveřím, do kterých předtím vešel generál. Nejraději by ho na místě zaškrtil, že si dovolil ho vyplísnit za jeho sňatek se Synovejou a opovážil se vykřičet na plné kolo tak důvěrné a citlivé věci. Byl v ráži, nejspíš by toho chlapa srazil k zemi, kdyby ho dnes ještě potkal. Rozhodl se proto, že bude nejlepší, když se pro zbytek dne uchýlí do soukromí svých dočasných pokojů.

Rychle vyběhl po schodech a vydechl si úlevou, když za sebou zabouchl dveře. Přecházel sem a tam a vztek ho pomalu začínal opouštět. Svlékl si kabát a přehodil ho přes židli. Potom si vysoukal košili z kalhot a přetáhl si ji přes hlavu. Také ji odhodil stranou a zamířil do šatny, kde si na hlavu a hruď nalil studenou vodu, aby si zchladil vztek na generála.

Hodil si přes mokrou hlavu ručník a začal si osušovat obličej. Vešel do dveří a mířil do vedlejšího pokoje. Zastavil se a náhle strnul překvapením, když ucítil, jak mu útlá ručka pomalu přejíždí po plochém břichu. Vůbec si nevšiml, kdy Synoveja vešla dovnitř. Trochu se odtáhl. V tu chvíli si ale vzpomněl, jak ho zklamalo, když minulou noc tak rychle ukončila jejich polibek. Usmál se pod ručníkem a nechal se dál tou ručkou laskat.

Zlehka si vysušoval vlasy a vychutnával si slastný pocit, který ho celého pohlcoval. Slyšel ji, jak tiše vzdychá obdivem a její doteky se stávaly čím dál dráždivější. Udivovalo ho, jak rychle uměla uplatnit své teprve nedávno nabyté zkušenosti. Zalapal po dechu. Uměla to skvěle a jeho pýcha byla podrobována těžší zkoušce. Její prsty začaly pátrat po zapínání u kalhot. Chtěl jí pomoct, a tak si sundal ručník z hlavy a nechal ho volně ležet kolem krku. Zděšení, které ho zachvátilo, když poznal ženu, jež stála vedle něj a sváděla ho, by se dalo přirovnat ke skoku do ledové vody.

„Aleto!”

„Vy ošklivý hochu,” plísnila ho škádlivě. Vzhlížela k němu s úsměvem a ovinula mu paže kolem krku. „Oženit se v takovém spěchu! Všechny ženy byly pobouřeny, když se dozvěděly, že jste si vzal mladou hraběnku. Vincent tvrdí, že jste si to u cara pěkně rozlil, když jste přivedl přezrálou dceru jeho bývalého vyslance do potíží, a teď za to musíte pykat. Není vám líto, že krásná Aleta už za vámi nemůže přijít a potěšit vás?” koketovala s ním jedovatě generálova choť.

Tyrone byl zděšen na nejvyšší míru. Musel se nesmírně ovládat, aby jí nedal najevo zlost, že není ta, za kterou ji pokládal, a že rozpoutala v jeho těle takový zmatek. Strhl jí ruce ze svého krku a odstrčil ji od sebe. „Promiňte, Aleto, ale vždycky jsem byl proti tomu, abych se zapletl s ženou generála u pluku, kde sloužím. Měla byste vědět, že takové dobrodružství je nebezpečné a může vážně ohrozit mou kariéru.”

„Ach Tyrone, vy se přece nebojíte ničeho a nejméně ženy, jako jsem já.” Znovu se k němu těsně přivinula a usmála se na něj očima, z nichž čišel žár. „Měl byste za mnou přijít, když si budete chtít skutečně užít, Tyrone.

Udělám cokoli, abych vás potěšila. Dokážu, že zapomenete na tu malou husičku, co jste si vzal, která neví nic o tom, jak nejlépe uspokojit muže, obzvláště tak smyslného, jako jste vy.”

„Ano, má se ještě hodně co učit. Mně se ale líbí představa, že to budu já, kdo ji to naučí,” přiznal Tyrone a znovu ji důrazně odstrčil, prošel do předsíně a otevřel dveře do chodby dokořán. „Měla byste raději jít, Aleto. Ani mé ženě, ani vašemu manželovi by se nelíbilo, že jste tady byla.”

„Ale jděte, Tyrone, taková hloupá nanynka, co jste si vzal, vás nikdy nedokáže uspokojit. Potřebujete mnohem zkušenější ženu.” Vrhla na něj žhavý pohled, usmála se a znovu se k němu přitiskla celým tělem a snažila se mu rozepnout kalhoty.

Tyrone ji chytil za ramena a zlostně ji odstrčil. „Aleto! Nemám na vás náladu! Cožpak to nechápete?”

„Já to vím lip, Tyrone!” naléhala, znovu se na něj vrhla a vášnivě se k němu tiskla. Rukama mu klouzala po zádech a tiskla jeho hýždě. „Před chvílí jste náladu měl!”

„Domníval jsem se, že jste lady Synoveja!” vykřikl.

„Ale, Tyrone, jí přece vůbec neublíží, když se rozdělí. Nebuďte tak šlechetný! Máte toho dost pro nás pro

obě.”

Tyrone jí vzal za bradu a podíval se jí zpříma do očí. „Musím vám to tedy říct polopatě, Aleto. Nemám zájem o nic, co mi tady nabízíte. Takže vás prosím. odejděte!”

„Vy se bojíte mého manžela!” obvinila ho Aleta, která se nechtěla smířit s myšlenkou, že ji vyhání.

„Nestojím o to, aby mi dělal nepříjemnosti, to je pravda!” souhlasil Tyrone stručně. „Od vás ale také nic nechci. Snažte se mě pochopit! Mezi námi nikdy k ničemu nedojde, takže vás prosím, nechte mě být. A od téhle chvíle se ode mě držte co nejdál!”

Aleta zkřivila rty nelibostí. Uhladila si šaty a vztekle se otočila ke dveřím. Náhle úžasem vydechla, když uviděla ženu, která už nějakou chvíli stála vedle otevřených dveří. Její překvapená reakce upoutala i Tyronovu pozornost. Podíval se na svou manželku, která ho pozorovala s tázavě zvednutým obočím.

„Pevně doufám, že jsem vás nevyrušila,” pronesla Synoveja s mdlým úsměvem.

„Synovejo., já.,” Tyrone věřil, že nevypadá tak provinile, jak se v tu chvíli cítí. „Já. šel jsem nahoru, abych unikl.,” vykládal zmateně.

„Nemusíte nic vysvětlovat,” ujistila ho chladně. „Slyšela jsem vaši hádku s generálem a nemohla jsem vydržet pohledy těch, kteří to slyšeli také.” Podívala se na Aletu, která stála jako přimražená jejíma zelenýma očima. „Kdybych věděla, že tahli žena se tady bude snažit dostat se vám do kalhot, připravila bych se na to lépe. Možná by se jí podařilo snáze získat to, po čem touží, kdybyste ji upozornil, že máte kalhoty na knoflíky.”

Tyrone si musel dát ruku před ústa, aby se nerozesmál. Aleta Synoveju očividně velmi rozčilila. Proto hraběnka neochvějně bránila svá práva manželky. S obdivem sledoval její ohnivý pohled, kterým vrhala blesky na Aletu, jež odklopýtala chodbou pryč.

„Vaše vášnivá obdivovatelka?” popíchla ho Synoveja. „Řekněte mi, plukovníku, je ona snad ten důvod, proč mě odmítáte?”

„Nemluv hlouposti, Synovejo! Ta žena pro mě nic neznamená! Ani nevím, jak se vloudila do našich pokojů. Zřejmě šla za mnou a nepozorovaně sem vklouzla tak, abych ji neviděl. Sušil jsem si vlasy a myslel jsem si, že jsi to ty.”

Synoveja si nedůtklivě zkřížila ruce na prsou a zlostně se na něj podívala. „Když sis ji spletl se mnou, tak bych nemusela mít strach, že by se ti to příliš zamlouvalo, viď?” Vrhla další zlostný pohled za rychle se vzdalující postavou. „Zdá se, že dotýkat se tě se jí moc líbilo. jako bys ji něčím povzbudil.”

Tyrone se usmál. „Ženy většinou nejsou ideálem ctnosti jako ty, má drahá. Generálova žena je zvyklá vzít si, co si zamane, a nepotřebuje, aby ji někdo povzbuzoval.”

Synoveja pohodila hlavou a obrátila se k němu zády, až se jí sukně zatočila. Díval se za ní a uvědomil si, že Aleta Vandehoutová nesahá jeho ženě ani po kotníky - šarmem, půvabem ani přirozenou ženskou krásou.

Tyrone se poměrně brzy rozloučil s přáteli s omluvou, že ho druhý den čekají povinnosti, a proto musí být odpočinutý. Vzal svou ženu kolem ramen, kývl jim na pozdrav a vykročil s ní po schodech nahoru.

Ali čekala v jejich pokojích, aby své paní pomohla uložit se do postele. Obě ženy zmizely v šatně. Tyrone si začal chystat uniformu na druhý den. Potřeboval si připravit ještě výstroj, a tak vešel do šatny. Synoveja tam stála zcela nahá s rukama zdviženýma, aby se mohla nasoukat do košile, kterou jí Ali přidržovala nad hlavou. Ali zmateně couvla. Na Tyrona znovu nemilosrdně dolehla tíha problémů, se kterými se musel toho dne i předešlou noc potýkat. Zamumlal, že hledá zbraň, a sotva se podíval na Ali, která mu mlčky ukazovala na horní polici, protože měl oči jenom pro nahé tělo své ženy. Sáhl na polici, uchopil zbraň, a když znovu mířil ke dveřím, nemohl odolat pohledu na plná ňadra, sametovou pleť břicha a vyzývavé boky.

V ložnici zhluboka vydechl a svlékl si košili. Posadil se na taburet v nohou postele a začal si připravovat vojenskou výstroj. Stálo ho nadlidské úsilí odpoutat se v myšlenkách od toho, co před chvílí viděl v šatně. Když Ali odešla a jeho žena vstoupila do pokoje v nočním úboru, který dával vyniknout jejímu krásně tvarovanému tělu, a dlouhé vlasy jí splývaly ve vlnách po ramenou a po zádech, jeho odhodlání potlačit touhu začalo slábnout.

Synoveja byla ve zvláštním rozpoložení poté, co se záletná Aleta vetřela do jejich soukromí, a Tyrone tak nečekaně vtrhl do šatny. Cítila žár jeho pohledu a snažila se ze všech sil potlačit hlad, který v jejím těle narůstal.

To se jí ale nepodařilo a toužila po jeho pozornosti. Nechtěla strávit další noc trápením nad jeho mlčenlivým nezájmem.

„Kdy musíš ráno odejít?” zeptala se, když se zastavila těsně vedle Tyrona, který si leštil meč.

„Brzy po svítání, ale není třeba, abys vstávala se mnou, Synovejo. Jsem zvyklý starat se sám o sebe. A kromě toho Ali říkala, že Danika mi připraví v kuchyni snídani a košík jídla s sebou. Pravděpodobně se vrátím pozdě, takže na mě nemusíte čekat s jídlem.”

„Ráda na tebe počkám,” zamumlala Synoveja tiše. Tyrone se plně soustředil na svou práci a snažil se na ni nedívat. Synoveja se rozhodla, že si získá jeho pozornost za každou cenu.

S předstíranou lhostejností mu prohrábla štíhlými prsty husté vlasy v týlu a on k ní překvapeně vzhlédl. „Máš přerostlé vlasy,” pronesla s povzdechem. „Chceš, abych ti je zastřihla?” zeptala se co nejvlídněji.

„Dnes večer ne,” odpověděl a uneseně jí hleděl do očí.

„Byla by to jen chvilka,” snažila se mu Synoveja vlichotit a uchopila do prstů pramínky vlasů po obou stranách jeho hlavy. „Jenom bych ti je tady trochu zkrátila.”

„Už je pozdě a já se potřebuju vyspat,” vymlouval se Tyrone. Pohledem ji obdivně svlékal. Proti světlu svíce působilo jemné hedvábí její košile jako mlžný opar a on mohl znovu hltat plnost jejích ňader, vystouplá žebra i svůdná štíhlá stehna.

Ze snění ho probrala ostrá bolest. Nechápal, co se děje. Když/ obrátil pohled k zemi, spatřil, že se řízl čepelí meče do palce, z něhož kapala krev.

„Zatraceně!” zaklel. „Když stojíš u mě, nemůžu si ani naleštit meč, abych si něco neudělal!” Vrhl po ní pohled a nevšímal si jejího vyděšeného výrazu. „Jdi raději do postele, než si uříznu něco mnohem důležitějšího a ušetřím tím Alexejovi práci.”

Synoveji se jen stěží podařilo potlačit příval slz, které se jí nahrnuly do očí, a zahanbeně spěchala ke své straně lůžka. Posadila se na okraj a otočená k manželovi zády si začala splétat vlasy do copu. Neustále popotahovala, až Tyrone musel utéct do šatny, aby nepodlehl, neomluvil se jí za své hrubé chování a nezahrnul ji vřelou pozorností.

Umyl se a oblékl si noční úbor, a když se konečně vrátil, zjistil, že Synoveja se schovala pod přikrývkami, které si přitáhla až k bradě. Uraženým mlčením dávala jasně najevo, že o něj vůbec nestojí. Vklouzl do postele vedle ní, a z toho, jak se od něj od táhla, poznal, že dnes večer nemusí mít strach z milostných her. Nechtěla s ním nic mít - alespoň v tu chvíli ne. Přestože by se mu mělo ulevit, že se nebude muset tak strašně ovládat, neměl vůbec žádnou radost z toho, jak se choval. Nesmírně po ní tou žil, ale jediný způsob, jak by si mohl své přání splnit, bylo učinit z ní svou ženu se vším, co k tomu patřilo.

Pokud si plukovník Tyrone Rycroft předsevzal, že veškerou svou energii vynaloží na to, aby si vysloužil obdiv a uznání ruského cara, pak na to brzy musel zapomenout, protože mnohem větší úsilí ho stálo odpoutat se od myšlenek na Synoveju. Teď, když byli manželé a sdílel s ní nejen stejné pokoje, ale i lože, měl jí plnou hlavu víc než předtím. Měl nespočetně příležitostí ji pozorovat oděnou jen lehce v nedbalkách, a přestože takový pohled někomu po čase zevšední, on se musel odvracet, aby potlačil vzrušení. Pokušení neochabovalo, takže dokonce uvažoval, že by se přestěhoval zpátky do starého rozvrzaného domu v odlehlé čtvrti. Hledal klid. Byl téměř na pokraji duševního zhroucení. Odolávat půvabům mladé krasavice, jež byla jeho ženou, bylo nad lidské síly. Jako voják uměl pojmenovat nepřítele a také mu čelit, ale s pavučinou ženských intrik si nevěděl rady. Toužebně si přál, aby se mu co nejrychleji zhojily rány na zádech a mohl se vrátit do služby. Už se nemohl dočkat trestné výpravy proti polskému levobočkovi. Udělal by cokoli, jen kdyby ho nečekala další trpká porážka v manželské posteli. Vyčítal si, že sklízí, oč vlastně sám pošetile žádal cara.

Nechtěl však svou ženu ponižovat a zneuctít před vysokou šlechtou u dvora i před obyčejnými lidmi tím, že by se od ní veřejně odvracel. Aby se jí však co nejvíce vyhýbal, ničil sebe i svůj pluk nekonečnými hodinami tvrdého výcviku. Vybíjel si zlost sám na sobě až do úplného vyčerpání. Věřil, že jedině tak se zbaví myšlenek na Synoveju a usne tvrdě, jen co ulehne do postele, aniž by podlehl sladkým svodům.

Byl stále rozladěný ze zážitku s Aletou. Trpce si připomínal svůj omyl, když se domníval, že to byla Synoveja, kdo ho slastně šimral na břiše. Moc dobře věděl, že být to jeho žena, neodolal by a možná že teď by to bylo mezi nimi všechno jiné.

Tyrone vstával časně ráno. Snídal obyčejně s kněžnou Natašou, jež byla vzhůru už od svítání. Pak opouštěl palác a vracel se až pozdě k večeři. Předtím ještě hřebelcoval koně ve stáji. Měl dva, hnědáka, který původně patřil Ladislavovi, a černého hřebce. Právě na něm předváděl své jezdecké umění, aby dával příklad vojákům, kterým velel. Chtěl se s ním také blýsknout před carem. Přivezl si ho ještě spolu s dalším do páru z Anglie, a také s tím se chtěl domů vrátit, ale prozatím ho sedlal zpropadený zloděj koní a žen Ladislav.

Když byl s koňmi hotov, zašel ze stáje nejprve do kuchyně, třebaže by se nejraději ze všeho ponořil do horké lázně. Sedl si a povečeřel u stolu v kuchyni, kde na něj čekaly Danika se Synovejou. Pokaždé byl k smrti unavený, ale přesto mu nikdy neunikla krása jeho ženy. Zhluboka nasával její vůni, když se nad ním skláněla nebo procházela kolem něj.

Po jídle ponořil své rozbolavělé tělo do horké lázně a potom stoupal do ložnice po schodišti, jako by to byl nepřekonatelný kopec. Tam padl na postel a byl tak unavený, že sotva promluvil. Jediné, co Synoveji dovolil, bylo, že mu směla ošetřit záda hojivou mastí. Svlékl si košili a lehl si na břicho. Za chvíli už cítil, jak mu její jemné prsty přejíždějí po kůži a masírují zmožené svaly. Dech se mu zpomaloval a byl hlubší a hlubší, až ho jemné prsty ukolébaly k spánku. Tak plynul den za dnem.

Synoveja měla ráda chvíle, kdy manželovi směla ošetřit záda, protože to pro ni byly chvilky, kdy si připadala jako opravdová manželka. Smířlivý klid mezi nimi nerušily žádné hádky, žádné vodopády slov o vině a odplatě, a třebaže ji neučinil doposud ženou se vším, co k tomu patří, mohla o něj pečovat. Získala si alespoň tolik důvěry, že se ho mohla dotýkat. Poté, co viděla, jak prudce odmítl Aletiny dotěrné útoky, pochybovala, že by dovolil, aby se ho nějaká další žena důvěrně dotýkala. Tyronovo svolení, aby ho ošetřovala, proto považovala za svou výsadu manželky, i když ji jinak i nadále odmítal.

Jednou ke konci týdne ji Tyrone překvapil, když se vrátil domů poměrně brzy. Synoveja ho zahlédla z okna, jak přijíždí ulicí k domu. Letmým pohledem se změřila v zrcadle, zda je vše, jak má být, a spěchala dolů k zadnímu vchodu. Tam se na chvíli zastavila. Uhladila si šátek, zástěru i prostou sukni, kterou si oblékla, aby pomohla Nataše s tříděním některých nepotřebných šatů. Potom nasadila klidný výraz a pomalu vykročila ke

stáji.

Když vešla dovnitř, Tyrone si jí hned nevšiml, protože právě čistil hnědákovi ohon mýdlem. Stál k ní otočen zády a zpozoroval ji teprve, až když k němu přistoupila. Stejně jako vždy, když mu byla nablízku, si ji prohlédl svýma blankytně modrýma očima od hlavy k patě. Mydlil koni ohon a přitom pozoroval svou ženu. Váhavě se usmála a zčervenala, ale přesto na ní bylo vidět, jak ráda by zůstala.

„Jsi doma brzy,” utrousila, protože ji nic lepšího nenapadlo. Zabořila oči do jeho košile, která mu volně visela z kalhot, a byla unesena pohledem na svého urostlého manžela.

Tyrone kývl hlavou směrem k opačnému konci stáje, kde stálo dřevěné vědro s vodou, které předtím naplnil až po okraj. „Mohla bys přinést to vědro a pomalu spláchnout mýdlo?”

V dychtivé snaze být mu nablízku a užitečná, Synoveja bez meškání cupitala pro objemné vědro. Uchopila ho a se zuby zaťatými do dolního rtu, jak se na tu tíhu musela soustředit, ho vlekla v hlubokém předklonu oběma rukama ke koni. Potom se doširoka rozkročila a zvedla vědro do výšky, aby co nejlépe vykonala manželův příkaz. Lila vodu koni na ocas, ale přitom měla oči jenom pro Tyrona, takže si nevšimla, že má promáčené střevíce. Když sklopila oči a viděla, že voda prosakuje černými punčochami, usmála se.

„Dej mi ten kbelík,” úsečně pronesl Tyrone a natáhl k ní ruku. „Vždyť jsi celá mokrá.”

„Ne, počkej! Jen si zuju boty,” naléhala Synoveja a postavila vědro na zem. Spěchala na druhý konec stáje, kde si zula promáčené střevíčky. Potom si vysoukala sukně, stáhla punčochy, zadní díl sukně a spodniček si prostrčila mezi nohama a zastrčila si je vpředu za pas, čímž odhalila svá štíhlá bělostná lýtka.

Teď to byl pro změnu Tyrone, kdo nemohl odtrhnout oči od své partnerky. „Uženeš si zápal plic,” varoval ji a pozoroval drobné bosé nožky, jak ťápou ve vodě. „A budou pak dávat vinu mně, že jsem po tobě chtěl, abys mi pomáhala.”

„Ale já chci,” odpověděla Synoveja pohotově. Potom se opatrně rozhlédla po kamenné podlaze ve stáji a nakrčila něžný nosík „Voda mi nevadí, spíš mám strach, abych do něčeho nešlápla, prohodila se smíchem. Tyrone se hlasitě zasmál. „Netušil jsem, že jste tak velmi zhýčkaná, madam.”

„No je pár věcí, kterým se snažím raději vyhýbat,” připustila Synoveja. „A šlápnout nohou do koňského trusu je jedna z nich,” dodala bezelstně.

Tyrone se dal nad jejím smyslem pro humor do smíchu. Nikdy předtím by ho nenapadlo, že práce u koní může být taková zábava. Aby ne, když jeho pomocnice při hřebelcování byla tak neodolatelná. Když si navzájem mohli užívat jeden druhé ho plnými doušky a nehádat se přitom, potom se i obyčejné povinnosti změnily ve sladkou chvilku.

Tyrone uhasil lucernu a všiml si, jak se Synoveja zdráhá vyjít ze stáje ven. Pobaveně se zasmál a zželelo se mu jí. Požádal ji, aby si dala střevíčky i punčochy do kapes u zástěry, a ukázal na malou stoličku. Když se na ni postavila, k jejímu úžasu a radosti si ji zvedl na záda.

„Takhle jsem se vezla naposled jako dítě,” radostně zavýskla zvonivým smíchem Synoveja. Byla šťastná jako malá holčička, kterou zvedl do náruče milující otec. Ovinula ruce Tyronovi kolem krku a těsně u ucha mu zašeptala: „Jen ať nás nikdo nevidí Tyrone. Nemuseli by mít třeba dost pochopení, že se nechovám jako dáma.”

„Že se takhle vezeš, bude jen naše tajemství, madam” opáčil a vesele se zasmál přes rameno.

„Skvělé, mylorde,” nadšeně zvolala. Měla z té důvěrné chvilky radost a velmi opatrně, s ohledem na jeho poraněná záda, se k němu tiskla. Pravou ruku vsunula do jeho rozepnuté košile, prsty mu zlehka začala přejíždět po hrudi a do ucha mu zpívala jakousi ruskou veselou dětskou písničku.

Smála se a pohupovala ve vzduchu holými lýtky a najednou zvážněla. Naklonila se znovu těsně k jeho uchu a škádliví zašeptala: „Jestlipak mužům jízda na koni působí stejné potěšení jako mně, když se vezu na tvých zádech?” prohodila spiklenecky.

Tyrone odhodil zábrany a rozverně ji štípl do zadečku, až radostně vyjekla. „Jen se uklidněte, madam” káral ji naoko a smál se přitom. „Blížíme se k domu, a když se budeš takhle chichotat, všichni přiběhnou k oknům,” varoval ji.

„Škoda že je tady na zahradě taková zima,” zamumlala, když si vzpomněla na jejich první dobrodružství, které tam prožili. „Ráda bych věděla, kam bys mě zavedl, kdybychom chtěli zůstat a pomilovat se tu,” pronesla Synoveja spíš sama k sobě.

Tyrone moc dobře slyšel Synovejinu nesmělou poznámku, a třebaže by rád vyhověl a ukryl se s ní někam, kde je klid, spatřil smějící se Natašu ve dveřích a nezbylo mu nic jiného než jít k ní i se svým drahocenným nákladem. Byl blízko tomu, aby zapomněl na své předsevzetí, a teď měl na jejich hostitelku zlost, že překazila šanci, aby se své ženy konečně zmocnil. Nataša ale za nic nemohla. To Tyrone měl dávno najít vhodnější místo a vhodnější čas. Potlačil v sobě rozladění a řekl Synoveji: „Tak, madam, a jsme prozrazeni.”

„To je ale škoda,” povzdechla si Synoveja zklamaně. „Už jednou jsme byli tak blízko, blizoučko, aby se náš svazek naplnil…, a teď se bojím, že nikdy nedokončíš, co jsi začal,” řekla polohlasem, aby to Nataša neslyšela.

Tyrone nechal tu poznámku bez povšimnutí, ale v duchu si jako už mnohokrát kladl otázku, jak by to všechno dopadlo, kdyby měl tehdy ve svém pokoji dost času, aby ji učinil ženou a vystoupil po jejím boku na vrchol slasti.

Pozdě večer, když se chystali na lůžko, se Tyrone jen tak mezi řečí zmínil, že nazítří bude v Kremlu slavnostní vojenská přehlídka a husarské pluky nastoupí před carem a cizími vyslanci. A on byl pověřen přípravou a velením celé přehlídky, a spolu se svým plukem ji bude zahajovat. Očekávalo se, že se zúčastní všichni, kteří něco znamenali, včetně manželek. Synoveja si mohla pozvat Natašu jako doprovod, i další hosty. „Můžeš vzít s sebou i Ali,” dodal Tyrone a dobrosrdečně se přitom usmál na drobnou irskou služebnou, která rychle přispěchala ke dveřím šatny, aby lépe slyšela. „I ostatní ženy si přivedou společnice nebo chůvy k dětem. Myslím, že Ali se to bude líbit.”

Synoveja se podívala na Ali, která zářila. „Teď, když jste jí takhle popletl hlavu s chůvami, plukovníku, těžko jí zabráním, aby zůstala doma, jen nevím, zda má jít jako společnice nebo jako chůva.”

„Budete si ještě něco přát, než ulehnete, mylorde?” zeptala se Ali s ochotou, jakou vždy projevovala tomu Angličanovi s irským jménem.

„Děkuji ti, Ali, ale mám všechno, co potřebuji,” odpověděl Tyrone klidně.

„Tak potom přeji dobrou noc, pane… a vám, paní, taky.” Otočila se, naposledy se podívala přes rameno na Tyrona a zavřela za sebou dveře.

„Určitě sis všiml, jak moc tě Ali zbožňuje,” poznamenala Synoveja, když si svlékla župan a odhodila ho stranou. Vylezla si doprostřed postele, posadila se na paty a pozorovala Tyrona, jak si připravuje svou nejlepší výstroj na druhý den. „Když ji budeš stále takhle rozmazlovat, nebudu s ní moct vydržet,” pronesla trochu škodolibě.

Tyrone si hodil kabát přes opěradlo židle, podíval se na svou ženu a tázavě zvedl obočí. „A co udělala tak hrozného, že tě to rozzlobilo?”

„Mě by klidně nechala na holičkách, ale může se přetrhnout, jen aby vyhověla každému tvému přání. A nemluví o nikom jiném než o tobě!”

„Chápu.” Rty se mu roztáhly v pobaveném úsměvu. „Umím si představit, jak tě to asi rozčiluje, má drahá.”

Ve skutečnosti Synoveja proti Ali nic neměla, i když jí její služebná naznačovala, aby byla k manželovi pozornější. Jak mohla být manželkou podle Aliiných představ, když si jí Tyrone jako ženy vůbec nevšímal? „Začínám si myslet, že vy dva jste se spřáhli. A teď se na tvou stranu přidala i Nataša, tvoje další obdivovatelka. Danika mi prozradila, že s ní každé ráno snídáš, můj drahý. Můžu se jenom domýšlet, co z toho vzejde. Pro mě jistě nic dobrého, to se vsadím.”

„Ani zdaleka to není tak, jak si myslíš, Synovejo. Věřím, že jak kněžna Nataša, tak Ali vždycky zůstanou tvými věrnými a oddanými přítelkyněmi a důvěrnicemi,” vyvracel Tyrone její obavy.

Synoveja předpokládala, že jako každý večer mu i dnes bude masírovat záda, a tak si na podnos vedle sebe připravila hojivou mast a několik malých čistých ručníků. Čekala, až Tyrone pohodlně rozloží své dlouhé tělo na postel, ale on stále nervózně přecházel po pokoji sem a tam, potom se zastavil u nočního stolku a uchopil sklenku s vínem, kterou pro něho přichystala. Neušel mu její slabý povzdech. Černé vlasy měla rozpuštěné a volně jí splývaly po ramenou a přes prsa, takže zakrývaly pohled, který vždy tak lačně hltal. Za jejími zády hořel svícen jasným plamenem a světlo pronikalo jemným batistem noční košile, skrze ní vynikaly krásné obrysy jejího těla. Tyrone měl co dělat, aby potlačil touhu, nevrhl se na ni a na místě si ji nevzal.

To odpoledne už pohár Tyranovy schopnosti donekonečna omlouvat svou vlastní hloupost přetekl. Už měl po krk své bláznivé hry na odříkání, jejíž pravidla si sám proti sobě vymyslel. Konečně se odhodlal žít normálně. Jak se ale s tím vším vyrovnat se ctí? Nejpoctivější se mu zdálo, aby znovu předstoupil před cara a odvolal svůj postoj k hraběnce Zenkovně. Aby se přiznal, že hlas srdce promlouvá jinou řečí, než jakou vedl raněný pýchou on. Žádost, aby byl sňatek zrušen před jeho odjezdem, chce vzít zpět. Jen tak nebude muset prožít následující tři roky v mukách, jen tak nebude slabochem, který podlehl a nechal se svést vlastní ženou. Tyrone si ovšem nebyl jist, zda po dnešním odpoledni nepodlehne dřív, než mu bude udělena audience. A vše hrozilo, že se tak stane.

„Asi bych si měla dělat starosti s vašimi důvěrnými dýchánky, které s Natašou za úsvitu pořádáte,” prořízla Synoveja ticho ložnice opakováním svých obav.

Nataša byla Synovejina nejlepší přítelkyně, ale přesto ji zabolelo, že ona jako manželka byla odmítnuta, když se nabídla, že bude vstávat společně se svým manželem, zatímco jejich hostitelka si může užívat jeho přítomnosti u snídaně bez jakýchkoliv skrupulí.

„A pročpak?” zůstal na ni Tyrone civět docela nechápavě.

Synoveja pokrčila povzneseně rameny. „Když je žena tak krásná jako Nataša, věk nehraje žádnou roli. A kromě toho, devět let není žádný velký rozdíl. Je vidět, že jsi raději s ní než se mnou,” vysvětlila mu upřímně.

„To je ale hodně přitažené za vlasy,” smál se Tyrone a nevěřícně kroutil hlavou. Jak ji mohlo něco takového vůbec napadnout, když jedině ona, lady Synoveja, rozpoutala v čilém Tyronově životě takovou bouři? Ani jeho první žena Angelina nedokázala zaplnit jeho hlavu tak, že v ní nezbylo místečko na nic jiného. Synoveja ho dokonce přinutila, aby silou ducha, jíž byl schopen, zaplašil myšlenky na její krásu a něhu. Synoveja byla osudová žena. Když ji poprvé spatřil v lese a ona ho opustila a nechala svému osudu, proklínal ji. Pak se stala jeho ženou před Bohem a prožíval kruté poryvy vichřice zklamání i nadějí, otevřeného nepřátelství a lásky, odporu i touhy, soucitu i něhy. Toužil ji hýčkat a chránit, jako kterýkoli jiný milující manžel miluje svou ženu. Zbožňoval ji, a nenáviděl. Stále si připomínal, že Synoveja je jeho manželka a že si prostě musí vzít to, po čem prahne. Byl unavený. Ne chtěl se dál bránit., rozhodl se.

„Kdyby tě snad zajímalo, o čem si s Natašou povídáme, ne musela by sis dělat starosti. Naše rozhovory se točí kolem jediného tématu. Mluvíme jen o tobě.” A na důkaz svých slov máchl rukou, v níž držel sklenku. „Od Ali a Nataši toho o tobě vím mnohem víc, než bys mi řekla sama. Z toho, co mi Nataša svěřila, mám pocit, že jsi odrovnala hezkou řádku nápadníků, nehledě na nespočet nadutců v diplomatických službách Francie, kteří se dopustili té hrubé pošetilosti, když tě měli za nevzdělanou husičku odkudsi z ruské provincie,” pronesl Tyrone zasvěceně.

Synoveja zvedla v náhlém pobouření jemnou bradu. „Teď mé tedy musíš znát opravdu dost dobře,” pronesla popuzeně, uražená, že Nataša s ním mluvila o věcech z její minulosti, které ji stále ještě nepřestaly trápit. Byli jí odporní. Všichni ti hloupí vrtáci, kteří ji mlsně okukovali a snažili se s ní mluvit lámanou ruštinou, a v její přítomnosti pak francouzsky - v domnění, že jim nerozumí ani slovo - propírali nestydatost některých ruských dam, které byly ochotny koupat se s cizinci v lázních tak, jak je pánbůh stvořil. Posunky přitom dávali najevo, že by uvítali takovou zkušenost i s ní. Ona jim ale dokonalou francouzštinou řekla odplic že jejich lámané ruštině nerozumí a anglicky nato před Natašou prohlásila, že jsou to jen venkovští balíci, kteří zřejmě nebyli kromě

Francie nikde jinde než v Rusku. Byla si vědomá toho, že někteří z nich angličtině rozumí, čímž zasadila těžkou ránu jejich aroganci.

„Jsi příliš výjimečná, než aby ti normální člověk porozuměl, Synovejo,” odpověděl Tyrone. „Ale myslím si, že nejsem ani první, ani poslední, koho se ti podařilo zmást. Občas si umíš zahrát i s Natašou, a troufám si tvrdit, že i sama se sebou,” dodal Tyrone.

Synoveja se na dlouhou chvíli odmlčela. Přemýšlela, jestli má smysl něco dodávat. „Je pravda, že neumím vždycky rozpoznat své opravdové city. Občas se mi stávalo, že jsem někomu důvěřovala a projevila mu náklonnost a pak se musela vyhýbat dotěrným žádostem o polibek, nebo slibům. V tu chvíli jsem se naježila a měla jsem co dělat, abych potlačila svůj odpor a neztratila důvěru a naděje člověka, kterého jsem si předtím vážila. Časem se o mně začalo říkat, že jsem ledová panna,” a zvedla svou útlou ruku jakoby na obranu. „Ta nemá srdce, stěžovali si všichni, které jsem odmítla, aby zamluvili pošramocenou pýchu. Je tak neoblomná, tak strašně chladná a nikoho si nepustí k tělu, varovali přede mnou ostatní!”

Tyrona její slova překvapila, protože ji poznal úplně jinou. Synoveja byla tak vřelá, plná života, a tolik ho přitahovala, že by ho něco podobného nikdy nenapadlo. „Řekni mi, Synovejo, ten odpor, o kterém jsi mluvila…,” a upřeně se na ni zadíval, „jsi se mnou zažívala také?”

Synoveji změkly rysy ve tváři a usmála se. „Ne, mylorde, a je to pravda pravdoucí. Po našem prvním setkání v lázni jsem si o tobě myslela, že jsi hrubián, ale ke svému velkému zklamání tě stále nemůžu vypudit z hlavy. I když bych si přála, aby tomu bylo jinak, myslím na tebe, plukovníku, ať se hnu kamkoli. I teď, když tě srovnám s ostatními, vím, že nikdo jiný nemá šanci, aby před tebou obstál,” vyznala se Synoveja svérázně a otevřeně ze svých citů.

Tyrona překvapilo, jaký účinek měla její slova na jeho srdce. Zachvěl se pod přílivem hřejivé vlny. Zvedla se mu nálada, jako už dlouho ne, a musel si udělat pořádek v hlavě. Přesto zůstal ve střehu. „To je od tebe moc hezká poklona, Synovejo. Když pomyslím na ty zástupy ctitelů, kteří se ucházeli o tvou přízeň, je to pro mé srdce povzbuzení. Vidím ale, že si vůbec nic neděláš z ran, které jsi mi zasadila,” vytáhl na světlo obehranou písničku.

Synoveja k němu zvedla oči v tiché prosbě. Nechtěla skončit večer další hádkou. Při pohledu do těch nádherných zelených tůní, lemovaných hedvábnými řasami, nepotřeboval Tyrone žádná další slova. S odevzdaným povzdechem odložil sklenku vína na stolek. Svlékl si kabát, hodil ho na židli a tvářil se, že mu unikl obdivný pohled jeho mladé ženy.

Během uplynulých dní od svatby každý večer Synoveja masírovala Tyronova záda, a docela si na to zvykla. Těšila se pokaždé, že spatří urostlé dokonalé mužské tělo. Milovala doteky, jediný důkaz, že jí patří, že je jejím manželem. Byla to výsada, kterou jí udělil, a ona nesmírně toužila, aby se i tento večer směla dotýkat jeho těla. Když se Tyrone znovu obrátil k posteli čelem, okamžitě si uvědomil, co přitahuje pohled jeho ženy. Ani Aletin útok na jeho tělo nebyl tak vyzývavý jako tyto zvědavé zelené oči, které na něj neohroženě hleděly. Dalo mu nesmírnou námahu, aby se ovládl a provokoval ji: „Jestliže tě pohled na mé tělo zneklidňuje, možná bych si měl pořídit do postele nějaký noční úbor.”

Synoveja zvedla hrdě bradu a podívala se do očí, které ji upřeně pozorovaly. „Pokud si vzpomínám, kdysi jsi mi dovolil, abych se na tebe dívala, kdykoli budu chtít. Vadí ti tedy, když se dívám?” Očima krátce sklouzla dolů a s pocitem uspokojení si odpověděla sama na vlastní otázku. „Jak vidím, tak ano. Zdá se mi, že jsi přecitlivělý. Možná bys měl nosit do postele mnišskou kutnu, plukovníku, když tě můj pohled dovede tak vzrušit.”

Tyrone se usmál. Její odvážná slova ho jenom povzbudila a musel se o to víc ovládat, aby jí ještě nějakou dobu odolal, „Nemíním na sobě nosit vůbec nic, abych ztrestal vaše intriky, madam, jen abyste si to stále připomínala. Nezapomeňte, má drahá, že jste málem obětovala svému zpupnému poručníkovi poklad, který se nabízel jen pro vás.”

Synoveju rozladilo, že jí to zase připomíná a znovu ji chce karát, a odsekla: „Jak ale vidím, váš poklad zatím nijak neutrpěl.”

Tyrone se posadil na postel vedle ní a vůbec se nesnažil skrývat svou nahotu. „To je pravda, madam. A v poslední době také na nic jiného nemyslím.”

Synoveja na chvíli zavřela oči a snažila se nabýt ztracenou rovnováhu. Když je znovu otevřela, kývla významně bradou k údu, o němž právě byla řeč, a jízlivě pronesla: „Viděla jsem dost, můj choti, abych pochopila, že tě ovládá jen chtíč. Bylo to tak od první chvíle, kdy jsi mě držel v bazénu a nechtěl pustit.”

„Já že tě nechtěl pustit?” Černé obočí vylétlo tázavě nahoru. „Jenom jsem se tě snažil zachránit, aby ses neutopila.”

„Kdybys mě nešpehoval, nic takového by mi nehrozilo,” odsekla Synoveja povýšeně.

„Pohled na tebe byl ale tak neodolatelný, že jsem si nemohl odepřít potěšení obdivovat tvou krásu.”

„Od samého začátku jsi usiloval o to, aby ses o mě mohl ucházet. Teď se ale chováš, jako by ti někdo smrtelně ublížil. Ale teď už vím, plukovníku, že je to jenom tvoje raněná pýcha. Cítíš se uražený, protože sis namluvil, že jsem tě podvedla. Řekněte mi ale, můj drahý manželi, jaký je mezi námi dvěma vlastně rozdíl? Tys měl v úmyslu bláznivě si se mnou užít, zatímco já byla na dně a chtěla jsem ti dát to, po čem jsi toužil, jenom proto, abych unikla osudu.”

„A nedělají snad nevěstky totéž?” prohlásil Tyrone přísně. Přešel ho humor, neboť poznal, že mu vidí do duše. Oči mu potemněly, když se jí zadíval do užaslé tváře. „Nehrála jsi tu hru jenom proto, abys dosáhla vlastního cíle?” přešel do útoku.

Synoveja při té urážce zalapala po dechu. „Já nejsem žádná nevěstka, pane.”

Rychle jí oplatil rozzlobenou odpovědí: „To ne, madam, jen panna se srdcem nevěstky!”

„Jak strašně mi ubližuješ!” ohradila se Synoveja a snažila se potlačit slzy. „A vůbec nemáš proč! Moc dobře víš, že jsem nikdy nebyla s nikým jiným než s tebou!”

„Ano, ale nejdřív musím pobít všechny tvoje ctitele, abych si vůbec byl jistý životem! Jsou jako smečka psů! Mám snad věřit tomu, že jsi nikdy nikomu nedala ani špetku naděje?”

Synoveja na něj na okamžik hleděla, zlostí neschopná slova. Potom se konečně vzchopila. „Nikdy!” „Ale mě jsi naději dala!” vykřikl, až se to rozléhalo. „Vždyť jsi po mně tak toužil!” reagovala stejně prudce.

„Ano, to je pravda! Ale řekni mi pravdu, jak to bylo, protože já se v tvé duši nevyznám. Proč sis ze všech vybrala právě mě? Kdokoli by ti posloužil stejně ochotně, ale ty sis zvolila mě. Můžeš mi vysvětlit, jaké jsi k tomu měla důvody?” Divoce pohodil hlavou „Major Někrasov by se s tebou pomiloval stejně vášnivě a oženil by se s tebou bez zaváhání.”

„Zatímco ty by sis nejraději vybral svůj podíl a utekl, aniž bys byl ochoten platit,” odsekla Synoveja stejně rozzlobeně.

„Vůbec mě neznáš!” „To je pravda!”

„A ty to zamlouváš! Tak můžeš mi konečně říct, proč sis vybrala právě mě?” přestával se ovládat.

Zničená a zklamaná Synoveja zavrtěla hlavou, až se jí černé kadeře zavlnily na ramenou. „Od samého začátku jsi usiloval jen o to, jak mě dostat, zatímco major Někrasov se ke mně nikdy neodvážil ani přiblížit.”

Její odpověď byla pravdivá, ale jen částečně. Tyronův neskrývaný zájem ji od samého začátku nesmírně vzrušoval. Proto nemohl pochopit, že ji zkrátka čímsi přitahoval, i když to nebyla láska na první pohled, a že právě proto si ho vybrali pro svůj záměr?

Tyrone se na ni mračil, nespokojený s odpovědí. „Nikdy bych se neodvážil na tebe ani sáhnout, kdybys mě neutvrzovala v tom, že toužíš po mém zájmu.”

„Ne, ale tys mi dal jasně na srozuměnou, co zamýšlíš. Byl jsi neodbytný. Několikrát jsi mi opakoval, že se o mě hodláš ucházet před carem.”

„A byl jsem snad první muž, který ti to řekl?”

„Ale byl jsi nejdotěrnější!”

„Takže sis mě vybrala jenom proto, že jsem byl nejvíc dotěrný? A co kníže Alexej nebo Ladislav, ti nebyli dotěrní? Pokud byli oni dva celí žhaví, aby tě dostali, pak musím věřit, že před nimi byli i další, stejně žádostiví.”

„Co po mně vlastně chceš? Mou hlavu?” vykřikla Synoveja zoufale. Padla obličejem na polštář a odmítla se s ním dál bavit.

Tyrone ji záměrně trápil, protože doufal, že uslyší něco jiného, než to, co už mu tolikrát řekla. Ani její další odpověď ho ale vůbec neuspokojila. Rozzlobeně popadl tác, na němž byla mast, odhodil ho na noční stolek a přetáhl přes ně oba přikrývku.

Synoveja slyšela, jak vedle ní nasupeně funěl. Odtáhla se od něj co nejdál, jako by to bylo divoké zvíře, které čeká na vhodný okamžik, jen udeřit na kořist. Čas plynul. Ani jeden z nich nenacházel úlevu ve spánku. Tyrone sebou neustále házel na posteli a obracel se z boku na bok, až se Synoveja obrátila čelem k němu a podepřela si hlavu loktem. „Nebudeme klidně spát, když se budeme pořád hádat. A ty se potřebuješ na zítřek prospat. Pomohlo by ti, kdybych ti promasírovala záda a natřela je mastí?”

„Ne!” odbyl ji nevlídně, mrzutý, že v něm znovu rozvířila všechny city, které se tak usilovně snažil zaplašit.

Synoveja se s pocitem ponížení převalila na záda a zakryla si obličej rukou. Vůbec se nesnažila zastavit náhlý proud slz, které jí vytryskly z očí a stékaly po tvářích. Kdyby se nebála, že se jí vysměje, odpověděla by mu tak, že by ho to vyvedlo z míry. V tu chvíli ale nebylo možné překlenout propast, která se mezi nimi utvořila.

Tyrone si uvědomil, jak hrubě odbyl její snahu o smír. Naklonil se nad ní, aby se jí za své neomalené chování omluvil. Když viděl, jak jí po tvářích stékají slzy, pochopil, že se zachoval jako hulvát. Bolelo ho, když ji viděl plakat. Zhluboka si povzdechl a litoval, protože věděl, že měla pravdu. Nikdy se mu nepodaří usnout, dokud se to mezi nimi neurovná.

Přitiskl se blíž k ní, a přestože se usilovně bránila, odtáhl jí ruku z tváře. Naklonil se těsně nad ni a upřeně se zadíval na její odvrácený profil. „Promiň mi to, Synovejo. Nechtěl jsem být na tebe tak hrubý.” Natáhl ruku a jemně jí setřel potůčky slz, které jí stékaly po tvářích. Hlodaly v něm výčitky svědomí, že s ní tak zacházel. Cítila jeho dech, když ji upřeně pozoroval, ale jemná víčka se jí chvěla, jak se snažila vyhnout jeho pohledu. „Cožpak nechápeš, že po tom, co jsem po tobě tak zoufale toužil a chtěl tě, nemůžu zůstat klidný při pomyšlení, že jsi mě chtěla jenom využít a hned potom odkopnout jako nepotřebnou věc? Když jsem s tebou, nevím, čemu mám věřit. Angelina mi při svatbě také slibovala věrnost a pak.,” nedokončil větu.

Zelené oči se rozšířily hrůzou. Synoveja se od něj prudce odtrhla, jako by ji uštkl had. Dívala se na něj a zapomněla na své trápení. „Chceš snad říct, že už jsi ženatý s někým jiným?” Zašermovala mu rukou před očima. Jako by mu hrozila, aby se neodvážil k ní přiblížit… „Tak ty jsi mě podvedl! Klidně jsi mě nechal, abych věřila, že nemáš žádnou jinou ženu! A celou tu dobu, co si hraješ na ublíženého, jen lžeš a klameš!”

„Není to tak, jak si myslíš, Synovejo!” Tyrone viděl, jak se jí zmocňuje panika. Rychle se k ní vrhl a chtěl ji vzít za ruku ale vytrhla se mu a pozorovala ho, a nenávist vůči němu v ni narůstala.

„Nedotýkej se mě, ty prolhaný hulváte!” křičela mu do tváře

„Zatraceně, Synovejo, tak vyslechni mě!” vyštěkl a znovu ji popadl za ruce. Zlehka jí zatřásl, aby si vynutil její pozornost „Byl jsem už jednou ženatý doma v Anglii před několika lety, ale má žena zemřela ještě předtím, než jsem přijel sem do Ruska. Ty jsi moje jediná žena!”

Ostrá prudká bolest z pocitu kruté zrady, která jí projela celým tělem, pomalu přecházela v úlevu. Bylo jí, jako by jí někdo právě zachránil před smrtí. Jako by Tyrone zmizel kdesi v není vratnu, a náhle byl zase tady u ní.

Napadla ji jiná věc. Synoveja opatrně zkoumala vyhublý, ušlechtilý obličej, který se skláněl tak těsně nad ní. „Tak ty jsi ten muž, o kterém jsi mi nedávno vyprávěl, viď? Ten manžel, kterého žena podvedla s jiným.,” nedořekla, protože to Tyrone podmračeně dokončil za ní.

„Ano, byl jsem to já.”

„Jak tě mohla zradit?” zeptala se Synoveja užasle. Neuměla si ani představit, že by i ta poslední nevěstka zatoužila po někom jiném, kdyby měla za manžela Tyrona Rycrofta.

Tyrone si lehl zpátky na lůžko a zkřížil si ruce za hlavou. Dlouho pozoroval nebesa postele nad sebou, až si Synoveja lehla k němu. Když ucítil její tělesnou blízkost, konečně se jí po díval do tázavých očí a s bolestným úsměvem začal vyprávět. „Angelina byla mladší než ty, když jsme se brali. Kdyby žila, byla by stejně stará jako ty. Ještě předtím, než její rodiče svolili, aby se o ní ucházeli nápadníci, kroužili kolem ní jako hejna much a předháněli se, kdo bude první. Její otec byl velice zámožný a dceři slíbil bohaté věno. Než dosáhla vhodného věku, měl jsem možnost ji denně vídat, protože jsme byli sousedy. Zpovzdálí jsem pozoroval, jak dospívala. Nebyla pro mě ničím jiným než dítětem. Jednou jsem se chystal na lov, ona vyšla ven, aby si se mnou promluvila. Možná se chtěla předvést, jak vyrosila od doby, co jsme spolu mluvili naposledy. Byla chytrá, vtipná, půvabná i krásná, stala se z ní žena, po jaké by zatoužil každý muž, který má oči na správném místě. Řekla mi, že už jako malá holčička snila o tom, že se jednoho dne stane mou ženou, a když viděla, že se celé ty roky nemám do ženění, políčila si na mě. Tak dlouho se snažila, až jsem se nakonec vzdal. Oženil jsem se s ní, aniž bych si uvědomil, že potom, co ji nápadníci neustále zahrnovali svou přízní, omrzí ji zůstávat sama doma, když mě moje řemeslo táhne do světa. A konec příběhu už znáš, Synovejo.”

„Nemluvíš o lásce, a přesto mám pocit, že ti na ní hodně záleželo,” dodala Synoveja jemně.

„Záleželo mi na ní stejně, jako kterémukoli jinému muži záleží na manželce,” přiznal Tyrone, a nejraději by ještě dodal: Ale na tobě mi záleží víc.

„Teď jsem já tvoje manželka,” připomněla mu Synoveja nesměle.

„Je v tom snad nějaký rozdíl?”

Tyrone pomalu kývl hlavou, ale neodvážil se to dál rozvádět. Obával se, že kdyby poznala, jak moc pro něj znamená byť jen její nepatrný úsměv, mohla by to zneužít, a jemu by to mohlo přinést další bolestivé zklamání.

Jeho chabé ujištění ji moc neuspokojilo a ze všech sil se ho snažila povzbudit. Jako milující manželka se k němu přivinula, položila mu ruku přes hruď a hlavu si opřela o jeho rameno. „Jsem ráda, Tyrone,” povzdechla si. „Líbí se mi být tvou manželkou. Jenom bych si přála, aby to mezi námi bylo lepší,” pronesla smířlivě.

Tyrone měl pocit, jako by náhle dostal prudkou ránu. Tohle nebyla slova lehkomyslné sebevědomé ženy, za jakou ji považoval. Přes naději, která v něm vzrostla, a odhodlání vzdát se svého předsevzetí, se neodvažoval dát jí ještě své city najevo. Ještě nenadešel správný čas. Bál se jí, bál se jejích kouzel.

„Chystám výpravu proti Ladislavovi,” oznámil jí. „Přivedu ho i s jeho bandou a předám spravedlnosti. Nevím, jak dlouho budu pryč z domova.”

„Budeš mi chybět, Tyrone,” pronesla Synoveja tiše a snažila se potlačit slzy, které jí vhrkly do očí. „Nataša ti bude dělat v mé nepřítomnosti společnost, aby ti dny ubíhaly rychleji.”

Synoveja se bála promluvit, a tak jenom mlčky pokrčila rameny. Měla Natašu velmi ráda, ale raději by byla s ním.

„Pozítří budu mít den volna,” zamumlal a zabořil tvář do vlnících se kadeří. „Nechtěla bys mě začít učit rusky, pokud nebudeš mít na práci něco lepšího?”

Šťastná, že bude mít možnost strávit s ním chvíle jen ve dvou, přikývla. Tyrone přes ně přetáhl přikrývku a přitiskl si ji blíž k sobě. Přitulila se k němu a vůbec jí nevadilo, že se jí košile vy hrnula až ke stehnům. Položila si tvář na jeho hruď a prsty mu začala přejíždět po jemných chloupcích, které mu rostly na hrudi. Moc dobře si uvědomovala, jak ho to vzrušuje, a měla radost, že má moc probouzet v něm vášeň.

Tyrone v duchu zaúpěl a ve snaze uniknout se raději k ní obrátil zády. Synoveja to brala s klidem. Znovu se k němu přitulila a přitiskla svými plnými ňadry.

Měla na sobě košili z velice jemné látky. Tyrone cítil každou křivku jejího těla. Byl podrobován další mučivé zkoušce. Najednou si uvědomil, jaký byl blázen, když si myslel, že se dokáže vzpírat pokladům, po nichž tak vášnivě toužil.

Ali byla úplně u vytržení při představě, že uvidí plukovníka na slavnostní přehlídce, o které dosud jenom slýchala. Vzbudila svou paní už časně ráno, protože se nemohla dočkat. Nebyla ale jediná, kdo se na tu událost připravoval. Synoveja byla také vzrušená a nervózní při představě, že spatří Tyrona a jeho muže v plné parádě před celým carským dvorem. Měla obavy, aby všechno probíhalo hladce, jak si její muž přál, obzvláště když i důstojníci ostatních husarských pluků usilovali o carovu přízeň a pochvalu.

Pro potěšení svého manžela si Synoveja oblékla šaty evropského střihu z tmavě zeleného, duhově zbarveného taftu. Držela se společenských zvyklostí a jako provdaná paní si zakryla vlasy čepcem z bohatě vyšívaného sametu. Netušila, že to od ní okoukají i ostatní dámy, manželky cizích důstojníků, které se přehlídky zúčastnily.

Nataša byla plná nadšení a překypovala dobrou náladou, když vystoupila na Kremelském náměstí z kočáru a spěchala pozdravit všechny své přátele a známé. Kníže Žerkov ji už zdálky zdravil a zamířil přímo k ní, zatímco ona kráčela po boku Synoveji k pavilonu, kde mezitím zaujaly místa manželky ruských i cizích důstojníků a jejich doprovod. Synoveja se zastavila, aby nabrala dech, k úlevě Nataši i Ali, které jí spěchaly v patách. Napětí, shon a svěží ranní vzduch jim všem zbarvil tváře dočervena.

„Měla bys být ráda, že tě Tyrone nevidí, má drahá.” Nataša popadala dech a tiskla si ke tvářím krajkový kapesníček. „Jinak by si mohl myslet, že ses chtěla přesvědčit, jestli je dostatečně naparáděný.”

„Ty toho napovídáš, Natašo,” zasmála se Synoveja mile „Myslím, že jsi sem přijela jenom proto, aby sis mě dobírala, a ve skutečnosti nemáš o přehlídku vůbec zájem. Možná by ti zatím mohl zabavit kníže Žerkov.” Kývla hlavou směrem k bělovlasému muži, který se k nim blížil rychlým krokem. „Právě tě přichází vysvobodit ze smrtelné nudy.”

Nataša se zasmála. „Ani tucet párů koní knížete Žerkova by mě nedokázal odvléct od téhle události, má drahá. Víš to stejně dobře jako já.”

„Samozřejmě,” odpověděla Synoveja s potutelným úsměvem „Jenom jsem to od tebe chtěla slyšet.”

Obě ženy udělaly pukrle, když k nim kníže Žerkov přistoupil. Uznale se zadíval na Synoveju, ale když se otočil k Nataše, zazářily jeho oči světlem plným obdivu. Přestože ho již několikrát odmítla, nepřestal doufat, že jednoho dne to Nataša vzdá a přijme jeho nabídku k sňatku. Koneckonců i ostatní přátelé Nataši čekali už několik let, že jim kladně odpoví.

„Taková nebývalá ženská krása musí být ozdobou carského pavilonu, odkud je lepší výhled,” navrhl, „a kam vás obě doprovodím.”

Synoveja jeho nabídku zdvořile odmítla. „Promiňte, kníže, ale musím vaše pozvání odmítnout. Můj manžel očekává, že mě najde tady, a nechci, aby si myslel, že jsem nepřišla. Ale nevidím důvod, proč by Nataša nemohla jít s vámi.”

Kníže si pospíšil s přemlouváním. „Bude tam tolik našich přátel, Natašo.” Koutky jeho úst se pobaveně zvedly, když dodal: „I kněžna Anna Taraslovna přislíbila svou účast. Mam dojem, že se snaží vloudit zpátky do carovy přízně. A určitě vás pobaví, až spatříte jejího chráněnce, toho malého hubeného kněze, co ho tak obdivuje, jak se lísá k patriarchovi Filaretovi. Jsem si jistý, že Jeho Veličenstvo prohlédne licoměrnost Ivana Voronského a že ho nakonec znechuceně zatratí. Ať se stane cokoli, určitě to tam bude velmi zajímavé.”

„Přijdu později, Vasiliji,” usmála se na něj Nataša vřele „Možná po přehlídce, až nebudete tolik vytížený povinnostmi představit všechny cizí diplomaty a emisary Jeho Veličenstvu. Mohl byste ke mně přijít dnes na večeři, pokud se nezúčastníte slavnostní recepce na počest cizích hodnostářů?”

„Ach ano, na té slavnosti musím být.” Podíval se na ni s nadějí v očích. „A někdy jindy by to nešlo?” „Samozřejmě, Vasiliji, ale o tom si promluvíme později.” Černé oči mu zazářily. „Tak po přehlídce?”

Když kývla, vzal ji za ruku a políbil na štíhlé prsty. „Vrátím se pro vás.”

Obě ženy se na něj usmály a sledovaly ho, jak se vzdaluje a prodírá se davem lidí.

Synoveja vrhla zvědavý pohled na svou přítelkyni, která z něj nespouštěla oči. „Myslíš, že někdy jeho nabídku přijmeš a provdáš se za něj?”

Nataša si spokojeně povzdechla: „Časem možná. Jenom si chci být jistá, že mezi nás nevstoupí vzpomínky na mého posledního manžela. Když jsem jednou zažila to nejlepší, bude těžké spokojit se s někým jiným.”

„Ale podle toho, co jsem o knížeti Žerkovovi slyšela, pochybuji, že by tě zklamal,” namítla Synoveja.

Natašiny černé oči se roztančily veselím. „A copak se povídá o mně? Ach, ta příšerná Nataša Katarina Andrejevna! Už se zase chce vdávat, a počtvrté! To je úděsné!” zvolala Nataša teatrálně.

„Není jediná žena v celé Moskvě, a mladší než ty, natož v tvém věku, která by na tebe nežárlila,” varovala ji Synoveja.

„To by bylo sousto pro Annu Taraslovnu. Za celé ty roky mi neodpustila, že si Alexej chtěl vzít za ženu nejprve mě.”

Synoveja zůstala užasle hledět na svou přítelkyni. „To jsem nevěděla.”

Nataša pokrčila rameny. „Není to tak důležité, abychom to rozebíraly, drahoušku. Alexej a já jsme se sotva znali, ale on si brzy umínil, že musím být jeho. Požádal rodiče o mou ruku, ale oni mě už zaslíbili mému prvnímu manželovi. Nic jiného v tom nebylo. A za pár let se oženil s Annou.”

„Vždycky jsem měla pocit, že za tím, jak tě Anna nenávidí, se něco skrývá. Teď už tomu rozumím.”

„Dobré ráno!” ozvalo se za nimi. Když se obě ženy otočily, spatřily, jak se na ně uculuje Aleta Vanderhoutová. S nelibostí přejela pohledem jejich elegantní zjev, obzvláště Synovejiny šaty a čapku. Potom jízlivě pokračovala: „Ale ale! Vy dvě se snažíte strhnout pozornost všech mužů jenom na sebe, a nás o ni připravit, co? Divím se, že se nepředvádíte dole na náměstí s husarskými pluky.”

Synoveja si velmi dala záležet. Co nejzdvořileji se obrátila ke své přítelkyni a pokynula rukou k příchozí ženě: „Pamatuješ si, Natašo, na madam Aletu? Navštívila tvůj dům v doprovodu svého chotě generála Vanderhouta.”

Nataša kývla krátce na souhlas a okamžitě si vybavila generálův křik, který se rozléhal celým domem. „Samozřejmě že pamatuji! Jak bych mohla zapomenout? Váš manžel mě přinutil, abych prohledala celý dům, protože chtěl odejít a vy jste nebyla k nalezení. Málem jsem z toho měla smrt a byla jsem vděčná bohu, když jste se konečně objevila.”

Aleta přešla její slova mlčky a obrátila se k Synoveji s jízlivým úsměvem. „Jak je od vás hezké, že jste se přišla podívat na přehlídku vašeho manžela, lady. Nebo jste si spíš přišla prohlédnout ostatní muže?”

„A proč bych to dělala, když můj manžel je ze všech nejhezčí?” oplatila jí Synoveja stejně. Nasadila stejně škrobeny úsměv a v duchu se zapřísáhla, že za žádnou cenu Aletě neposkytne potěšení, aby jí dala najevo, jak ji její přítomnost rozčiluje. „I když docela dobře chápu, proč vaše oči musí bloudit jinam, já nemám nejmenší důvod, abych následovala vašeho příkladu,” dodala ještě s výsměšným tónem.

Nataša zakašlala do kapesníčku, aby potlačila rozrušení. Stálo jí to nesmírné úsilí, aby si udržela důstojnost, zvláště když viděla, jak Aletě poklesla čelist a zůstala přihlouple civět na Synoveju.

Po chvíli dusného ticha se náhle Aleta podívala nad hlavy žen a usmála se. Rychle se omluvila a spěchala z pavilonu ven.

Nataša se naklonila k Synoveji a zašeptala jí do ucha „Mám pocit, že generálova žena Aleta si něčím vysloužila tvou nemilost.”

Synoveja přikývla. „Ta nestoudná malá děvka měla tu drzost, že obtěžovala mého manžela v naší ložnici!”

„To je ale nehoráznost!” Natašiny rty se výhružně semkly „A jak se Tyrone s tou drzostí vypořádal?” Synoveji zajiskřilo v očích. „Díkybohu ji odrazil takovým způsobem, s jakým by mohla být spokojená každá manželka. A protože ani jeden z nich nevěděl, že je zpoza dveří pozoruji, nic nepředstíral.”

„Jsem ráda, že tě Tyrone nezklamal, má drahá, a také bych to od něj nečekala. Je do tebe blázen.”

Synoveja jen pokrčila rameny. „Tím si nejsem tak docela jistá, vzhledem k tomu, jak to mezi námi je, ale totéž bys mohla říct i o mně.” Podívala se do usmívajících se Natašiných očí. „Nemýlila ses v něm, Natašo. Všechno, co jsi o něm kdy řekla, je pravda.” Nataša se usmála. „Jsem ráda, že mi konečně začínáš věřit.”

Znovu se otočily, aby se podívaly za Aletou, která si razila cestu davem diváků. Zdálo se, že míří rovnou k bojarovi, který měl oči jen pro mladé dámy, jež procházely kolem něj. Když k němu Aleta přistoupila a položila mu ruku na rameno, otočil se tváří k nim.

„Alexej!” vydechla užasle Synoveja a přitiskla si třesoucí se ruku k hrdlu - vybavila si jejich poslední setkání. Představa Tyrona, jak visí za zápěstí na trámech, ji stále pronásledovala, a tak se na okamžik otřásla hrůzou při vzpomínce na děs, který se jí té noci zmocnil.

Nataša se znepokojeně podívala na Synoveju, jíž se vytratila barva z tváří, a sledovala, jak se její přítelkyně snaží vší silou ovládnout a potlačit chvění. „Synovejo, dítě moje, co se ti stalo? Vypadáš, jako bys právě spatřila přízrak!” pronesla v největších obavách Nataša.

Synoveja se třásla, jako by stála uprostřed pláně v mrazivé vichřici. Jako uhranutá pozorovala snědého knížete Taraslova. „Alexej by Tyrona zabil za to, co jsem udělala. Tak strašně jsem chtěla zabránit, abych si nemusela vzít knížete Vladimíra, že Tyrona to málem stálo život., a to všechno kvůli mému sobeckému přání,” konečně promluvila.

„Ale jdi, drahoušku,” uklidňovala ji Nataša. „Teď už je to jen vzpomínka. Všechno dobře dopadlo. Měla bys zapomenout na to, co se vám oběma Alexej snažil udělat.”

Synoveja se ale nedokázala zbavit svých obav. „Nevidím jediný důvod, proč sem Alexej přišel, kromě toho, že chce Tyronovi způsobit problémy.”

„Jak by mohl, má drahá, když je tady car Michail?” uvažovala rozumně Nataša. „Takový blázen Alexej zas není.”

„Ten muž je podlý, Natašo. Podlý, plný nenávisti a zlomyslný a bude se nám chtít pomstít ve chvíli, kdy to budeme nejméně čekat. Já mu nevěřím.”

„Ani já ne, ale to neznamená, že mu dovolím, aby mi zkazil náladu.” Nataša vzala svou přítelkyni kolem pasu a zatočila s ní tak, aby se dívaly na opačnou stranu. „S Alexejem bych si nedělala žádné starosti. Tady, kde je

obklopen Tyronovými přáteli, se ničeho neodváží. Nedovolí si veřejně urazit tvého manžela, když hrozí nebezpečí, že si proti sobě poštve tolik lidí, a ke všemu i samotného cara.”

Synoveja se konečně trochu uklidnila. Uvědomila si, že to, co Nataša říká, má hlavu a patu. Alexej byl příliš velký zbabělec na to, aby dělal nepříjemnosti na místě, kde by snadno mohl utrpět porážku.

„Moje ovečko, podívejte se!” Ali málem nadskočila vzrušením a ukazovala směrem k jezdcům na koních, kteří vjížděli na široké prostranství. V jejich čele hrdě cválal Tyrone, oděn do slavnostní uniformy - krátkého červeného kabátce se stojatým límcem, jehož rukávy lemovaly tmavozelené manžety. Ve slunci se leskly zlaté prýmky. Na nohou měl tmavozelené kalhoty a vysoké jezdecké boty, nablýskané do vysokého lesku. Hluboko do čela měl posazenu stříbrnou helmici ozdobenou červeným chocholem, který značil hodnost velícího důstojníka tohoto výjimečného carského pluku. Péra se v ranním vánku lehce chvěla. Byla dobře viditelná, takže Synoveja přesně věděla, kde je její manžel, když podával hlášení a vzdával pocitu panovníkovi.

Rozezněla se slavnostní fanfára. Synoveji poskočilo srdce. Trumpety hned utichly a ozval se dunivý zvuk bubnů, který postupně sílil, a na prostranství vjel první jízdní pluk. Husaři na koních předváděli své umění a působili dojmem, jako by byli jedno tělo. Byli dokonale sladěni se svými koňmi. Synoveja je nadšeně sledovala. Jezdili sem a tam, křížem krážem, rozpojovali se a zase spojovali ve skupinách a obrazcích. Všichni je sledovali s obdivným úžasem.

Synovejino vzrušení vzrostlo, když se jednotky přiblížily k pavilonu, kde stály manželky důstojníků. Ali začala radostně hýkat, ukazovala na plukovníka a chlubila se kolemstojícím služebným, že je to její pán. Přestože ji Synoveja jednou nebo dvakrát varovně zatahala za sukni, nepomohlo to, aby se trochu ovládala. „Úžasné!” prohlásila Nataša, čímž vyjádřila nahlas, co si Synoveja jenom myslela.

„Ano, vážně je úžasný,” zamumlala Synoveja, naprosto okouzlená pohledem na svého manžela, který jel v čele husarské jízdy. Byla si naprosto jistá, že již žádný carský pluk nedokáže zapůsobit na cara tak, jak to dokázala Tyronova jednotka, a že srdce Jeho Veličenstva se bude tetelit blahem.

Koutky Natašiných rtů se zvedly, když se podívala na svou přítelkyni. „Já ale mluvila o celém pluku, drahoušku. Ale jistěže tvůj manžel je také úžasný!”

Synoveja se na ni v rozpacích podívala a začervenala se, ale Nataša se zasmála srdečným nakažlivým smíchem. Obě je zachvátila radostná nálada, kterou nešlo překazit, a obě si tu slávu vychutnávaly plnými doušky.

Když Tyronův pluk opustil náměstí a vpochodoval další, kněžna Zelda spěchala, aby se k nim připojila. „Co jsem vám říkala, Synovejo? Není váš manžel úžasný?” blahopřála jí upřímným hlasem.

Nataša i Synoveja propukly v bouřlivý smích, až na ně Zelda zůstala hledět docela v rozpacích. Synoveja jí rychle vysvětlila, že právě o něm mluvili.

„Je tady spousta dam a nemluví o nikom jiném,” svěřila jí Zelda. „Až to skončí, uvidíte sama, Synovejo. Plukovník se stal miláčkem všech, přímo ho zbožňují!”

Synoveju kněžnino nadšení poněkud zneklidnilo. „A to jsou všechny stejného ražení jako madam Vanderhoutová?”

Zelda si varovně přitiskla dva prsty na rozesmáté rty a úkosem se rozhlédla kolem. Potom se naklonila ke své přítelkyni a zašeptala jí do ucha: „Doufám, že mají lepší způsoby!”

„A jak mám uplatnit svůj nárok na plukovníka já?” zeptala se Synoveja stejně rozpustile.

„Cožpak vám to váš manžel neřekl?” podivila se Zelda. „Musíte ho obdarovat něčím, co bude dokazovat vaše nároky. Stalo se to takovou tradicí mezi manželkami zde v Moskvě. Ostatním nápadnicím vezmete vítr z plachet, když manželovi připnete barevnou stuhu nebo šátek na znamení, že patří jen vám. Mnoho z nich si moc dobře pamatují, že při minulých přehlídkách odjel, aniž mu nějaká žena stačila připnout svou stuhu. Zdá se, že se o jeho sňatku moc neví, takže se budou snažit nabídnout mu svůj šátek i dnes.”

Synoveja se zamračila obavami. „Tyrone mi ale o tom neřekl a já s sebou nemám nic, co bych mu mohla dát.”

Zelda ji přejela zkoumavým pohledem a všimla si elegantního vyšívaného zeleného šátku, který měla ovázaný kolem vysokého límce. „Pokud nemáte nic lepšího, tohle bude určitě stačil je nádherný.”

Synoveja se rozzářila úsměvem, když odvázala šátek a sevřela si límec těsněji ke krku. Zelda souhlasně přikývla. O chvíli později přijel k pavilonu Tyrone s ostatními muži. Když sesedl z koně, obstoupilo ho několik mladých dam a začaly ho nadšeně chválit za jeho jezdecké umění. Obdivně ho plácaly po zádech nebo ho hladily po rukávu a všemožně se ho snažily zdržet. Přesně jak Zelda předvídala, některé z nich držely v ruce šátek a překotně mu jej nabízely. Tyrone se jich ale snažil co nejrychleji zbavit a zdvořile jim děkoval, když mezi nimi procházel. Sundal si helmici a rychlým krokem odhodlaně zamířil k Synoveji, která ho čekala se zářivým úsměvem na tváři.

„Říkali mi, že mezi dámami panuje zvyk obdarovat vyvoleného muže,” pronesla vřele. „Prokázal byste mi poctu a přijal tenhle šátek?”

Tyrone jí nabídl paži, aby ho na ni mohla přivázat. „Je to pro mě čest, madam.” „Bylo opravdu nádherné vás dnes pozorovat,” složila mu poklonu Synoveja.

Její oči vyjadřovaly tak vřelý obdiv, že Tyrone málem nedýchal. „Bylo nádherné, že jste tu dnes byla a dívala se na mě,” nešetřil nadšením Tyrone.

Nataša se dotkla Synovejina rukávu a varovně zašeptala „Přichází kněžna Anna s tím troubou Ivanem. Zdá se, že je úplně bez sebe.”

Synoveja, rozladěná, že ji vyrušila, se otočila právě ve chvíli, kdy kněžna Anna stoupala po schodech pavilonu. Čelisti měla zlostně zaťaté, a když se zastavila před Synovejou, šedé oči ji probodávaly pohledem jako dva krápníky.

„Jen co jsem vám ukázala záda, nemeškala jste, abyste mě lstí a hloupostí znemožnila před mým bratrancem. Nikdy bych neodjela z Moskvy, kdyby mě jen napadlo, jakých nekalostí se v mé nepřítomnosti dopustíte.”

Zelda je nesměle přerušila: „Tohle se mě skutečně netýká, tak vás raději nechám o samotě a půjdu hledat manžela.” Povzbudivě stiskla Synovejinu paži a zašeptala jí do ucha: „Anna zuří, protože jste zmařila její plány a nevzala si knížete Dimitrijeviče.”

Zelda udělala krok dozadu a málem šlápla na Ivana Voronského, který stál těsně za jejími zády. Dal si záležet, aby mu neuniklo ani slovo. Jako obvykle si opovržlivě odfrkl, když na něj Zelda zůstala překvapeně zírat. Spěšně se omluvila a zmizela v davu.

„Další z vašich prostoduchých důvěrnic, přepokládám,” ohlédl se Ivan přes rameno s nenávistným pohledem ve tváři.

„Kněžnu Zeldu sotva můžete označit za prostoduchou, pane! Ani vám nepřísluší soudit jiné. Vždyť ani nemáte ponětí, co to slovo vůbec znamená!” obořila se na něj Synoveja.

„Vy se opovažujete bavit se na můj účet?” vypískl Ivan. „Moc dobře vím, kdo jste! Celou dobu jsem to věděl! Jste špinavá malá děvka!” nešetřil záští.

Hubená paže duchovního se ocitla v železném sevření, až mužíček vyjekl bolestí. Nad ním se tyčil mohutný Angličan a z modrých očí mu sršely blesky.

„Dej si pozor, ty skřete,” zaburácel Tyrone. „Je těžké se bránit pokušení zakroutit tím tvým hubeným vrásčitým krkem, a prokázal bych tím všem nesmírnou službu. Abys mě dobře pochopil, ty jeden mrňousi! Jestli se neumíš vyjadřovat zdvořile, když mluvíš s mou manželkou, nebudu s tím otálet.”

Tyrone pustil vyděšeného kněze a vzal svou ženu za ruku. „Jeho Veličenstvo si přeje, abych vás přivedl do jeho pavilonu, než se odebereme k slavnosti, která bude následovat.” Vrhl letmý pohled na Annu a pokývl hlavou. „Jistě nás omluvíte, kněžno. Car by se divil, proč nepřicházíme.”

Nasadil si helmici na hlavu a dvorně nabídl Synoveji rámě „Pojďme, madam. Nesmíme nechat Sira čekat.”

„Půjdu s vámi,” prohlásila Nataša. „Kníže Žerkov si přál, abych se k němu připojila, a protože je tu čím dál větší dusno odeberu se do příjemnějšího prostředí.” Nataša se půvabně usmála, když se její oči setkaly s Anniným pohledem. Vesele pohodila hlavou a se svými přáteli zamířila k carskému pavilonu.

Car Michail si právě o čemsi povídal s polním maršálem, ale když k nim dorazili, okamžitě se obrátil k Tyronovi a Synoveji „Vida! Jsem rád, když vidím, jak to vám dvěma spolu sluší. Zdá se, že vám svatba prospěla.” Jeho černé oči se krátce zastavily na Synoveji. „Vypadáte šťastná, má drahá. Je všechno v pořádku?”

„V naprostém, Vaše Veličenstvo,” ujistila ho Synoveja s prchavým úsměvem.

Michail se otočil k muži po jejím boku. „Musím připustit, že jsem nikdy neviděl lepší představení, než bylo to vaše, plukovníku Rycrofte. Při přehlídce jste byl ve skvělé formě, jak se zdálo ” Koutky úst mu pohrával pobavený úsměv. „Vaším uměním jsem byl uchvácen už dřív, ale teď si říkám, proč to dnešní bylo o tolik lepší. A také jsem si všiml, jak se neustále díváte k druhému pavilonu, a tak přemýšlím, jaký jste k tomu asi měl důvod…”

Tyranova snědá tvář potemněla, jak se snažil zadržet červeň, která se mu hrnula do tváří. „Hluboce se omlouvám, Vaše Veličenstvo, jestli jsem vám připadal roztržitý.”

Car Michail prudce zvedl ruku, aby zadržel Tyranův příval zdvořilostí. „Jsem rád za cokoli, co přispělo k tomu, že vaše představení bylo tak skvělé, plukovníku. Dokonale jste pobavil mě i mé hosty. Něco takového jsem vůbec nečekal.” Zamyšleně si přitiskl prst ke rtu, jak pokračoval ve svých úvahách „Vůbec by mi nevadilo, kdyby vás vaše inspirace povzbuzovala také v budoucnu. Když jste v dobré náladě, je to jen k mému prospěchu.”

Tyrone se uklonil. „Vážím si vaší laskavé shovívavosti, Vaše Veličenstvo.”

„Snad bychom si měli promluvit o vaší poslední žádosti. Jsem si jistý, že budete chtít zvážit její odvolání,” pronesl car k Tyranovi s upřímným zájmem.

Tyrone na okamžik sklopil oči. Byl na rozpacích. Potom se zhluboka nadechl a narovnal se. „Vidíte mi až do duše, Vaše Veličenstvo. Byl bych vám velice vděčný, kdybyste mi mohl odpustit mou troufalost a dovolil mi, abych vzal svou neuváženou žádost zpátky.”

„Samozřejmě!” ušklíbl se Michail vesele. „Věděl jsem, že si to rozmyslíte.”

Synoveja nechala ráno svého manžela spát. V doprovodu Ali šla do lázně v přízemí, aby se vykoupala. Věděla, že si Tyrone potřebuje pořádně odpočinout. Několik nekonečných dní strávil jen výcvikem a přípravami na výpravu proti Ladislavovi. Chystali se vyrazit co nejdřív. Poslední večer byl dům plný hostů, kteří přišli gratulovat k přehlídce, a během hostiny Synovej nenašla ani chvilku, aby mohla být se svým mužem o samtě. Hosté přicházeli a odcházeli až do časných ranních hodin a pro změnu to byla ona, kdo první usnul, když na Tyrona čekala v ložnici.

Tyrone se probudil o dvě hodiny později, a když si uvědomil, že místo vedle něj je prázdné, chtěl rychle vstát z postele. Vtom si všiml Synoveji, která seděla v křesle u okna. Chvíli na ni hleděl a vychutnával si ten pohled. Byla oblečená do šatů teplých tónů a spravovala jeho jezdecké kalhoty, které se při přehlídce trochu rozpáraly.

„Dobré ráno,” zamumlal.

Synoveja přejela obdivným pohledem jeho štíhlou nahou postavu a potom mu oplatila úsměv. „Dobré ráno.”

Tyrone si prohrábl vlasy, rozpačitý, že se probudil tak pozdě. „Nevěděl jsem, že budu spát tak dlouho.”

Odložila kalhoty, vstala a s úsměvem zamířila ke dveřím „Slíbila jsem Ali, že jí dám vědět, až se vzbudíš, aby ti Danika připravila snídani.”

Otevřela dveře a zavolala na služebnou, která rychle přiběhla. Tyrone mezitím zamířil do šatny, kde si obtočil kolem boků ručník a namydlil si obličej, aby se mohl oholit.

„Myslím, že je načase, abych tě začala učit rusky,” zavolala na něj Synoveja z ložnice. „Souhlasíš?”

Tyrone si stoupl mezi dveře a usmál se. „Už jsem si říkal, kdy se do toho pustíš. Čekal jsem na to.”

„Nikdy ses nezdržel doma tak dlouho, abychom si mohli pořádně promluvit, natož aby zbyl čas na nějaké učení,” pronesla Synoveja vyčítavě.

„Tak teď tu jsem, madam” prohlásil a zálibně si prohlížel její štíhlou, spoře oděnou postavu. „A upřímně slibuji, že budu nejposlušnějším žákem.”

Synoveja k němu přistoupila a vzala mu břitvu z ruky.

„Ja cha-ču pa-briť-sja,” pomalu vyslovovala rusky po slabikách a přitom ho zatlačila do křesla. Přejela mu ostřím břitvy po tváři a začala mu stírat mýdlo, zatímco on vystrašeně pozoroval její počínání. Opakovala ta slova ještě jednou, naklonila se nad něj a setřela mu mýdlo z brady. „Ja cha-ču pa-briť-sja. Chci se oholit. Teď to opakuj.”

„Ja cha-tschupa-briť-sja,” snažil se Tyrone, ale to ruské c mu moc nešlo.

„Cha-ču.” Vzala ho za bradu, zvedla ji k sobě nahoru a přinutila ho, aby se jí podíval do očí. „Ja cha-čupa-briť-sja. Teď to zkus znovu a správně.” „Ja cha-ču pa-briť-sja,” zkusil to znovu.

Synoveja se mile usmála a setřela mu z tváře zbytek mýdla. „Výborně!”

Tyrone ji pozoroval, jak odložila břitvu, a tázavě zvedl obočí, když uchopila nůžky. Oči jí svítily uličnictvím, když jimi zastříhala ve vzduchu, až ze strachu zaklonil hlavu dozadu.

„Ja cha-ču pa-strič-sja. Chci se dát ostříhat,” pokračovala Synoveja v lekci. „A jak mám říct, že se nechci ostříhat?” zeptal se suše. Odpověděla mu se smíchem: „Ja ně-cha-ču pa-strič-sja.” „Ja ně-cha-ču pa-strič-sja,” opakoval po ní a vesele se ušklíbl.

„Ty zbabělce!” zavýskla mezi trylky smíchu, chytila ho za vlasy a zatahala ho za ně. Zaúpěl, předklonil se v křesle, přitiskl si ji na hruď a vstal.

Synoveja se smála štěstím a snažila se vymanit z jeho sevření, ale Tyrone s ní zatočil prudce dokola. Potom se zastavil, zvedl ji vysoko nad sebe a pomalu ji nechal sklouznout po svém těle k zemi. Ručník, který měl kolem pasu se mu uvolnil a svezl se ji k nohám a stužky, jimiž měla vepředu svázané šaty, se jí rozvázaly. Synoveja se dívala do pohledné tváře svého manžela, zatím co jeho pohled přitahovala její obnažená ňadra. Čekala bez dechu v toužebné naději, že se jí dotkne, toužila cítit jeho ústa na své pleti. Nemohla mu číst myšlenky a přemýšlela, jestli ho zase zastavila bouře hněvu. Doufala, že se jí podaří odehnat mraky z jeho duše. Jemným pohybem uvolnila ramínka šatů. Stála do půli těla nahá. Cítila, jak se ho zmocňuje vzrušení. Ovinula mu paže kolem krku a dráždivě se otřela svými ňadry o jeho holou hruď ve snaze přitisknout svá ústa k jeho rtům.

„Kdy se se mnou pomiluješ?” vydechla potichu se rty těsně u jeho úst. „Kdy se mě dotkneš., kdy mi dovolíš, abych se já dotýkala tebe? Takhle to dál nejde. já jsem žena a ty jsi můj manžel.” Důvěrnou chvilku přerušilo energické zaklepání. Tyrone udiveně zvedl hlavu a zlostně se podíval ke dveřím.

„Kdo je?” vyštěkl.

„To jsem já, mylorde,” odpověděla Ali. „Přinesla jsem vám jídlo a dole na vás čeká posel. Zvěd se prý vrátil se zprávou, že vypátral Ladislavův tábor, a chce o tom s vámi mluvit. Posel se ptá, jestli má zvěd přijít sem, nebo jestli za ním zajedete ještě dnes do tábora.”

Tyrone se na okamžik zamyslel. Nechtělo se mu odejít ve chvíli, kdy se mělo jejich manželství konečně naplnit. Bylo mu ale jasné, že Avar musí být po cestě vyčerpaný a netrpělivě čeká na svého velitele. Nedalo se

nic dělat, musel se Synovejiny hebké náruče vzdát. Byl ale přesvědčený, že ne nadlouho. „Řekni poslovi, ať chvíli počká, že pojedu s ním.”

Chytil Synoveju, pevně ji sevřel a znovu s ní zatočil ve vzduchu. Potom ji postavil na zem, zasmál se na ni a sklonil se k jejím rtům, které vášnivě políbil. Vzápětí zamířil do šatny, aby se oblékl na cestu. Když se vrátil do ložnice, uchopil meč a připásal si ho. S lítostí pozoroval Synoveju, jak si zklamaně natáhla šaty přes ramena. Bez zaváhání si ji přitáhl k sobě, rukou vklouzl do výstřihu a uchopil ji za ňadro. Při tom doteku se jí vzrušením zastavil dech.

„Vrátím se odpoledne, hned jak to půjde,” zašeptal jí do ucha. Tělem jí projelo slastné zachvění. „Budeš na mě čekat?”

Synoveja dychtivě přikývla, položila svou ruku na jeho a zaklonila se. „Pospěš si, prosím.” Tyrone ji vzal do náručí a vášnivě ji políbil. Zůstala stát bez hnutí, ale v jejím srdci konečně vzkvetla naděje. Usmála se a o chvíli později mu radostně mávala z okna, když pozorovala, jak odjíždí.

Synoveja byla šťastná. Nemohla si to nechat pro sebe. Až do pozdního odpoledne rozveselovala všechny obyvatele Natašina domu. Prozpěvovala si, poskakovala po salonu, občas se soustředila, aby předvedla pár kroků z nějakého tance, a všichni ji se zalíbením pozorovali. Nataša se pro sebe smála a s Ali na sebe znalecky kývaly. Pochopily, že mezi Rycroftovými se všechno začíná urovnávat.

Do bezstarostné veselé nálady se však snesl soumrak, který připravil Synoveju o radost i naděje. Katastrofa do domu přišla v podobě majora Někrasova. Viděl, jak plukovník pospíchá s poslem k pluku, a pochopil, že nadešla jeho příležitost. Rozhodl se nemeškat a využít chvíle, kdy Rycroft není doma, aby jeho manželku zpravil o Angličanových úmyslech. Někrasov zabušil na dveře Natašina domu a dožadoval se lady Synoveje. Vpustili ho dovnitř. Komorník ho vyzval, aby počkal v hale, že dojde pro lady Synoveju Rycroftovou. O chvíli později Synoveja vstoupila do haly a podala majorovi ruku na uvítanou. Dychtivě ji uchopil a vtiskl jí na prsty vášnivý polibek.

„Je to od vás moc hezké, že jste mě přišel navštívit, Nikolaji,” pronesla s úsměvem a ukázala směrem k arkýři, kde na ně bylo vidět, ale nikdo nemohl slyšet, co si povídají. „Doufám, že se vám vede dobře,” začala zdvořile.

„Ujde to,” odpověděl Nikolaj a vychutnával si její krásu ve světle, které proudilo dovnitř okny. „Váš sňatek mocně ranil mé srdce. Nejsem schopen najít útěchu v náručí jiné ženy,” překotně ze sebe chrlil Někrasov.

„Ale musíte se o to pokusit, Nikolaji!” snažila se ho Synoveja povzbudit. „Mezi námi dvěma nemůže být nic jiného než vzájemná úcta. Bylo by mi líto, kdybyste měl být smutný z toho, že jsem se provdala za plukovníka

Rycrofta.”

„Jak s ním můžete být šťastná?” kroutil nevěřícně hlavou Někrasov.

Poté otázce Synoveja zpozorněla. Přestože ji cosi uvnitř varovalo, aby od něj nechtěla nic vědět, zůstala na něj zmateně zíral a čekala, co řekne dál.

„Chová se k vám řádně jako manžel?” zaútočil na ni. Opatrně hledala slova a předstírala lhostejnost. „A proč by neměl? Jsem jeho žena!” odrazila ho rázně.

Někrasov si pospíšil se zdůvodněním svých dotěrných otázek „Váš manžel se před carem zařekl, že si vás bude držet od těla až do doby, než bude moci odjet z Ruska, a pak požádá Jeho Veličenstvo o zrušení sňatku s vámi,” tasil Někrasov proti Synoveji tu nejtěžší zbraň.

„To se nepochybně mýlíte.,” zalapala po dechu a v krku jí začínalo vysychat. Synoveja cítila, jak jí celým tělem proniká mrazivý chlad.

„Slyšel jsem to na vlastní uši!” trval na svém Někrasov. „A proč jste s tím za mnou přišel?” zeptala se podezíravě a srdce se jí sevřelo bolestí. „Co tím sledujete?”

Major vycítil v jejím hlase podráždění a spěchal, aby ji uklidnil. „Přišel jsem vás ujistit o své oddanosti, kdyby k něčemu došlo, a potřebovala jste mou pomoc. Pokud byste o to stála, bylo by mi ctí, kdybych si s vámi mohl vyměnit manželský slib, až bude váš současný sňatek zrušen. Ctil bych vás a miloval tak, jak si manželka zasluhuje.”

Synoveja se otočila k oknu a snažila se potlačit slzy, které se jí draly do očí. S hrůzou a bolestí si najednou uvědomila, proč si ji Tyrone tak držel od těla. Chtěl se zbavit jí i jejich sňatku dřív, než se vrátí domů do Anglie. Měl v úmyslu ji zavrhnout a časem na ni ve své rodné zemi úplně zapomenout.

„Jak dlouho ještě má v úmyslu tady zůstat?” zeptala se s trpkostí v hlase přes rameno.

„Ještě tři roky., dokud bude vázán smlouvou,” odpověděl věcně Někrasov.

„Děkuji, že jste mě přišel varovat, Nikolaji,” pronesla Synoveja slabým hlasem, „ale vzhledem k tomu, že ještě zbývá tolik času, bylo by předčasné, abych se vám zaslíbila, když nevím, co se za tři roky může přihodit. Musíme oba vyčkat, co čas s sebou přinese. Třeba se mezitím zamilujete do jiné ženy a pak byste svého slibu litoval.”

„Nikdy!” vykřikl major vzrušeně.

„Nejlepší ale bude vyčkat dne, kdy plukovník Rycroft odjede. Nechci, aby si kdokoli myslel, že jsem to byla já, kdo se zpronevěřil slibu, který jsme si dali před Bohem a carem,” ukončila rázně Někrasovovy výkřiky Synoveja.

„Vy chcete ctít takovou přísahu, když víte, že pro něj nic neznamená?” podivil se Nikolaj užasle.

Synoveja se na něj podívala a snažila se vypadat co nejdůstojněji. „Bude mít ještě spoustu času, aby změnil názor. A já mu tu možnost nechci vzít.”

„Ale proč?” nechápal Nikolaj. „Každá jiná dívka by se po tom, co jsem vám právě řekl, cítila smrtelně uražená.”

Synoveja pokrčila rameny. „Možná plukovník projevil nerozvážnost před carem v návalu zlosti z utrpení, které jsem mu způsobila.” Rty semkla v posmutnělém úsměvu. „A možná i proto, že ho příliš miluji, než abych se vzdala bez boje,” dodala Synoveja odhodlaně.

Nikolajovi poklesla ramena zklamáním. Nenašel už žádný další argument, kterým by ji přesvědčil o marnosti jejích nadějí. Nevycítil z její strany žádné povzbuzení, aby se ještě někdy vracel, a tak se smutně otočil a beze slova odešel z haly.

Vyšel před dům a začal se připravovat k odjezdu, když si uvědomil, že se zdržel v domě příliš dlouho, protože zahlédl plukovníka Rycrofta, jak se blíží ulicí. Snažil se rychle vyšvihnout na koně a být pryč, než se k němu plukovník Rycroft přiblíží, ale tím jen na sebe strhl Tyronovu pozornost a přinutil ho ke spěchu.

„Hej, majore Někrasove!” procedil Tyrone skrz zuby, když ho zdravil s nuceným úsměvem. „Co vás sem přivádí? Mám se snad domnívat, že jste doručil nějaký vzkaz od cara, nebo jste si vzal volno, abyste mohl v mé nepřítomnosti navštívit mou manželku? Zahlédl jsem vás předtím na náměstí, a teď si vzpomínám, že jste zpomalil a sledoval, kam jedu. Co si o tom mám, k čertu, myslet? Zase jste mi v patách a chcete si z mé ženy urvat trochu pro sebe?”

Nikolajův obličej zrudl chabě skrývaným vztekem. Po neúspěšném setkání se Synovejou neměl náladu k projevům zdvořilosti vůči plukovníkovi. „Přišel jsem navštívit vaši ženu, ale co vám je do toho? Cožpak nestojíte o to, jak se jí zbavit?” vykřikl na něj zlostně.

Tyrone sesedl z koně, uvázal ho ke kůlu u vchodu a vzhlédl k majorovi. „Můžeme to vyřešit na místě, majore, jestli vám jde o to, jak ji vyrvat z mých rukou.” Zlostně se zamračil. „Už v minulosti jste prokázal, jak horlivě umíte jít za svým cílem pokaždé, když jsem se otočil zády a nedíval se. Tentokrát to vyřešíme tváří v tvář.”

„Tahle záležitost už je vyřešená,” prohlásil Nikolaj příkře. „Ta dáma ví, oč jste žádal cara, a sotva uvěří, že si ji vezmete s sebou do Anglie, až se budete vracet.”

Tyrone zvedl úžasem obočí, ale vzápětí si vybavil, že Někrasov byl přítomen jeho audienci u cara, když ve zlosti přednášel svou pošetilou žádost. Teď nebylo pochyb, že o všem ví i Synoveja. „A co když vůbec nemám v úmyslu svou ženu opustit,” odsekl podrážděný tím, jak si major pospíšil, aby jeho manželku informoval. „Co když se s ní budu milovat při každé příležitosti, jen aby se jí břicho stále nadouvalo v naději, že čeká další a další mé dítě, a vy se do nás už nebudete moci plést. A teď se odtud kliďte, než vás rozsekám napadrť!” burácel Tyrone a ztrácel s ním pomalu trpělivost.

Nikolaj se nedal jen tak snadno zastrašit. „Dejte si pozor, plukovníku. Jestli ji nechcete vy, jsou tu jiní, kdo si ji zaslouží. A pokud uslyším jediné slůvko, že jste s ní špatně nakládal, budete litovat dne, kdy jste přijel do Ruska. Vyjádřil jsem se dost jasně, plukovníku?”

„To by nejdřív musel čertům v pekle vyhasnout oheň pod kotlem, abyste se něco takového doslechl, příteli,” zamumlal Tyrone.

„Výborně!” přikývl Někrasov mrazivě. „Pak se snad dožijete svého návratu do Anglie ve zdraví.”

S těmi slovy Někrasov obrátil koně a pobídl ho ke klusu. Tyrone ho sledoval, jak odjíždí, a potom zaklel, otočil se na pod patku a spěchal do domu. V přízemí svou ženu nikde neviděl. Vyběhl po schodech nahoru, aby se podíval, jestli není v jejich pokojích. Prudce rozrazil dveře a Synoveja, která stála u okna, sebou překvapeně trhla. Rychle si setřela slzy, které jí proudem stékaly po tvářích, a otočila se k němu.

„Byl tady major Někrasov,” pronesl celkem zbytečně Tyrone a tázavě se na ni zadíval.

„Přišel se podívat, jak se mi daří,” odpověděla Synoveja opatrně. Viděla, že by se rád dověděl podrobnosti majorovy návštěvy. Protáhla se kolem něj otevřenými dveřmi. „Nataša čekala s jídlem, až se vrátíš, tak půjdeme

dolů.”

Tyrone se snažil potlačit svou netrpělivost, protože věděl, že o Někrasovově záležitosti si musí nejprve promluvit v soukromí jejich pokojů a ne ji řešit před Natašou. Nabídl Synoveji rámě a ona mu položila ruku na paži.

„Dnes večer ti to nesmírně sluší, má drahá Synovejo,” přerušil napjaté ticho.

„Opravdu?”

„Jsi stejně krásná jako v den, kdy jsme si dali v carském paláci manželský slib,” snažil se jí dodat náladu. „Měla jsem ale tehdy pocit, že si ani neuvědomuješ mou přítomnost. Zdálo se mi, že tě svatba tak strašně obtěžuje, až jsem skoro čekala, že celý obřad přerušíš ještě před koncem,” otevřeně přiznala své pocity. „Moc jsem se trápil.”

„Myslím, že by nikdo nesnesl pomyšlení na manželský svazek, který se mu z duše protiví,” přiznala Synoveja.

„Mně se neprotiví ten svazek, ale okolnosti, které k němu vedly,” odpověděl jí Tyrone.

„Nenávidíš mě za to, že jsem v tobě probudila jen tělesnou touhu. Pokud si ale vzpomínám, ta v tobě dřímala už předtím,” nemínila mu jen tak ustoupit.

Synoveja byla celý večer k Tyranovi odměřená. Nevěděl, co by měl říct, jak napravit, co se stalo. Všechno, co mu přicházelo na mysl, byla jen otřepaná slova, jen dávno vymlácená prázdná sláma. Sklesle pozoroval svou ženu a zmocnily se ho chmury. Vůbec nevnímal Natašu, která se marně pokoušela zapojit ho do rozhovoru. Měl oči jen pro Synoveju.

Konečně se omluvil, že je unavený, a doprovodil svou ženu nahoru. Zatímco Ali Synoveji pomáhala se svlékáním u kamen v ložnici, on se svlékl v šatně a vrátil se do pokoje. Přes sebe měl přehozený župan. Posadil se do křesla a pozoroval Ali, jak kartáčuje Synovejiny bohaté dlouhé vlasy. Když nařídila služebné, aby jí vlasy spletla do copu, poznal, že chvíle přiblíženi je pryč.

„Byl bych raději, kdyby zůstaly rozpuštěné,” řekl Tyrone stručně Ali a dal služebné pokyn, aby odešla.

Ali se na svou paní tázavě zadívala a Synoveja neochotně přikývla. Služebná tedy vyšla z pokoje a zavřela za sebou dveře. Tyrone měl konečně soukromí, na které čekal celý večer. Přistoupil ke své ženě a pokusil se vzít ji do náručí, ale ona se mu vyškubla. Přešla k malému psacímu stolu u okna. Vytáhla ze zásuvky knihu sonetů v kožené vazbě, aby si četla před spaním.

„Byl tady major Někrasov,” navázal Tyrone tam, kde předtím skončil. V jejím chování neviděl ani stopu povzbuzení. „Máš ve zvyku zvát si muže, když jsem pryč?”

„Nezvala jsem ho. A sami jsme nebyli ani na chvíli,” ohradila se Synoveja odměřeně, aniž by se k němu otočila. „Mohl nás vidět každý, kdo šel kolem dveří.”

„Není pochyb, že tě Někrasov miluje,” prohodil Tyrone „Kdyby dostal příležitost, neváhal by tě dostat do postele. Celý se na to jen třese.”

Synoveji neušel jízlivý podtón, jakým to řekl. Chtěla se vyhnout další hádce, a tak si stoupla na špičky, aby sfoukla svíčku ve svícnu na stole. Cítila se zraněná a potřebovala trochu času, aby si to v hlavě všechno srovnala, než se rozhodne, jak dál. „Major Někrasov se za tu krátkou dobu, co ho znám, stal mým dobrým přítelem. Kdyby nevaroval cara Michaila, co ti chce Alexej udělat, dnes bys tady rozhodně nestál, alespoň ne jako celý muž.”

„Celý se jen třese.,” opakoval Tyrone a přistoupil k ní blíž, „. stejně jako předtím já,” pokračoval a hořce se zasmál. „Byl jsem tak dychtivý, že jsi mě s lehkým srdcem využila pro svůj podvod. Neměla jsi žádné výčitky a klidně jsi mi dovolila, abych se dotýkal tvých pevných ňader. Využila bys ho taky pro své účely. a dovolila mu, aby se laskal s tím, co mi teď odpíráš?” zkoušel Tyrone její trpělivost.

Synoveja se k němu prudce obrátila. Poprvé u ní Tyrone spatřil rozzuřený výraz v obličeji, o němž si myslel, že ho není schopna. Díval se do těch hněvem planoucích zelených očí a se zděšením si uvědomil, že buď se celou dobu uměla tak dobře ovládat, nebo dosud neměla důvod, aby dala najevo svůj temperament. Vždycky byla velmi příjemná, i když ji bezostyšně provokoval, takže takový záchvat zuřivosti nečekal.

„Já ti nic neodpírám, Tyrone!” vyštěkla. „Ty sám jsi mezi nás postavil zeď, abys mohl získat zpátky svou svobodu, až se budeš vracet do Anglie! Snad nečekáš, že se ti teď vrhnu kolem krku? Tvým přáním je odjet odtud volný jako pták, tak jak mě můžeš ještě obviňovat, že ti něco odpírám? Jak můžeš čekat něco víc? Nechceš ani mě, ani nestojíš o břemeno manželství. Přestože jsi vyslovil slib, mně ses čestně nezaslíbil, alespoň ne svým srdcem! Takže nemáš nejmenší právo chtít po mně jakékoli vysvětlení. Nemáš nejmenší právo hrát si na žárlivého manžela! A pokud jde o tohle, nevidím nic špatného na tom, jestliže přijmu majora Někrasova, když ty o mě jako o svou ženu neprojevuješ nejmenší zájem. Náhodou tě vyslechl, když jsi stál před carem a zarputile žádal o zproštění břemene manželství. Někrasov mě přijel požádat, abych si ho po tvém odjezdu vzala za muže.”

„To že udělal?” Tyrone se rozzuřil jako nikdy předtím. Synoveja strnula. Udělal krok k ní. Zloba zohyzdila jeho tvář k nepoznání. Před tím neskonalým hněvem byla bezmocná. Jen nevědomky o krok couvla v pudu sebezáchovy. „A nepochybuju, že má zálusk okusit zboží dřív, než si tě povede k oltáři. Zatímco já se budu soužit sám v posteli, on mi nasadí parohy?” vrčel Tyrone vztekle. „Ať táhne k čertu! Podruhé už to nemíním tolerovat! Nedovolím, aby si někdo jiný užíval s mou ženou za mými zády a nadělil mi parchanta!”

Synoveja zalapala po dechu. Vymrštila ruku a plnou silou ho udeřila do tváře, až to hlasitě plesklo. Tyronova hlava se pod úderem stočila ke straně, a když se na ni znovu zahleděl, oči mu plály pod zlověstně staženým obočím. Chřípí se mu chvělo a svaly v obličeji měl napjaté k prasknutí.

„Někrasov nikdy nepotřísní vaše stehna panenskou krví,” zapřísahal se nevrle. Popadl ji za šaty, vší silou za ně škubl a roztrhl je až do pasu. Synoveja polkla a překvapeně klopýtla dozadu. Pohlédla na svá obnažená ňadra, která zářila ve světle svíček, a vzápětí se otočila, aby mohla prchnout z ložnice. Tyrone ji ale chytil kolem pasu, otočil ji a přitiskl k sobě. Na zlomek vteřiny se jeho oči zabořily do jejích. Ústy žádostivě drtil její rty ve vášnivém polibku, který ji spaloval až v samém nitru těla. Synoveja se snažila vymanit ze sevření, ale nedokázala se v jeho železném objetí ani pohnout. Nemohla odvrátit hlavu, aby unikla jeho pátravému jazyku, který se snažil proniknout co nejhlouběji do jejích úst. Jeho ničivá vášeň nepřipustila sebemenší odpor, ale když sklonil hlavu a jeho polibky putovaly směrem dolů, vypukl v ní žár, který ji zbavoval vědomí. Svět se s ní

zatočil, když pootevřenými ústy začal laskat její ňadra, a každý nový dotek jí vyrážel dech, až se začala svíjet v jeho objetí. Nevěděla, jestli se má snažit uniknout, nebo si přitáhnout jeho tvář blíž.

Tyrone ustal, jednou rukou si rozevřel župan a setřásl ho z ramen. Stáhl z ní to, co zbylo z noční košile, a odhodil cáry oděvu na zem. Očima sledoval své ruce, které přejížděly po jejím těle, a nevynechaly jedinou křivku, každý výčnělek i prohlubeň, nejvyšší vrchol i nejhlubší údolí, a rozněcoval v ní vášeň, i když se ze všech sil snažila od něj odvrátit.

Chřípí se mu zachvělo, když se sklonil, uchopil ji do náruče a dvěma dlouhými kroky byl u postele. Položil ji mezi polštáře a zasypal její křehké tělo vášnivými polibky. Synoveja se roztřásla chladem ze studených prostěradel a ledového vzduchu, který kolem sebe rozvířili. Tyrone se vztyčil a zatáhl těžký závěs kolem postele. Svaly na pažích a stehnech se mu při každém pohybu napjaly a rozehrály oslavnou ódu mužné síly. Synoveji v tu chvíli připadal jako bůh milování, o jakém všechny ženy jen sni Každý pozorovatel by musel ocenit ušlechtilé rysy, urostlou postavu, útlé boky, které se směle pyšnily tím, co bylo pod jejich klenbou a co dělalo muže mužem. Synoveja k tomu vzhlížela s jistými obavami. Měla posvátný strach z toho, co bude násle dovát. Zároveň ale pociťovala slastné vzrušení při pomyšlení, žije krůček od toho, kdy se stane ženouplukovníka Rycrofta do slova a do písmene.

V následujícím okamžiku se na ni přitiskl plnou vahou svého těla, a tentokrát neměl trpělivost otálet. Jednou rukou jí zajel pod záda a nadzvedl jí boky. Zabodl své planoucí oči do jejích, jako by ji chtěl probodnout až do duše, rozevřel jí stehna a prudce a bezohledně do ní vnikl. Synovejiným tělem pronikla ostrá bolest, až slabě vykřikla. Tyronovi připadalo, že na tuhle chvíli čekal celé věky. Nebyl schopen uvažovat s jasnou hlavou. Všechno šlo stranou. Žádné dobývání, žádné hrátky, něžnosti a laskání. V prudkém rytmu ukájel svou potřebu, a i když si matně připouštěl, že jí působí bolest, nemohl se zastavit. Jeho tělo bylo jako dýmající sopka, která hrozila každým okamžikem vybuchnout. Jeho pevné boky se pohybovaly s neúnavnou naléhavostí a vrážely do Synovejina těla. Vnímala přerývaný chraplavý dech, který její panenské mysli dokazoval, jak je jeho touha neudržitelná.

Konečně se láva uvnitř Tyronova těla vychrlila na povrch a bouře začala ustupovat. V tom zlomku vteřiny Synoveja pochopila, jaké ukrutné napětí musel překonávat v jejich nejdůvěrnějších okamžicích. V první chvíli se všechny příjemné pocity následkem bolestivého aktu rychle vytratily, ale zakrátko se vzrušení, které v ní vzbudil svým laskáním, znovu vrátilo. On však již vyčerpal příděl, který mu byl pro tuto chvíli dán. Neměla ani tušení, že dlouhé minuty bude ve svém těle hasit plameny, které v ní zažehl a nechal je plát.

Synoveji bylo trapné svěřit se mu, že touží, aby se k ní choval se stejnou něhou, jako když spolu byli poprvé v jeho pronajatém domě. Odvrátila se od něj a bála se mu podívat do očí, když se pokusil ji políbit a vlídně k ní promluvit.

„Nejsem žádný netvor, Synovejo,” zašeptal a rty jí jemně přejížděl po spánku. „A my jsme manželé, ať už major Někrasov řekl cokoli.”

Po nekonečně dlouhé chvíli ticha se Tyrone konečně vzdal pokusů, aby se na něj podívala, a s odevzdaným povzdechem se od ní odtáhl. Synoveji se ulevilo, když se zbavila tíhy jeho těla. Přesunula se až na kraj lůžka, kde se stočila do klubíčka zády k němu, a odmítla mu věnovat jediný pohled.

Tyrone si zachmuřeně pomyslel, že každá omluva by v tu chvíli vyzněla planě. Vstal a začal přecházet po pokoji. Zastavil se vedle postele, kde jeho pozornost upoutaly drobné krvavé skvrny na prostěradle. Byl na sebe rozzlobený, že ji tak bezohledně zneužil. Přesto náhle pocítil, že železná obruč, která um svírala srdce, náhle praskla a hlodavá bolest, která ho sžírala, zmizela. Poprvé od chvíle, kdy se setkali v lázni, měl pocit, že konečně bude spát celou noc, aniž by ho pronásledovala noční můra nenaplněné touhy. Najednou se mu zdálo skoro neuvěřitelné, že se dovedl ovládat tak dlouho.

Ráno Tyrone neměl ani pomyšlení na přípravy na cestu. Věděl, že Synoveja nebude mít náladu, aby mu odpustila. Oknem nakukovaly dovnitř první ranní paprsky a lechtaly ložnici jemným narůžovělým světlem. Stál vedle postele a pozoroval svou spící ženu. Nemohl si vzpomenout, kdy se naposledy cítil v její přítomnosti tak dokonale šťastný. Nikomu by to nepřiznal, ale taktika, jak ho promyšleně sváděla, patřila až do minulé noci, kdy konečně splynuli v jedno tělo, k nejdráždivějším zážitkům v jeho životě. Synoveja už předtím ovládla všechny jeho myšlenky, a teď se stala vládkyní i jeho srdce.

Když usnuli, zdálo se mu o ní. Ze sna ho probudilo její hebké tělo, kterým se mu tiskla k holým zádům. Ve spánku hledala úkryt před nočním chladem, a tím ještě víc podráždila jeho touhu. Byla nahá, naprosto přístupná jeho lačným rukám. Lomcovalo jím silné pokušení, ale Tyrone se rozhodl, že jí dopřeje trochu času, aby si zvykla na změnu, která se mezi nimi udála, a byla ochotná přijímat jeho projevy pozornosti jako manžela. Utrpení, které Tyrona tak dlouho sužovalo, konečně ustalo. Synoveja byla jeho ženou a on ji toužil udělat šťastnou.

Vzpomínal na Angelinu. I když měl svou první ženu rád, jejich vztahu cosi chybělo. Nikdy se jí neoddal celým tělem i srdcem jako Synoveji od první chvíle, co ji spatřil. Angelina byla pro Tyrona víc kamarádkou ze sousedství než ženou. Zarputile se dožadovala pozornosti a okázalých projevů věrnosti a lásky. Vrhala se mu kolem krku, i když si chtěl jen na chvíli posedět a v klidu si povídat. Když byli na návštěvě u příbuzných, u jeho babičky nebo v domě jeho otce, neustále ji musel krotit a bránit se, aby ho ve společnosti neztrapňovala polibky a důvěrnými doteky.

Angelina zřejmě vyrůstala v přesvědčení, že má právo vyžadovat, aby ji všichni milovali stejně obětavě, jako když si vynucovala pozornost svých rodičů. Byla jedináček a oni žili jenom pro ni. Když se Angelina měla o Tyrona dělit s někým z jeho rodiny nebo jeho přáteli, plísnila ho a vyčítala mu, že ji dostatečně nemiluje a že všichni ostatní jsou mu milejší. Jednou dokonce chtěla, aby jí dokázal svou lásku tím, že se bude věnovat jen jí. Tenkrát jí slíbil, že jí vyhoví, když ona se na oplátku vzdá své rodiny a přátel. Takovou dohodu však odmítla a on se mohl dál stýkat s těmi, kdo mu byli blízcí.

Tyrona napadlo, že Synoveja je úplně jiná, než byla Angelina. Synoveja byla žena v pravém slova smyslu. Vůbec si nedělali hlavu s tím, že by ji chtěl někdo připravit o její výsady a práva manželky. Protestovala sice proti Tyronovým společným snídáním s Natašou, ale na druhou stranu ho dokázala povzbudil, když viděla, jak si získává přízeň malé Sofie. Synoveja nebyla žárlivá, dokázala se o jeho přízeň dělit s ostatními. Jenom jednou dala jasně najevo svou nelibost, a to když se Aleta vetřela do soukromí jejich pokojů. Nikdo nemohl Synoveji vyčíst, že se rozzuřila na sokyni, která ji chtěla připravit o to, co náleželo jenom jí jako manželce a co jí Tyrane odpíral.

A teď tu stál a snažil se přemoct rostoucí touhu ji vzbudit. Ale ovládl se. Věděl, že poté, co ji násilím přinutil, aby mu byla po vůli, nebude mít nejmenší chuť mu naslouchat.

Oblékl se a sešel dolů do jídelny k Nataše, ale nebyl schopen skrýt před ní svůj vnitřní neklid.

„Dnes ráno vypadáte unaveně, plukovníku,” poznamenala Nataša místo pozdravu. Oslovovala ho vojenskou hodností, protože se to podle ní k němu nejvíc hodilo. Byl zvyklý přijímat a udílet příkazy, prostě mít autoritu, i když ho podezírala, že - pokud jde o jeho mladou ženu - si neví rady. „Trápí vás něco?” zeptala se

Tyrone se opřel na židli a dlouze si povzdechl. „Jak se blíží den mého odjezdu, čím dál míň se mi chce opustit Synoveju.”

Nataša se na něj potutelně zadívala a pobaveně prohodila „Tak si říkám, plukovníku, jestli jste se do toho děvčete nakonec nezamiloval?”

Její poznámka Tyrona vůbec nepřekvapila. „Co si mám počít?” odvětil bezradně a ani se nesnažil skrýt své city. „Včera sem za Synovejou přijel major Někrasov. A prozradil jí, že jsem v návalu zlosti zaslepeně žádal cara, aby před mým návratem do Anglie zrušil náš sňatek., pokud prokážu, že jsme nežili po celou dobu jako manželé.”

Kněžna překvapením nadzvedla obočí. „A vy si myslíte, že budete schopen něco takového dodržet, plukovníku?”

„Kdybych byl plně při smyslech, madam, a mé city nebyly tak strašně raněny Synovejiným podvodem, byl bych si včas uvědomil, co říkám.,” vysvětloval Tyrone zmateně pohnutky svého jednání. „A samozřejmě že se mi nepodařilo dodržet to, k čemu jsem se před carem zavázal. A Synoveja teď se mnou nechce mít nic společného,” dodal zdrceně.

„Já bych si z toho nic nedělala, plukovníku, pokud ovšem máte chuť všechno co nejdříve napravit.”

„Právě v tom je ta potíž,” přiznal Tyrone. „Nemám moc času, abych napravil, co jsem udělal, a přesvědčil ji dříve, než odjedu. Zbývá mi možná týden, možná o pár dní víc, ale potom odjedu a nevím, jak dlouho budu pryč.”

„Synoveja snad pochopí, že by vám měla dát šanci, abyste si v klidu promluvili, ještě než odjedete. Občas umí být pořádně zatvrzelá, to ano, ale když se jí věci rozumně vysvětlí, dá se přesvědčit,” snažila se mu Nataša zlepšit náladu. Trochu se přitom naklonila na židli, položila mu ruku konejšivě na paži a nabídla mu jedinou

radu, která podle ní přicházela v úvahu: „Věnujte se své práci jakoby nic, plukovníku, ale buďte připraven, aby vám neunikla vhodná chvíle na rozmluvu. Přiznejte pravdu: Nezdráhejte se ji přesvědčit, že jediným vaším přáním je, aby byla vaší ženou i poté, co vám tady služba skončí, a vrátíte se domů.”

Znovu se pohodlně usadila na židli a na okamžik se zadívala do jeho utrápeného obličeje, než se tiše zeptala: „Víte už, co budete dělat, až se vrátíte domů, plukovníku? Vyřešily se tam vaše potíže?”

Tyrone se na chvíli zamyslel a urovnával si přitom ubrousek v klíně. „Mám v Londýně dům, kde jsem žil s první ženou. Mohli bychom v něm bydlet, až nadejde čas, kdy odtud budu moct odjet. A pokud jde o to ostatní, to se uvidí. Můj otec byl ve svých dopisech skoupý na slovo. Bojím se, že rodina muže, kterého jsem zabil, mi ještě neodpustila. Byl to jejich jediný syn. Přesto jsem rozhodnutý se tam vrátit.” Tyrone se podíval do Natašiných černých očí, které na něj upírala. „Myslíte, že by tam Synoveja byla se mnou šťastná?”

Nataša roztáhla rty v úsměvu. „Myslím, že Synoveja bude šťastná kdekoli, pokud bude s mužem, kterého miluje. A kromě toho má v Londýně tetu…, sestru své matky. Je to její jediná příbuzná, která je naživu. Viktorie bude ráda, když ji bude mít blízko sebe. Ale mně tady bude samozřejmě velmi chybět…,” dodala Nataša s povzdechem.

Tyrone hraběnku přátelským gestem ruky ujistil: „Natašo, vy budete v našem domě kdykoli vítána. Alespoň budeme mít možnost oplatit vám nezištnou pohostinnost, kterou nám poskytujete ve svém domě.”

„Ale jděte!” zasmála se Nataša a mávla rukou. „Mám radost z každé chvíle, kdy jste pod mou střechou, a bude to tak až do chvíle, než odjedete. Bez vás dvou bych byla jenom osamělá stárnoucí dáma!”

„Cože? Se společností přátel, kteří vás obklopují? Tomu se dá těžko uvěřit, Natašo,” smál se Tyrone dobrosrdečně.

„Ale Synoveja je mému srdci nejdražší. Je jako má dcera, po které jsem toužila,” pronesla Nataša a oči se jí zaplnily slzami „Mám vás ráda oba, jako byste byli mými dětmi, a přestože mám mnoho dobrých přátel, mezi mým a Synovejiným srdcem existuje silné pouto, které nemůže nic nahradit. Její matka byla mou nejlepší přítelkyní. Eleanora byla jako má sestra a tak, můj drahý plukovníku, budete muset doživotně snášet, že se k vám budu chovat jako matka - jako starostlivá kvočna.”

Tyrone se vesele zasmál a Nataša se k němu přidala.

Když dosnídali, Tyrone se zařídil podle Natašiny rady, a aniž by se vrátil do ložnice, odjel k pluku. K velké úlevě vojáků byl jejich velitel v mnohem smířlivější náladě, než když ho viděli naposled. V následujících dnech probíral s Grigorijem a Avarem přípravy kolem chystané výpravy a domlouvali se na taktice, kterou bandity překvapí.

Zatímco se skláněli nad mapami a nákresy provincie, kde se nacházel Ladislavův tábor, ostatní obstarávali proviant, zbraně a další výstroj na cestu, opravovali, co bylo třeba, a doplňovali zásoby střeliva.

Před odjezdem Tyrone udělil svým mužům dva dny volna. Počítal, že výprava zabere nejméně dva týdny v poli, takže i on se rozhodl, že si ještě odpočine. Synoveji ale předem nic neřekl, protože měla stále chmurnou náladu a neskrývala vůči němu nepřátelství.

Chtěl si s ní večer promluvit, ale po namáhavém dni, který strávil u svých mužů, usnul dřív, než se Synoveja nachystala do nočního úboru a vrátila se ze šatny. Od oné noci úmyslně otálela tak dlouho, až Tyrone nakonec upadl do spánku.

Synoveja se opatrně posadila na lůžko vedle manžela. Dávala si pozor, aby ho nevzbudila. Měl koneckonců nárok, aby si odpočinul po celodenní fyzické i duševní námaze. Přestože k němu byla odměřená, ráda ho pozorovala při spánku. Tyrone měl dlouhé přerostlé vlasy. Husté pramínky mu spadaly přes obočí až na spánky a dodávaly mu románské vzezření pohanského boha ze starých bájí.

Přes tvář se mu táhla jizva - památka na bodec, s kterým neobratně při výcviku zacházel mladý nezkušený voják z jeho pluku. Nešikovnost toho muže Tyrona málem stála oko. Když si Synoveja chtěla ránu prohlédnout blíž už dříve, Tyrone ji odbyl mávnutím ruky, že je to jenom malé škrábnutí, které si nezasluhuje žádnou pozornost. Ona ale tak dlouho naléhala, až se s odevzdaným povzdechem nechal vtlačit do křesla a dovolil jí, aby mu ránu vyčistila a ošetřila. Ukázalo se, že zranění není vážné a jizva časem zmizí.

Když se teď nad ním skláněla, pomyslela si, že plukovník je na podobná poranění určitě zvyklý. Drobné jizvy a šrámy měl po celém těle. V duchu počítala: dvě na hrudi, další na pažích a k tomu jednu dlouhou těsně v podbřišku, kterou mu kdysi někdo způsobil kopím, ale naštěstí bez vážnějších následků. Byla nesmírně vděčná, že zbraň neporanila plukovníka níž, protože by nebyl schopen probouzet vášně v jejím srdci i těle. Zachvěla se chladem, který byl v ložnici, a opatrně mu přehodila přes ramena pokrývku. Ležel na boku, obrácen tváří k ní. Pomalu otevřel oči a matně vnímal její přítomnost. Rty se mu roztáhly v něžném úsměvu, který ji zahřál u srdce víc než jakékoli slovo, které by pronesl. Celým tělem jí projel zvláštní pocit plný lásky, až musela zadržet dech. Lehla si těsně k němu, položila hlavu na polštář a její zelené oči ho laskaly po tváři. Položil jí ruku kolem ramen a přitáhl si ji k sobě. Synoveja spokojeně zavřela oči, dokonale šťastná, že leží v jeho objetí.

Ráno zaspala a s překvapením zjistila, že Tyrone ještě neodjel. Slyšela ševelivé zvuky, jak se v šatně holil. Rychle vyskočila z postele, natáhla si košili a vyběhla z pokoje na chodbu. Zavolala na Ali a spěchala ze schodů, aby si dopřála ranní koupel. Vyděšeně se podívala ke dveřím lázně, když se náhle otevřely dokořán. Dovnitř směle vkročil Tyrone. Rychle pokynula Ali, aby jí podala ručník.

„Nemusíš spěchat, má drahá. Vzal jsem si pár dní volna, než vyrazíme, takže dnes zůstanu doma.”

„Hned mi to bylo divné,” odpověděla Synoveja, skrytá za obrovským ručníkem, který Ali držela před vanou. „Když vstávám, býváš už obvykle pryč.”

„Dal jsem svým mužům pár dní volna, aby si před cestou trochu odpočinuli, a já si také potřebuji pořádně oddechnout.”

„Měl jsi mi to říct.” Synoveja se osušila a oblékla si šaty. „Lépe bych se na to připravila.”

Tyrone se lišácky usmál, že se mu povedlo ji zaskočit. Kdyby jí to řekl předem, byla by oblečená a připravená dávno předtím, než by vstal. „Nechtěl jsem narušit tvůj obvyklý denní řád, Synovejo. Jen jsem si myslel, že sejdu dolů a přidám se ke své ženě při ranní koupeli.”

Tyrone se usmál, když se služebná překvapeně ohlédla. „Přinesla bys ještě kbelík horké vody, Ali?” požádal ji laskavě.

V ženiných očích to zajiskřilo, zachichotala se, udělala pukrle a běžela splnit jeho příkaz. Synoveja se svým mužem osaměla. Hedvábná košile se jí lepila na vlhké tělo a skýtala jeho očím takové potěšení, že cítil, jak se mu zatemňuje mozek. Vzápětí se vrátila Ali s plným kbelíkem horké vody, který nalila do vany.

„Měl bych vlézt do vody, dokud je horká,” brumlal si Tyrone pro sebe a zatáhl za šňůrku svého županu.

„Nech nás, Ali!” nařídila Synoveja okamžitě, když viděla, jak se Tyrone klidně chystá svléknout před služebnou do naha.

Drobná žena rychle cupitala ke dveřím, zatímco Tyronův župan těžce dopadl na podlahu. Tyrone se s pobaveným úsměvem ponořil do teplé voňavé koupele a začal si třít tělo, přičemž bedlivě pozoroval svou ženu.

Synoveja se prudce otočila a zlostně se na něj podívala. „To už ses tak přizpůsobil zdejším zvyklostem, že ti vůbec nevadí svlékat se před služebnou? Proč ubohou Ali děsíš? Pochybuji, že někdy v životě viděla nahého muže!” zlobila se Synoveja na Tyrana.

„Možná že nastal čas, aby se o mužích něco dozvěděla,” pronesl s klidem Tyrone a nepokrytě přitom obdivoval křivky jejího těla pod košilí, která měla zakrýt její nahotu, ale moc se to nedařilo. Košile měla hluboký výstřih a z rozparku vpředu vykukovaly krásné dlouhé štíhlé nohy.

„Ali má na bedrech už dvaašedesát křížků a ty mi tu říkáš, že by se měla něco dozvědět o mužích?” Synoveja nevěřícně a zároveň rozzlobeně plísnila Tyrana. „A co myslíš, že by měla udělat? Měla by snad jít do ulic a hledat si milence? Nepochybuji o tom, že Ali se rozhodla pro život staré panny dobrovolně a o nic podobného nestojí. To ti tedy povím, že nic tak směšného jsem ještě neslyšela!”

Tyrone pokrčil lhostejně širokými rameny. „Žena nikdy neví, kdy se ocitne v lázni s cizím mužem. A bez řádného poučení by se při tom leknutí mohla třeba utopit.”

„Ty jeden,” vesele se zasmála Synoveja. Rozhlédla se, jakou zbraň by proti němu použila, aby ho za tu troufalost potrestala. Popadla kbelík ledově studené vody, kterou mu vchrstla přímo do tváře.

Překvapený Tyrone zalapal po dechu, vyskočil z vany a dočista nahý se vrhl pronásledovat krásnou pokušitelku. Pud sebezáchovy však Synoveju hnal ke dveřím, protože jí došlo, že je nejvyšší čas zmizet. Rozrazila je dokořán a vyběhla ven, přičemž za sebou slyšela hlasité pleskání Tyranových bosých mokrých nohou. Vrhla úzkostlivý pohled přes rameno a zděšeně vyjekla, když zjistila, že jí běží v patách. Náhle se prudce zastavila, když se málem srazila s Natašou. Překvapeně vykřikla a o krok ustoupila. Vrazila zády do statné postavy svého umáčeného manžela, z něhož ještě kapala voda. Velmi dobře si uvědomovala, že je dočista nahý Rychle se snažila postavit se před něj, aby zakryla jeho nahotu, a usmála se na Natašu.

„Dobré ráno, Natašo. To máme dnes hezky, vid’?” snažila se odvrátit Natašin pohled od Tyrona.

„Právě jsem tě chtěla jít navštívit,” prohodila Nataša s úsměvem a naklonila hlavu na stranu, aby si mohla lépe prohlédnout svalnaté tělo, které se Synoveja snažila tak usilovně zakrýt. „Ale vidím, že máš společnost,” dodala pobaveně.

„Asi se divíš, proč je Tyrone doma,” prohodila Synoveja nenucené.

„To že je on?” poškádlila ji hraběnka. „Bez té uniformy bych ho nepoznala.” Stoupla si na špičky a přes Synovejinu hlavu ho oslovila. „Postrádala jsem vás dnes ráno u snídaně, plukovníku, ale vidím, že máte na práci něco lepšího.”

„Mám dnes volno, Natašo, a tak jsem si řekl, že se budu řídit vaší radou. Možná to bude poslední příležitost před mým odjezdem,” připomněl Tyrone.

„Přeji vám hodně štěstí,” odvětila mu Nataša. Svraštila obočí a zkoumala jeho mokré vlasy, které mu zplihle visely přes uši. „Pokoušel se vás někdo utopit, plukovníku? Vypadáte, jako byste byl trochu umáčený.”

Synoveja přivřela oči, zmatená tím, co se odehrávalo, a Tyrone jen nenucené přikývl.

„Možná bychom se měli vrátit do lázně, má drahá, abychom si mohli pořádně promluvit,” navrhl Tyrone Synoveji. Pod nohama a všude kolem byly loužičky vody. „Jak si přejete, drahý,” přikývla Synoveja odměřeně.

„Výborně!” zasmál se Tyrone spokojeně. „Budu čekat, tak prosím, ať to netrvá dlouho. Kdybych byl nucen vydat se tě hledat po domě, mohl bych krutě otřást Aliinou nevinností,” dodal pobaveně. Pak kývl hlavou směrem k Nataše, otočil se a zamířil zpátky do lázně. Synoveja rychle ukročila stranou, aby Nataši zakryla pohled na Tyronovu vzdalující se postavu.

Nataša pobaveně zvedla obočí, když ve stínu štíhlé Synovejiny postavy pozorovala Tyronovy nahé hýždě. Nemohla si odpustu poznámku: „Víš, Synovejo, čím víc plukovníka poznávám, tím víc mi připomíná mého posledního manžela.”

Synoveja se jí místo odpovědi omluvně uklonila, zahanbeně se otočila a běžela za Tyronem.

Nataša za ní mávla rukou na znamení, že ji propouští, a snažila se ovládnout, aby nevybuchla smíchy. „Samozřejmě, drahoušku,” volala za ní. „Jen běž.”

Synoveja za sebou zabouchla dveře a vrhla se k Tyronovi. Se zaťatými zuby zasyčela: „To nemáš v sobě ani špetku studu?”

Tyrone se k ní otočil a dal si ruce v bok. „Nebudu se přece halit do mnišské kutny jen proto, abych neranil tvůj útlocit, má drahá. A nechtěj, abych věřil, že Nataša ještě nikdy v životě neviděla nahého muže. A já se vůbec nestydím za to, jak vypadám.”

„Tomu věřím! Promenáduješ se tady jako pyšný páv a vystavuješ se před každou ženou, která je nablízku!” oplatila mu Synoveja stejným tónem.

„A proč ti to tak vadí? Já se tady můžu snažit sebevíc, ale tobě je to stejně fuk! Raději si schováváš své poklady pro jiného amanta, než abys poskytla potěšení a útěchu svému manželovi,” šel Tyrone jízlivě do útoku.

Synoveja jen polkla. „To není pravda!” bránila se ze všech sil.

„Ale že by?!” Tyrone mávl výmluvně rukou. „Když je tedy neukrýváš ani přede mnou, ani před jiným mužem, kdopak bude ten příští šťastlivec, který je doopravdy uvidí? Anebo je ukrýváš jen pro sebe? Jako cenu, kterou je třeba platit za ztracenou ctnost?” pronesl Tyrone sarkasticky.

„Samozřejmě že ne!” Synoveja se na něj uraženě podívala. „Alespoň se tady nepromenuju všem na odiv jako tygřice, která lační po kořisti!”

„Pokud ti připadám lačný,” zdůraznil slovo, které sama použila, „tak je to jenom proto, že toužím být sladce utěšován, což mi upíráš.”

„Cože? Máš mě za obyčejnou děvku?” vykřikla Synoveja a přistoupila k němu. Odhodlaně a vyzývavě přitom pokrčila rameny, aby z nich sklouzla košile. „Takovou jsi mě chtěl mít od samého začátku, viď? Ne manželku, ale milenku ve svém domě a ve své posteli! Nelomcovala tebou snad krutá zlost, že sis mě musel vzít? Ale jistěže ano! Ještě máš v úmyslu zrušit manželský slib, až ti za tři roky skončí služba, a děti, které by se nám narodily, prohlásit za nemanželské?”

„Nic takového nezamýšlím!” prohlásil Tyrone a omotal si ručník kolem beder. „Jestli ti nestačí mé slovo, potom ti klidně podepíšu listinu, která zaručí, že všichni mí dědicové ponesou mé jméno. Bude to stačit k utišení tvé zlosti?”

Synoveja jeho otázku povýšeně zvážila. „Snad by mohlo, alespoň částečně.” „Co dalšího ode mě žádáš?” zeptal se Tyrone.

„Jen čas ukáže, co s námi bude,” odpověděla. „Nic tě nemůže zavazovat víc než slib, který jsme si dali, a teprve pak se uvidí, jestli mu dostojíš nebo ne.”

„Chceš tedy, abychom předstoupili před cara a abys na vlastní uši slyšela, jak vznáším prosbu, abych mohl svou žádost vzít zpět? Už jsem ho o to sice žádal, ale jestli na tom trváš, půjdu k němu znovu.”

Synoveja k němu zvedla tázavě oči. „A ty bys byl ochoten něco takového udělat?”

„Nenabízel bych to, kdybych to nechtěl udělat,” odpověděl ji Tyrone odhodlaně.

„Já věřím jenom tomu, co vidím na vlastní oči, plukovníku!” pronesla Synoveja a pohodila přitom hlavou jako malé dítě při hře na pravdu. „Možná bys mě měl opravdu ujistit, že to myslíš naprosto vážně.”

„A nemohli bychom uzavřít příměří alespoň na dobu, než se vypravím za Ladislavem? Možná že neuplyne ani měsíc a zbavíš se mě navěky. A pak se o tom už nebudeme muset přít,” snažil se Tyrone rozptýlit její odhodlání.

Synoveja se na něj podívala a v očích se jí náhle zračila starost. „Tyre, byla bych raději, kdyby ses mi vrátil v pořádku, živý a zdravý.”

„Budu se snažit.” Posbíral si šaty a hodil si je přes rameno, aniž by se alespoň zčásti oblékl. „Dovol mi, abych byl s tebou do té doby, než odjedu.”

Očima vyděšeně přejela jeho vysokou postavu. „To chceš jít nahoru takhle?” „Jo!” odsekl Tyrone příkře, takže si ani netroufala něco dál namítnout.

Raději se s tím smířila, aby ho ještě víc nerozzlobila, a vyběhla za ním po schodech. Prošla předpokojem do ložnicea prudce za sebou zavřela dveře. Tyrone vešel do šatny a vzápětí se vrátil s nůžkami v ruce.

„Ja cha-čupa-strič-sja.” Opatrně vyslovoval souhlásky a podával jí nůžky. „Mož-nopaka- roče v-za-di.” Synoveja si odhrnula pramen vlasů z tváře a usmála se. „Jenom vzadu? A nechceš ostříhat i po stranách?” „Mož-na paka-roče pa-ba- kam… pa-žaluj- sta.” „Děláš skvělé pokroky, plukovníku.” Jial -šoje spasibo.”

Synoveja se dala do smíchu a utáhla si župan. „Jak si přeješ.” Ukázala na židli s tvrdým opěradlem, která stála u okna, a nařídila mu: „Sedni si támhle, budu tam mít víc světla.”

Tyrone poslechl, a když k němu přistoupila, znovu se upřeně zadíval na její přiléhavý župánek. Těžce nesl, že bude muset sedět v klidu a nechat se stříhat, zatímco mnohem raději by ji popadl a odvlekl do postele. Synoveja se pustila do díla. „Máš přerostlé vlasy. Potřebuješ je pořádně prostříhat.” „Už jsi to někdy předtím dělala?”

„Jednou nebo dvakrát jsem stříhala otce, ale on se raději nechával stříhat svým komorníkem.”

Tyrone tázavě zvedl obočí a podíval se jí do očí. „A měl pro to nějaký zvláštní důvod?”

Synovejiny rty se zkroutily, jak se snažila potlačit úsměv. „Žádný, který by stál za zmínku, ale myslím si, že se bál o uši, takže víc důvěřoval někomu jinému než mě.”

Tyrone se zatvářil vyděšeně a stáhl hlavu mezi ramena. Rozesmála se a přitiskla mu nůžky k uchu. „Dávej si raději pozor, budu uši potřebovat, abych slyšel toho ničemu Ladislava,” zaprosil.

„Jistě, mylorde.” Synoveja si mu stoupla mezi stehna a projížděla mu prsty vlasy, zvedala pramínek po pramínku a stříhala, jak nejlépe to svedla.

„Potom se budu muset znovu vykoupat,” poznamenal Tyrone, když si setřásl vlasy z ramenou.

Synoveja se naklonila a s jazykem trochu povystrčeným mu s největší opatrností zastřihávala vlasy nad obočím. Potom se konečně napřímila a odfoukla mu vlasy z tváře. „To máš za to, že jsi mě vyrušil při koupání, plukovníku.”

„Lázeň je dost prostorná, abychom se tam vešli oba,” namítl Tyrone.

„Já znám dobře tvoje sklony a nestojím o to, aby nás tam někdo nachytal.”

„A tady nás může někdo nachytat?” zeptal se, objal ji kolem boků a přitiskl si ji těsněji mezi stehna.

Synoveja se zavlnila v bocích, aby setřásla jeho ruce. Tyrone jenom zvedl obočí, když jí prsa málem vyklouzla ze županu těsně před jeho obličejem.

„Dej si pozor!” varovala ho Synoveja. „Jsi mi vydaný na milost a já tě klidně ostříhám dohola, aby se po tobě žádná mladá děvčata mlsně neohlížela.”

„Mohla bys udělat tenhle pohyb ještě jednou?” zažadonil Tyrone a zatahal přitom za uzel u pásku. Jeho troufalost byla okamžitě ztrestána jemným plácnutím přes ruce.

„Chovej se slušně, nebo toho budeš litovat,” zahrozila mu, chytla ho za chloupky na hrudi a zatahala ho za ně, až ucukl bolestí.

„Necháš toho, ty dračice jedna!” Tyrone ji chytil za ruku, v níž jí zůstalo pár jeho chloupků. Bolestivě si třel hruď a stěžoval si. „Ty ale umíš dát muži pořádně zabrat.”

Jemné obočí se vyzývavě zvedlo. „I ty znáš způsoby, jak mě pořádně potrápit. Necháváš mě v nejistotě, jak uvězněnou ve skalní průrvě, a já nevím, jestli naše manželství potrvá navěky, nebo jen pár měsíců, než se mě nabažíš.”

„Zatraceně, Synovejo!” Tyrone se začal rozzlobeně zvedat „Nezačínej s tím zase! Už jsem ti přece nabídl, že ti dám slovo před samotným carem.”

„Sedni si!” nařídila mu a vtlačila ho zpátky na židli. Ještě jsem neskončila se stříháním!” „Proč to prostě neustřihneš a je to!” zamumlal.

Významně se podívala na ručník, kterým měl zakrytý klín a který se vzdouval. „Myslím, že bys měl sedět klidněji.”

„K čertu!” Tyrone rozhodil rukama. „Ty mě snad taky připravíš o mužství!”

„Neklej tady!” okřikla ho Synoveja. „Nejsem lecjaký voják z tvého pluku! Jsem tvá žena!”

„To si uvědomuji až moc dobře, madam.”

„O tom bych mohla pochybovat.” Pohodila vzpurně hlavou.

„Jestliže chceš takhle pokračovat celý den, pak raději pojedu do kasáren!” Tyrone se znovu pokusil vstát, ale Synoveja mu položila dlaň na hruď a znovu ho posadila.

„Jen jsem ti řekla, že jsem ještě neskončila! Tak hezky seď, dokud to nedodělám!”

Tyrone zaťal zuby a přinutil se ovládnout. Synoveja mu stříhala vlasy těsně nad uchem a vůbec si ho nevšímala. Zlost ho brzy přešla, zajímal se spíš o to, co viděl před sebou. Synoveja se trochu zaklonila, aby mohla zhodnotit své dílo, a župan jí sklouzl z ramenou a odhalil téměř celá plná ňadra. Nespokojena se svým dílem se mu posadila na stehno, aby mu mohla zarovnat ještě pramínky nad uchem.

„Tak!” prohlásila konečně spokojeně a trochu si vykasala župan. Obnaženým kolenem se téměř dotýkala jeho klína, ale na rozdíl od Tyrona si to zřejmě vůbec neuvědomovala. Neuměl si představit, jak se může zajímat o jeho vlasy, když on byl téměř bez sebe, jak se snažil ovládnout. Jestliže ho chtěla trestat, potom si zvolila ten nejrafinovanější způsob.

Synoveja mu uhladila ostříhané vlasy. „Vypadá to dobře!”

„Už se můžu hýbat?” zeptal se Tyrone a přejel jí rukou po odhaleném stehně.

Synoveja se na něj podívala, jako by se právě probrala ze snu. Neušlo jí, jak mu oči planou potlačovanou vášní, a cítila, že i jí se zrychluje tep. Náhle toužila jen po tom, aby se milovali.

Tyrone, který v jejím chování nevycítil žádný odpor, jí rozvázal uzel pásku a nechal oděv padnout na zem. Rukama jí pomalu začal přejíždět po bocích, potom nahoru po hrudníku a hladil její pevná ňadra. Viděl, jak rozevřela rty a v očích měla žár touhy.

Oknem proudily do pokoje sluneční paprsky a osvětlovaly její nahé plné poprsí. Položila ruce na jeho široká ramena a prohnula se dozadu, zatímco jeho ústa i jazyk stupňovaly její rozkoš. Když konečně zvedl hlavu, přitiskla rty na jeho ústa se stejnou vášní, která zmítala i jím. S odvahou, která překvapila i ji samotnou, mu položila ruku na hrudník a sjížděla dolů po plochém břichu. Čekala, že ho to překvapí. Zatajil dech a zaťal zuby. Podlehl vášni stejně prudce jako ona. Byl najednou divočejší, útočnější a odvážnější, až poděšeně ucukla. Polekala se, ale on ji chytil kolem pasu a znovu ji k sobě přitiskl.

„Ne, lásko, neodtahuj se. Patřím tobě, můžeš všechno,” šeptal jí Tyrone něžně.

Synoveja pootevřela ústa překvapením a zadívala se do jeho žhnoucích modrých očí. Bedlivě ji pozoroval, zatímco jeho ruka sjela dolů a přejížděla jí po stehně. Synoveja se pokusila vymanit z té hypnotizující moci, která ji svazovala, ale když se jeho ústa přisála k jejím ve vášnivém polibku, který projel celým jejím tělem jako ohnivý šíp, nebyla schopná myslet na nic jiného než na jejich duše a těla. Zvedl ji a posadil si ji na klín a ona v tu chvíli úplně zapomněla, že se chtěla chovat odměřeně. Když do ní vnikl, projelo jí celým tělem jiskřivé vzrušení. Setrvali tak dlouho, vášnivě se objímali, líbali a mazlili, dotýkali se jeden druhého tak, jak to umí jen milenci. Potom se začala pohybovat v bocích ve stejném rytmu s ním, nejdřív zdráhavě, potom stále rychleji, až oba dosáhli stejného vzrušení. Spaloval ji prudký žár a měla pocit, jako by se ocitla na vlně, která ji vynesla na samý vrchol, a oba se zmítali ve vášnivém objetí. Tiskli se jeden k druhému, rty k sobě přisáté v netrpělivém, divokém polibku, který svědčil o rozkoši z jejich spojení.

Bylo už odpoledne, když sešli dolů za Natašou do salonu. Hraběnce neušlo, že se muselo něco stát, protože se od sebe nemohli odloučit ani na chvíli. Drželi se za ruce a oči měli jen pro sebe. Nataša jim rozuměla, protože kdysi i ona zažila velkou lásku. Synovejiny něžné pohledy jasně svědčily o tom, jak je svým manželem okouzlená, takže Nataša začala věřit, že cit její chráněnky je něčím víc než jen chvilkovým poblouzněním. A pokud šlo o Tyrona, ten byl do své mladé ženy úplný blázen. Bylo vidět, jak zbožňuje každý pohyb, který udělá, každý její úsměv i pohled. Dával jí otázky, ptal se jí, co si o tom či onom myslí, se zájmem jí naslouchal, proplétal své dlouhé štíhlé prsty s jejími, nebo ji bral kolem ramen, aby si ji přitáhl blíž. Zdálo se, že ani jeden z nich se nestydí za projevy lásky. Rozesmáli se, když zjistili, že je Nataša s úsměvem pozoruje.

Když se ten večer velmi brzy odebrali do ložnice, Natašu to ani v nejmenším nepřekvapilo. Varovala Ali, aby se neodvažovala je rušit, dokud ji sami nezavolají. Až pozdě dopoledne druhého dne vzkázali služebné, aby pomohla své paní při koupeli v lázni dole v přízemí. Poprvé v životě se Synoveja cítila před služebnou ve své nahotě podivně na rozpacích, ale když o chvíli později vešel Tyrone, nepožádala Ali, aby ji zakryla ručníkem. Místo toho ji poslali nahoru, kde si spokojeně brblala, když chystala šaty pro svou paní.

Nataša odmítla Tyronovo pozvání k vyjížďce kočárem, protože přijala nabídku od knížete Žerkova, aby strávila den s ním a s jeho dcerou. Tyranovi vůbec nevadilo, že je v kočáru se svou ženou sám. Stěnka je vezl na projížďku po městě a oni si povídali o spoustě různých věcí. Synoveja zkoušela jeho znalosti a vědomosti, nebo si vyprávěli příhody z dětství či se domlouvali, jaké dárky by měli koupit Sofii, Ali a Nataše v případě, že by se zdržel na tažení proti Ladislavovi a nemohl s nimi slavit svátky.

Tyrone se snažil zařídit své poslední věci jako někdo, jehož dny jsou sečteny, a jak čas míjel a blížil se jeho plánovaný odjezd, byl stále víc zamyšlenější. Vždycky počítal s tím, že by se nemusel z výpravy vrátit, ale teď o tom hluboce přemítal, protože se mu nechtělo Synoveju opouštět. Toužil jí vysvětlit, že kdyby se mu něco stalo, vždycky bude vítaná v jeho domě v Anglii, kdyby někdy zatoužila poznat jeho rodinu a navštívit ji. A co kdyby zůstala sama s jeho dítětem? V takovém případě by nebylo správné, aby jeho rodiče a babička jenom obdrželi zprávu o jeho smrti a nikdy by nepoznali jeho ženu a dítě.

Když byli v kočáře, využil příležitosti, aby Synoveju ujistil, že jeho rodina by si ji přála poznat, kdyby se náhodou nevrátil. Představa, že by se mu mohlo něco hrozného stát, ji ale naplnila děsivým strachem.

„Nesnesla bych, kdybych tě měla ztratit,” vzlykla a vrhla se mu kolem krku. „Musíš na sebe dávat pozor a vrátit se ke mně zpátky.”

„Budu se snažit ze všech sil, Synovejo,” zašeptal jí do vlasů. „Teď, když jsem tě našel, strašně toužím, abych se vrátil zpátky k tobě.” „Musíš! Ty musíš!”

„Otři si slzy, Synovejo,” konejšil ji něžně. „Budeme vystupovat z kočáru a někdo by si mohl všimnout, že jsi plakala.”

Synoveja se neochotně narovnala, otřela si zarudlé oči a nos, potom popotáhla a podívala se na svého manžela, který se na ni něžně usmíval. „Je to lepší?”

Tyrone ji k sobě přivinul a začal ji vášnivě líbat a ona si přitom náhle uvědomila, jak je hrozné, že bude tak daleko od ní. „Přála bych si, aby se čas posunul. Nesnesu pomyšlení, že odjedeš a já té neuvidím, nebudu se tě moci dotýkat, milovat se s tebou.”

Synoveja se k němu tiskla a snažila se být statečná. „Za měsíc nebo za dva od téhle chvíle bude po všem a ty mě znovu sevřeš ve svém náručí. Musíme být stateční a modlit se, aby se ti nic nestalo.”

Stěnka zastavil s kočárem na náměstí. Tyrone se otočil k Synoveji. „Zbývá nám už tak málo času, který můžeme strávit společně. Nerad bych ho všechen promarnil tady, kde tě nemůžu objímat a líbat, jak bych si přál. Chtěl bych se co nejdříve vrátit domů.”

Synoveja se usmála a vsunula svou ruku do jeho dlaně. „Po spíšíme si.”

Stěnka čekal v kočáru, zatímco ti dva procházeli tržištěm. Pro Natašu vybrali zlatý náhrdelník, pro Ali noční košili lemovanou krajkou a vlněný šál, pro Daniku šaty a pro Sofii dřevěný domeček s panenkou. S dárky spěchali ke kočáru.

Tyrone pomohl Synoveji dovnitř a chtěl nastoupit za ní, když si všiml svého pobočníka, jak na něj zdálky mává a snaží se v tom tisícihlavém davu upoutat jeho pozornost. Tyrone slíbil, že se hned vrátí, a spěchal Grigorijovi naproti.

„Vypadáte šťastnější, než jsem vás kdy viděl, příteli,” poznamenal Grigorij s úsměvem. „Zdá se, že vám manželství prospívá.”

„Proč jste za mnou nepřišel ke kočáru?” divil se Tyrone, který vycítil, že jeho pobočníka něco trápí. Kapitánův obličej se zachmuřil. „Myslím, že by Synoveja neměla slyšet novinu, kterou vám nesu. Musíte si dát pozor, příteli. Aleta je těhotná a generál Vanderhout je vzteky bez sebe Přísahá, že to dítě není jeho.” „Jak si může být tak jistý? To by spolu nesměli spát.”

„Zdá se, že v tom to právě je. Povídá se, že dostal nějakou nakažlivou nemoc, která mu nedovoluje, aby ukájel choutky své ženy.”

„Nakažlivou nemoc?” Zamračil se Tyrone zmateně. „Myslíš.”

Grigorij zvedl ruku, aby zastavil příval otázek, které měl plukovník na jazyku. „A taky jsem slyšel šeptat, že si láme hlavu, která ze záletných dam to na něj přenesla, protože ani on nebyl Aletě stoprocentně věrný.” „Dva ptáčkové z jednoho hnízda,” zauvažoval Tyrone nahlas.

„Jenomže Aleta všude povídá,” pokračoval Grigorij, „že ty jsi příčinou jejích potíží.” „Ta děvka!” vykřikl Tyrone a žaludek se mu sevřel při pomyšlení, že se Synoveja doslechne takové klepy. „To vůbec není pravda!”

„Já vím že ne, ale generál Vanderhout si myslí něco jiného! Zdá se, že tě po celém městě hledá. Raději bychom měli odjet dřív, než tě najde.”

„Jo! Ale co mám říct Synoveji? Když jí to teď neřeknu sám, dozví se tu špínu od jiných, až budu pryč.” „To s tebou plně souhlasím! Bude lepší, když jí to sdělíš sám, než aby ji ranil někdo jiný. Bude ti věřit?”

„Musí!”

Synoveja si v kočáře spokojeně prohlížela dárky, které nakoupili. Náhle dopadl na otevřené dveře stín. S úsměvem zvedla hlavu, protože očekávala Tyrona, ale úsměv jí zmrzl na rtech, když spatřila výsměšné černé oči knížete Alexeje.

„Synovejo, má malá ledová panno,” pozdravil ji chraplavým hlasem. „Nevěděl jsem, že je možné, abyste za tak krátkou dobu tolik zkrásněla. Nezamilovala jste se snad do svého manžela, má drahá? Možná že jste dokonce vděčná, že jsem byl k vašemu manželovi tak shovívavý a ponechal mu to, čeho si určitě cení nejvíc.”

Synoveja ho přejela mrazivým pohledem. „Jsem velice vděčná, že vám Ladislav a Jeho Veličenstvo zabránili, abyste spáchal tak ohavný čin, Alexeji. Řekněte mi ale, jak jste se odvážil ke mně přiblížit, když můj manžel je tak blízko nás?”

Alexej zvedl obočí ve snaze zlehčit její slova, potom se opatrně rozhlédl a hledal v davu plukovníka. „Vy mě jen škádlíte, viďte, Synovejo. Který muž by tak lehkovážně nechal svou krásnou manželku samotnou a vystavil ji nebezpečí, že se k ní přiblíží nějaký zbabělý padouch?”

„Já nejsem sama,” připomněla mu Synoveja a ukázala rukou směrem ke kočímu i lokaji. „Jsou tady se mnou Stěnka s Jozefem, a kdybych se dala do křiku, jsem si jistá, že by tu byli jen o krok dřív než můj manžel.”

„Ale ale!” napomenul ji Alexej. „Už byste měla vědět, že kdyby se mě jen odvážili dotknout, nechal bych jim přinejmenším useknout ruce. „

Synoveja se výsměšně zasmála. „To si nemyslím, Alexeji. Vzpomeňte si, jak vás Jeho Veličenstvo varovalo, abyste si dal pozor. Ale řekněte mi, máte v úmyslu vyčkat, než se můj manžel vrátí? Nebo utečete, protože jste

zbabělec?”

„Pochybuji, že váš manžel je nablízku, madam, tak si odpuste ty chabé výhrůžky.” Alexej se ušklíbl a bezostyšně se k ní vysápal do kočáru. Posadil se proti ní a se zájmem si měřil její krásu. „Vy víte, Synovejo, že bych se mohl dát přemluvit, abych vám koneckonců věnoval svou pozornost. Bezesporu stojíte za to úsilí, které musím vyvinout, abych vám odpustil.”

„Prosím! Jen raději žádné úsilí nevyvíjejte!” přerušila ho Synoveja. „Raději dám přednost tomu, když mě budete dál nenávidět! S tím se umím vyrovnat lépe.”

„Slyšel jsem, že váš manžel brzy opustí město. Budete potřebovat muže, který by vás utěšil, zatímco on bude pryč.”

„A proč bych se měla spokojit s vámi, když mám toho nejlepšího muže, který chodí po světě?”

„Vy jste pořád tak nevinná, má drahá.” Snědý kníže si ji povýšeně změřil. „Stačila by vám chvilka prožitá se mnou a konečně byste poznala, co je to opravdový muž.”

„Opravdový muž!” Synoveja si opovržlivě odfrkla. „Vy nadutý osle! Nemáte nejmenší ponětí, co to slovo doopravdy znamená! Vážně si myslíte, že můžete soudit muže podle toho, kolik žen měl v posteli? Na opravdové muže se ženy dívají s obdivem a podle mě nejste o nic lepší než odporné prase, které skočí na

nejbližší svini, jen aby ukojilo své mrzké choutky. Vy nesaháte mému manželovi ani po kotníky, Alexeji, to vás ujišťuji!”

Ranila Alexejovu pýchu srovnáním, které slýchával až příliš často. „Vidím, že jste se ještě nenaučila držet jazyk za zuby, Synovejo! Ale velice se mýlíte, jestli si myslíte, že vám nemůžu ublížit!”

Naklonil se kupředu, přimhouřil oči a chystal se pokračovat ve svých výhrůžkách, když v tom jako pes, který si spálil čumák, ucukl a vytřeštil oči překvapením. Ve dveřích kočáru se objevila rozložitá postava plukovníka Rycrofta. Než mohl Alexej uniknout druhými dveřmi, Tyrone ho popadl za červený kaftan a táhl ho nemilosrdně po sedadle, zatímco kníže se zoufale snažil vymanit z ocelového sevření. Tyrone ho srazil na kolena před Synovejou. Alexej zoufale rozhodil ruce, chytil se jí za stehna a zabořil jí tvář do klína. Byl přesvědčený, že plukovník má v úmyslu přísně ho potrestat za rány bičem, které kvůli němu musel vytrpět. Strachy se zašklebil a zvedl hlavu k Synoveji, která se ho snažila od sebe odstrčit.

„Dejte si pozor, Synovejo! Osobně se postarám, aby vašeho manžela vykleštili! Příště na něj pošlu psy, aby ho roztrhali na kusy! Synovejooo. Pomóóóc!!”

Tyrone popadl Alexeje za límec, vší silou ho odtáhl od Synoveji a hrozivě mu zavrčel do ucha: „Ty ubohej zbabělce! Kde je tvá odvaha, když nemáš za zadkem Ladislava, co?”

Kníže divoce mrskal nohama a rozhazoval rukama, jak ho plukovník vytahoval dveřmi na ulici a mrštil jím vzduchem. Dopadl na zem kousek od kočáru a vletěl přímo doprostřed shnilé odporné zeleniny, kterou trhovec právě shodil z vozíku. Kníže se vydrápal na nohy, a aniž by věnoval jediný pohled páchnoucí ozdobě přilepené k jeho zlatem zdobenému kaftanu, dlouhými kroky upaloval pryč.

„Plukovníku Rycrofte!”

Tyrone se ohlédl a uviděl, jak k němu míří generál Vanderhout s rozzuřeným výrazem ve tváři nad tím, co právě viděl. „Co to mělo znamenat? Zbláznil jste se?” „Ten muž urazil mou ženu!”

Generál Vanderhout zlostně zaburácel: „Jak se opovažujete napadat jiného muže za to, čím jste se sám provinil!”

Tyrone se ohradil se stejnou povýšeností: „A čím jsem podle vás vinen?” Tmavé obočí mu při té otázce vyletělo do výšky. „Právě jsem se doslechl, co postihlo vaši ženu, generále, a ať už mi věříte nebo ne, já za to odpovědnost nenesu.”

„Aleta tvrdí, že jste vinen, a za tu urážku, plukovníku, vás nechám zbavit hodnosti a s ostudou vás pošlu domů.”

Tyrone zaklel, když mu došlo, že se mu Aleta mstí. Zřejmí konečně našla způsob, jak mu oplatit jeho vytrvalé odmítání, ale on se nemínil nechat dát, aniž by se nebránil. „Radil bych vám, abyste nejdřív vypátral, jak se věci skutečně mají, než podniknete další kroky, generále. Ušetřil byste sebe i svou ženu velké hanby,” varoval ho Tyrone.

Generál Vanderhout zrudl až ke kořínkům vlasů, jak se usilovně snažil přijít na vhodnou odpověď, již by předhodil plukovníkovi jako důkaz. Stejně zaníceně hledal, čím by ho postrašil, ale když se podíval do Tyronových ocelově modrých očí, jenom bezmocně cosi zavrčel.

„Musím vás teď opustit, generále,” pokračoval Tyrone odměřeně, „ale jestli si přejete dál tu záležitost rozebírat, buďte ujištěn, že mám svědky, kteří vystoupí v můj prospěch. Jsou to vysoce postavení důstojníci, kteří byli při tom, když jsem nejednou musel odmítnout návrhy vaší ženy. Do jejích záletů mi nic není, ale nedovolím, aby mi ničila život lží, kterou o mně roznáší.” Krátce kývl hlavou na rozloučenou a rázně ukončil rozhovor „Přeji vám hezký den, generále.”

„Ještě jsme neskončili, plukovníku Rycrofte!” řval za ním generál, když Tyrone nasedal do kočáru. „Ještě se uvidíme!”

Tyrone zaklel a opřel se o sedadlo. „Zdá se, že ta ženská je pěkná zmije a taky tak umí uštknout.” „Co se stalo?” podivila se Synoveja při pohledu na Tyranovu rozzlobenou tvář.

„Aleta je těhotná,” prohlásil Tyrone stručně, „a generál Vanderhout tvrdí, že on není otcem toho dítěte. Ona rozšiřuje lži, že tím otcem jsem já.” Rozhlédl se kolem a zavrtěl hlavou. „Já to ale nejsem, Synovejo. Přísahám ti, že jsem se té ženy nikdy ani nedotkl, leda když jsem ji od sebe odstrkoval.”

Synoveja se naklonila kupředu a jemně se mu otřela obočím o krk. Všechen jeho vztek se téměř rozplynul, když zašeptala: „Já ti věřím, Tyre.”

Tyrone nevěděl, co ho rozzlobilo víc, jestli Alexejovo drzé chování k Synoveji nebo hádka s Vanderhoutem. Jeho úvahy přerušila Synoveja.

„Alexej se doslechl, že brzy odjíždíš,” řekla mu. „Rozhodl se, že vynaloží veškeré úsilí, aby mě dostal do postele.”

Tyrone se opřel a překvapeně se na svou ženu zadíval. Ve tváři se jí zračily obavy. Vzal ji kolem ramen a snažil se ji uklidnit. „Nechám tu nějaké muže, aby tě v mé nepřítomnosti hlídali. Alexej si nedovolí postavit se ozbrojeným strážím.”

Synoveja se mu zadívala do očí. „Budeš mi strašně chybět, plukovníku!”

„Pravda je, miláčku, že ti tu nechávám své srdce,” zašeptal. „Dávej mi na ně dobrý pozor.”

„Nikdy tě nezradím,” slíbila tiše a přivinula se mu k hrudi. Zlehka mu přejela prstem po bradě a potom se usmála. „Myslím, plukovníku, že tě miluji.”

Tyrone sklopil hlavu. Jeho rty byly těsně u jejích úst a potichu zašeptal: „A já, madam, vím naprosto jistě, že miluji tebe”

V příštím okamžiku se jejich rty spojily v polibku, který zpečetil jejich slib lásky mnohem pevněji než jakákoli slova. Dlouho trvalo, než se od sebe odpoutali, a týž večer se velice brzy odebrali do svých pokojů, aby prožili dlouhé hodiny plné vášně, něžností a doteků, dokazujících vzájemnou hlubokou lásku.

Slunce končilo zdlouhavou pouť po blankytně modré obloze a zadrhlo se nad vzdáleným obzorem, aby dalo vědět, že je na hranici dnešní pozemské pouti. Jako by se ještě chtělo pyšnit svou nádherou - připomínalo herce, jenž se klaní publiku předtím, než zmizí za scénou. Karmínově zbarvené paprsky ozařovaly oblohu na západě a prosvětlovaly mraky, které nezbedně zakrývaly jeho jas. Konečně pak sklopilo hlavu, pomalu se sneslo za obzor a vyzvalo soumrak, aby za ním zatáhl těžký závěs. Jen slabá narůžovělá záře ještě svědčila o tom, že tudy prošlo, a vzápětí i ji zakryl ebenově černý háv posetý tisíci třpytících se hvězd.

Tyrone se vyšvihl na černého hřebce a štíhlými prsty sevřel otěže. Ostatní jezdci následovali jeho příkladu a bez meškání též nasedli na koně. Celý den čekali, až se snese tma, aby zahalila jejich výstup na hřeben, který nejprve zdolal dvanáctičlenný předsunutý oddíl vedený Avarem a Grigorijem. Měli za úkol zneškodnit a zajmout dvoučlennou hlídku. Cílem bylo obsadit důležité místo, aby se sem mohl bezpečně dostat celý pluk. Avar, který do těchto míst předtím podnikl průzkumnou výpravu, dlouho pozoroval hlídku z nedalekého úkrytu, aby zjistil, jaké má smluvené signály. Z tichého pískání, které vydávali v pravidelných intervalech, nebo z výstražných skřeků, jimiž varovali tábor před blížícím se nebezpečím, se Avar dozvěděl dost, aby umožnil oddílu svých vojáků převzít kontrolu nad kotlinou, aniž by v táboře cokoli zpozorovali. Vyloudil ptačí trylek, aby uklidnil půl tuctu hromotluků, kteří hlídali tábor dole, a zabezpečil vrchol pro svého velitele.

Tyrone zvedl ruku a mlčky dal pokyn svým mužům, aby zahájili výstup. Už předtím dal příkaz, aby byly pořádně promazány nápravy povozů s děly a dalšími zbraněmi. Dřevěná kola obalili koženými pásy, aby nedělala takový hluk. Kopyta koňů omotali hadry. Bylo nesmírně důležité, aby se celý pluk dostal až na vrchol a tam setrval v naprostém utajení, dokud si nebudou zcela jisti, že v táboře je vůdce banditů Ladislav. Potom teprve bude dán povel k útoku. Kdyby se prozradili dřív, než Ladislav bude bezpečně chycený do pasti, naděje, že by toho zloděje lapili, byla mizivá. Tyrone potřeboval mít jistotu, že nic neselže. Nechtěl, aby past sklapla dřív, než do ní lišák vleze.

Dříve než vyrazili, promluvil Tyrone ke svým mužům - hlavním záměrem tažení je zajmout Ladislava, a pokud to půjde, i ostatní členy jeho bandy. Tyrone doufal, že když se jim podaří zneškodnit vůdce, ostatní bandité nebudou schopni dát se dohromady. Počítal s tím, že po Ladislavově zajmutí se zbytek zmateně rozuteče, nebo je rozpráší hašteřivé půtky o to, kdo převezme velení. Jestliže se Tyronův plán vydaří, odvezou zajatce do Moskvy, kde budou za své zločiny postaveni před řádný soud. V Tyronově moci pak už nebude rozhodování o jejich osudu, ale není pochyb, že budou shledáni vinnými a odsouzeni, aby do konce života pykali v kamenných kobkách žaláře, nebo je veřejně popraví.

Tyrone měl svůj plán dokonale promyšlený a nic neponechával náhodě. Ani nejvyšší carští generálové neměli tušení, do čeho se pustil. Uvěřili, že nejde o nic důležitého. Stejné zvěsti nechal rozšířit mezi těmi, kdo si mysleli, že mají nárok vědět o tom, kde se nacházejí carská vojska. Když Tyrone vyjížděl se svým plukem za plného denního světla z Moskvy, nikdo se proto vůbec nepozastavoval nad tím, kam míří. A aby se pojistil, Tyrone úmyslně obešel svého přímého nadřízeného, generála Vanderhouta. O skutečném záměru výpravy informoval jen polního maršála. Předstoupil před něj v doprovodu Grigorije, který pro jistotu překládal slovo od slova, aby nedošlo k nedorozumění. Polní maršál bezvýhradně souhlasil s Tyranovým záměrem zbavit moskevské knížectví Ladislava a jeho bandy zlodějů. Tyrone požádal maršála, aby skutečný cíl výpravy utajil. Maršál proto rozšířil mezi ostatními důstojníky, že anglický plukovník bude pořádat se svými muži vojenské cvičení v oblasti, která však byla úplně opačným směrem, než kam ve skutečnosti mířili.

Generál Vanderhout byl vzteky bez sebe, když se dozvěděl, že nebyl informován o plukovníkově plánu s dostatečným předstihem. Rozlítil se a trval na tom, aby cvičení velel jiný důstojník, ale nepodařilo se mu to a plánovaný odjezd nezmařil. A což teprve když se doslechl, že si plukovník vyžádal půl tuctu malých děl a dvojnásobný počet dělostřelců, aby je obsluhovali. Ale nemohl dělat nic než jen v tichosti zuřit, protože plukovník měl souhlas přímo od polního maršála a proti jeho rozkazu nikdo nic nezmohl. Generál Vanderhout nesl s nelibostí, že by i nejmenší Angličanovo přání mělo být splněno, a zvláště byl znechucen poté, co Aleta označila Rycrofta za muže, který mu nasadil parohy. Cítil vůči němu takovou zášť, že ještě tři dny po odjezdu Rycroftova pluku plísnil svou ženu za to, že se vyspala s takovým chlapem, a ostře kritizoval tažení, které její údajný milenec podnikl. Podrobně rozebíral každou slabinu, kterou si jako stratég dovedl představit a které se Tyrone podle něj nedokázal vyvarovat, takže Aleta záhy věděla nejméně tolik, co každý vysoký carský důstojník, a vůbec se nenamáhala, aby si nechala pro sebe to, co si Rycroft a jeho muži přáli uchovat v tajnosti.

Rycroftův pluk byl vzdálen od Moskvy den jízdy, když Tyrone vyslal Avara a dalších dvanáct mužů pod Grigorijovým velením, aby prozkoumali terén. Další čtyřčlenné hlídky zabezpečovaly pluk zpředu a z týlu. Večer se vrátili dva vojáci z Grigorijova předvoje, aby podali Tyronovi zprávu, a byli vystřídáni dalšími dvěma, kteří ihned vyrazili, aby se připojili k průzkumnému předvoji. Hlídky měly rozkaz, aby zajaly každého zvěda, který by je mohl zlodějům prozradit. Pečlivě prozkoumávaly okolní krajinu, jestli se někde nepotuluje některý z Ladislavových mužů. Tak se celému pluku podařilo nepozorovaně dorazit až k úpatí hřebenu.

Tyrone vedl své muže do strmého kopce po cestě, po níž mohly jet i velké vozy, a pozorně zkoumal potemnělé stromy kolem sebe. Měsíční světlo dostatečně osvětlovalo krajinu, takže dobře viděli na cestu. Hrozilo jim však nebezpečí, že hlukem upoutají pozornost zlodějů i přes opatření, která udělali s koly a kopyty koní. Náhle se rozlehl rachot. Jeden z varných kotlů upadl na zem a kůň strachem vzápětí zařehtal. Tyrone byl okamžitě ve střehu. Obrátil koně a vrátil se k vozu, na němž bylo naložené nádobí. Přísně pokáral mladého vojáka, který vedl koně zapraženého do vozu.

„Zatraceně, desátníku! To by probudilo i mrtvolu!” zavrčel. „Říkal jsem vám, abyste pořádně přivázal každý kotlík a hrnec, který na tom voze je. To potřebujete chůvu, aby vám koukala přes rameno a připomínala vám, co máte udělat?”

Jzvinitěl” omlouval se mladý muž. Úzkostlivě pokrčil rameny a snažil se najít vhodná slova v angličtině, aby to vysvětlil. „Já to všechno přivázal, pane!” pronesl lámanou angličtinou. „Ale ne pořádně!” cedil Tyrone mezi zuby. „Zřejmě se něco rozbilo.”

Tyrone ukázal palcem přes rameno. „Pospěšte si, ať jsme co nejdřív na vrcholu. Vymlouvat se můžete potom.”

0 chvíli později si Tyrone ulehčené oddechl. Poslední vůz dorazil na vrchol, aniž došlo k další nehodě. Grigorij s Avarem ukázali, kde je nejvhodnější zastavit a postavit tábor. Všichni moc dobře věděli, že musí být nanejvýš opatrní, a uvědomovali si, že kdyby jakkoli upozornili zloděje na svou přítomnost, všechno by bylo ztraceno.

Všechny příkazy se udílely šeptem. Potichu vyložili vůz s proviantem a uschovali jej do úzké štěrbiny mezi vzrostlými jedlemi. Koně uvázali na bezpečná maskovaná místa na kraji tábora a děla opatrně umístili mezi jedle na samém okraji srázu. Jejich hlavně nasměrovali přímo na cíl a olověné koule naskládali na hromadu vedle nich. Z příbytku zbudovaného z kamení a drnů, v němž předtím bydleli Ladislavovi strážci, si udělali kuchyň, a jen na tomto místě se směl rozdělat oheň, aby je nikdo z nepřátel neodhalil.

Když se muži konečně utábořili a uložili ke spánku, Tyrone vyrazil s Avarem a Grigorijem na průzkum, aby zjistili, jaké má jejich pozice na kopci výhody a nevýhody. Pod nimi se rozkládala úzká kotlina a zapálené ohně osvětlovaly strmý sráz a skaliska, které obklopovaly Ladislavův tábor. Schovaný uvnitř neproniknutelné kamenné pevnosti si ten loupežnický kníže a jeho kumpáni museli hezkou řádku let pěkně užívat naprosté svobody, odříznuti od okolního světa. Jediná cesta, kudy se k nim člověk mohl dostat, vedla soutěskou, jejíž oba konce byly zabarikádovány a neustále střeženy po dvou ozbrojených mužích. Třetí hlídač se vyšplhal na sráz, aby měl lepší přehled o tom, kdo jde dovnitř nebo ven, takže bylo nemožné, aby se tudy někdo dostal nepozorován.

1 když na vrcholek vyšli vcelku pohodlně po cestě, dolů to šlo těžko. Tyrone vypracoval plán dobytí tábora na základě Avarova průzkumu. Sám se teď přesvědčil na vlastní oči, že Avar měl pravdu. Dostat se z hory přímo do rokliny, kde měli zloději tábor, nebylo vůbec jednoduché, protože to znamenalo téměř kolmý sestup. Proto se také Tyronovi muži v posledních týdnech výcviku učili šplhat po laně a slézali Kremelskou zeď. Tyrone měl v úmyslu dostat se do údolí pomocí lan, která pevně přivázali ke kmenům vzrostlých stromů těsně nad roklí. Stočili je do úhledných šneků u kořenů tak, aby bylo možné je okamžitě spustit do rokle a vojáci po nich mohli rychle sešplhat. Takový výpad zloději určitě nečekali.

„Všechno je připraveno přesně tak, jak jste to naplánoval, plukovníku,” poznamenal Grigorij a ukázal k dolnímu táboru. „Jakmile použijeme děla, Ladislav a jeho muži zůstanou dole uvězněni. K tomu, abychom znovu uvolnili cestu, bude zapotřebí další palby.”

„Náš plán se zdá být dostatečně jednoduchý. Nemělo by ho nic ohrozit,” poznamenal Tyrone a potom trpce dodal. „I když jsem zažil, že i ty nejlépe propracované plány selhaly kvůli nějaké hlouposti. Nemáme žádnou záruku, že je Ladislav dole, a pokud tam není, nevíme, kdy se vrátí. Nezbývá nám než čekat, až se ukáže. A modlit se, aby mezitím neuhodila krutá zima.”

„To se tedy budu modlit co nejvroucněji, plukovníku. Vůbec se mi nelíbí představa, že tady budeme mrznout pod sněhem,” pronesl Grigorij zachmuřeně.

Jako by příroda chtěla dokázat, že nemluvili do větru, na druhý den se probudili do ledové vichřice. Sníh se jim sypal do kápí širokých plášťů, pleskal o stěny stanů a dopadal na zkřehlé prsty a zmrzlé nosy vojáků. Všechno by ale snášeli mnohem lip, jen kdyby zahlédli svou kořist. Jenomže po vysoké rozložité Ladislavově postavě nebylo ani vidu, ani slechu, i když Tyrone se svými muži opatrně prozkoumal každou štěrbinu a rozsedlinu, kterou měli na dohled. Nespatřili ani statnou postavu Petrova, ani obrovského Goliáše, a tak husarům nezbylo nic jiného než dál čekat, až se jejich kořist objeví.

Uplynulo plných čtrnáct dní a po Ladislavovi stále nebylo ani stopy. Tyrone začínal být stále netrpělivější. Přemýšlel, kam se asi bandité poděli a jaké zlo kde páchají. Přepadávají nic netušící cestující, nebo podnikají nájezdy na další vesnici daleko od svého tábora? Tyrone už nemohl dál jen čekat a nevědět, co se děje za hřebeny skal, a tak vyslal Grigorije a Avara na výzvědy, jestli někde Ladislava a jeho další kumpány nezahlédnou. Když čekal na jejich návrat, přemáhal stěží nucenou nečinnost. Nejraději by se rozjel na průzkum sám. Moc dobře si však uvědomoval, co by to znamenalo, kdyby je Ladislav zpozoroval. Nezbývalo mu tedy než

čekat, přestože zoufale toužil, aby už měl tažení za sebou a mohl se urychleně vrátit k ženě, kterou celým srdcem miloval.

Synoveja pociťovala podobnou touhu. Měsíc dorůstal, byl chladný a stříbrný a při pohledu na něj necítila žádné teplo u srdce. Povýšeně ozařoval ložnici, která se utápěla v tíživém tichu. Synoveja před sebou neviděla nic než dlouhé hodiny samoty v obrovské posteli, kterou předtím sdílela s manželem. Jako lehký vánek ji ovanuly vzpomínky, které jí zničehonic vytanuly na mysli. Pozorovala nebesa nad hlavou a téměř cítila Tyronovu přítomnost. Když zavřela oči, jako by se před ní objevila jeho tvář a probudila její smysly, až se jí zdálo, že slyší jeho chraplavý šepot. Ty obrazy v ní vyvolaly toužebnou naději, že on bude ležet vedle ní a všechno bude zase jako dřív, když znovu oči otevře.

Synoveja si zhluboka povzdechla a nepřítomným pohledem bezcílně bloudila po elegantně zařízené ložnici. Měla pocit, jako by Tyrone od ní odešel na věky a její život se zastavil a ustrnul, stejně jako měsíc na noční obloze, který působil dojmem, že na své nebeské dráze zůstal stát, aby mátl mysl lidí na Zemi.

Dny míjely velmi pomalu a Synoveja začínala mnohem lépe chápat, že člověk může trpět nesnesitelnou samotou, i když je v kruhu starostlivých přátel.

Přestože se Ali zoufale snažila uplatnit všechen svůj irský důvtip, aby ji trochu rozveselila, Synoveja se vždycky jenom mdle usmála. Chmurné myšlenky, které na ni po Tyronově odjezdu dolehly, nedovedla rozptýlit ani Natašina společnost. Celé hodiny se snažila přemoci touhu, aby byla zase s ním, proklínala bandity a nepokoje, které zavinily, že musel odjet, přestože se stále snažila něčím zaměstnat, nenacházela nic, co by jí pomohlo utišit úzkost a strach o Tyrona. Hrozba Ladislava byla příliš skutečná. Stále ji měla živě před očima, než aby ji brala na lehkou váhu. Věděla, že Tyrone bude ve vážném nebezpečí, až bude pátrat po zločinci, jemuž pohlédne znovu přímo do očí, ale jako poslušná manželka musela zůstat doma, i když by se nejraději rozjela za ním.

Nepomohly jí ani vyjížďky s Natašou do společnosti. Jenom ji ještě víc znepokojilo, když se k ní kníže Alexej a major Někrasov hlásili na veřejnosti. Přítomnost jejích dvou urostlých strážců, kteří buď jeli těsně vedle kočáru, nebo jí šli těsně v patách, jak Někrasova, tak Alexeje dostatečně odrazovala, takže s ní nemohli prohodit víc než pár slov, ale přesto jí stačili tlumočit své úmysly se stejným zápalem. Někrasov, který pochopil, že jeho poslední návštěva jí asi nebyla moc po vůli, se alespoň zachoval jako džentlmen a tiše se jí omluvil, zatímco Alexej se netajil tím, že chce dosáhnout zase jen svého. Alexejova touha po tělesné rozkoši a po pomstě byla ještě silnější, protože Synoveja se vdala za muže, kterého pokládal za nesmiřitelného soka. Zdálo se, že je pro něj výzvou, aby ji tomu hrdému Angličanovi ukradl. Alexeje popuzovalo, že mu jeho plány zmocnit se Synoveji mařili dva Tyronovi muži, kteří měli za úkol ji ochraňovat.

„Zdá se, že váš manžel má strach, abyste mu v jeho nepřítomnosti nenasadila parohy,” uchechtl se Alexej povýšeně. „Pás cudnosti by byl méně nákladný než platit tyhle dva hlupáky.”

Synoveja se na něj chladně podívala. „Tak mám pocit, Alexeji, že jste rozezlený na mého manžela, protože předvídal vaše chlípné pletichy a najal si muže, kteří mu jsou naprosto oddáni a nedají se vámi zastrašit.”

V Alexejových temných očích se objevila směsice drzosti a hladové touhy. „Jste velmi sebevědomá, Synovejo. Chováte se jako pyšná labuť, která si pluje po hladině jezera a zároveň moc dobře ví o nebezpečí, které jí hrozí od hladového vlka, co číhá poblíž u břehu.”

Synoveja káravě zvedla krásné obočí. „Dejte si pozor, Alexeji, abyste nezapadl do bahna své nadutosti. Jeho Veličenstvo má dobře v paměti váš poslední podlý kousek, kdy jste mě chtěl ukrást plukovníkovi. Tentokrát by vás vaše úsilí mohlo stát hlavu.”

Ta připomínka nebyla knížeti moc po chuti a z očí mu čišel chlad, který věštil pomstu. „Z našeho posledního setkání by vám mělo být jasné, Synovejo, jak umím být nebezpečný. Nerad své lekce opakuji podruhé, ale je vidět, že nejste ochotná brát má slova vážně.”

Naposledy se na ni opovržlivě podíval a nastoupil do čekajícího kočáru.

Od onoho rozhovoru s knížetem Alexejem uplynul týden a Synoveja už začala doufat, že se vzdal všech nadějí, aby ji unesl, protože ho nikde poblíž Natašina domu neviděla, nepotkala ho nikde ani v doprovodu kněžny Anny nebo mezi ostatními lidmi, s nimiž se stýkal. Přemýšlela, jestli neodjel z Moskvy, aby se poohlédl po nějaké nové kořisti, která by uspokojila jeho tělesné choutky.

Synoveja sfoukla svíčku vedle postele a vklouzla mezi chladné přikrývky. Vzpomínala na chvíle, kdy pod nimi na ni čekal Tyrone, aby k ní vztáhl ruce a přivinul si ji těsně k nahému tělu. V tu chvíli ji obklopila naprostá prázdnota obestřená neproniknutelnou tmou. Přejela si dlaněmi po rukávech noční košile, aby zahnala chlad osamělého lůžka. Uchopila Tyronův polštář, přivinula si ho ke hrudi a objala ho tak pevně, jak si přála obejmout svého muže. Chvíli nato, když její sny zaplnily vzpomínky na něj, cítila se lehce jako pírko poletující v jemném svěžím vánku.

O pár hodin později měla Synoveja pocit, že spala jen chvíli, když se probrala a uvědomila si, že jí velká silná ruka zacpala ústa. Zakrývala jí téměř půl jejího obličeje a bránila vykřiknout. V příštím okamžiku jí někdo nacpal do úst roubík a převázal jej úzkým pruhem látky. Když se jakýsi vetřelec nad ní naklonil, aby uvázal uzel

na roubíku na jejím temeni, srdce se jí rozbušilo hrůzou, když v měsícem osvětleném pokoji rozpoznala světlou špinavou kštici na jeho hlavě. Ladislav! Blesklo jí hlavou.

Nezmohla se na nic jiného než zoufale zaúpět, v duchu křičela jeho jméno a snažila se vzepřít obrovským tlapám. Mlčky ji překulil na břicho, popadl ji za zápěstí a provazem jí spoutal ruce za zády. Potom ji pevně zabalil do prostěradla, ale protože měla v ústech roubík, úplně jí znemožnil dýchání. Začala zoufale kývat hlavou dopředu a dozadu, až pochopil, že se dusí, a shrnul jí prostěradlo pod bradu.

„Je to tak lepší?” zeptal se bezstarostně, bledé oči těsně u její tváře. Ve slabém světle pokoje se jí zdálo, že jeho oči jiskří veselím. „Strašně těžce bych nesl, kdybyste vypustila duši dřív, než bych se stačil s vámi pomilovat, krásko,” prohodil k ní Ladislav pobaveně.

Hlavou se jí honily nadávky, kterými by ho nejraději počastovala, když se snažila ubránit jeho síle. Jenomže měla v ústech roubík a nemohla říct ani slovo. Jediné, co mohla dělat, bylo upřít na něj rozzuřený pohled. Ladislav se uchechtl, zvedl ji a hodil si ji přes rameno. U otevřených dveří do šatny se na chvíli zastavil.

„Myslím, že jako všechny ženy byste se raději oblékla do pěkných šatů, než abyste se mi procházela po domě nahá. Já bych to sice uvítal, ale pochybuji, že by se to líbilo Alijáně.”

Vešel do šatny, do připraveného pytle nacpal několikery ženské šaty a přes ruku si přehodil Synovejin těžký zimní plášť. Potom zamířil do předpokoje. Na chodbě se zastavil a naslouchal, aby se ujistil, že se v domě nikdo neprobudil. Když nic neslyšel, dlouhými kroky spěchal setmělou chodbou a dolů po schodišti. Zadními dveřmi, které vedly do zahrady, vyšel z domu a utíkal podél zdi, kde na něj před vraty čekala hrstka jeho kumpánů na koních.

Synoveja zvedla hlavu a zoufale pátrala očima po svých strážcích. Ke svému zklamání je spatřila svázané zády k sobě v zahradě a opřené o kamennou zeď. I když se snažili zbavit provazů, kterými byli svázáni, nemohli dělat nic než bezmocně pozorovat, jak ji unášejí, protože jakmile podlehli přesile, dostali roubíky do úst. Mohli jen bručet a chroptět, ale nemohli zabránit Ladislavovi, aby zahradními vrátky neunesl paní, kterou měli chránit.

„Brzy se bude rozednívat,” poznamenal Ladislav, když ji předával do dychtivých paží Petrova, který jak viděl, že se jeho pán blíží, rychle se vyšvihl do sedla. „Musíme odjet z města dřív, než vyjde slunce, aby nás nebylo vidět, jinak kníže Alexej zburcuje všechny carovy vojáky a začne nás pronásledovat.”

Petrov se pobaveně zasmál. „Knížeti by se nelíbilo, že jste mu vyfoukl zlato i to děvče, když vás varoval, abyste ji donesl rovnou k němu.”

Ladislavovy bílé zuby zasvítily ve tmě, když s úsměvem vzhlédl ke svému příteli. „Kníže Alexej nám ještě nezaplatil za naše poslední služby, příteli, a přitom slíbil vám i ostatním mužům zlato a mně tu dívku. Neměl zapomenout, že si budeme chtít dluh vybrat.”

„Tomu anglickýmu plukovníkovi by se nelíbilo, že mu odnášíš nevěstu. Myslím, že po tobě půjde… a možná že tě dokonce i chytí, když si nepospíšíš.”

„Nejdřív by nás ale musel najít, ne? A já se nezastavím, dokud nebudeme v bezpečí našeho tábora.” Uchopil černou hřívu hřebce, který kdysi patřil Tyronovi, a vyšvihl se do sedla. Potom se naklonil, aby ho poplácal po šíji a ušklíbl se na obra. „Uvidíš, Petrove. Budu jezdit na tý jeho děvce stejně jako na jeho koni. Teď už mě nezastaví.” Tyrone sebou překvapeně škubl, když Grigorij rozhrnul stan a vešel dovnitř. „Plukovníku!”

„Co se děje?” Z té otázky čišel strach, protože Tyrone znal svého zástupce natolik dobře, aby poznal, že to, co ho trápí, je opravdu vážné. A kdyby to nepoznal podle hlasu, určitě by nepřehlédl jeho starostlivě stažené obočí.

„Ladislav se vrací!”

Tyrone se usmál. Jak se mu ulevilo! Myslel si, že je jenom podrážděný z dlouhého čekání. „Konečně! Už jsem to chtěl málem vzdát.”

„Plukovníku! To není všechno!”

Tyrone se zarazil. Znovu ho zachvátil mrazivý pocit. „Není to všechno? Co tím myslíš? Snad s ním nejede

oddíl kozáků?”

Kapitán měl ale ve tváři ještě úzkostlivější výraz, což v Tyranovi vyvolalo netrpělivost dozvědět se tu strašnou zprávu. „Co se děje, Grigoriji? Tak mi to ksakru řekni!” „Vaše žena… lady Synoveja…”

Tyrone byl jedním dlouhým krokem u něj a pevně sevřel jeho plášť, jak se ho náhle zmocnil chladný děsivý strach. „Co je se Synovejou?”

„Ladislav ji unesl, plukovníku. Teď je s ním a jedou do tábora!”

„Víš to jistě?” Tyrone pomalu udeřil zaťatými pěstmi do mužovy hrudi a ještě jednou svou otázku zopakoval: „Jsi si jistý?”

„Avar i já jsme ji viděli, plukovníku! Jede na jednom koni s Petrovem. I na dálku je vidět, že je k němu přivázaná dlouhým provazem.”

„Zatraceně!” zaklel Tyrone a prošel kolem Grigorije ven ze stanu. Nedbal na chlad ani na ostrý vítr, který mu profukoval vlněnou košilí, a kráčel k místu, kde čekal Avar. „Víš jistě, že jste se nezmýlili, Avare? Tys ji viděl

také?”

Plukovníkův zvěd se podíval do tázavých modrých očí. „O tom není pochyb, plukovníku. Je to vaše žena. Čekali jsme v úkrytu mezi stromy, když Ladislav projel kolem nás. Viděli jsme jí do tváře. Bezpochyby to byla ona.”

„Jak je to možné?” Tyrone zvedl ruku k čelu, když na něj plně dolehla hrůza jejich zpráv. Horečně se snažil vymyslet nějaký plán, jak ji co nejdřív osvobodit. Věděl ale, že ať podnikne cokoli, bude to nebezpečné. Otočil se ke svému zástupci, který se k nim připojil. „Musím ji osvobodit, Grigoriji! Musím se dostat dolů a postavit se Ladislavovi čelem.”

„Plukovníku, snažně vás prosím, počkejte tady, než dorazí do tábora,” varoval ho Grigorij, který chápal nesmírnou úzkost svého přítele. „Jinak nám Ladislav uteče a ji vezme s sebou.” „Ale jestli je to Synoveja.,” Tyronovi se sevřelo srdce.

„Potom musíte být nanejvýš opatrný, co uděláte. Jestli nám uniknou s tak vzácnou kořistí, nemusíme ji už nikdy dostat zpátky. Je třeba pečlivě promyslet, jak na ně. Nemůžeme dělat nic jiného než čekat, až se kolem nich zatáhne naše smyčka a nebudou moct utéct.”

„Musím se dostat dolů dřív, než past sklapne, a dostat Synoveju odtamtud ven,” vyštěkl Tyrone netrpělivě. „Jinak ji využijí proti nám jako rukojmí.”

„Jestli jste rozhodnutý sestoupit dolů, plukovníku, uvědomte si, že se stanete druhým rukojmím, a nebudou váhat vás zabít, kdy si zamanou. Ladislav vás klidně odstřelí, jen tak ze zlomyslnosti,” netajil se obavami

Grigorij.

Tyrone si na okamžik nerozhodně rukou prohrábl rozcuchané vlasy, jak zvažoval jejich vyhlídky, a vzápětí se rozhodl. „I zloději by měli vědět, co znamená bílá vlajka. Půjdu dolů a promluvím si s Ladislavem. A pokusím se mu vysvětlit, jaké nebezpečí mu hrozí. Jestli zabije Synoveju nebo mě, potom se bude muset ubránit dělům. Musím ho přesvědčit, že když jim odřízneme cesty z tábora, nikomu z nich se nepodaří uniknout. Myslím, že takovou hrozbu pochopí i Ladislav.”

Avar opatrně vstoupil mezi stromy, které rostly nad srázem. Opřel se rukou o kmen jedle a naklonil se kupředu, aby lépe viděl, co se děje v roklině pod ním. Ohlédl se na velitele, zvedl ruku a tichým gestem ho přivolal blíž. Odtud pozorovali, jak Ladislav vede své lidi soutěskou.

„Radil bych vám, plukovníku, abyste si pospíšil, protože jakmile si Ladislav odpočine, začne si všímat vaší ženy. Někde tam dole je i má sestra. Možná ji najdu a odvezu zpátky s sebou. “

Tyrone mlčky poplácal zvěda po rameni na rozloučenou a potom se vrátil ke stanům. Dal příkaz, aby mu osedlali koně a na tyč přivázali kus bílé látky. Potom si oblékl kabátec z tvrdé kůže, aby byl lépe chráněný proti nepřítelovým zbraním i před chladem, který je to ráno přepadl. Jeho pobočník ho pozoroval s účastným pohledem, jako by zvažoval všechna rizika, která bude muset podstoupit. Vzhledem k tomu, že u sebe neměl žádnou zbraň, Tyrone cítil potřebu svého přítele uklidnit. „S boží pomocí, Grigoriji, z toho vyjdu živý se svou ženou po boku. Říkám ti, že mám důvod, proč žít, ale ten důvod je tam dole, v rukách nepřítele. Bez ní nemá můj život cenu.”

Grigorij si ustaraně povzdechl, pokrčil rameny a se smutným úsměvem se podíval plukovníkovi do očí. „Má matka vždycky tvrdila, že si se vším dělám moc velké starosti. Možná měla pravdu.”

Tyrone se usmál. „Všichni k tomu občas máme sklony, Grigoriji. Nemůžu si nedělat starosti, když vím, že Synoveja je tam dole. Nejdřív musíme toho chvástavého zloděje přesvědčit, že to myslíme smrtelně vážně. Víš, co máš v mé nepřítomnosti dělat. Až dám znamení, vypálíte ránu z děla a okamžitě jim uzavřete únikové cesty. Plán znáš, takže zbytek nechám na tvém úsudku. Jednej podle toho, jak se situace bude vyvíjet.”

„Nedělej si starosti, příteli.” Grigorij se mdle usmál. „Já Ladislava přinutím, aby bral tvá slova vážně.”

„Dobrá. Když to nepůjde jinak, vyšplhám se po laně se Synovejou na zádech. Mějte oči otevřené a buďte připraveni spustit mi dolů lano, abych jim mohl utéct.”

„Věřte mi, plukovníku, budeme sledovat každý váš pohyb,” ujišťoval ho Grigorij.

Tyrone se vyšvihl na koně, jednou rukou uchopil otěže a do druhé vzal tyč s bílou vlajkou. Kývl Grigorijovi na rozloučenou, pobídl koně a nejkratší cestou vyrazil do údolí.

Dole pod nimi Ladislav zastavil svého hřebce před největším domem v táboře a sesedl, zatímco jeho muži se rozptýlili po malé vesničce. Naprosto vyčerpaná Synoveja se nebránila a dovolila Ladislavovi, aby jí pomohl z Petrovova koně. Unaveně se opřela o koně, zatímco kníže zlodějů vytáhl z pouzdra nůž a přeřízl lano, kterým byla většinu cesty přivázaná k snědému obrovi.

Ladislav se vychloubačně podíval na Petrova: „Vidíš, příteli, jak naše ovečka zkrotla?”

„Jen počkej, až nabere dech, pak uvidíš,” zabručel Petrov. „Možná se znovu pokusí tě zabít.”

„Ale jdi,” mávl rukou vesele Ladislav. „Nechápeš moje způsoby, jak jednat se ženami. Tahle se nejdřív vykoupe a pak ji nechám trochu prospat. Když si pořádně odpočine, bude z ní úplně jiná ženská. Říkám ti, Petrove, až se vzbudí, zamiluje se do mě.”

„Cha!” ozvalo se opovržlivě.

Ladislav sklopil oči k dívce, která se na něj dívala s neskrývaným odporem. Pod schlíplou kapuci pláště by člověk stěží rozeznal bohatě oblečenou krásnou hraběnku. Místo toho hleděl do drobné špinavé tvářičky

stvoření, které nacházelo obzvláštní potěšení v tom, že všechny kolem zlostně probodávalo pohledem a častovalo nadávkami. Nejeden z mužů se stal terčem jejího ostrého jazýčku, nebo na vlastní kůži pocítil její kopanec či kousnutí, kdykoli se k ní někdo neopatrně přiblížil moc blízko. Jediný Petrov snad byl ušetřený jejích výpadů, možná proto, že se stal jakýmsi jejím ochráncem. Opakovaně se stavěl mezi ni a muže, kteří se jí chtěli pomstít za její urážky. I když je provokovala dál svými výsměšnými řečmi, žádný z nich se neodvážil postavit se jejímu svalnatému dobrodinci.

Nepoddajná hraběnka se na něj výsměšně podívala přes clonu rozcuchaných vlasů, které se ani nesnažila odhrnout si z tváře, již měla pokrytou prachem a umazanou od bláta, jak tryskem uháněli přes pole. Byla příliš vyčerpaná, aby měla sílu se narovnat, takže se dál choulila, opřená o koňský zadek.

„Uvidíš!” varoval ho Petrov a palcem na ni ukázal. „Jestli budeš takový blázen, že jí uvěříš, co nejdřív tě zabije! Stejně jako minulou noc, když se pokusila o útěk a vzala mi nůž.”

Ladislav se podíval na ránu, která se mu táhla prostředkem dlaně a živě mu připomněla, jak chtěl pošetile využít dívčina pokusu o útěk ke svým spádům. Zpod přivřených víček ji pozoroval, jak se opatrně sklonila nad hlasitě chrápajícím Petrovem a vytáhla mu nůž z pouzdra. Potom tajně přeřezala lano, kterým byli přivázáni k sobě. I když Ladislavovi se líbila myšlenka, že by se jí zmocnil a užil si s ní, zatímco jeho muži spali, nebyl připravený na její zuřivý útok, když se postavil do stínu za jejími zády. Včas se mu podařilo uskočit a jen o vlásek unikl ostří nože, s nímž se na něj vrhla. Popadl ji za ruku s úmyslem ji odzbrojit, ale v příštím okamžiku jím projela nečekaná bolest, když mu ostrá špička rozřízla dlaň. Kdyby muže neprobudilo ze spánku jeho hlasité zaklení, té malé potvoře by se podařilo utéct. Chytili ji a svázali, i když ječela, kopala kolem sebe a proklínala každého, kdo se k ní přiblížil.

„Alijáno!” vykřikl Ladislav z plných plic, když se obrátil čelem k domu.

Dveře se prudce rozletěly dokořán a z domu se vynořila mladá tmavovlasá žena, na níž bylo vidět, že co nejdřív porodí dítě. Neochotně přešla na konec verandy, odkud se zlostně zamračila dolů na Ladislava. Černýma očima krátce přejela Synoveju a potom se její pohled znovu chladně zastavil na muži.

„Tak sis konečně přivezl do postele ženskou, když já nemůžu sloužit tvým choutkám. A co bude dál? Chceš mě odkopnout, teď když mám břicho a čekám tvoje dítě?”

Ladislav se uchechtl a mávl rukou nad její zlobou. „Hele, Alijáno, moc dobře víš, že jsem ti nikdy nesliboval, že budeš jediná. Muž jako já potřebuje občas změnu!”

„Muž jako ty, cha!” Alijána pohodila znechuceně hlavou. „Když po mně v posteli chceš, abych ti byla po vůli, umíš sladce vrnět a říkáš mi, že mě miluješ, a když mám v břiše dítě a sotva se můžu hýbat, přivedeš si tuhle. tuhle.”

„Lady Synoveja Rycroftova,” doplnila rychle Synoveja a usmála se. Vycítila, že ta malá vzpurná žena by pro ni mohla znamenat nepatrnou naději na útěk před osudem, do kterého ji Ladislav uvrhl. Bylo jí jasné, že Alijána nesnese pomyšlení, že by se o něj měla dělit s jinou ženou. „Manželka anglického plukovníka sira Tyrona Rycrofta, velitele husarského pluku Jeho císařského Veličenstva,” prohlásila Synoveja a sotva popadala dech, když spěšně dokončila: „Který zcela jistě zabije tohoto uchvástanýho ničemu, jestli na mě jenom položí svůj špinavý prst!”

Alijána, která vycítila, že oběma jde o stejnou věc, se k ní s úsměvem otočila a srdečně pokynula rukou ke dveřím. Byla ráda, že Ladislav se s tou ženou ještě nevyspal, což v ní vzbudilo naději, že by mohla zabránit, aby ukojil své chlípné choutky a ji přitom zranil. „Tak jen pojďte, madam. Určitě jste po cestě unavená a chcete se umýt.,” prohodila k Synoveji.

Ladislav se ušklíbl. Pošetile si myslel, že teď, když se obě ženy seznámily a byly ochotné spolu vycházet, je zvládne obě. Začal vystupovat po schodech za Synovejou, ale drobná ruka se prudce vymrštila proti němu na znamení odporu.

„Nět! Nět! Ty se jdi umýt do stáje! Chceme být v domě samy!” křičela na něj Alijána.

„Ale jdi, Alijáno,” uklidňoval ji Ladislav a pak se naježil, když viděl, jak si Petrov zakryl ústa ve snaze

potlačit výbuch smíchu. „Tohle mi nemůžeš dělat! Ani moji vlastní muži by si něco podobného nedovolili!”

„Kliď se!” zaburácela Alijána a vztekle dupla malou nožkou. „Zakazuju ti jít dovnitř!”

Ladislav dál stoupal po schodech a rozpřáhl náruč, aby drobnou ženu objal v naději, že se mu podaří ji uklidnit, ale Alijána odhodlaně ucukla a zlostně k němu vzhlédla.

„Buď odtud odejdeš ty nebo já! Nezůstanu v tvým táboře a neporadím ti dítě, zatímco ty budeš dělat další s plukovníkovou ženou. Slyšíš?”

„Zatraceně, ženská! Nemůžeš mi rozkazovat jako nějakému malému usmrkanci. Co si ostatní pomyslí?”

Alijána si stoupla na špičky, podívala se mu do tváře a procedila mezi zuby: „A co si pomyslíš ty, Ladislave, když tě teď opustím? Chceš, abych odešla? To pro tebe tolik znamená vyspat se s plukovníkovou ženou, že je ti jedno, jestli odejdu, nebo zůstanu?”

„Alijáno, vždyť víš, že jsem do tebe blázen.,” uklidňoval ji Ladislav.

Alijána pevně sevřela své malé pěsti. Když ji před rokem unesl z domu jejích rodičů, zažívala hrůzu a strach. Ale postupně se do něj upřímně zamilovala a chtěla od něj mnohem víc, než aby ji občas pomiloval. Brzy se

mělo narodit jeho dítě a ona chtěla, aby s ní nakládal, jako kterýkoli jiný muž nakládá se svou milovanou manželkou. „Musíš si teď vybrat, Ladislave! Buď plukovníkova manželka nebo já!”

Král zlodějů rozhodil ruce v němém souhlasu. Strašně moc si chtěl užít s hraběnkou, ale hluboko v srdci věděl, že nemůže Alijánu nechat odejít. Během společně prožitých měsíců mu přirostla k srdci. Byla jako svěží sladký vítr, který zavanul do jeho zaběhnutého způsobu života. Držela si od něj odstup a hrála si na uraženou dívku, až se jeho srdce postupně vzdalo její tiché stálé přítomnosti v jeho domě. Ke svému úžasu zjistil, že k ní chová něžné city. Nosil jí luční květiny a chodil s ní na dlouhé procházky do lesa, četl jí milostné básně z knihy, již našel v truhle, kterou se svými muži ukradli nějakému boháči. Dokonce ji naučil číst a ona mu na oplátku sladkým hlasem recitovala verše. Jak by ji mohl nechat odejít, když by si s sebou vzala i jeho srdce?

Z Ladislavových úvah ho násilně vytrhl výstřel z pistole. První, co ho napadlo, bylo zabezpečit tábor a všechny, kdo byli uvnitř. Prudce se odvrátil od obou žen a Petrov otočil koně, aby se podíval k zatarasenému vchodu, kde strážci něco křičeli a mávali rukama, aby na sebe upozornili. Petrov zvedl ruku a přidržel si ji u ucha, aby lépe slyšel, a potom předal zprávu Ladislavovi.

„K táboru přijíždí muž na koni s bílou vlajkou. Stráže chtějí vědět, jestli ho mají vpustit.”

Ladislav se naklonil z verandy, dal si ruce v bok a zamračil se. „Můžou zjistit, kdo to je?”

Copánek upletený ze světlých vlasů spadl obrovi na mohutná ramena, když zaklonil hlavu, přiložil si ruce k ústům a zakřičel: „Kdo přijíždí? Znáte ho?”

Petrov pozorně naslouchal s rukou u ucha a potom se podíval na svého velitele, užaslý tím, co slyšel. „Říkají, že je to anglický plukovník! Jede na tvém koni!”

„Cože?” vydechla Synoveja a přitiskla se k zábradlí. Celá roztřesená si rukou zastínila oči před sluneční září, kterou odrážel bělostný sníh, a zahleděla se k bráně.

Ladislav radostně zavýskl při pomyšlení, že jeho sok přijíždí do tábora. „Pusťte ho dovnitř, jestli ten anglickej mizera skutečně jede sám!”

Synoveja čekala za nesnesitelného ticha, až se z úzké soutěsky vynoří jezdec. Když strážce ukázal k domu, kde stáli, její manžel zvedl hlavu a pobídl hřebce k pomalému klusu.

Synoveja ani nepotřebovala spatřit havraní vlasy, už zdálky poznala, že je to její milovaný manžel, protože nikdo neuměl jet na koni tak vznešeně jako on. Očima hltala každý jeho pohyb. Konečně zarazil svého koně kousek před Ladislavem. Synoveja by se nejraději vrhla ze schodů a padla mu kolem krku, ale Ladislav zvedl ruku a hrozivě vyštěkl, aby zůstala stát tam, kde je. Neochotně poslechla, ale podařilo se jí alespoň usmát se na manžela, který odvrátil oči od Ladislava a dlouhým pátravým pohledem se na ni zadíval, aby se ujistil, že je v pořádku.

„Vstupujete do mého tábora jako pošetilý blázen, plukovníku, když nemáte nic na obranu než svou povýšenost!” uchechtl se Ladislav. Mlčky si prohlížel svého soka, jestli nemá někde schovanou pistoli, ale viděl jenom prázdné pouzdro na dýku. „Přijíždíte s bílou vlajkou a zcela neozbrojený? To nemáte strach, že vás mí muži shodí z mého koně a stáhnou z vás kůži, stejně jako při našem posledním setkání? Myslím, že vám ještě zůstaly jizvy na památku té události.”

„Přijel jsem si pro svou ženu,” prohlásil Tyrone odhodlaně. „Bez ní neodjedu.”

Ladislav propukl v hurónský smích a rozhodil ruce, aby dal svému nepříteli najevo, jak ho pobavil. „Vy jste mi ale řekl, že si ji můžu nechat. Vzpomínáte? Nebo jste si to mezitím rozmyslel, plukovníku?”

„Jestli se chceš bít, Ladislave, jsem připravený,” prohlásil Tyrone a jeho hlas zcela postrádal jakýkoli sarkasmus.

„Cože?! A připravit tak mé muže o zábavu, aby vás přivázali ke dvěma koním a potom se sázeli, u kterého z nich skončíte? Ale jděte, plukovníku, nemůžu být tak sobecký.”

Tyrone zvedl ruku, podíval se na Synoveju a pokynul jí, aby přistoupila blíž k němu. Okamžitě ho poslechla, ale Ladislav se k ní vrhl, aby jí v tom zabránil. Tyrone pobídl černého hřebce, kterého mu Ladislav ukradl, a postavil mu ho do cesty. Ladislav zatnul vzteky zuby a skočil po svém sokovi, aby ho stáhl ze sedla. Tyrone se s koněm znovu zprudka otočil a Ladislav narazil přímo do koňské hlavy. Ozvalo se bolestivé vyjeknutí. Ladislav ohromeně klopýtl dozadu a přitiskl si ruku na obličej. Pod prsty cítil, jak mu z levé nosní dírky vytéká lepkavá krev.

Petrov se snažil potlačit další výbuch smíchu, potom se ovládl, sesedl z koně a pomohl svému veliteli ke schodům verandy, kde ho posadil, aby se mohl trochu vzpamatovat. Alijána vběhla do domu a vzápětí se vrátila s mokrým hadrem, který přiložila Ladislavovi na nos.

Tyrone využil okamžiku, kdy jejich pozornost byla obrácena jinam, popadl Synoveju za paži a rychle ji vysadil na koně za sebe. Petrov vzápětí vytáhl pistoli. „Ani se nehněte, plukovníku, nebo na místě zemřete!”

Synoveja se v úzkostlivém strachu tiskla k zádům svého manžela, ale Tyrone zachoval klid. „Jestli mě zabiješ, Petrove, tyhle kopce kolem se zřítí rovnou na tvou holou lebku. To ti přísahám.”

Petrov se pobaveně zařehtal a potom se na plukovníka nedůvěřivě zašklebil: „Jste snad bůh, že umíte dokázat, aby se na naše hlavy zřítila skála?”

„Ber má slova vážně, Petrove,” napomínal ho Tyrone. „Jestli potřebuješ důkaz o mé moci, dám ti malý příklad. Nejdřív ale musím trvat na tom, abys tu svou pistoli namířil na okamžik jinam, kdyby náhodou spustila.”

Petrov se rozhlédl po vrcholcích okolních kopců a přemýšlel, jestli má brát plukovníkovu hrozbu vážně, ale zvědavost ho přemohla. Nechal ruku s pistolí pomalu klesnout, ale prst ze spouště nesundal. Upřeně pozoroval plukovníka, který zvedl bílou vlajku a potom s ní prudce mávl. Okamžitě se ozvala ohlušující palba, po které následovalo ještě několik dalších výstřelů doprovázených mohutnými ozvěnami, jež se odrážely ve skalách. Petrov zůstal ohromeně zírat, a když se otočil, uviděl, jak se dělové koule opakovaně zakusují do skal kolem druhé únikové cesty z kaňonu a uvolňují obrovské kusy skály, které s lomozem padají do údolí. Řítící se úlomky vyděsily strážce natolik, že utíkali, co jim nohy stačily směrem do tábora a vyděšeně se ohlíželi přes rameno, aby je žádný balvan nezasáhl.

V tu chvíli nikoho z nich nenapadlo, aby hlídal Tyrona. Ten obrátil koně a tryskem se rozjel ke vzdálenější soutěsce vedoucí z kaňonu ven. Ladislav zůstal chvíli v šoku, pak se rychle postavil na nohy a křičel na Petrova, že oba zajatci utíkají.

„Zabij koně! Miř na koně!” vyštěkl a málem nadskočil, když Petrov zvedl pušku a stiskl spoušť. Ozval se výstřel a kůň se zhroutil k zemi, přičemž oba jezdci letěli za ním.

Tyrone klel, jak se kutálel po sněhu, a když se zastavil, zaťal odhodlaně zuby. Postavil se na nohy a utíkal zpátky k místu, kde bezvládně ležela jeho žena. Měla strnulý pohled a dívala se směrem k obloze, ale on neměl čas, aby s ní zatřásl a probudil ji z bezvědomí. Vzal ji do náručí a zoufale se rozeběhl ke kopci, z jehož vrcholu ho jeho muži povzbuzovali výkřiky a házeli mu lano, aby se po něm mohl vyšplhat za nimi. Náhle se ozval dusot koňských kopyt. Kolem něj se přehnal nejméně tucet koní s lupiči v sedle, kteří ho obklopili a zatarasili mu cestu. Mávali ve vzduchu svými meči a Tyrone poděšeně couvl a rozhlížel se kolem, kudy by unikl. Muži popohnali své koně blíž k němu a šklebili se jako blázni, kteří touží po odplatě. Tyrone zaťal zuby a odhodlaně mezi nimi kličkoval, ale nebylo mu to nic platné. Byl v pasti. Všude, kam se podíval, stáli lupiči na koních a bylo nemožné, aby unikl jejich převaze. Nemohl dělat vůbec nic než čekat na smrt. Pomalu se svezl na kolena, nadýchl se a sklonil se nad svou ženou, aby jí vtiskl na pootevřené rty polibek na rozloučenou. Uvědomil si, že má oči pevně zavřené a srdce se mu sevřelo strachem. Ze rtů jeho ženy neunikal žádný vzduch, žádná známka života. Pocítil, jak se mu v hrudi vzedmula obrovská vlna lítosti. Nechal Synoveju volně spočívat ve svém náručí, zaklonil hlavu dozadu a z plných plic vykřikl směrem ke kopci: „Grigoriji! Pomsti nás!”

Kopec za Tyronovými zády se celý otřásl silným výbuchem, když carští vojáci vypálili další salvu, tentokrát opačným směrem. Lupiči, kteří je obklíčili, se náhle rozeběhli jako hejno vyděšených kejhajících hus, zatímco těžké olověné koule dopadaly s ohlušujícím rachotem na protější konec údolí. Jen jeden muž z jejich kruhu si zachoval chladný rozum a zadržel dva chlapíky, kteří se chystali prchnout s ostatními.

„Ladislav chce ty dva zpátky!” vykřikl na ostatní, když děla na chvíli utichla. „Koukejte je přivázat ke koním, než nasypu olovo do těch vašich líných kůží!”

Ani tahle hrozba však nestačila, aby uposlechli rozkazu. Hřeben kopce se začal hemžit postavami vojáků, kteří šplhali dolů po lanech a vrhali se střemhlav do údolí. Tváří v tvář tak strašlivému nebezpečí se všichni zloději jako jeden muž dali na útěk před jistou smrtí. Pobídli koně a tryskem uháněli k opačnému konci kaňonu, kde byla volná úniková cesta. Když se k ní ale přiblížili, byli nuceni zastavit a otočit koně opačným směrem. Ze soutěsky se totiž vyřítil Grigorij s celým oddílem husarů na koních a všichni bojovně mávali meči ve vzduchu.

Tyrone zvedl bezvládné tělo své ženy do náruče a na okamžik je k sobě přivinul. Zachvátil ho tak strašlivý smutek, že se mu chtělo zemřít. Z hrdla se mu vydral bolestný vzlyk, když přitiskl tvář k její šíji a začal vzlykat. A vtom ucítil jako lehounký záchvěv motýlích křídel. neomylně pulzující tep. Zvedl hlavu a užasle sledoval, jak se jí dlouhé husté řasy zachvěly. Synoveja se pomalu probírala k vědomí, tlumeně zasténala a omámeně se na něj podívala. Když se pokusila o úsměv, Tyrone propukl ve vděčný smích.

„Synovejo, miláčku! Myslel jsem, že jsi mrtvá!”

„A nebyla jsem?” pousmála se, když se snažila pohnout rozbolavělým tělem. „Jestli to takhle dopadne pokaždé, když pozveš dámu na projížďku, mylorde, pak ti slibuji, že už nikdy nebudu tak pošetilá, abych se k něčemu takovému nechala zlákat.”

„Jsi v pořádku?” zeptal se úzkostlivě.

„Nééé!” zaúpěla. „Vůbec nejsem v pořádku! Podle toho, jak jsem potlučená, bych byla spíš ochotná uvěřit, že jsem umřela a propadla se do pekel. Za celý život jsem nic horšího než ten pád neprožila! Bože, já snad mám všechny kosti v těle polámané!”

„Tohle ale nebyla žádná hloupá projížďka!” ujišťoval ji Tyrone s pobaveným úsměvem. „Jsi naživu! A já za to z celého srdce děkuji Bohu!”

„Snad bychom mohli vyrazit domů?” pronesla Synoveja toužebně. „Nejraději bych si vlezla do postele a týden nebo dva z ní nevylezla.”

„Odvezu tě domů, lásko moje, hned jak vojáci pochytají zloděje.” Tyrone se rozhlédl kolem sebe. Zjistil, že všechno proběhlo hladce. Jeho muži pochytali většinu banditů v okamžiku, kdy to nečekali, a odzbrojili je. A ostatní se dobrovolně vzdali bez boje. Netrvalo dlouho a bylo po všem.

Tyrone se postavil a zvedl svou ženu do náruče. S očima plnýma slz se na ni usmál. „Moje nejdražší Synovejo, jsi největší radost mého života,” zašeptal něžně. „A miluju tě víc, než se dá slovy vyjádřit.”

„Ach Tyrone, taky tě miluju,” odpověděla Synoveja a hlas se jí chvěl. Objala ho pevně kolem krku a přitiskla čelo k jeho tváři. „Myslím, plukovníku Tyrone Rycrofte, že tě miluju od první chvíle, kdy jsem tě spatřila, když jsi mě přijel zachránit před bandity. Připadal jsi mi už tehdy neodolatelný jako rytíř v zářícím brnění.”

Synoveja, šťastná, že je zase s Tyronem, mu položila hlavu na rameno, když ji nesl zpátky k Ladislavovu domu, kde jeho muži spoutávali lupiče. Ladislav seděl s Petrovem na schodech verandy pod bedlivým dozorem nadporučíka, který připoutal své vězně těžkým řetězem k zábradlí. Alijána klečela vedle Ladislava a stírala mu z horního rtu krev. Zdálo se, že má oči jenom pro ni, jako by tušil, že už jim nezbývá moc času.

Náhle Alijána zpozorněla, pomalu se vzpřímila a zadívala se ke vstupní bráně úzkého kaňonu, odkud přijížděl osamělý jezdec a proplétal se mezi spadanými balvany. O chvíli později Avar sesedl z koně před domem právě v okamžiku, kdy Alijána sbíhala ze schodů. S radostným výkřikem rozpřáhla náruč a vrhla se ke svému bratrovi.

„Avare! Avare! Tak dlouho jsme se neviděli!”

Zvěd se od ní odtáhl a s tázavým pohledem položil jemně ruku na její vzdouvající se břicho. „Chceš, abych tě pomstil, Alijáno?”

„Nět! Nět!” Vášnivě zavrtěla hlavou a spěchala s vysvětlením. „Kdyby to šlo, Avare, vzala bych si Ladislava za manžela, ale carští vojáci říkali, že ho teď odvezete do Moskvy, kde ho možná pověsí.” „Zaslouží si spravedlivý soud, Alijáno. Tomu nemůže nikdo z nás zabránit.” „Možná mu není pomoci, Avare, ale přesto ho chci za manžela, aby dítě mělo jeho jméno.” Avar jí zlehka přitiskl rty na čelo. „Je mi to líto, Alijáno.”

Žena zklamaně přikývla a začala vystupovat po schodech nahoru. Vešla do domu a pomalu za sebou zavřela dveře. V tichu, které se rozhostilo kolem, mohli slyšet její usedavý nářek.

Avar přistoupil ke svému veliteli, který přikládal studený obklad Synoveji na čelo. „Zpozoroval jsem právě cosi podezřelého, plukovníku, a žádám vás o svolení, abych si mohl vzít pár mužů a podívat se, co by to mohlo znamenat.”

Tyrone k němu zvedl udivený pohled. „O co myslíš, že jde?”

Avar zběžně přehlédl vojáky, kolik jich asi je, potom si zamyšleně zamnul bradu a podíval se do tázavých modrých očí. „Myslím, plukovníku, že nedaleko odtud prošel nejméně jeden úplný regiment vojáků, oblečených do prostých venkovských hadrů. Jedou v šiku jako vycvičená jednotka s pevným velením. Jen jejich velitel má na sobě plášť, který se mi zdá odkudsi povědomý, a další z nich je oblečený jako bojar. Proto si troufám tvrdit, že jde převážně o Poláky.”

„Tak hluboko v srdci moskevského knížectví?” podivil se Tyrone a zůstal na svého zvěda užasle hledět. „A kam myslíš, že mají namířeno?”

„Když zaslechli naše děla, přidali rázně do kroku, plukovníku. Táhnou na Moskvu, nebo tam někam.” „Musíme je zastavit!” rozhodl se Tyrone okamžitě.

„To bychom měli, plukovníku, ale jak? Je jich dvakrát., možná třikrát tolik co nás. A kromě toho mají dvě baterie děl.”

Tyrone pokynem přivolal mladého desátníka a ukázal na koně, na kterém jel Ladislav. Byl to týž hřebec, kterého mu zloděj kdysi ukradl. „Odstrojte toho hřebce, desátníku, a dejte na něj mé sedlo. A pospěšte si! Musím se tu s Avarem trochu porozhlédnout.”

Tyrone se vrátil k Synoveji, znovu ji opatrně zvedl do náručí a odnesl ji do domu. Alijána, která ležela v rohu postele a plakala, na něj vrhla utrápený pohled. Rozpačitě vstala a ukázala rukou na postel, aby do ní Synoveju položil.

„Já se o vaši ženu postarám, plukovníku. Nemusíte se bát.”

Tyrone přijal vděčně její nabídku a položil Synoveju na měkkou vlčí houni. „Musím na chvíli odjet s Avarem,” zašeptal něžně a odhrnul jí pramen vlasů z čela. „Odpočiň si trochu, než se vrátím. Budu zpátky, hned jak to půjde.”

Synoveja s Alijánou mlčky sledovaly, jak přešel ke dveřím. Tam se ještě jednou otočil na svou ženu a vyšel ven. Chvíli nato slyšely dusot koňských kopyt, jak muži chvatně ujížděli z tábora pryč.

„Jsem moc špinavá, abych si mohla odpočinout,” zanaříkala Synoveja, když se zvedla, podepřela se lokty a podívala se po sobě. „Ráda bych se umyla, kdyby to šlo.”

Alijána ukázala na velký kotel, který visel na háku nad ohništěm. Byl plný bublající vody a pod ním hořel oheň, do kterého Alijána přiložila poleno suchého dřeva. Vedle stála obrovská železná káď. „Chtěla jsem dnes prát, ale jestli chcete, můžete se vykoupat. Ponořit se do teplé vody vám udělá jen dobře.”

„Myslím, že jsem v životě neslyšela lepší návrh.” Synoveja opatrně spustila nohy z postele. Jediné, co si naposledy vybavila, bylo, jak dopadla z koně na tvrdou zem. Potom se ocitla v jakémsi strnulém ochromení a vyrazila si dech. Chvíli nato ji Tyrone zvedl, ona ztratila vědomí a nevěděla o ničem až do chvíle, kdy slyšela, jak nad ní naříká.

Synoveja se postavila a měla pocit, jako by vykonala velký čin. Chystala se ke koupeli a Alijána spěchala zavřít závoru na dveřích. Potom se vrátila, aby jí podala ručník a kousek mýdla. Synoveja se vykoupala a umyla si vlasy. Zatímco se upravovala, začínala věřit tomu, že má to nejhorší za sebou. Z pytle, do kterého Ladislav ve spěchu naházel věci z její šatny, si vybrala čisté šaty a začala s Alijánou vynášet vodu z kádě, když mladá rodička náhle strnula na místě, zanaříkala a přitiskla si ruce k břichu.

„Už je to tady,” pronesla Alijána slabým hlasem, když bolest trochu ustoupila. „Děťátko tu bude brzy.” Podívala se na Synoveju. „Víte, co máte dělat?”

Synoveja se vyděsila: „Nemám ani ponětí!”

„U potoka žije stará žena. Ta se v tom vyzná. Musíte pro ni dojít a přivést ji sem.”

Asi za hodinu se vrátil Tyrone s Avarem a našli Ladislava, jak nervózně přechází - krok sem krok tam - jak mu dovolila délka řetězu, který měl na noze. Znepokojený tím, co viděl, se Tyrone vůbec nehodlal zabývat jeho trápením. Nadporučík, který stál u dveří domu, ihned podal hlášení o nových událostech v táboře.

„Promiňte, plukovníku, Ladislavova žena uvnitř rodí. Vaše manželka nám řekla, že máme zůstat venku. Řekl bych, pane, že to platí i pro vás.”

Tyrone okamžitě pochopil. Podíval se na Ladislava a uvědomil si, že je velmi rozčilený tím, co se právě odehrává v domě. Bylo zvláštní vidět toho drsného nelítostného obra, jak něžný zájem o to děvče projevuje. Tyrone začal vážně přemýšlet, jestli v srdci toho muže přece jen nebije trocha dobra, když je tak zranitelný vůči citům a potřebám obyčejných lidí.

Grigorij přešel k domu a stoupl si na první schod, kde čekal, až se k němu velitel obrátí. „Co jste tam venku s Avarem viděli?”

„Nejméně celý regiment polských žoldáků,” odpověděl Tyrone věcně a sestoupil k němu o několik schodů. Grigorij se na okamžik zamyslel, než se zeptal: „Co budeme dělat, plukovníku, když nás je téměř o polovinu

míň?”

„Bylo by bláhové se domnívat, že je na cestě do Moskvy předhoníme, stačíme sešikovat posily, vrátíme se sem a napadneme je v otevřeném poli. Generál Vanderhout žádal, aby v mé nepřítomnosti mohl velet zbylým oddílům, které zůstaly v kasárnách. A znám dobře jeho potřeštěné nápady, takže je nanejvýš pravděpodobné, že je pověřil nějakým svým nesmyslným úkolem. Teď lituji, že jsem s sebou nevzal celý pluk,” odvětil Tyrone.

„Potřeboval jste se dostat nepozorovaně na vrchol. Dalším úkolem bylo zajmout Ladislava a jeho tlupu, a to jsme úspěšně pod vaším velením zvládli.” Grigorij cítil potřebu povzbudit ho a vyjádřit nahlas jeho zásluhy, protože nechtěl, aby si Tyrone kladl vinu za něco, co nemohl předvídat. „Nikdo z nás ale nemohl předpokládat, že do naší země vtrhne nepřítel. Přesto se mi nechce věřit, že tihle žoldáci pod velením samozvanců mají v úmyslu v tak omezeném počtu napadnout Moskvu.”

„Určitě si vzpomínáte na poslední dva pokusy, kdy se Poláci snažili dosadit na trůn své vlastní lidi. Proto si troufám tvrdit, že samozvancům jde o to, aby znovu napadli Moskvu nepřipravenou. A to se jim velice dobře může podařit, protože generál Vanderhout je takový hlupák, že odvelel velkou část mužů, kteří by ji mohli bránit,” projevil Tyrone myšlení zkušeného stratéga.

Ladislav se na chvíli zastavil a naslouchal rozhovoru obou důstojníků. Potom se na ně upřeně zadíval, až upoutal jejich pozornost. Obrátili se k němu.

„Potřeboval byste posily, co, Angličane?” prohodil téměř povýšeně Ladislav.

Tyrone zvedl obočí a chladně si ho změřil. „Jestli si chcete tropit posměch, Ladislave, tak na to nemám vůbec náladu.”

„Nedovolil bych si posmívat se vám, plukovníku, když vím, že až dorazíme do Moskvy, přijdu o hlavu.” Ladislav pokrčil rameny. „Teď, když se mi má narodit dítě, chtěl bych změnit svůj život k lepšímu.”

„A nemyslíš, že na lítost už je trochu pozdě, Ladislave?” opáčil Tyrone. „Musíš být asi tak stejně starý jako já, možná že je mezi námi pár let rozdíl, a přesto bych se vsadil, že ani jediný den ve svém životě jsi poctivě nepracoval. A teď, když jsme tě chytili, nevíš, kudy kam. Tak si jdi hezky poplakat na rameno někomu jinému, kamaráde. Já nemám čas poslouchat tvé nářky.”

„Já vás jenom prosím o trochu času, plukovníku,” smlouval Ladislav. „Možná by vás zajímalo, co vám chci říct.”

„Už hořím netrpělivostí,” rýpl si Tyrone.

„O co myslíte, že těm žoldákům jde?” zeptal se Ladislav a záměrně si nevšímal jeho nezájmu. „O nic dobrého! Stejně jako tobě!”

„Hele, plukovníku,” král zlodějů se smířlivě usmál. „Neslíbil jsem vám snad, že vás bude můj návrh zajímat? Ale jestli jste tak zatraceně umíněný a myslíte si, že vy a vaši muži sami přemůžete celý regiment a zaženete ho do kouta, potom vážně marníme čas.”

Tyrone si zhluboka odevzdaně povzdechl. „Dobře tedy, tak cos mi chtěl říct, Ladislave? Poslouchám.”

Vůdce lupičů byl už nedočkavý, aby přednesl svůj návrh.

„Představte si, plukovníku, že já a mí muži spojíme své síly s vašimi a společně ty Poláky zaženeme na útěk…” Podíval se na Tyrona a usmál se, když si uvědomil, že se mu konečně podařilo plně zaujmout jeho pozornost. Pokrčil rameny a pokračoval dál. „Jestli táhnou na Moskvu s nekalými úmysly a já s mou tlupou vám pomůžeme poslat je tam, odkud přišli, možná že car zváží možnost udělit mně a mým mužům milost., pokud všichni slíbíme, že se v budoucnu budeme poctivě živit a žít řádným životem.”

Tyrone se zadíval na Ladislava s výrazem naprostého úžasu a nemohl uvěřit, že by něco takového bylo možné. Připadalo mu to až směšné, že by ten muž mohl po tolika letech úplně změnit svůj pohled na svět. Uvěřit mu mohlo znamenat stejnou katastrofu, jako věřit tygrovi, že nechá kořist ležet, aniž by se jí dotkl.

„A čím se chceš ty zloději živit?” řekl pochybovačně Tyrone. „Pást kozy?”

„Možná bych mohl být vojákem jako vy,” prohodil Ladislav. „Když Jeho Veličenstvo může najímat cizince do svých služeb, aby učili jeho vojáky, jak bojovat, proč by nemohl naverbovat muže, kteří to už umí? Nečekáme, že nám dají oslnivé uniformy jako bohatým bojarům, ale přesto bychom dokázali bojovat v carských službách a ochránit ruské hranice před vetřelci.”

Tyrone nevěřícně zvedl obočí. „A když znovu získáš svobodu, nezneužiješ ji, abys zase loupil a vraždil?”

Ladislav rozhodil ruce a snažil se podnítit plukovníkův smysl pro spravedlnost. „Hezkou řádku let jsem válečníkem, plukovníku. Muži na mě útočili a já se bránil, jak nejlépe jsem uměl, ale nejsem žádný vrah! Nikdy jsem nikoho nezabil, pokud nepřítel neohrozil můj život jako první.”

„A to ti mám věřit, žes nikdy nepřivázal zajatce mezi dva koně.,” chytal ho za slovo Tyrone.

„To jsem jenom žertoval, plukovníku!” uchechtl se Ladislav. „Tyhle hrozby nemyslím vážně. Nevidím na nich nic špatného. Zastrašování pomáhá zabránit mužům v násilí. A kromě toho mi dlužíte poděkování, že jsem vás zachránil před tím lotrem Taraslovem. Strašně stál o to vidět vás vykleštěnýho.” Podíval se směrem k domu a zamyšleně si přejel bradu. „Myslím, plukovníku, že mi máte být za co vděčný. Zdá se, že vaše žena o vás hodně stojí. Nedovolila mi ani, abych se jí dotkl, a přísahala, že se raději zabije. Když se nad tím zamyslíte, měla štěstí, že skončila u mě a ne u té krysy Alexeje. Kníže si mě najal, abych ji unesl, ale nařídil mi, abych ji dopravil přímo do jeho paláce. No, a když to tak vezmu, kdybych já odmítl, našel by si snadno někoho jiného, kdo by mu možná posloužil mnohem lip.”

Grigorij vzal svého velitele kolem ramen a poodešli kousek dál od domu. Ladislav je bedlivě pozoroval a doufal, že mu dají příležitost, o kterou je žádal.

„Tak co tomu říkáte, plukovníku?” zeptal se Grigorij. „Myslíte, že skutečně můžeme Ladislavovi věřit?”

„Nevím to jistě, ale za těchto okolností jsem ochotný dát mu šanci,” odpověděl Tyrone.

„A co když se připojí k tomu cizímu regimentu a postaví se proti nám?” namítl Grigorij. Tyrone se zamračil. „Potom by až do konce svého krátkého života litoval dnešního dne.” Grigorij kývl hlavou na znamení, že přijal plukovníkovo rozhodnutí, a pomalým krokem se společně vrátili k verandě, kde na ně čekal Ladislav.

„Nechápu, proč jsem se rozhodl dát ti příležitost, vzhledem ke všemu, cos mi způsobil,” řekl Tyrone chladně. „Kníže Alexej je dokladem, že se ti nedá věřit, ale tím spíš ti chci udělat ústupek., pokud prokážeš, že si to zasloužíš. Stejně se se mnou musíš vrátit do Moskvy, aby Jeho Veličenstvo car Michail rozhodl, co s tebou a tvými muži udělá. Jestli prokážeš, že nám chceš upřímně pomoct zahnat nepřátele, osobně se přimluvím u cara, aby ti udělil milost. Dej si ale pozor! Nemám chuť dát se podvést. Jestli budu muset litovat, že jsem ti tuhle šanci dal, budeš první mezi těmi, koho vlastní rukou zastřelím. Rozuměls?” „Naprosto jasně, plukovníku.”

„A víš jistě, že tví muži do toho budou chtít jít s tebou?” zeptal se ještě opatrně Tyrone.

Ladislav se pobaveně uchechtl. „O tom nepochybuju, protože jejich největším přáním je, aby si zachránili krk, o tom jsem přesvědčený!”

Tyrone nařídil poručíkovi, aby osvobodil vězně. Když se Ladislav a Petrov zbavili řetězů, pobídl je ke spěchu. „Vsedněte na koně a seřaďte se se svými muži před domem. Musíme se dostat před žoldáky, abychom mohli rozestavit děla a rozmístit naše lidi v kopcích. Je třeba okamžitě vyrazit.”

Ladislav se podíval nejisté ke dveřím a zdráhavě požádal: „Rád bych ještě mluvil s Alijánou, plukovníku. Jestli se nevrátím, chci, aby věděla, že se alespoň snažím připravit pro nás a pro dítě lepší život.”

Tyrone otevřel dveře a pokynul Synoveji a porodní bábě, která mezitím dorazila, aby na okamžik vyšly na verandu. Ladislav děkovně kývl hlavou a vešel do místnosti.

Synoveja vzala Tyrona za ruku a popošla s ním na vzdálený konec verandy, kde měli alespoň trochu soukromí. Tyrone nebyl schopen nalézt slova, kterými by jí ohleduplně oznámil, že zase musí vyrazit do boje a možná že se nevrátí. Sevřel ji pevně v náručí a přepadl ho neskonalý smutek, který se mu odrazil ve tváři.

„Zase odjíždíš?” zeptala se ustaraně a trochu se zaklonila, aby se mu mohla podívat do očí. Přes rameno zahlédla, že lupiči se znovu ozbrojují. „Co se přihodilo tak strašného, že se spolčujete se zloději?”

„Zahlédli jsme nedaleko odtud nepřátelský regiment. Zdá se, že míří na Moskvu, ale zatím si tím ještě nejsem tak docela jistý. Mám dojem, že se chtějí potají dostat do Kremlu a buď cara zabít, nebo ho zajmout jako rukojmí. Není to poprvé, kdy by se samozvanci pokusili podobným způsobem sesadit panovníka a uchvátit carský trůn.”

„Jak by se jim ale něco takového mohlo podařit?” zeptala se užasle.

„Pomocí lsti., a značné dávky drzosti. Jestli nasadili do Kremlu špiony nebo komplice, zřejmě doufají, že se jim podaří dostat se tajně až za jeho zdi.”

„Buď opatrný,” prosila ho Synoveja a pevně se k němu přitiskla. „Ještě jsi mi nedal děťátko, můj manželi, a jestli by nás měla rozdělit smrt, chtěla bych mít nějaký důkaz naší lásky.”

Tyrone ji políbil na hebké rty a usmál se do očí, které se zaplnily slzami. „Měli jsme na sebe tak málo času, má lásko. Doufám, že nám bude dopřáno prožít spolu ještě hodně let, aby z naší lásky mohlo vzejít hodně dětí.”

Ladislav vyšel z domu. Tyrone ještě jednou políbil svou ženu a zamířil přes verandu po schodech dolů. Oba muži se zmateně zarazili, když zjistili, že stojí před stejným koněm.

„To je můj hřebec!” prohlásil Tyrone odhodlaně a vzal otěže do rukou. „Tvého koně zastřelili tví muži a na tvůj povel, vzpomínáš?”

„My jsme ale uzavřeli obchod,” pokusil se Ladislav o odpor. „Mého koně za vašeho a vašeho za mého.”

„Ale tvůj je mrtvý!” Tyrone si stoupl mezi Ladislava a koně a vyhoupl se do sedla. Potom se na něj ušklíbl. „Od téhle chvíle, Ladislave, se budeš muset spokojit jenom se svým vlastním majetkem. Z duše se mi protiví dělit se s někým o své poklady, a zvláště s někým takovým, jako jsi ty.”

Tyrone se zatočil s koněm dokola, až se hřebcův ohon otřel znechucenému Ladislavovi o tvář. Plukovník převzal z rukou usmívajícího se Grigorije, který zastavil se svým koněm těsně vedle něj, svou helmici a nasadil si ji na hlavu. Zvedl ruku a dal všem pokyn, aby ho následovali. Uchechtávající se Petrov dovedl k Ladislavovi, který ještě něco bručel na plukovníkovu adresu, koně, který spíš připomínal starou ošuntělou herku než hřebce plného síly.

„Možná jsi zapomněl, žes to byl ty, kdo mi nařídil, abych tvýho koně zastřelil.” Petrov kývl blýskající se lebkou na koně, kterého držel za uzdu. „Tenhle možná není tak pěknej, ale myslím, že je to lepší než jít pěšky.”

Regiment cizích vojáků překročil kopec a už byl v půli údolí, když ticho náhle rozřízl varovný výkřik. Muži sebou trhli překvapením, neboť se nad obzorem vynořila řada husarů v carských uniformách a sešikovali se na svahu proti nim. Rychle rozestavěli děla na vrchol kopce mezi jezdecké oddíly. Velitel dělostřelců pomalu zvedl šavli.

Rozkazy, které vykřikoval, vyvolaly v řadách nepřátel zmatek a zděšení. Rychle spěchali umístit svá děla do lepších pozic, než měl jejich protivník, který se tak nečekaně vynořil. Mysleli si, že jsou v přesile a doufali, že odrazí hrozící útok a ty blázny rozpráší. Z jejich řad se ozvalo několik výstřelů z mušket a dva z husarů padli k zemi. Ruská děla odpověděla dunivou palbou. V oblacích prachu vysílala olověné koule na ty, kteří tak drze

vstoupili na ruskou půdu. Ozval se výkřik, jak jeden z mužů padl i se svým koněm k zemi. Boj zesílil, když vypálili druhou salvu střel, kterými vetřelce přísně trestali za mrtvé husary. Bohatě oblečený muž, na první pohled šlechtic, vykřikl na velitele, který v narůstajícím hněvu začal řvát rozkazy v rychlém sledu za sebou na své muže. Obři okamžitě vytáhli meče a pobídli koně ke klusu, aby se pomstili. V tu chvíli další z koulí dopadla na muže v knížecím oděvu.

Husaři trpělivě čekali na kopci, až nepřátelé vyrazí směrem k nim. Cizí žoldáci rychle dojeli k úpatí kopce, ale vtom si všimli rychlého pohybu po jejich levém i pravém křídle. V náhlé panice se rozhlédli kolem a srdce se jim zaplnila strachem, když spatřili, jak se to všude hemží muži, oblečenými do velmi různorodých oděvů. Husaři jako by ožili, když jejich velitel dal povel k útoku. S šavlí vysoko zdviženou vyrazil vpřed. Vzduchem se ozýval kvílivý nářek, při němž vstávaly vlasy hrůzou na hlavě obráncům i nepřátelům. Ti začali rychle obracet koně a snažili se prchnout směrem, odkud přijeli, ale náhle zjistili, že se ocitli v pasti, z níž nebylo možné uniknout. Dva muži oblečení do černých plášťů s kapucí se kradli potají mezi stromy, které rostly kolem Kremlu. Náhle spatřili vůz naložený pící pro koně, jenž právě přijížděl k bráně. Muži spěchali, aby dorazili v okamžiku, kdy bude vůz vjíždět dovnitř. Přitiskli se těsně ke zdi a čekali, až farmář zastaví povoz a srdečně se pozdraví se strážným, který byl zřejmě jeho dobrý přítel. Oba muži se dali do srdečného rozhovoru a vesele se smáli, takže dva přízraky mohly nerušeně proklouznout dovnitř, aniž by je někdo spatřil.

Ti dva se kradli dál až k místu, kde jim bylo řečeno, že mají počkat. V určenou dobu se ode zdi odlepila další mnohem menší postava v černém a opatrným krokem k nim zamířila.

„Copak tu vy dva děláte v tak pozdní hodinu?” ozval se muž zpod černé kápě, když došel až k nim.

„Přišli jsme nabídnout vzácnou mísu carovi a patriarchovi, o kterou mají zájem,” zazněla chraplavá odpověď, která byla druhou částí dohodnutého hesla.

Menší muž kývl souhlasně hlavou a přistoupil těsně k nim. „Vědí vaši muži, co mají dělat?”

Chraplavý hlas začal předávat pokyny, zatímco druhý muž jenom mlčky stál. „V určenou hodinu se budou snažit odvést od nás pozornost: v různých částech Moskvy zapálí ohně a vojáci budou spěchat k nim. Car a patriarcha Filaret se chodí tou dobou modlit do kaple. My se sejdeme s ostatními muži a zneškodníme stráž, která bude mít službu a potom v kapli zavraždíme patriarchu a cara. Převezmeme vládu nad Kremlem, dokud na trůn nenastoupí právoplatný car, a pobijeme bojary, kteří se proti němu postaví.”

„Výborně! Předpokládám, že vaši muži čekají uvnitř Kremlu, aby vám s tím pomohli.” „Všechno je připraveno, sire.” „I ty ostatní věci?” „Jaké věci?”

„Jistě jste se postarali o bezpečí nového cara a našli tady v Kremlu vhodné místo, kde by se mohl ukrýt, než bude moct dosednout na trůn, nebo ne?” Po té otázce následovalo napjaté ticho, které jasně dokazovalo, jak jsou oba muži zaskočeni. Malý mužík se rozzuřil. Vzteky bez sebe nad hloupostí těch dvou, si shodil kapuci a odhalil svou tvář podobanou od neštovic. Dlaní zlostně udeřil do hrudi vysokého muže, který stál blíž k němu. „Vy hlupáci! On je ta nejdůležitější součást našeho plánu! Kde je?”

„Tam, kam patří všichni podvodníci, Ivane Voronský,” promluvil konečně vyšší z mužů.

Ivan strnul v náhlé hrůze. Přestože ten muž mluvil rusky, jeho slova měla cizí přízvuk. Mnicha se zmocnila panika. Přesně si pamatoval, kde a kdy ten hlas slyšel naposledy. Bylo to před pár týdny na vojenské přehlídce v Kremlu.

Vysoký muž k němu přistoupil a sundal si kápi. „Ano, Ivane Voronský, jsem to já, plukovník Rycroft, k vašim službám.” Tyrone ukázal rukou ke svému společníkovi a představil ho. „A tenhle dobrý muž je kapitán Grigorij Tverskij. Vaši polští přátelé byli odhaleni ještě dřív, než stačili dorazit do Moskvy, a obávám se, že vašeho budoucího cara rozmetali naši dělostřelci na cucky. Je to opravdu tragédie. Jsem si jistý, že car Michail by mu raději nechal setnout hlavu spolu s vámi.”

Ivan sáhl po dýce s úmyslem vrazit ji do hrudi tomu statnému chlapíkovi, který s ním mluvil tak opovržlivým tónem, ale náhle se jeho zápěstí ocitlo v železném sevření. V příštím okamžiku mu Tyrone zkroutil ruku za zády a zvedl ji do výšky, až mužíček vykřikl bolestí. Téměř současně mu vyrazil dýku z ruky a Ivan znovu vypískl. Vzápětí se zdálky ozvaly hlasy, které záhy přešly v hlasité rozkazy strážím, aby zjistily původce křiku.

Ivanovi se hlasitě rozbušilo srdce v hrudi, když si uvědomil, že nemůže uniknout z pasti, kterou mu ti dva nastražili. Všechny peníze, které mu vetřelci dali, mu v tu chvíli připadaly jako nicotná suma při představě, jakou cenu bude muset zaplatit za to, že chtěl zradit cara.

„Mám spoustu zlata! Všechno vám ho dám, když mě necháte jít!” žebronil Ivan a ohlížel se přes rameno. Věděl, že musí zmizet, než k nim dorazí stráže. „Je toho víc, než stačíte oba utratit do konce života. Prosím! Musíte mě nechat jít!”

„Jaký podíl z toho dostane kněžna Anna? Je přece vaším komplicem, ne?” zeptal se Tyrone.

„Kněžna Anna? Ale kde! Ona byla v celé hře jen bezvýznamný pěšák, kterého jsem využil, abych získal

podporu mnoha bohatých bojarů”

Grigorij chytil muže za prořídlé vlasy, trhnul mu hlavou dozadu a podíval se mu do očí. „A bojaři ti taky

slíbili zlato, co?”

„Ne, ne! Ale říkám vám, že je ho dost, aby naplnilo vaše truhlice až po okraj! Ti blázni nechtějí, aby na trůn dosedl další Dimitrij! Jim stačí, když zemi bude vládnout jen loutka.”

„Dvakrát to stačilo, Ivane,” odpověděl Tyrone káravě. „Jenom blázen by mohl vážně uvažovat o tom, že může vstát z mrtvých třetí Dimitrij. Myslím, že ti můžu odpovědět za nás oba. Jsme docela spokojeni s tím, co máme, a jsme vděčni za to, že naše hlavy zůstanou pevně posazené na krku.”

Sebevědomí Ivana Voronského se zhroutilo. Začal usilovně vzlykat, jako by se na něj sesulo všechno hoře světa. Hlasitý pláč přešel v zoufalý nářek a po chvíli, jako by už neměl sílu dál stát na nohou, se bezvládně zhroutil na muže, který ho držel v pevném sevření. Zdálky byly slyšet kroky, které spěchaly směrem k nim.

„Co se to tady děje?” zeptal se důstojník, který se vynořil ze stínu. Vytáhl meč a přes rameno přivolával posilu. Potom zpomalil a opatrně se k nim přibližoval. Zkoumavě si prohlížel tři postavy v kápích a přísně se zeptal. „Co tady děláte?”

„Čekáme na vás,” odpověděl Tyrone, zvedl hlavu a zachytil udivený pohled majora Někrasova.

„Plukovníku Rycrofte! Myslel jsem, že jste odjel!”

„Byl jsem pryč,” odpověděl Tyrone prostě a potom hlavou ukázal na zhrouceného mnicha, kterého pevně držel za paži. „Narazili jsme na ozbrojené polské žoldáky, které tenhle muž najal, aby mu pomohli úkladně zavraždit cara a patriarchu. Tábořili jsme na předměstí, aby se nikdo o naší přítomnosti nedozvěděl pro případ, že by kolem byli ještě nějací špioni. Sem jsme si přišli pro toho, s nímž se tady žoldáci měli setkat. Poláci neznali jméno zrádce, tak jsme to museli zjistit sami. Určitě už jste se s tím mužem setkal, když jste doprovázel lady Synoveju do Moskvy. Teď je vaším vězněm.”

Nikolaj Někrasov se podíval na duchovního, který cenil zuby a syčel jako malá jedovatá zmije, již chytili za ocas. Při pohledu na něj major usoudil, že jeho současné chování mnohem lépe vyjadřuje jeho povahové vlastnosti, než to, co předtím veřejně - předváděl. Nikolaj dal pokyn strážcům, aby přistoupili blíž a chopili se vězně. Pak sledoval, jak muži odcházejí a potýkají se s tím ubohým mužíkem, který se zuřivě bránil jako divoká šelma. Konečně se jim podařilo spoutat ho dvěma dlouhými řetězy a zkrotit jeho odpor.

Nikolaj se za nimi ještě chvíli díval a potom se zdráhavě otočil ke svému sokovi. „Došlo k velmi závažné události, o které byste měl hned vědět, plukovníku. Krátce po vašem odjezdu z města byla vaše žena, lady Synoveja, unesena bandou mužů, kteří velmi nápadně odpovídali popisu Ladislava a jeho tlupy. Hraběnka Nataša Andrejevna nám řekla, že zmizení vaší manželky objevili až ráno, když strážci, které jste najal, byli nalezeni na zahradě spoutáni a s roubíkem v ústech. Potom už bylo příliš pozdě, abychom začali prohledávat město a okolí a měli nějakou naději, že se nám podaří je chytit. Je mi to moc líto.”

„Jen se uklidněte, majore,” usmál se Tyrone. „Teď už je lady Synoveja bezpečně ukrytá v mém táboře za městem.”

Do Nikolaje jako když uhodí hrom. Po chvíli se vzpamatoval: „Byl jsem si jistý, že už ji nikdo z nás neuvidí. Ladislav ji přece tak strašně chtěl získat pro sebe. Jak se vám pro všechno na světě něco takového podařilo?”

„Měl jsem štěstí, že jsem byl ve správnou dobu na správném místě.” Tyrone se usmál. „Třeba se vám uleví, až vám řeknu, že Ladislav se rozhodl litovat svého hříšného života a chce požádat cara o milost. V téhle chvíli je i on v mém táboře a líže si rány, které zdaleka nejsou tak vážné, jak se tváří, a chlubí se svým právě narozeným synem. Bez pomoci, kterou nám on a jeho muži poskytli, bychom nebyli schopni ty cizí žoldáky pochytat.”

„Ladislav je tady? Ve vašem táboře? Je to vůbec možné?” Major nemohl věřit svým uším.

„Vím, že to zní neuvěřitelně, majore, ale Grigorij vám dosvědčí, že je to pravda.”

„I mně se to zdálo nepochopitelné, ale je to tak,” přikyvoval kapitán. „Zdá se, že Ladislav se do sestry našeho zvěda upřímně zamiloval, a teď, když se z něj stal otec, chce, aby jeho syn vyrůstal v lepší společnosti než on. Měl sice ty nejlepší učitele, ale jeho otec., polský kníže., ho nikdy neuznal za vlastního. Požádal tu dívku, aby si ho vzala za manžela, a když dostane milost, bude se snažit ze všech sil, aby se živil poctivě.”

Major Někrasov zavrtěl hlavou nad takovým zázrakem a potom si odkašlal. „Plukovníku Rycrofte, víte, že generál Vanderhout trval na tom, že dočasně převezme zbývající část vašeho pluku a spolu s ostatními pojedou na cvičení…?”

Tyrone zpozorněl a vyměnili si s Grigorijem tázavý pohled. „O co jde, majore?”

„No, pokud vím, generál Vanderhout neměl ani ponětí, jací kozáci umějí být, když se do nich píchne. „

„Pokračujte, majore!” vyzval ho Tyrone netrpělivě, když se Nikolaj odmlčel. „Co se stalo?”

„Pustili se do sebe, ale bylo to fiasko, plukovníku. Vaši muži chtěli zůstat a utkat se s nimi v boji, ale generál Vanderhout se bál, aby kozáky ještě víc nerozzuřili. Nařídil vašim vojákům, aby se vrátili zpátky do Moskvy a upaloval za nimi, aby se co nejrychleji dostal z dosahu kozáků. Oni mu totiž hrozili, že mu zapálí šosy u kabátu, jestli bude dlouho otálet na jejich území. Jen co se generál dostal bezpečně za brány města, kozáci s výsměchem ukořistili všechno, co tam nechal - nejen muškety, ale i několik děl, které si na cvičení vyžádal. Kozáci zapálili obrovské ohně a za mohutného křiku a veselí začali ostřelovat ze svých lehce nabytých zbraní Moskvu. Alespoň pokud vím, k žádné velké škodě nedošlo, ale trvalo to skoro tři dny, než s tím konečně přestali a vydali se hledat jiné rozptýlení. Od té doby se generál schovává. Má z ostudy kabát a bojí se vystrčit nos.”

Grigorij vyprskl smíchy a vůbec se nesnažil své pobavení skrývat. Major Někrasov se na něj udiveně podíval. Chvíli trvalo, než se Tyrone ovládl, aby mohl promluvit, aniž by následoval příkladu svého kapitána.

„Zdá se, že v naší nepřítomnosti tu všechno probíhalo dobře,” poznamenal vesele.

Nikolaj se pozorně zadíval na Angličana, kterému očividně dělalo potíže zůstat vážný. „Zdá se, že jste přijal tu novinu velmi dobře, plukovníku. Měl jsem dojem, že vy dva jste dobrými přáteli. Generál je přece také cizinec, zatímco váš velitel a ostatní.”

„Nemusím si hledat přátele mezi cizinci nebo lidmi stejné šarže, majore.” Tyrone vzal Grigorije kolem ramen a přitáhl si ho k sobě. „Tohle je můj skutečný přítel. Tomu jde o mé dobro. A co se týká generála Vanderhouta. no, toho nepočítám ani k těm nejvzdálenějším přátelům.”

Tyrone zvedl ruku na pozdrav a oba muži se obrátili k odchodu. Major Někrasov ještě zaslechl jejich výbuchy smíchu a tvář se mu také trochu rozjasnila, když zamířil k paláci, aby tam přetlumočil carovi všechno, co mu právě plukovník Rycroft sdělil. Potom cara převeze do kaple, aby se tam setkal s patriarchou a knězem a zúčastnili se soukromé bohoslužby.

Obyvatelé Moskvy ustupovali z cesty, když Kremelským náměstím projížděl pluk zaprášených vojáků, kteří s sebou vedli hordu podivně oblečených válečníků. Na malém vozíku naloženém slámou se vezly dvě ženy, z nichž jedna měla k tělu přivázaný uzlíček s maličkým děťátkem. Za nimi jela baterie děl a celou kolonu uzavíraly vozy s nákladem. Dva z nich byly plné mužů, z nichž někteří byli zraněni.

To bylo první, co Alexej uviděl, když sestoupil ze saní. Jeho oči se s úžasem zastavily na tmavovlasé ženě na voze, na téže ženě, kterou přikázal unést z domu Nataši Andrejevny. A jako by to nestačilo, její únosce si jel na koni v čele své jednotky jako nějaký válečný hrdina, který očekává vyznamenání.

Alexej cítil, jak mu hrud’ sevřela železná obruč, která mu málem vyrazila dech z plic. Ještě toho rána, když byli ve svých pokojích, slyšel Annu kňučet strachy, protože ji car povolal do paláce, aby vysvětlila, co ví o úkladné zradě Ivana Voronského. Bylo jí jasné, že bude pykat za to, že se přátelila se zrádcem, i když neúnavně prohlašovala, že neměla ani ponětí o jeho skutečných úmyslech.

Teď, když mu zvonila hrana, probíhal Alexejovi před očima celý jeho život. Car Michail ho varoval, ale on nepřikládal jeho slovům žádnou váhu. Místo toho se jenom staral o to, jak svést Synoveju, jako nějaký chtíčem posedlý blázen, kterému je jedno, jestli má hlavu na krku nebo ne. Hruď mu sevřel ledový strach a tlukot srdce byl sotva slyšitelný.

Na náměstí se srotil dav lidí, kteří se doslechli o úspěchu vojáků, kteří tudy právě projížděli. Major Někrasov tu zprávu přednesl nejdřív carovi, který neprodleně informoval věrné bojary. A bojaři tu novinu roznesli do všech koutů města, jehož obyvatelé - věrní carovi - žasli posvátnou hrůzou. Zajmout a odzbrojit vetřelce, kterých prý bylo pětkrát tolik, a potom zabránit úkladné vraždě nejen dobrotivého patriarchy, ale i samotného cara., takový čin si zaslouží uznání!

Kníže Alexej zaťal zuby. Ten dav kolem se mu vůbec nezamlouval. Být obklopený lidmi, kteří tak nadšeně zdravili anglického plukovníka a toho barbara Ladislava jako hrdiny dne, byl nejhorší zážitek v jeho životě. Oba ho urazili a nejraději by je viděl rozsekané na kusy, protože mu oba ukradli, po čem kdy v životě toužil.

„Promiňte! Promiňte!”

Kníže Alexej se překvapeně rozhlédl. Cizí důstojník se kolem něj snažil rychle protáhnout a přitom do něj vrazil. Jako by ho pronásledoval sám ďábel.

„Promiňte!” omlouval se znovu a už měl knížete za zády, když se odněkud z davu za ním ozval ženský hlas. „Hej! Edwarde! Musím s tebou mluvit! Počkej na mě!”

Muž jménem Edward se ale usilovně dral kupředu, jak se snažil proniknout stále narůstajícím davem lidí, a dělal, že ženino volání neslyší. Pro sebe si ale zlostně spílal: „Ty blázne bláznivá! Vždyť tě varovali! Ale ty ne, hlupáku! Tys musel vlézt do postele s generálovou ženou! To ses dostal do pěkné bryndy. A máš po kariéře!”

Hlas, který ho zdálky volal, byl neodbytný. „Edwarde Walsworthi! Stejně nemáš kam utéct, až o tobě řeknu generálovi!”

Edward zaklel a Alexej zvedl obočí. Najednou jako by si to muž rozmyslel a rozhodl se, že s ní promluví. Otočil se a zamířil k ní s rozpřaženou náručí, jako by byl štěstím bez sebe, že ji vidí. „Aleto! Tobě to ale sluší, ty moje milovaná květinko!”

Alexej zvedl obočí ještě výš a podíval se jejich směrem, aby viděl, kdo to důstojníka tak pronásleduje. Žena stála skrytá za jeho rozložitou postavou, takže z ní viděl jenom sukně. Mluvila ale tak pronikavým hlasem, že slyšel každé její slovo.

„Ty jeden ošklivý! Kdybych tě dobře neznala, myslela bych si, že ses mi snažil vyhnout. Vážně! Měla jsem říct Vincentovi, aby šel za tebou a ne za tím plukovníkem Rycroftem. Jestli si myslíš, že o tom všem budu mlčet, když se mi snažíš vyhýbat, poštvu na tebe smečku hladových psů a označím tě za otce svého dítěte! Stejně je to všechno tvá vina. Říkala jsem ti, že si máš dávat pozor, ale ty ne! Choval ses jako nezkušený školák na prvním rande!”

Podplukovník Edward Walsworth pokrčil lhostejně rameny. „Ale jdi, Aleto, jak si můžeš být tak jistá, že jsem to byl já? Scházela ses v té době i s nějakým Rusem, ne? Moc dobře si pamatuju, jak jsi říkala, že jsi zahrála na toho knížete habaďůru a tvrdila mu, že jsi generálova dcera a jsi nevinná jako lilie. Chceš mi namluvit, že vy dva jste spolu nespali?” Edwardův tón se stal obhroublejším. „A jestli to dítě není toho Rusa, tak může být tvého manžela, ne? Určitě jsi ho nevyhodila z postele.”

„Ty hlupáku! Nemysli si, že se z toho jen tak vykroutíš a hodíš to na někoho jiného! Vincent chytil nějakou ošklivou nemoc, kvůli které nemůže plnit manželské povinnosti. Určitě to na něj přenesla některá z těch děvek, s nimiž se stýkal a přitom měl tu drzost, že se snažil dávat vinu mně!”

V Alexejovi i v Edwardovi to zároveň hrklo, když si plně uvědomili dosah jejích slov. Alexej se divoce rozhlédl kolem sebe a zachvátila ho děsivá panika, zatímco Edward Walsworth se na ni obořil.

„Zatracená ženská! To je pěkná zlomyslnost lákat muže do postele, když sama můžeš být nakažená!”

Aleta vzteky zaječela: „Cože? Ty si myslíš, že jsem pošpiněná? Já nemám nic tak odporného. „

Edward byl vzteky bez sebe. Naklonil se k ní a vycenil na ni zuby: „Podle toho, jak uháníš milence, Aleto, jsi mohla nakazit hezkou řádku mužů!”

Alexej se zajíkl a cítil, jak se mu sevřelo hrdlo. Bylo mu jako člověku, který příliš pil. Potácivým krokem se snažil vymotat z davu. Konečně stanul u svých saní a s popelavou tváří se do nich usadil. Úplně zapomněl na muže a ženu, kteří se stále ještě dohadovali uprostřed hlučícího davu. Jediné, co si uvědomil, bylo, jak pošetile se tou ženou nechal vlákat do pasti.

Alexejovi se nějakým způsobem podařilo dojet domů a vpotácet se dovnitř. Zavolal na sloužící, aby mu přinesli do pokoje vodku a horkou vodu. Ti spěchali uposlechnout jeho rozkazů a za chvíli už vnášeli do pokoje vanu a vodu, přesně podle jeho přání. Alexej poslal sluhu, který čekal na jeho další rozkazy, pryč, a svlékl se.

Zasykl, když se ponořil do koupele, z níž se ještě kouřilo, a usilovně si začal drhnout tělo žínkou, jako by chtěl ze sebe sedřít kůži. Potom se opřel ve vaně a dlouhým douškem vypil téměř třetinu láhve opojného ostrého nápoje. Konečně se vrávoravě postavil s pocitem, jako by byl zevnitř i zevně dostatečně očištěn. Bylo mu nesmírné horko, cítil se slabý a opilý. Oproštěný od svých citů odhodil láhev a dopotácel se k posteli, kde padl tváří do polštářů. Strnule zíral do prázdna a začal nesrozumitelně šeptat cosi o strašlivé kaluži krve, na niž si pamatoval z dětství, když jeho otec vzal nůž a ukončil svůj život.

Tu noc se kněžna Anna nevrátila domů a služebnictvo se neodvažovalo rušit pána v soukromí jeho pokojů. Druhého dne pozdě odpoledne si s úlevou oddechli, když zaslechli, jak před domem zastavili jezdci, a za malý okamžik se ozvalo bouchání na dveře. Boris spěchal otevřít a vzápětí poděšeně couvl, když do haly bez okolků vtrhl anglický plukovník a tři důstojníci. Tentokrát Angličan mluvil rusky a dožadoval se pána domu.

„Je nahoře, pane!” Hlas se mu třásl, když ukazoval do horního patra, kde byly pokoje panstva. „Nesešel dolů od včerejška, kdy nám nařídil, abychom mu připravili koupel. Měl moc špatnou náladu, pane, a my jsme se ho neodvažovali rušit.”

„Já ho vyruším!” odsekl Tyrone přes rameno a se svými důstojníky v patách zamířil po schodech nahoru.

Boris utíkal za nimi a naléhavě je prosil, aby byli opatrní. „Knížeti Alexejovi se to nebude líbit., zřejmě tam má ženu., a nebude chtít být vyrušován. Není to poprvé, kdy nám tam zakázal vstoupit. Ale obvykle nám nařídil, abychom nahoru přinesli jídlo pro něj i jeho společnici.” *

Tyrone se znechuceně podíval přes rameno. „Vypadá to, že jste toho parchanta všichni hýčkali až moc dlouho, příteli. Dnes konečně splatí svůj dluh! Car mě a mé muže pověřil, abych tvého pána převezl do věznice, a já to udělám s největší radostí.”

Plukovník se krátce zastavil přede dveřmi, a když sluha přikývl, vzal za kliku a zprudka ramenem rozrazil dveře. Jeho vztek ho hnal kupředu. Už byl téměř v půli pokoje, když se náhle zastavil a s neskrývaným odporem zůstal hledět na postel. Hezkou řádku let byl zvyklý bojovat v poli, ale za celou tu dobu nikdy neviděl něco takového, nad čím se mu právě zvedal žaludek. Bylo strašné, když muž natolik pozbyl rozumu, že si vlastní tělo tak ohavným způsobem rozdrásal, než konečně našel odvahu vzít si život.

Tyrone se prudce otočil a vykročil ke dveřím, kde stáli jeho muži. Výraz jeho tváře, poněkud odpudivý, naznačoval, že to, co právě viděl, nebylo vůbec nic příjemného. Boris se na něj podíval a chtěl se rozeběhnout k lůžku, ale Tyrone ho zastavil, zvedl ruku a zatřásl hlavou.

„Mí muži a já zabalíme tělo knížete do prostěradla a odneseme ho dolů. Musí zůstat na nějakém chladném místě, alespoň dokud nebude pohřben.”

Synoveja stála u okna domu Nataši Andrejevny a čekala, až spatří Tyrona a jeho muže, jak procházejí se svým vězněm kolem. Chtěla se ujistit, že manžel je v pořádku a nevyzpytatelný kníže ho nějak nezranil. Ulehčené se usmála, když zahlédla Tyrona, jak jede sám, ale vzápětí se jí zmocnily pochybnosti a nejistota, co se tam asi odehrálo. Celou ji ochromil strach, když si představila, že Alexej zůstal na svobodě. Měla pocit, jako by se právě probudila ze strašlivé noční můry a nebyla si ještě zcela jistá, že to, o čem se jí zdálo, byl jenom sen a jí se nemůže nic stát. Toužebně doufala, že se nebude muset znovu bát pomyšlení, že Alexej si jenom někde hledá bezpečný úkryt a dál bude pokračovat v jejich pronásledování.

„Teď už je někde strašně daleko,” šeptala si Synoveja ve snaze se uklidnit. „Neodváží se vrátit. Možná že se snaží najít nějaké místo, kde by se schoval před carem a jeho muži.”

Tyrone otočil koně na úzkou cestu, která vedla ke stájím a Synoveja se zhluboka nadechla, aby uklidnila své rozbouřené myšlenky. Napomínala se, že je hloupost takhle panikařit, když nemůže vědět, k čemu tam ve skutečnosti došlo. Byla šťastná, že je doma, a to jí nikdo nemohl vzít, ani Alexej. Po nádherné noci plné vášní a něžností, kterou prožila se svým manželem, se cítila, jako by plula na obláčku na nebesích.

Synoveja se zamračila, ustaraně naklonila hlavu na stranu a naslouchala. Přemýšlela, co asi mohlo zdržet Tyrona ve stájích. Nataša odjela s Ali, Danikou a Sofií na trh a nechala jim dům celý pro sebe. Zůstalo tam jenom služebnictvo, kterému nařídila, aby splnili každé jejich přání, ale jinak se neukazovali.

„Synovejo.?”

Ten hlas přicházel jakoby z velké hloubky domu, jako z nějakého dlouhého tunelu. Přemýšlela, odkud by to mohlo být. „Ano.?” zavolala v odpověď. „Pojď, má lásko, potřebuji tě.”

„Tyrone? Jsi to ty?” vyzvídala, zatímco nohy ji vynesly z pokoje a uháněly po schodech dolů. Hlas mluvil anglicky, ale byl podivně tlumený a vábivý. „Jak ses dostal do domu?”

„Už jdeš, má lásko?”

„Ano, ano, už běžím. Kde jsi? Sotva tě slyším. Pověz mi, prosím, stalo se něco? Tvůj hlas zní tak zvláštně.”

„Spěchej!”

Srdce se jí rozbušilo. Co se stalo? Kde je? „Už spěchám, miláčku! Počkej na mě.” „Já čekám, ale musíš si pospíšit.. „

Nohy jí po schodech jen kmitaly a sbíhala stále dolů až do samých útrob domu. Se zatajeným dechem vběhla do lázně v očekávání, co tam spatří. Vzápětí se prudce zastavila… a zůstala užasle hledět.

Uprostřed bazénu stál usmívající se Tyrone a právě odložil jakousi hlásnou troubu, kterou Nataša občas svolávala služebnictvo. Potom zvedl ruku a kývl na ni. „Přidej se ke mně, lásko. Cítím se dnes ve vynikající formě a myslím, že bychom měli vyhovět tvé žádosti.”

„Jaké žádosti, můj manželi?” zeptala se Synoveja dychtivě a zvedla ruku, aby si rozepjala sarafán.

„Rozhodl jsem se, madam, že bychom měli vážně uvažovat o možnosti hlubšího vztahu… „

„Vskutku, sire!” Rty se jí roztáhly ve škádlivém úsměvu, když shodila sarafán z ramen a nechala ho sklouznout na podlahu. Svlékla si i spodničku a potom se nevinně zeptala: „Copak může být náš vztah ještě hlubší, než je?”

Tyrone o její otázce zauvažoval jen krátce. „Zapůsobila na mě Ladislavova láska k jeho synovi a napadlo mě, že bychom měli naši lásku korunovat stejně vzácným darem.” „To mi zní jako necudná nabídka, sire.”

„Ujišťuji vás, madam, že moje nabídka je upřímná a čistá a že jsem nikdy v životě po ničem víc netoužil.” „Netoužil po čem? Zaučovat mě nebo si se mnou pořídit miminko?”

„Po obojím, madam. Jen pojď do mé náruče a dovol mi, abych ti dokázal, jak to myslím upřímně.”

Synoveja odložila punčochy na lavici, sestoupila po schodech do bazénu a plavala k místu, kde na ni čekala jeho rozevřená náruč. Sevřel ji v pevném objetí a podíval se na ni modrýma očima, z nichž sálalo teplo.

„Teď je to mnohem lepší než na začátku, má lásko,” zašeptal s úsměvem. „Protože už se nemusím bát, že mi tě někdo unese. Jeden dospěl k moudrosti a rozhodl se, že změní svůj život k lepšímu. Ten druhý se rozhodl to skoncovat.” Políbil ji na údivem rozevřené rty a přitom si vychutnával hebkost jejího mokrého těla, kterým se k němu tiskla. „Ano, madam, už se nemusíme bát knížete Alexeje ani toho, že Ladislav přestane milovat Alijánu a jejich syna. Teď, když mu car udělil milost a slíbil roční rentu, když bude střežit hranice a chránit ruskou zem, už ho asi nikdy v životě neuvidíme. Anně vzali všechen majetek i tituly, kterých se jí dostalo a z nichž by v budoucnu mohla mít jako carova sestřenice prospěch. Přikázali jí vrátit se do domu svých rodičů, kde bude pod jejich dozorem. Bude ponecháno zcela na jejich úvaze, co s ní bude dál. Čehokoli by se v jejich domě dopustila, se car dozví a vyvodí z toho důsledky. Je to její trest za to, že neměla dost rozumu, aby odhalila, co je Ivan zač. Mnoho bojarů říkalo, že to musela vědět spíš než kdokoli jiný, když byla tomu muži tak oddaná.”

„Je úžasné, jak to všechno nakonec dopadlo,” vydechla Synoveja se rty těsně přitisknutými k jeho ústům. „Jediná věc, kterou si nemůžeme být tak docela jisti, je, zda Ladislav dostojí svému slibu nebo ne. Nesnesu pomyšlení, že by ses měl znovu za ním vydat. Abych pravdu řekla, můj drahý, nenávidím myšlenku, že bys mě měl ještě někdy i jen na chvíli opustit.”

„Od téhle chvíle je to velice nepravděpodobné, Car nařídil generálu Vanderhoutovi, aby okamžitě i se svou ženou opustil Rusko, a požádal mě, abych převzal velení cizinecké divize místo Vanderhouta. A to znamená, lásko moje, že budu povýšen na generála.”

Tyrone se rozesmál, když Synoveja radostně zavýskla a ještě pevněji se k němu přivinula. Držel ji v náručí a povzdechl si. Zalitoval, že v Anglii nebudou moci využívat přepychu takových koupelí. V tu chvíli dospěl k rozhodnutí, že s tím bude muset něco udělat.

Epilog

Loď svinula poslední plachtu a přirazila k londýnskému nábřeží právě ve chvíli, kdy veliký kočár zastavil v přístavu. Nejdřív vystoupil starší muž a pomohl z kočáru vysoké štíhlé ženě, která byla viditelně o několik let mladší než on. Vlasy, které byly kdysi plavé, věkem vybledly do krémové barvy. Kadeře měla pečlivě stočené do upraveného uzlu, který ladil s jemnými rysy jejího obličeje a vznešeným držením těla. Potom podal ruku elegantně oblečené ženě, která byla alespoň o dvacet let starší, a zdvořile doprovodil obě dámy k lodní lávce. Z jedné z kajut se vynořil mladý muž, který držel v náručí asi dvouleté batole s vlásky jako koudel. Ukročil stranou a přidržel dveře ženě, která než vstoupila do vlhké mlhy, jež zahalovala celou palubu i řeku Temži, pečlivě zakryla tvářičku děťátka, které jí spalo na ruce. Za ní vycupitala drobná služebná s obrovským kufrem, v němž byly věci pro děti. Mladá žena něco potichu zašeptala a muž se na ni povzbudivě usmál. Volnou rukou ji vzal kolem ramen a vedl ji k lodní lávce, kde se na okamžik zastavili.

„Tyre! Tyre!” volala starší žena a po tvářích jí stékaly slzy radosti. Mávala na něj rukou, aby na sebe upoutala pozornost.

Tyrone na ni začal také mávat a křičel: „Babičko! Vidím, že jste dostali můj dopis! Nebyl jsem si jistý, jestli nám někdo přijde naproti.”

„Za nic na světě bychom váš příjezd nemohli zmeškat, můj synu!” volal na něj starší muž. „Počítali jsme dny! Pospěšte si! Chceme vidět naše vnoučátka!”

Tyrone sklonil hlavu k chlapci, aby ho upozornil na lidi, kteří na ně čekali dole v přístavu. „Podívej, Alexandře! To je dědeček!”

Modré oči chlapce se odpoutaly od otce a přenesly se k těm třem, kteří na ně dole mávali.

„Alexandře. Alexandře. to jsem já, tvoje babička!” volala žena s krémovými vlasy. „A kde máš sestřičku, Kateřinu?”

Batole ukázalo prstíčkem na miminko v náručí své matky. „Kata?”

Jeho otec se dal do smíchu a pohladil ho po ručičce. „Ano, správně, to je Kateřina.”

Chlapeček si strčil palec zpátky do pusy a pohlédl na rodiče, kteří jako by na okamžik splynuli v jedno tělo. Potom se Tyrone naklonil, opatrně nadzvedl cíp přikrývky a podíval se do tvářičky své dcerky. „Ještě spí.” „Kateřina bude mít brzy hlad,” připomněla jim Ali za zády.

Synoveja pohladila dcerušku po tmavých jemných vláskách. Ta v odpověď na její dotyk nepatrně pohnula víčky.

„Zdá se, že naše beruška je teď docela spokojená, Ali. Zřejmě bude ještě chvíli spát.” „Je to hodná holčička, stejná jako jste byla kdysi vy,” chválila dítě Ali nadšeně.

„Tak pojď, lásko,” pobídl Tyrone svou ženu. „Představím tě mým rodičům a babičce a pak pojedeme domů. Už se nemůžou dočkat, aby tebe i naše děti zahrnuli láskou.”

Synoveja mu položila hlavu na rameno, když ji k sobě přivinul, a opatrně začali sestupovat po lávce z lodi.

„Synu! Můj synu!” s pláčem volala žena středního věku a spěchala je sevřít ve svém náručí. „Jsem tak ráda, že jsi zase zpátky! Tolik jsi nám chyběl!”

Rycroftovi se začali navzájem vroucně objímat, až se Tyrone konečně odtáhl, přitiskl si Synoveju k sobě a s překypujícím úsměvem pronesl: „Tatínku, maminko, babičko, rád bych vám představil svou ženu Synoveju. Tohle je naše služebná Ali McCabová a naše dvě děti, Alexandr a Kateřina. Pojmenovali jsme je po Synovejině otci a naší nejlepší přítelkyni, kněžně Nataše Kateřině Žerkovové. Příští léto přijede se svým manželem na návštěvu, a také jsem pozval svého blízkého přítele Grigorije Tverského a jeho nevěstu Táňu.”

Meghan vzala chlapce z náručí jeho otce a zašeptala mu něco do ouška, až chlapec nadšeně zavýskl a ukázal na otce.

„Kůň! Táta!”

Tyrone se na babičku usmál. „Ano, babičko, už jsem ho vezl na koni před sebou, takže tvé přání vidět ho mezi nejlepšími jezdci se ti nakonec splní.”

Tyranova matka se usmála skrz závoj slz vděčnosti a na znamení, že přijímá Synoveju do rodiny, ji objala. „Děkuji ti, drahoušku, že jsi udělala mého syna tak šťastným a že jsi nám dala tyhle malé poklady, z nichž se můžeme těšit. Bála jsem se, že ty dny odloučení nikdy neskončí. Teď, když král pověřil Tyrana úkolem, aby zavedl nové metody výcviku jezdectva, ale víme, že už nebude muset opustit Anglii a účastnit se válečných tažení v cizích zemích. Možná ho otec nakonec naláká na své řemeslo a budou spolu stavět lodě.”

Tyrone se odvážil dotknout se problému, kvůli němuž musel před více než třemi lety opustit Anglii. „Co se tu dělo v mé nepřítomnosti?”

„S rodinou muže, kterého jsi zabil v souboji, už se všechno urovnalo,” ujistil svého syna starší Rycroft a poplácal ho po zádech. „Když se lord Gurr doslechl, že se vracíš, přišel se omluvit za to, čeho se jeho syn dopustil vůči Angelině, i za to, jak se k tobě po souboji zachovali. Řekl, že muž má právo bránit čest své ženy a dobré jméno před těmi, kdo by ho chtěli pošpinit. Projevil lítost, že jeho domýšlivost a zlost tě vyhnaly až do

Ruska.”

„Jak sám vidíš, otče,” odpověděl, Tyrone, „bylo dobře, že jsem odjel, protože jsem tam získal mnohem větší poklad, než jaký bych kdy našel tady.”

„Musím přiznat, můj synu,” přidala se jeho matka, která si ho zálibně prohlížela, „že ses vrátil mnohem šťastnější, než když jsi odjížděl. a také mnohem bohatší o svou rodinu a přátele.”

„Ano, maminko,” souhlasil Tyrone a zbožně se podíval na svou manželku. „Jsem opravdu bohatý muž.”