Kathleen E. Woodiwiss

Navždy

24. srpen 1135

Věděla, že ten vysoký Skot s havraními vlasy se jmenuje Raven Seabern a že přijel do Westminsterského hradu z králova pověření. A kromě toho také věděla, že se na ni už zase upřeně dívá. Ale ona je lady Abrielle z Harringtonu, dcera zemřelého saského hrdiny křížových výprav, nevlastní dcera normanského i ylíře, jenž si získal úctu díky létům statečné služby ve Svaté zemi. Oběma se zde dnes mělo dostat velkých poct, a ona si pozornosti toho muže samozřejmě vůbec nebude všímat. Vždyť tady na dvoře krále Jindřicha ji obdivuje nespočet mužů. Rychle se odvrátila a přikývla slovům své matky, která polohlasně hválila nádhernou výzdobu velké síně Westminsterského hradu Místnosti vévodily dva obrovské krby, v nichž šlehaly plameny vysoké jako dospělý člověk. Před průvanem chránily tapisérie s výjevy z boje či z lovu, vyšité přízí v barvě královského nachu,, zlatem, temnou modří vladařského roucha a výraznou zelení nejhlubšího lesa. Abrielle ještě nikdy nebyla v hradě, jenž tak velkolepě symbolizoval bohatství a moc svého majitele, pozval ji sem sám král. Chtěla si tyto šťastné chvíle co nejvíce vychutnat, protože podobných večerů zažila od otcovy smrti jen málo, zvlášť vzhledem k nepříjemnostem, které nedávno potkaly otčíma. Ovšem se mohla cítit příjemně, natož se soustředit, když ji s tak neobvyklou pronikavostí sledovaly Skotovy jasně modré oči. Jako by nestačilo, že ji jeho civění přivádí do rozpaků. Ten muž jii snad nějakým záhadným způsobem očaroval, aby její zrádný zrak každou chvíli sklouzl k němu, ačkoli si pevně umínila nevěnovat mu ani špetku pozornosti. Zatím se vždy dokázala včas ovládnout a jen k němu na okamžik zalétla kradmým pohledem nebo se na něj letmo podívala zpod dlouhých tmavých řas, ale popravdě to ani nebylo třeba. Stejně neomylně poznala, že už ji zase pozoruje. Jeho zkoumavé oči ji doslova ohmatávaly, naprosto jasně cítila jejich teplo a doteky a rozptylovalo ji to, jako by ji někdo šimral hebkým peříčkem.

V několika posledních dnech o Abrielle projevilo zájem mnoho jiných mužů. Od chvíle, kdy se svou matkou Elspeth a otčímem Vachelem de Gerard dorazila do Londýna, ji zahrnovala pozorností spousta šlechticů, kteří si hledali vhodnou manželku. Vachel sice ještě neměl titul, ale všichni očekávali, že právě dnes večer ho král Jindřich konečně povýší do šlechtického stavu za hrdinské skutky, které vykonal na slavné křížové výpravě. A jelikož titul s sebou nese také statky a jmění, každý věděl, že Abriellino věno značně vzroste. Byli v Londýně teprve krátce, ale zástup mužů, kteří přicházeli do otčímových komnat ve Westminsterském hradě, aby se představili nejprve jejím rodičům a pak i jí samé, se netenčil.

Tak jednali muži s počestnými úmysly, a k těm Skot zřejmě nenáležel, protože přes zjevné okouzlení se od ní držel dál. Právě teď stál vedle krále Jindřicha na opačné straně velkého sálu, mezi urozenými muži, kteří živě hovořili a čekali, až budou moci zasednout k večeři. Mohlo mu být tak třicet let, možná ještě 0 dva nebo tři roky více, byl vysoký a svalnatý, měl na sobě skotskou čapku a tartanový pléd. Od ostatních šlechticů shromážděných kolem krále se však nelišil pouze výškou, silou a mohutností. Vyzařovala z něj sebejistota, dával ji najevo se stejnou nedbalou hrdostí, s níž nesl své rodové barvy.

Tak to Abrielle aspoň připadalo, ačkoli si sotva mohla být jistá, když ho ještě neslyšela promluvit jediné slovo ani ho přes celou délku přeplněného a hlučného sálu pořádně neviděla. Jiní muži s ni prohodili několik vět o příjemném večerním vzduchu, vzácných předmětech a malbách ozářených plameny, avšak Skot ne Abrielle si vyčítala, že ji jeho rezervovanost rozčarovala, od cizince, muže z jiné země, poddaného krále Davida nic jiného přece čekat nemohla. Náležel k těm, kdo po staletí plenili sever Anglie, tedy oblast, kde se ona sama narodila a kde vyrůstala.

Vůbec by o něm neměla přemýšlet a marnit tím tak významný večer, jako je tento. Vždyť se rozhodne o mimořádně důležité záležitosti - králova slova zpečetí její osud a určí, jestli bude nadále žít v zoufalství, nebo v radosti. Dostatečně štědrá odměna pro otčíma by jí přinesla výsadu, po které každá touží, ale kterou málokterá získá, protože ji podmiňuje jedině ohromné věno: možnost vybrat si manžela z nejlepších mužů země.

Odvrátila se a pohlédla na otčíma a matku. Když uviděla jejich radostný a zároveň napjatý výraz, zaplavila ji hrdost. Dnes večer se toho tolik stane - Vachel, věrný králův služebník, bude odměněn, ale zároveň proběhne dojemný obřad, který Abrielle přinese bolestné vzpomínky. Budou totiž připomenuty křižácké zásluhy Berwina z Harringtonu a sám král Jindřich hodlá jejímu otci a jeho spolubojovníkům prokázat úctu. U normanského dvora se shromáždilo mnoho Sasů, kteří celé měsíce usilovali o to, aby se jejich přátelům a příbuzným, kteří bojovali ve Svaté zemi, dostalo uznání; zvlášť od smrti lorda Berwina z Harringtonu. Symbolicky by tak plivli do tváře bezectnému Normanovi, který jejího otce záměrně vyprovokoval k souboji a ještě se vysmíval jeho neobratnosti. Tím, kdo zasadil smrtelnou ránu, byl bohužel zdatný Norman a Berwinova rodina a přátelé od té doby želeli nad svou ztrátou.

Muž, který byl již třetí rok Abrielliným otčímem, čestný normanský rytíř, sice doprovodil ji i její matku do paláce, ale Abrielle si uvědomovala, že slavnost k uctění památky jejího Otce znamená pro Vachela v podstatě úder rukavicí do tváře. ‘královi rytíři ,ho totiž ujišťovali, že se sám konečně dočká králova uznání. Téměř deset let bránil Jeruzalém a mnozí ho považovali za hrdinu.

Ariielle znala mnoho takových, kteří by si zasloužili stejnou poctul jako její otec. Patřil mezi ně nejen Vachel, ale také její mrtvý snoubenec Weldon de Marlé, další Norman, který tažení prokázal kvality rytíře. Krátce po návratu do vlasti postavil tvrz a tehdy také požádal otčíma o její ruku. Bohužel když byla tvrz dokončena a do svatby zbýval jediný den, Weldon utrpěl smrtelný úraz. Abrielle truchlila jako skutečná vdova, ovšem ze sladkých vzpomínek na láskyplné chvíle nemohla čerpat útěchu věčně.

Drahý Weldon se nedočkal dne, kdy Vachel dostane odměnu za poctivou službu, zato jeho jediný příbuzný Desmond de Marie se na slavnost nějakým způsobem vloudil. Kdo ví, jak se mu to podařilo. Každému byl odporný, protože z jeho obtloustlé tváře čišela chlípnost a oči mu sálaly chamtivostí a chtivostí. Abrielle se domnívala, že snad nabídl nějakému nepoctivému pážeti či sluhovi velkorysou odměnu, když ho vpustí dovnitř. Weldon jí svého jediného příbuzného představil několik měsíců před zamýšlenou svatbou a odpudivý Desmond ji od té doby sledoval jako stín. Od Weldonovy smrti se jí ten ošklivec pletl do cesty tak úporně, až ji to děsilo. Když se dozvěděla o snoubencově nehodě, vůbec nepomyslela na to, že se s jeho podlým nevlastním bratrem bude střetávat tak často. Před Weldonovou smrtí měl Desmond velké finanční obtíže, ale teď se pyšnil zděděným bohatstvím a zjevně ho užíval k tomu, aby se vetřel do její blízkosti. Tvář se mu v přetopené velké síni leskla potem a vypoulené oči se vpíjely do Abrielle tak uchváceně, že ji to znepokojovalo.

Byla proto velice vděčná, že má po boku svou dlouholetou přítelkyni Cordelii z Graysonu, jež se spolu s rodiči také účastnila londýnské slavnosti. Rovněž Cordelia, bohatá dědička, se těšila pozornosti mužů v síni a Abrielle doufala, že spolu na konci večera proberou své zážitky a všechny ctitele, se kterými se seznámily. Cordelia s velkým uspokojením sledovala, jak se královi dvořané obdivují její překrásné nejlepší přítelkyni, jež kromě tělesného půvabu vynikala také velmi laskavou povahou. Jejím průzračným modrozeleným očím, růžovým tvářím a nadýchaným rusým kadeřím dokázalo odolat jen málo mužů. Lordu Weldonovi už táhlo na pětačtyřicátý rok, když dívku požádal o ruku, ale její krása ho okouzlila natolik, že na svatbu pospíchal jako nezralý mladík. Cordelia znala svou přítelkyni dlouhá léta a byla přesvědčena, že ze zásnub měla skutečnou radost a na manželství se těšila. Tím silněji ji zasáhl žal, když dorazila zpráva o snoubencově smrti. Cordelia mela radost, že se její družka z tragédie už trochu vzpamatovala a zajímá se o jiné hezké muže. Konečně zahlaholil roh ohlašující začátek velké hostiny. Abrielle s rodiči i Cordelia a její rodina, lord Reginald Grayson a lady Isolde, usedli ke stolu hned pod královským pódiem. Na Abrielle měli všichni dobrý výhled a ona si uvědomovala, jak jí to při slavnosti na otcovu počest sluší. Její šaty byly původně zhotoveny pro Elspeth, když si před třemi lety brala Vachela za manžela, avšak od té doby ležely pečlivě zabalené v truhlici. Měňavé korálky a tmavomodrá výšivka zdobená drahými kameny, která šaty pokrývala od zdobného límce až po spodní lem, tvořily úchvatné umělecké dílo, jež znamenalo pro nespočet služebných týdny a týdny práce. Tehdy měli peněz i služebnictva dostatek. Teď však na rodinu dolehly těžké časy a matka s dcerou se jen zřídkakdy mohly odít do krásných šatů a účastnit se bohatých slavností. Berwin jim až do své smrti poskytoval veškeré pohodlí a totéž platilo pro Va-ehela, dokud nenabídl peněžitou i materiální pomoc svému otci. Willaume de Gerard však porušil slib, který mladšímu synovi dal: ačkoli se zavázal, že mu vše co nejdříve vrátí, zjevně zapomněl, kdo mu přispěl v nouzi, protože vše odkázal staršímu synu Mai novi, jenž otcovy finanční potíže způsobil.

Před dnešní oslavou musel Vachel neustále myslet jen na to, iik chmurná budoucnost čeká jeho rodinu, pokud nezíská zpět alespoň část majetku. Vypomohl totiž nejen otci, ale také svým druhům. Stejně jako on se po návratu do Anglie nedočkali poct mi titulů, protože mnoho šlechticů se obávalo, že taková štědrost již přivedla království na mizinu. Kdykoli Vachel viděl jiné muže jak se honosí bohatstvím a tituly, které získali za nicotné a frivolni skutky, nedokázal si pomoci a jejich neochotu jim zazlíval. ‘ • manželce, jako je Elspeth, dlouho snil. Jeho první žena, jež zemřela při porodu, zdaleka neoplývala laskavostí a na smrtelném loži ho proklínala. Čím hlouběji upadal do chudoby, tím více se bál že Espethinu lásku a úctu ztratí. Dnes večer však konečně došlo poznání a král ho za léta nebezpečné služby odmění.

Arielle se velice podivila, když mezi muži, kteří hovořili u královy čestné tabule, spatřila toho černovlasého muže Právě čekaly, až k nim přijde sluha s mísou teplé vody, aby si mohly umýt ruce. Cordelia si do přítelkyně rýpla: „Na toho muže je po pravdě radost pohledět.”

Abrielle rychle od čestné tabule odvrátila zrak a cítila, jak se jí do tváří hrne krev. „Vždyť král je pro mě příliš starý, i kdyby snad…”

Ale Cordelia se jen zasmála a šibalsky zašeptala: „Mě neošálíš, milá Abrielle. Nejsi sama, kdo po tom hezkém Skotovi pokukuje, vždyť už všechny dobře víme, že se jmenuje Raven Seabern, je vyslancem Jeho Veličenstva skotského krále Davida a zástupcem své země u normanského dvora.”

„Copak je tady někde nějaký Skot?” zeptala se Abrielle nevinně a jen se mírně pousmála, když Cordelia obrátila oči v sloup a zakryla si ústa, aby nepropukla v hlasitý smích. „Cordelie, jestli nějaký muž na světě nepřichází v úvahu, pak právě on. Král Jindřich se sice oženil se sestrou krále Davida a zajistil tak mezi oběma královstvími mír, ale my obě dobře víme, jak hlubokou nenávist ke svým sousedům naši krajané na severa chovají. V pohraničí byly ve jménu obou zemí spáchány strašlivé věci a lidé nezapomínají snadno.” Cordelia naklonila hlavu ke straně a oči jí zajiskřily humorem. „Ale jdi, Abrielle. Nemůže se snad žena pokochat pohledem na hezkého muže a zapomenout, odkud pochází? Nezpříjemní zajímavý přízvuk a pěkný úsměv každý teplý letní večer?”

Abrielle si nad šelmovstvím své přítelkyně jen povzdechla, ale v nitra ji bez ustání sužoval neklid. Naruší dnešní slavnost spory? Všimla si několika sousedů, kteří přijeli vzdát úctu jejímu otci, a teď vrhali k čestné tabuli hněvivé pohledy namířené právě na Skota.

„Cordelie, nechápu, jak můžeš zlehčovat tak vážnou věc,” řekla Abrielle a naklonila se k přítelkyni blíž, aby je neslyšeli rodiče. „Připadám si jako zrádkyně, i když se na něj jen dívám. Vždyť stačí sváry Sasů a Normanů, nemusím si snad k tomu všemu brát někoho, kdo by k napjaté situaci ještě přispěl.” „Copak jsem mluvila o manželství?” ohradila se Cordelia.

Abrielle se na ni zamračila a pak se proti své vůli rozesmála. „Ne, nemluvila. Jak vidíš, příliš se zaobírám svými starostmi. Dnes večer se přece máme bavit.”

„Tak se bav, Abrielle,” řekla tiše Cordelia a dotkla se její paže. „Zasloužíš si to víc než kdokoli jiný.” V síni se objevil zástup sloužících. Nad hlavami nesli nadívané pávy, kteří vypadali stále jako živí, jako by pluli po řece. Obě mladé ženy to ohromeně sledovaly. Každý chod byl hotovým zážitkem pro jazyk i oko. Soustředily se tedy na jídlo a příliš nemluvily. Po zbytek hostiny Abrielle pociťovala vytrvalé nesnesitelné napětí. Nikdo nevěděl jistě, co bude následovat, a ona poprvé od Weldonovy smrti cítila, jak se před ní otevírá nespočet možností. Podívala se na matku a otčíma a z toho, jak na sebe láskyplně hleděli, vyčetla, že jsou také plní nadějí. Pokud se v jejich osobách dokázal takto dokonale spojit normanský a saský živel, pak věřila, že i ona může najít štěstí.

S údivem zjistila, že slyší většinu hovoru, jenž probíhal u královské tabule, a když se jeden šlechtic zeptal Ravena Seaberna, jak přišel ke svému jménu, Cordelia do ní lehce strčila. Skotův hluboký drsný hlas Abrielle podivně šimral po celém těle. Věděla, že se nesluší poslouchat ostatní, ale on zjevně chtěl, aby příběh slyšeli všichni přítomní, protože se obrátil ke všem v sále. Mluvil zněle a jeho hrdelní výslovnost upomínala na jeho drsnou a divokou vlast. Neměla jinou možnost než poslouchat.

„Když mě máti čekala, jednou vprostřed noci ji probudilo ťukání na okno. Pořád a pořád se to ozývalo, a tak vstala a otevřela okenice. A dovnitř vkráčí havran, jako by se nechumelilo, a upře na máti oko.” Přešel do nářečí a začal ji citovat: ,„Pro všechny svatý,’ povídá, ,ty seš tady dočista jak doma.’ Ten pták najednou vyletěl ven a za chvilenku se vrátil s větvičkou, co utrhl z mátina růžového keře. Táta se ještě nevrátil a ona se bála, že spadl z koně nebo ho přepadli lapkové. Tak přikázala sluhovi, aby zapřáhl, a vyrazili cestou, po které táta vždycky jezdívá, ten havran celou dobu letěl před nimi, a to se máti podivila, když je zavedl rovnou k tátovi! Jel přes řeku, propadl se pod ním most a on spadl s koněm do ledové vody a uvízl mezi dvěma balvany. Pěkně fučelo a otec už byl napůl zmrzlý, ale sluha ho vytáhl a třel ho tak dlouho, až se mu do těla vrátil život. Máti byla tomu havranovi tolik vděčná, že mě na jeho počest pojmenovala Raven.”

Všichni v doslechu se zasmáli, včetně Abrielle, ale smích jí odumřel na rtech, protože Raven se k ní náhle

obrátil, jako by v tom ruchu přesně rozeznal její hlas, a hlubokýma tmavomodrýma očima ji dočista spoutal.

Nezměrná modř půlnočního nebe ji do sebe vtáhla, a přestože všichni kolem jistě dál mluvili a dýchali, Abrielle

připadalo, že se Skotem zůstali na světě sami. A i když v žádném případě nebyla na takovéto pocity zvyklá,

jakýsi prvotní ženský instinkt jí pomohl rozluštit žhavý třpyt v jeho očích a napověděl jí, že on cítí totéž.

„A co se s tím havranem dělo dál?” zvolal kdosi jakoby z velké dálky. Kouzlo se zlomilo.

„No, máti z něj hnedka druhý den nechala uvařit polívku,” odpověděl Raven, aniž z ní spustil zrak.

Abrielle udiveně otevřela ústa. Síní se rozlehl Jindřichův srdečný smích. Královi neuniklo, kam se Raven dívá, a

teď si Abrielle důkladně prohlížel. Plácl otevřenou dlaní do dřevěného stolu. „Žádný strach, má paní, ten hoch si

z vás jen utahuje.”

Abrielle si uvědomila, že se na ni teď upírá ještě více zvědavých očí. Matka na ni se zájmem vrhla kradmý pohled a otčím, který seděl vedle Elspeth, se na ni zamračil. Věděla, že není ve své kůži a nechce, aby se dnes večer přihodilo cokoli nemilého.

Abrielle sledovala, jak se Ravenův úsměv mění z upřímně veselého ve formální, a nebyla si jistá, co to znamená. Uvědomil si snad také, že ona není žena pro něj? Přitiskl si šlachovitou ruku k záhybům plédu, které mu na hrudi splývaly přes černou látku tuniky, a váhavě ji oslovil: „Odpusťte mi ten žert, má paní. Havran u nás zůstal a hlídal tátu jako pes kost. Dodnes nevíme, proč mu prokazoval takovou věrnost, ale je pravda, že táta měl bratra, dvojče, a ten se rok předtím utopil. Míval havrana, který vždycky letěl vedle něj, když někam jel vozem. Ať už to bylo, jak chce, havran u nás zůstal, dokud neumřel sešlostí věkem. Z toho vidíte, že když má dravý pták dobrý důvod, nechá se ochočit.”

Abrielle se ulevilo, když se od ní odvrátil a odpověděl králi, který mu cosi tiše říkal. V hloubi srdce ji však tížil neklid, jejž nedokázala vysvětlit.

Konečně byla hostina u konce. Král povstal a narovnal se do plné výše, aby ho všichni ve ztichlé síni dobře slyšeli. Stovky šlechticů a rytířů a jejich rodiny čekaly, co jim oznámí. Abrielle si všimla, že Vachel vzal matku za ruku a jemně ji stiskl, jako by jí chtěl dodat jistotu a odvahu.

Král se zvučně rozhovořil o velkých udatenstvích Sasů, již bojovali v jeho jménu, a zvlášť pochválil Berwina z Harringtonu. Abrielle byla v tu chvíli na zesnulého otce pyšná. Matka měla v očích slzy a Vachel, na rozdíl od jiných mužů, na sobě nedal znát ani stopu žárlivosti. Zjevně miloval Elspeth tolik, že jí vzpomínky nezazlíval. Pak se král konečně dostal k tomu, co mělo takový význam pro Abriellinu novou rodinu a její budoucnost. „Tisíce mužů, Sasů i Normanů, bojovaly pod našimi praporci proti nevěřícím, kteří zaplavují Svatou zem. Koruna je jim zavázána nejhlubší vděčností a přáli bychom si, aby každý byl po zásluze odměněn, avšak nesmíme pro dobro několika mužů obětovat dobro celé země. Anglie musí zůstat silná, a s tím i její pokladnice. Prozatím tedy našim vojákům náleží naše nejpokornější vděčnost a odměnou jim budiž vědomí, že si jejich služeb nade vše ceníme. Oslavme dnes večer jejich činy zpěvem a tancem.”

Král zvedl ruku a hudebníci spustili na dudy a flétnu jásavou píseň, ale Abrielle zůstala zaraženě sedět a nemohla tomu všemu uvěřit. Králova pokladnice už si nemůže dovolit další výdaje, a proto Vachel za dlouhá léta služby nic nedostane? Jiní dříve získali majetek a tituly, a on přijde zkrátka? Hrdlo měla tak stažené, jako by už snad nikdy nedokázala polknout, a oči, nejprve podivně suché, náhle začaly krutě pálit. Uvědomovala si, že ostatní u dlouhého stolu na ně zírají a polohlasně rozebírají budoucnost její rodiny. Aby se s jejich pohledy nesetkala, zadívala se na pohár před sebou, dar od milovaného otce, který dostala jen několik měsíců před jeho předčasnou smrtí. Byl ze stříbra a uprostřed měl do kruhu vytepaný runový nápis. Sevřela rodinnou památku pravou rukou a ze vzpomínek na zemřelého rodiče i na vznešenou saskou krev, kterou po něm zdědila, načerpala útěchu a sílu. Potom už mohla obrátit mysl k matce a otčímovi. Ztuhlý krk zabolel, když se k nim otočila. Stále se drželi za ruce, jako by k sobě přimrzli. V Elspethiných očích se nezaleskla jediná slza, na to byla příliš hrdá. Bradu důstojně držela nahoře a záblesk v jejím pohledu umlčel každou poznámku. Za Vachela mluvil jeho zachmuřený výraz, takovou lánu nečekal. Abrielle pocítila pronikavý a bolestný zármutek pro muže, který zachránil ji i matku. Jak se s tímto novým břemenem vyrovná?

Vachel se vůbec nedokázal soustředit, myšlenky mu zmateně vířily hlavou. Úctu, které se mu konečně mělo dostat, mu neprokážou; spravedlivě zaslouženou odměnu dali jiným a na něj už nezbylo. Král se na něj nedíval, zato cítil pohledy desítek jiných, zadumané, zvědavé, dokonce krutě pobavené, jako kdyby jeho neštěstí znamenalo jen další tragédii, o které můžete vyprávět jiným klepnám, jež se vyžívají v cizím utrpení. Udělal sice vše pro to, aby skutečný rozsah svých potíží utajil, ale nyní se už brzy každý dozví, že on a jeho malá rodina se co nevidět stanou žebráky. Nebude moci vyplatit odměnu svým rytířům, dokonce nebude mít ani na provoz domácnosti. Ale mnohem více jeho pýchu a srdce zraňovalo vědomí, že milovaná Elspeth a její dcera budou nuceny sdílet s ním nepříjemné následky jeho neštěstí, následky okamžité a zcela nevyhnutelné. Všichni zde si v okamžení uvědomí, že Abrielle nedostane očekávané obrovské věno, a nejlepší svobodní šlechtici, kteří by jí mohli poskytnout postavení a ochranu, jaké si zaslouží, se začnou poohlížet po dívce, jež by s sebou do manželství přinesla majetek. Jeho nevlastní dcera bude muset snížit své nároky, a nikoli vlastní vinou. Navíc se jistě stane lovnou zvěří pro bezzásadové zhýralce prahnoucí po jejím krásném těle - takoví se k ní nebudou chovat s náležitou úctou. A je docela dobře možné, že vůbec manžela nenajde, což by ji i matku ponížilo a zlomilo jim to srdce. Vždyť kdo se ožení s děvčetem, které do manželství nepřinese téměř nic? Jak má po tomhle ve Westminsteru zůstat? Toužil odejít a vyrovnat se s bolestí v ústraní. Abrielle se zhluboka, namáhavě nadechla a bezvýrazně sledovala, jak služebnictvo odklízí zbytky hostiny a skládá prkenné stoly, aby se uvolnilo místo pro tanec. Ještě před několika hodinami se kolem ní ctitelé houf ováli a chovali se k ní jako k bohaté dědičce. Ale muži jsou zřejmě stejně vrtkaví jako přízeň osudu, a zatímco jimi smýká osud, jí smýká osud mužů. Nejprve předčasně zemřel otec, pak urozený snoubenec a teď jí skutky a rozhodnutí otčíma a krále Jindřicha doslova vzaly půdu pod nohama a připravily ji o jedinou možnost, jak ovlivnit svůj budoucí život: právo zvolit si manžela podle vlastní vůle. Stála po boku rodičů a šlechtici, kteří se jí dříve snažili vlichotit a získat sebemenší náznak přízně, se jí nyní ani nepodívali do očí. Kolem bylo dost zajímavých dědiček a ona už k nim nepatřila. V jejím nitru se náhle zrodila nová nejistota a úplně ji zaplavila, ačkoli sejí snažila nepodlehnout. Je s ní snad něco v nepořádku, že ji bez jmění nikdo nechce za manželku?

Cordelii požádal o tanec mladík, jenž ještě včera hodiny čekal u Abrielliných dveří v naději, že ji zahlédne. Cordelia na ni vrhla velmi nešťastný pohled a jen stěží zadržovala pláč, ale Abrielle nechtěla, aby se přítelkyně trápila. Vyprovodila věrnou družku do víru tance zářivým úsměvem, který ji stál hodně přemáhání. Ucítila, jak jí do dlaně vklouzla teplá ruka, a obrátila se k ženě, jež ji porodila a nyní prožívala její bolest stejně silně jako svou. Rmoutila se pro manžela i pro dceru a Abrielle musela udělat vše pro to, aby jí ulehčila. „Maminko, jak je otčímovi?”

Elspeth vzdychla a promluvila do veselé melodie, která zněla velkou síní: „Teď se mnou nechce mluvit, ne tady, kde nás každý vidí. Ale já vím, jak je mu u srdce těžko. Velice mě zklamalo, že se k němu zachovali tak nespravedlivě. A to nemluvím 0 tom, co to způsobí tobě… “

„Teď se tím zabývat nebudeme,” přerušila ji Abrielle a rozechvěle se na matku usmála. Měla pocit, jako by se jí přitom od koutků šířily po celém obličeji praskliny. „Všechno dobře dopadne a na tenhle nepodařený večer brzy zapomeneme.”

Ale Elspeth se ve tváři zračily pochyby a Abrielle se na ni už nedokázala dívat, protože hrozilo, že se rozpláče. Zahleděla se na dav tanečníků a tanečnic a držela hlavu zpříma, jako by ji vůbec nic netrápilo. Hned spatřila Desmonda de Marlé. Hleděl na ni s neskrývaným zájmem, který už se nikterak nepodobal dřívějšímu upej-pavému pokukování. Ne, on nepatřil k těm, kdo toužili po jejím bohatství; hltal ji očima plnýma chlípné touhy, z níž se jí dělalo nevolno. Rychle se odvrátila, aby si nevyložil její pozornost jako projev zájmu. Copak ode dneška už bude přitahovat pouze muže jako on, kteří ji budou považovat za součást majetku, za vzácnou tapi-sérii, již si pověsí do hlavní síně svého domu, aby zdobila a vyvolávala žárlivost ostatních? A Desmond není jediný, uvědomila si s rostoucí hrůzou. Muži, kteří doposud postávali v koutech síně, se k ní teď začali stahovat jako krysy k maličkému kousku sýra.

Avšak Vachel ji střežil, tvář nehybnou, oči pozorné, a jí se prozatím ulevilo. Ale jak dlouho to vydrží? Jak ji bude moci chránit, když si ho u dvora tak málo váží?

A právě tehdy si všimla, že ke Cordelii, o kterou se tanečníci málem prali, míří Raven. Abrielle pocítila nevysvětlitelnou tíseň, ale rychle se zeptala sebe samé, proč by se vlastně měla zlobit, když ten Skot vyzve k tanci tak skvělou dívku, jakou je Cordelia. Vždyť je naprosto výjimečná, a navíc její nejstarší a nejdražší přítelkyně. Později, až bude sama ve své komnatě, si své pocity ujasní, teď však nasadila oslnivý úsměv, aby nikdo nepoznal, jaký zmatek se jí zmocnil. Měla o přítelkyni rovněž upřímnou starost, protože Raven ji oslovil, aniž si byli vzájemně představeni. Takové chování nenapovídalo, že s ní má počestné úmysly - správně měl nejprve požádat o svolení jejího otce.

Dál se usmívala a předstírala, že se baví, a přitom si všimla, že Cordelia a Raven netančí, jen spolu tiše, velmi zaujatě hovoří a co chvíli po ní vrhnou kradmý pohled. Pokud ji instinkt zcela nemýlil, povídali si o ní. Když se k ní oba náhle otočili, přistihli ji, jak na ně zírá. Její drahá přítelkyně se usmála a Skot se zamračil. Abrielle zadržela dech a usilovně přemýšlela, co mají ti dva za lubem. Musí tvrdohlavou družku varovat, ať si na toho Skota dává pozor, zjevně má ve zvyku si dovolovat.

Vydali se davem k ní a ona s každým jejich krokem cítila stále silnější úzkost a zároveň podivné mrazivé vzrušení, které se marně snažila potlačit. Cordelia jí prokázala nevítanou laskavost: přesvědčila někoho, aby ji požádal o tanec, a ten muž se ke všemu k oběma dívkám choval dosti pochybně. Vlastně by si v koutku duše s hezkým Skotem zatančila ráda, ale jen kdyby ji vyzval patřičným způsobem.

Pohlédla na rodiče a zjistila, že zcela pochopitelně mluví spolu a okolí si nevšímají. Přestože neudělala nic, čím by mohla upoutat Skotovu pozornost, mířil dlouhými ladnými kroky přímo k ní. Vyzařovala z něj taková klidná síla, že mu ostatní bezděky uhýbali z cesty. Když se k ní zvolna blížil, Abrielle si proti své vůli uvědomila, jak krásně mu tradiční skotský kroj padne. Napínal se mu na širokých ramenou a hrudi a zdůrazňoval štíhlé boky a dlouhé nohy, jako by ho obratné ruce šily přímo na jeho těle.

Nebyl to však jeho oděv, co ji zaujalo, když přišel blíž. I jeho samotného jako by vytesaly neuvěřitelně zručné ruce. Syrová krása jeho obličeje ji úplně uhranula: husté tmavé obočí se klenulo nad ostražitýma temně modrýma očima, dokonale modelovanému nosu dodával na zajímavosti malý hrbolek v místě, kde byl kdysi zlomený, a vysoké ostré lícní kosti mu propůjčovaly vzrušující podobnost s dravou šelmou. Jen jeho rty, plné a jemně utvářené, působily přívětivě a… a potom už stál u ní.

V Cordeliině úsměvu se zračila mírná nervozita, ale to dokázala rozpoznat jen Abrielle. „Abrielle, tento pán mě požádal, abych ti ho představila.” Obě přítelkyně pomlčely o tom, že v žádném případě nejde o formální představení, byly koneckonců mladé a dychtily poznat svět, zvlášť pokud se v něm nacházeli takovíto nadmíru pohlední, nadmíru mužní pánové. „Smím li představit…” Raven se hluboce uklonil a důstojně pronesl: „Raven Seabern, má paní.”

Abrielle se zmohla na pukrle. „Já jsem Abrielle z Harringtonu,” řekla a pomyslela si, že ten muž dokáže skrývat své skutečné pocity ještě lépe než ona. Kdyby je někdo pozoroval, jistě by vůbec nepochyboval, že Raven s ní touží tančit, a nenapadlo by ho, že ho k tomu přemluvila laskavá Cordelia. „Váš zesnulý otec patří k hrdinům, kterým tady dnes vzdáváme čest?” zeptal se Raven. Přikývla. Neodvážila se pohlédnout k Vachelovi, který si zasloužil tutéž poctu - a také byla ráda, že rodiče mají teď po králově oznámení jiné starosti. Otčíma by jistě znepokojilo, že se seznamuje s cizím mužem, který porušil

ustálené zvyky a nepředstavil se nejdříve jemu. Nepovažoval by skutečnost, že jeho nevlastní dceru oslovil Skot, jen za další pohanu?

Cordelia se dotkla její paže. „Ptala jsem se ho, jestli mají doma víc takových jako on, ale prý žádné bratry nemá.”

Raven se pousmál. „Leda tak otce, ale ten se od mátiny smrti kolem sebe moc nerozhlíží. I když musím říct, krásko, že kdyby lady byl a uviděl vás, srdce by se mu na mou věru zatřepetalo.”

Abrielle překvapeně zamrkala a napadlo ji, jestli by se neměla urazit. Je vůbec možné, že Raven přímo před ní bezostyšně flirtuje s Cordelií? Velice se jí ulevilo, když se přítelkyně po Skotově lichotce zachichotala. „To jste si špatně vyložil, pane. Nevyptávala jsem se s nějakým konkrétním úmyslem.” Pokrčila rameny. „Byla jsem pouze zvědavá.”

Abrielle málem zasténala, ale právě v tom okamžiku spustili hudebníci další píseň. Toho se opravdu děsila, protože Raven zjevně považoval za svou povinnost vyzvat ji k tanci. Kdyby ho otevřeně odmítla, veřejně by zostudila jeho i sebe, ale zase by učinila zadost své hrdosti. Štěstí se k ní v uplynulé hodině možná obrátilo zády, to ovšem neznamená, že dovolí nějakému muži, aby jí prokazoval milosrdenství. Zoufale se snažila vymyslet způsob, jak vyhovět závazkům cti i své pýše, když ji z úvah vytrhl Ravenův hluboký hlas. „Smím prosit, má paní?”

Abrielle zvedla bradu a tak, aby ji slyšel jen on, šeptla: „Prokazujete mi velkou čest, pane, ale bezpochyby byste si raději zatančil s dívkou, pro kterou jste původně šel.” Nenápadně kývla ke Cordelii, která se mezitím zapovídala se starší ženou po své pravici.

„To vůbec nepopírám,” odvětil Raven. „Proto stojím před vámi, má paní, a marně doufám, že budete tak laskavá a nedovolíte, aby se skotské motovidlo mezi takovými urozenými tanečníky docela znemožnilo.” Abrielle se neubránila úsměvu. Udělal to šikovně: zlobila se, že se k ní chová blahosklonně, a tak bez okolků a okouzlujícím způsobem zahrál na stejnou strunu u ní. Tančit možná neumí, ale vyjednávat dokáže výborně. Očividně je rozený diplomat. Když jí podal ruku, Abrielle nedokázala ani při nejlepší vůli odolat. Jakmile se ta krásná mladá žena ocitla po jeho boku, Raven Seabern poznal, že udělal strašnou chybu. Dovedl ji za ruku do kola, kde se rychle řadily staré i mladé páry. Kroky byly jednoduché a mohl je snadno odpozorovat od ostatních, kteří začali v dokonalém souladu s hudbou předvádět své taneční umění. Někdo bujaře skákal, někdo zase přidával složitější kroky a všichni vířili v nekonečném kruhu veselých tanečníků. Jindřichův znělý smích svědčil o tom, jak ho nadšení hostů těší. Ti, kdo snad očekávali, že hostina bude nudná a vážná, rychle pochopili, že je naopak čeká velice bujná zábava. Jeho Výsost zjevně dávala přednost právě takovým veselicím před důstojnými obřady, jako byl ten, jenž nedávno skončil.

Ale Raven si až dosud tanečníků příliš nevšímal, protože nemohl spustit oči z Abrielle. Byla to nejúžasnější bytost, jakou kdy spatřil. Od první chvíle, kdy ji dnes uviděl ve velké síni, od ní téměř nedokázal odvrátit pohled. Rusé vlasy měla rozpuštěné, jak se na neprovdanou dívku sluší; leskly se a plály jako oheň na pochodni její krásy. Růžové rty prosily o polibek, hladká smetanová pleť v tlumeném světle svíček zářila a lákala jeho rozechvělé prsty, aby se jí dotkly a polaskaly ji. Dosud nikdy se mu nestalo, aby na něj pouhý pohled na nějakou dívku takto zapůsobil.

A právě proto, že ji pozoroval tak upřeně, si povšiml té změny. Viděl, jak její nadšení náhle uhaslo a na kratičký okamžik ho vystřídal úplně zničený výraz, který by dojal i nejzatvrzelejší srdce. Musel se hodně přemáhat, aby se k ní hned po večeři nevydal. Jen se na ni díval, jak s mlčenlivou odvahou zůstává stát s rodiči a mladí šlechtici ji přehlížejí. Tehdy pochopil, že její otčím zřejmě očekával odměnu a královo rozhodnutí mu způsobilo nějakou nepříjemnost, která se dotýká i této půvabné dívky. Ale o co může jít? Jaká tajemství ta malá rodina skrývá? Okouzlila ho tak mocně, že oslovil nejprve její přítelkyni a pak i ji samu, aniž jim byl formálně představen. Cordelia z Graysonu očividně chtěla přítelkyni pomoci, a tak se uvolila tanec zprostředkovat. Když k ní kráčeli, pozoroval, jak se na něj dívá, a četl v průzračných očích každou její myšlenku. Zájem, nejistota, podezření, obavy, a to vše korunovala nezlom-ná hrdost. Nepatřila k ženám, které si nechají muže ulovit a naservírovat na stříbrném podnose… dokonce ani přítelkyní s nejlepšími úmysly. Zjevně o jeho pozornost nestála, a zatímco od jiné dívky by ho odmítnutí nanejvýš mírně podráždilo, Abriellino, doprovázené sladce káravým úsměvem, ho zasáhlo nebezpečně těžce. Ravena ženy jen málokdy odmítaly, a ještě vzácněji se stalo, že mu některá z nich stála za námahu, aby se pokusil její postoj změnit. Ale muž jako Raven Seabern vždycky dostane, co chce, a hodlal si s ní zatančit, ať to stojí, co to stojí.

2A tak teď tančili. Když to tanec vyžadoval, vzdálili se od sebe, pak se zase setkali a jejich ruce se znovu a znovu dotýkaly. Pokaždé měl pocit, jako by ho její krása a něha popálily. Nelíbilo se mu, že nad sebou tak snadno ztrácí vládu. Jednou ji vyhoupl do výše a velkýma rukama přitom obemkl útlý pas. V tom okamžiku zachytil v její tváři lehký ruměnec, ucítil, jak se jí zadrhl dech, a hlavou mu blesklo: Co když i ona podléhá pokušení té bezděčné přitažlivosti?

Tanec skončil příliš brzy a pak už nemohl udělat nic než doprovodit ji zpátky k rodičům. Její matka se na něj usmála, otčím mu kývl na pozdrav a Abrielle se hluboce uklonila. Ani se na něj nepodívala. Teď, když prožili společnou chvíli při tanci, ho její rezervovanost dráždila ještě víc. Stále přemýšlel, co to může znamenat, ačkoli

pochyboval, že se to někdy s určitostí dozví. Zítra se totiž na králův příkaz musí vydat na další cestu a vlastně ani neví jistě, kdy se vrátí do své milované domoviny.

Tiše se rozloučil a odešel, ale proti své vůli se po ní několikrát ohlédl. Věděl sice, že její otčím je zdatný muž, avšak dnes večer byl zcela duchem nepřítomný, příliš ho zaměstnávala jeho vlastní budoucnost. Na Abrielle dál civěl kdejaký odporný chlap, zvlášť jeden podsaditý tlusťoch. Když k ní přišel a uklonil se jí, Vachel vykročil a chtěl zasáhnout, ale Abrielle se dotkla jeho paže a bez odporu s neznámým mužem zamířila do kola, přestože jeho dotek jí zjevně nebyl příjemný. Raven vycítil, že ji muž přivádí do úzkých, a rozhodl se z něj nespustit oči. Abrielle znechuceně uvažovala, jaký je mezi jejími dvěma tanečníky propastný rozdíl. Raven se pohyboval s ladností rytíře, který je zvyklý svírat meč a kroužit kolem protivníka. Desmond de Marlé, nevlastní bratr jejího zesnulého snoubence, těžce dusal po voňavých travinách, které pokrývaly podlahu. Drtil jí ruku vlhkou horkou dlaní, a když ji při jedné figuře vzal kolem pasu, přísahala by, že ji zmáčkl prsty jako kus ovoce na tržišti. Lačně ji hltal pohledem. Nejraději by od něj utekla, ale nechtěla, aby jí Vachel musel přispěchat na pomoc. „Zítra vás navštívím, má paní,” řekl Desmond důvěrným tónem.

„Ale… ale to nejde, můj pane,” ohradila se a rychle se snažila přijít na nějaký přijatelný důvod. „Otčím mi ještě neřekl, co zamýšlí zítra dělat.”

„Vím, co se mu dnes večer přihodilo,” prohlásil Desmond a ani se neobtěžoval ztišit hlas. Abrielle se vyděsila. Kdo ví, kdo všechno jeho hulákání zaslechl. „Prosím, můj pane… ” „Přátelství vlivného muže, jako jsem já, může potřebovat.”

Dotíral na ni úporně, ale její odvaha jen vzrostla. „Můj pane, Irvám na tom, že si nejprve musíte promluvit s otčímem.”

„O to nemějte strach, děvče, však já s ním promluvím.”

Když hudba dohrála, nechal ji stát mezi tanečníky, místo aby ji doprovodil k rodičům. Sama se k nim prodrala a

matka okamžitě vyhrkla: „Abrielle, ten hrozný člověk.

Vachel se do toho přísně vložil. „Ženo, mlč prosím, lidé tě mohou slyšet.”

Abrielle se kousla do rtu a zaujala své místo mezi nimi. Nemohla se dočkat, až večer skončí. Jenomže jejich nesnáze jen lak nepominou. Dál bude vídat v matčiných očích neklid a ve Vachelových chladnou hrdost. Úzkosti, která ji teď svírá, se zřejmě už nikdy nezbaví.

A aby toho nebylo málo, Raven ji stále sledoval. Nepostřehla v jeho pohledu ani náznak flirtu, ačkoli na jiné ženy se tak díval, a to ji utvrdilo v přesvědčení, že jejich tanec pro něj nic neznamenal. A proč by také měl, vždyť ona už za pozornost nestojí. Vzbudila jeho zájem, ještě když si všichni mysleli, že brzy bude mít velké věno, ale jakmile se Vachelovy naděje na titul rozplynuly, představil se jí způsobem, který hraničil s neslušností. Ptala se sebe samé, co skotský vyslanec o otčímových zmařených nadějích ví. Přesto ji vyzval k tanci, ale patrně za tu krátkou chvíli usoudil, že mu nestojí za námahu. Muži jsou skutečně krutí, jedině krutý člověk jí totiž mohl věnovat tolik pozornosti a pak se od ní tak hrubě odvrátit, když zjistil, že bez majetku pro něj není dost přitažlivá.

Pokusila se přijít na jiné myšlenky a zadívala se na Jeho Výsost. Král rozkázal sluhovi, aby na podlahu křížem položil dva meče, a pak nařídil hudebníkům, ať zahrají na flétny hodně rychlou melodii. K jejímu údivu vystoupil trochu neochotně dopředu Raven. Co chce dělat?

Vyslanec se králi rázně uklonil a začal mezi meči tančit. Tanec měl neuvěřitelně složité kroky a Raven prokázal úžasnou obratnost: špičky a paty jeho nohou tepaly do podlahy v obdivuhodném tempu, kroužil mezi meči a kolem nich, kožené podešve bot klepaly o kámen a tvořily tak vlastní hudební doprovod. Skotské motovidlo, jen co je pravda, pomyslela si okouzlená Abrielle. A nebyla sama, koho tanec upoutal, kolem se shlukovali další a další diváci, včetně mnoha dívek, které se střídavě zajíkaly čistě ženským obdivem a nadšeně se chichotaly, kdykoli Ravenův kilt vylétl povážlivě vysoko.

„Dobré nebe, mně se zdá, že pod tou suknicí už nic nemá,” zalapala Cordelia šokované po dechu, když se připojila k Abrielle. Na plavovlásčiných tvářích naskočil ruměnec a stále se prohluboval, ale přesto poletování vlněné látky bedlivě sledovala.

Abrielle ustoupila dozadu a nechala ostatní, aby se před ni natlačili. Dočista ji vyvedlo z míry, jak ji při pohledu na Ravena polévalo stále větší horko a jaké vzrušení pociťovala. Předváděl se, jen aby ohromil dvořany, a ne kvůli ní. Myslela, že Cordelia zůstane a bude dál sledovat představení, ale přítelkyně poodešla s ní. Hryzala si ret.

„Tak ven s tím, na co myslíš?” zeptala se Abrielle trpělivě, když si povšimla, jak je Cordelia zadumaná. „Viděla jsem tě tančit s Desmondem de Marlé.” Abrielle nic neřekla, jen se otřásla.

„Slyšela jsem, co si o něm lidé vykládají. Víš, že už měl dvě ženy a obě zemřely při porodu?” „Ubožačky,” zamumlala Abrielle.

„Ubožejší, než si myslíš. Zdá se, že obě mu zanechaly peníze, a když se Weldonovi stala v nové tvrzi ta nehoda, dostal celé jeho jmění. Nepřipadá ti to podezřelé?”

Abrielle se pátravě zahleděla přítelkyni do tváře a udělalo se jí nevolno. „Copak se šušká, že Desmond měl něco společného s Weldonovou smrtí?”

Cordelia pokrčila rameny. „Jsou to jen spekulace, ale není pochyb o tom, že z ní měl největší prospěch.” „A já přišla o budoucnost,” dodala Abrielle s povzdechem. Pak se zhluboka nadechla a napřímila se. „Ale nemohu se stále jen zaobírat minulostí. Jistě se mi naskytne nová příležitost.” Cordelii se ve tváři zračilo tolik soucitu, že se Abrielle musela odvrátit, aby jí zase nevyhrkly slzy. Potom pro ni matka a otčím konečně přišli s tím, že je čas se rozloučit. Večer, který na začátku vyvolával radostné očekávání, skončil ve znamení němého zoufalství. Cordelia a její rodiče z hradu odjeli, a když se Vachel rozhodl, že se potřebuje projít a popřemýšlet o svém zklamání, Elspeth s Abrielle ve svých komnatách osaměly.

Abrielle zůstala stát a tiskla si zkřížené paže k hrudi, matka posmutněle odešla do ložnice, kterou sdílela s Vachelem, a začala se svlékat. Vtom si Abrielle vzpomněla, že dole zapomněla svůj pohár, dárek od otce. Musela ho nechat někde ve velké síni. Polekala se, že o vzácnou památku přijde, a v tom zmatku vůbec nepomyslela na své bezpečí. Vyběhla z komnaty, aby pohár našla, než bude pozdě, a ve spěchu ji ani nenapadlo říct matce, že se vrací do velké síně. Jakmile tam dorazila, spadl jí kámen ze srdce: pohár stál tam, kde ho nechali sluhové, když rozdělávali stoly a připravovali místo k tanci. Popadla ho a rychle se vydala ke schodišti. Příliš pozdě si všimla, že není sama.

Desmond jako záludný had vyrazil z improvizovaného úkrytu a bleskově zdusil Abriellin výkřik lepkavou dlaní. Ačkoli se svíjela, kopala a slepě bila kolem sebe rukama ve snaze poškrábat ho či jinak zranit, podařilo se mu ji odvléct do jedné z místností v sousedství velké síně a srazit na čalouněné lehátko. Abrielle se zmocňovala stále větší hrůza, a tak se mu pokusila zatnout nehty do obličeje a odvrátit se, ale on jí zaryl prsty do brady a odporným jazykem jí zajel hluboko do úst.

Žádný nápadník dosud Abrielle nepolíbil, dokonce ani lord Weldon, natož aby si některý vynucoval důvěrnosti násilím. Teď ji proti její vůli svíral v náručí ten slizký darebák Desmond de Marlé a to v ní budilo neovladatelný děs a také nezměrný odpor. Hrozilo jí, že se co nevidět stane obětí jeho chtíče, a proto sebrala poslední špetku odvahy a začala se vzpírat. Přestože ji jeho paže pevně svíraly, kousala, škrábala, chňapala po něm a zoufale se snažila vyprostit.

K panice se brzy přidal holý pud sebezáchovy, ale tíhu upoceného těla nedokázala setřást a navíc se zamotávala do vlastních sukní. Když se jí konečně podařilo uvolnit aspoň jednu nohu, její kopanec sice nezasáhl de Marlého, srazil však pohozený pohár. Ten spadl na podlahu a zvuk se hlasitě rozlehl místností. Desmond jí okamžitě stiskl bradu ještě pevněji, až Abrielle zaúpěla bolestí.

„Tiše, ty huso,” okřikl ji chraptivě. Nepřirozený žár v jeho očích ji děsil. „Jestli si jen trochu vážíš života, budeš hezky ležet a… “

Jeho slova zadusil vír tartanové látky, vzduch rozčísl téměř zvířecí řev a Abrielle byla rázem volná. Na vteřinu zahlédla, jak se Desmondovy vypoulené oči zatměly čirou hrůzou, a pak někdo zvedl jeho velké rozměklé tělo a odhodil ho tak lehce, jako by nebylo nacpané sádlem, ale peřím. Teprve tehdy rozpoznala, kdo s Desmondem takto zachází, kdo mu vehnal do očí takový děs a kdo mu - soudě podle zvuků, které skrčený de Marlé vydával -právě působí další, ještě horší bolest.

Raven jednou rukou držel Desmonda za tučný zátylek, druhou svíral v pěst a tloukl ho do obličeje. Tmavé vlasy mu vířily kolem ramen. Abrielle cítila hrůzu i požehnanou úlevu. Několik okamžiků, které jí připadaly jako věčnost, se nedokázala pohnout, ale potom se vzchopila natolik, že se posadila a začala si rovnat sukně. Měla je shrnuté pod sebou, stehna a část boku obnažené. Konečně se jí podařilo stáhnout šaty níž, ale Raven si jí už stačil všimnout.

Její počínání upoutalo jeho pozornost, a s napřaženou pěstí strnul. Pohled mu sklouzl z Desmonda na ni a slepou zuřivost v jeho tváři náhle vystřídalo cosi jiného, stejně temného a nebezpečného, ale v úplně jiném smyslu. Vychytralý Desmond jeho nesoustředěnosti plně využil a ze sevření se vymanil. Raven se ho nepokusil znovu lapit, místo toho podal Abrielle vyšívaný přehoz ze židle a vysloužil si tichounké „d-děkuji”. Jeho i její čest vyžadovala, aby se od ní odvrátil, a on to po chvilce skutečně udělal, takže se Abrielle mohla rychle zahalit a vstát.

Obrátil se zpět k ní a nejisté vztáhl ruku, jako by ji chtěl podepřít, uklidnit nebo se jí dotknout. Potom mu však paže zase klesla, lakže Abrielle si mohla jen domýšlet, co z toho chtěl učinit. „Neublížil vám, má paní?” otázal se. Abrielle si přitáhla přehoz k zrůžovělým ňadrům.

Nedokázala ze sebe vypravit ani slovo, a tak jen zavrtěla hlavou a rychle vyběhla na chodbu. Utíkala k matčiným komnatám a neopovážila se ani ohlédnout. Jakmile zmizela, vyslanec si všiml, že na podlaze u lehátka, na které ji Desmond srazil, leží pohár. Sebral ho, vyšel po schodech a chvíli otálel. Vyděšená dívka teď bezpochyby líčí rodičům, co se událo, musí jim dát trochu času, než se z toho vzpamatují. Když uplynula rozumná doba, lehce zaťukal klouby štíhlých prstů na dveře.

27„Kdo je tam?” zvolala Elspeth. „Raven Seabern, skotský vyslanec.”

Dveře se pootevřely, jen na malou škvírku, a žena vykoukla ven. Rozechvěle se na něj usmála, vděčná, že přispěl dceři na pomoc a zachránil ji před strašlivým zloduchem, jímž celá rodina pohrdala. „Má dcera bohužel není ve stavu, aby vám přišla náležitě poděkovat, a její otec se ještě nevrátil, ale snad přijmete alespoň můj nehynoucí vděk. Nebýt vás, ten darebák by ji jistojistě zneuctil.”

„Našel jsem pohár vaší dcery, ale to už byla pryč,” zamumlal Raven a zvedl předmět tak, aby ho žena viděla. Elspeth bez obav otevřela dveře a pohár si od něj vzala, dokonce se zmohla i na polovičatý úsměv, protože věděla, jak se dceři uleví, až draze milovanou památku zase uvidí. „Ze srdce vám děkuji za laskavost, pane, tohoto poháru si totiž obě nesmírně ceníme. Patřil jejímu zesnulému otci, a před Berwinem celým generacím Harringtonů. Otec jí ho daroval těsně před svou nenadálou smrtí, a když Abrielle dnes zjistila, že ho zapomněla v síni, nerozvážně se pro něj vydala. Kde by ji napadlo, že na ni ten příšerný člověk číhá. Nejsem si jista, kolik toho o mé dceři víte, ale bývala zaslíbena lordu Weldonovi de Marlé. Od jeho smrti ji Desmond neustále pronásleduje.”

„Říkala jste, že váš manžel se ještě nevrátil, má paní? Snad bych měl raději hlídat tady na chodbě, dokud nepřijde, nerad bych, aby se vám nebo vaší dceři ještě něco přihodilo. Můžete pro jistotu zapřít dveře zevnitř

židlí.”

Když si Elspeth uvědomila, že se stále ještě chvěje, přiměla se k chabému úsměvu plnému vděčnosti. „Ano, já i Abrielle bychom se rozhodně cítily bezpečněji, kdybyste tu zůstal, než se manžel vrátí… pro případ, že by se Desmond pokusil násilím vniknout do našich komnat. Zřejmě si usmyslel, že Abrielle dostane za každou cenu, a ona si ho velice oškliví. Já však nemám tušení, kdy se Vachel vrátí. Ještě jednou vám děkuji za ochranu… a za laskavost,” vypravila ze sebe a stěží zadržovala pláč. „Seslalo vás samo nebe. Pomohl jste dnes večer Abrielle, ted nás chcete střežit, a přitom nás ani neznáte.”

„Inu, opravdu se sotva známe, má paní, ale lotry, jako je ten, který napadl vaši dceru, ty znám jako své boty. Hned jak jsem toho chlapa prvně uviděl, vůbec se mi nezamlouval. Dá rozum, má paní, že stojím při lidech, kterým takový lump škodí. Přeju vám dobrou noc. V klidu odpočívejte.”

Elspeth zavřela dveře a zamířila do sousední ložnice. Dcera stále ještě ležela na posteli a vzlykala. Ani pohledný muž nezanechá pěknou vzpomínku, když se uchýlí k takové nízkosti, o jakou se pokoušel Desmond de Marlé. Vzhledem k tomu, že Abrielle ho už před tímto útokem z duše nenáviděla, její odpor teď patrně dosáhl vrcholu. Elspeth pohladila dceru po zádech a pokusila se rozptýlit její obavy. „Raven Seabern bude stát na stráži přede dveřmi, dokud se Vachel nevrátí,” zašeptala. Přitom ji napadlo, že nemá ani tušení, kdy se manžel opět objeví. Dlouho mlčela a přemýšlela

0 jejich ochránci. „Ten Skot na mě v každém ohledu působí jako muž hodný obdivu… tak hezký člověk… co do vzhledu předčí

1 lorda Weldona. Nesmím ovšem zapomenout, že jeho lordstvu už táhlo na pětačtyřicátý rok, když zemřel.” Vzpomínky na šlechticovu smrt způsobily další odmlku a ani jedna z žen dlouho nepromluvila. Potom Elspeth zhluboka povzdychla. „Vím, že pro dámu se nehodí hovořit o takových věcech, ale už nějaký čas uvažuji… a tím spíše teď, potom co se stalo, zda by Desmonda od dalšího pronásledování neodradilo, kdyby se mu pohrozilo násilím.”

„V tom s tebou nesouhlasím,” zamumlala Abrielle do přikrývky. „Nech to prostě být, maminko. Brzy stejně z Londýna odjíždíme.” Málem se matce svěřila s podezřením, o kterém mluvila Cordelia, ale jak by jí mohla říct, že Desmond možná /působil Weldonovu smrt, a ještě více ji rozrušit? Nechtěla, aby Vachel vyzval toho muže na souboj. Vždyť stejně nesmyslně zahynul její otec. A Desmonda se koneckonců podařilo zarazit včas. Otřásla se. Venku, v bezpečné vzdálenosti, si Desmond lízal rány a spřádal plány. Když se vytrhl tomu namyšlenému Skotovi, co jen strká nos do cizích věcí, vyrazil k nejbližším dveřím a nemyslel na nic jiného než na útěk. Že prchá opravdu rychle, dokládala ozvěna jeho těžkých kroků, která se rozléhala chodbami. ^SNezastavil se, dokud nebyl venku. Vyškrábal se na svého chundelatého koně a zuřivě mu zaryl paty do slabin. Dnes večer jeho záměry nevyšly a Skot ho zesměšnil, ale přijdou další večery a on Ravenovi nezapomene, jak majetnicky se k Abrielle choval.

Byla už hluboká noc, když se Vachel vrátil a pomalu začal stoupat po schodech ke komnatám přiděleným jeho rodině. Měl mizernou náladu a neustále si v hlavě přemílal, jak špatné vyhlídky do budoucna se mu nabízejí. Překvapilo ho, když nahoře uviděl Skota, jak sedí zády opřený 0 zeď na opačném konci chodby. „Co tu děláte?”

Raven se jediným ladným pohybem zvedl. „Desmond de Marlé se násilím pokusil vnutit vaší dceři.” Vachelovo srdce strnulo hrůzou. „Stalo se jí něco? Ublížil jí?” Děsil se té otázky, hrozil se, že se jeho obavy potvrdí, ale musel znát pravdu. „Byla… zneuctěna?”

„Zneuctil by ji, kdybych se tam neobjevil a nezahnal tu krysu zpátky do díry,” odvětil Raven. „Slíbil jsem vaší manželce, že zůstanu na stráži, dokud se nevrátíte. Asi vám připadá, že mi do toho vůbec nic není, ale neměl byste svou rodinu spouštět z očí, když je ta hnusná ropucha poblíž… není to bezpečné.”

Vachel neměl zapotřebí, aby mu kdokoli, zvlášť úplně cizí člověk připomínal, že nechat rodinu bez ochrany byla vážná chyba. Když sledoval, jak se šlechtici, kteří dosud nadbíhali Abrielle, vydávají po stopě tučnější kořisti, nedokázal své rozhořčení už déle potlačovat. Teď si vyčítal, že dceru neochránil, a napadlo ho, zda si za své nesnáze nakonec nemůže jen a jen sám. V současném rozpoložení však nedokázal Skotovu radu přijmout s klidnou myslí. „O svou rodinu se dokážu postarat i bez vás.”

Na tuto nevděčnou poznámku Raven zareagoval jen pozvednutím obočí, pak se uklonil a odešel.

Vachela pálila hanba, že zanedbal svou povinnost a nezajistil rodině bezpečí. Rychle se obrátil ke dveřím a vešel dovnitř.

Elspeth rozčileně přecházela komnatami sem a tam a čekala na něj. Když se konečně objevil, vrhla se mu do náruče a rozvzlykala se úlevou. „Myslela jsem, že se nikdy nevrátíš!”

„Pověz mi, co se stalo,” řekl Vachel úzkostně. Zajíkavě mu to vylíčila a celá se přitom chvěla rozčilením. „Jsem tak ráda, že nás ten Skot střežil, vždyť kdo ví, čeho by se Desmond odvážil, kdybychom tu zůstaly jen samy dvě,” řekla nakonec.

„Chápu, že tě tak odporný čin rozrušil, Elspeth, jak by také ne, ale opravdu si nemyslím, že by se ten zbabělec Desmond odvážil sem násilím vniknout… “

Elspeth se naštětila. „Připadá ti snad, že se zase tolik nestalo, když napadl mou dceru?” ohradila se a oči jí zahořely hněvem. „Já tvrdím, Vachele, že ten bídák si nedá pokoj, dokud mu Abrielle nebude po vůli. Málem ji k tomu přinutil už dnes večer. Kdyby se do toho nevložil ten Skot, znásilnil by ji.”

„Mrzí mě, že jsem vás nechal samotné,” omluvil se Vachel zahanbeně. „K ničemu takovému by samozřejmě nedošlo, kdybych tu s vámi zůstal, ale slova ani činy nenapraví, co se stalo.” Těžce si povzdychl. „Pokud dovolíš, příliš jsem se nevyspal, co jsme tady, a jsem velice unavený. Nemohli bychom v rozhovoru pokračovat

ráno?”

Elspeth viděla, že je hluboce zarmoucený a skleslý, a tak se nad ním slitovala a pohladila ho po paži. „Nebudeme se hádat. Urzy nám jistě nastanou lepší časy. Musíme jen čekat.”

Abrielle ležela na posteli a poslouchala tlumené hlasy rodičů. Nerozuměla, co říkají, ale jejich pocity plně chápala, jelikož je sama hořce zakoušela. Konečně se přestala třást, ale stále si hrozný útok přehrávala v hlavě a na neposkvrněné kůži dosud l ilila Desmondovy odporné doteky.

A pak, když se do místnosti vřítil Raven, tvář zrůzněnou .hladným vztekem, ji zaplavila vlna vděčnosti a úlevy. Navěky mu bude zavázaná, že jí přišel včas na pomoc, a navěky ho bude obdivovat za to, jak snadno si s ohavným Desmondem poradil. < (lila však ještě něco jiného, něco víc, a v hloubi duše se bála, /c si své pocity špatně vykládá. Její vděk totiž silně připomínal louhu.

Hože na nebesích, kdykoli pohlédne na Ravena Seaberna, bezděky po něm zatouží. Co se to s ní děje? Je snad tak vysílena zoufalstvím a strachem, že se nedokáže ubránit nízkým myš-lenkám? Proč se nemůže na Ravena podívat a cítit přitom jen prostý vděk? Vždyť ji zachránil a střežil jejich komnaty jen z povinnosti. Kromě chvíle, kdy s ní proti své vůli musel tančit, se jí celý večer vyhýbal, jako kdyby mu nestála za námahu, když se její rodina ocitla v nesnázích. Je Skot, pro všechno na světě, každý na něj hledí s nedůvěrou, a přesto po něm její zrádné tělo prahne. Je žena a touží právě po tomto muži.

Od slavnosti na počest saských hrdinů křížových výprav uplynul už měsíc. Abrielle v té době často myslela na Ravena Seaberna a matoucí pocity, jež v ní probudil. Ale ať se sebevíc zaobírala jeho zářivě modrýma očima, překrásně modelovaným nosem a kouzelně křivým úsměvem, nedokázala přehlušit obavy z nepříjemné situace své rodiny. Hrozily jim veliké potíže a bylo čím dál zjevnější, že jí nezbude než učinit rozhodnutí, které si bude po zbytek života vyčítat. Těžko mohla otčímovi vyčítat, že se po návratu z lítých bojů v cizině zachoval laskavě ke svým mužům a k otci. To Willaume porušil daný slib a nevrátil Vachelovi před smrtí vypůjčené peníze ani se o nich nezmínil v závěti. Vachel dokonce ani teď otci jeho čin nezazlíval, tvrdil, že Willaume před smrtí nejednal s jasnou myslí. Jenomže právě kvůli nedbalosti starého muže mu nyní hrozila chudoba a to, jestli jí unikne, záviselo na Abrielle. Její rozhodnutí ovlivní celý jejich další život, a nejvíce samozřejmě její vlastní. Desmond de Marlé totiž přišel za Vachelem a požádal o Abriellinu ruku. Dívka teď stála v otčímově soukromé komnatě se dvěma lidmi, které nade všechno milovala, a věděla, že oni ji také milují a její rozhodnutí je hluboce zarmoutí. Nenaléhali na ni, nechali ji, ať si to v klidu promyslí.

Desmond za Abriellinu ruku nabízel vysokou částku v hotovosti splatnou po podpisu manželské smlouvy a ještě písemnou záruku, že po jeho smrti zdědí většinu jeho majetku, s výjimkou renty určené jejímu otčímovi a Desmondovu synovci. Desmond sice byl pouze Weldonův nevlastní bratr a sotva příbuzného znal, ale zůstal jediným dědicem. To z něj po Weldonově smrti učinilo nesmírně bohatého muže - byl tak bohatý, že si mohl dovolit velkorysost, zvlášť když mu vynese něco, po čem toužil od prvního okamžiku, kdy spatřil Abrielle s rodiči ve Weldonově tvrzi.

Abrielle nechápala, proč Weldon nezanechal něco také synovci, s jeho štědrostí se to neslučovalo.

Když Desmond nabídl za nevěstu velké jmění, vůbec nevěděl, jak špatně na tom Vachel je. Otčímovi se tak

naskytl snadný způsob, jak opět naplnit truhlice zlatem: Desmondově žádosti

0 ruku vyhovět. Nabídka k sňatku bohužel rodině vytoužený klid nepřinesla, všichni tři se teď naopak trápili tím víc a nejhůř to patrně nesl Vachel, protože dívka se vzdávala možnosti vdát se z lásky jen proto, aby zachránila rodinu, o kterou se měl především postarat on. Nikdy by si neodpustil, kdyby si kvůli němu zkazila život. Elspeth úzkostně svraštila klenuté obočí a zadívala se na manžela, který neklidně přecházel sem a tam. „Vachele, vím, že jsme v zoufalé situaci, ale…” začala, avšak když viděla výraz v jeho tváři, úpěnlivou prosbu nedořekla. Místo toho k muži přistoupila, jemně se dotkla jeho paže a bezděky ji pohladila. Znala sice jeho tvrdohlavost, ale ani na vteřinu nezapochybovala, že vzít si ho za manžela byla správná volba. Možná měl sklon jednat v rozporu s jejími názory a přáními, ale postupně si uvědomovala, že se raději bude vadit se svéhlavým, silným a inteligentním mužem, než aby se k smrti nudila s někým, kdo by vyhověl jejímu sebemenšímu rozmaru. Ani Berwin se vždy neřídil jejími radami, ačkoli je vždy pozorně vyslechl - udělal to i v den své smrti. Nezbývalo jí než věřit, že se z nesnází mohou dostat i jinak a že břemeno zodpovědnosti nebude muset nést dcera. Předhodit mladou ženu muži, jako je Desmond de Marlé, jí rozhodně připadalo kruté.

Vachel se narovnal a rozladěně zvedl bradu s pečlivě upraveným vousem. Jeho jantarové oči obvykle sálaly hypnotickým leskem, ale teď vypadaly chladně a bez života jako kámen. Upřel pohled na opačný konec komnaty. Nedokázal vidět budoucnost v přívětivých barvách, protože věděl, že pokud Desmondovu nabídku nepřijme, jeho rodinu čeká chmurná budoucnost.

Elspeth si klekla na podlahu pokrytou slámou vedle manželovy židle, složila ruce do klína a podívala se do jeho zamračené tváře. „Vachele, pomysli prosím na Desmondovu pověst. Sám jistě víš, že se pro Abrielle nehodí.” „U všech svatých, ženo, myslíš, že vůbec nemám srdce?” ohradil se. Kdyby ho snad podezírala, že by byl schopen kvůli penězům prodat její dceru, styděl by se za sebe. „Kdybych Abrielle přinutil k takovému sňatku násilím, nikdy bych si to neodpustil. Nechám jen a jen na ní, zda přijme, či odmítne, ale uvaž prosím, že Desmondovi nyní patří veškeré bohatství a půda po Weldonovi, takže jeho potomci nikdy nebudou mít nouzi o majetek a čeká je zajištěné postavení. To se o těch několika jiných nápadnících, kteří se objevili od chvíle, kdy se u dvora ukázalo, jak málo si mě král váží, rozhodně říct nedá. Ani hladoví psi neslintají nad kostí tolik jako ti zamilovaní hlupáci, kteří zaslepení chtíčem touží po tvé dceři. Ale ty jsi prožila totéž, než jsme se vzali, takže ti nemusím líčit, jak neodbytní dokážou být.”

„Vachele, chápu, jak tě to dilema ničí,” řekla Elspeth tiše. Sdílela jeho obavy, alě snažila se v hrozivě temné budoucnosti zahlédnout alespoň paprsek světla. „Napadá tě něco jiného, čím bychom tuto nepříjemnou situaci mohli změnit?”

Krátce a ostře se zasmál. „Bohužel, drahá, můžeme leda doufat v zázrak.” Všiml si, že manželce vhrkly do očí slzy, a vzdychl. Okamžitě své necitelné poznámky zalitoval. „Naprosto chápu, proč Abrielle cítí k Desmondovi odpor,” prohlásil. „Mně se také protiví. Ale jeho poslední nabídka je naší jedinou nadějí. Pokusím se najít nápadníka, který by pro nás všechny byl přijatelnější, ale obávám se, že nikdo není tak bohatý jako Desmond. Upřímně bych si přál, abychom měli jinou možnost.”

Když matka zničehonic propukla v pláč, Abrielle se sevřelo srdce zoufalstvím. Odvrátila se a pokusila se skrýt slzy, jež i jí samé vhrkly do očí. Stékaly jí po tvářích, takže si je musela nenápadně otřít. Sice Desmondem hluboce pohrdala, ale neviděla jinou cestu, než jeho nabídku přijmout. Buď to, anebo bude sledovat, jak její nejbližší trpí. Ovšem pokud o ni Desmond skutečně tolik stojí, bude muset nabídnout ještě mnohem víc než dosud. Jestli si má zkazit život a snášet tak odpornou nízkost, ať jí to alespoň štědře vynahradí. Koneckonců, bez věna zřejmě stejně nedostane dobrého muže, kterého by mohla milovat. A když pomyslela, že bez ochrany Vachelových rytířů by se jistě našli takoví, kteří by se ani neobtěžovali pojmout ji za manželku, zachvěla se.

Přistoupila k rodičům, obrátila se k otčímovi a vyloudila nepřesvědčivý úsměv. Snažila se nedat na sobě znát, že jejich tíživá situace patrně zmařila všechny její vyhlídky na štěstí a dobrý život s milovaným mužem, a vložila do svých slov co nejvíce falešného nadšení. „Dali jste mi na vybranou a já splním svou povinnost a pomohu vám,” pronesla a zlobila se přitom na sebe, že se jí do hlasu vkradly rozechvění a slabost. „Nemohu dopustit… nedopustím, aby naše rodina žila v chudobě… “

„Ne!” vykřikla Elspeth. Dceřina slova ji vyděsila. „Najdeme jiný způsob! Prosím… ach prosím… ne!” „Uvážila jsem, že nic jiného se dělat nedá,” odvětila Abrielle a obrnila se proti matčiným zoufalým prosbám. Otočila se k Vachelovi, z jehož posmutnělé tváře vyčetla, že se mu vůbec neulevilo, a předestřela mu své plány. Netušila, co stálo za Weldonovou smrtí, zda šlo skutečně o nehodu, nebo zda to lstivě zosnoval ten, kdo zdědil jeho majetek. Připadalo jí však samozřejmé, že pokud ji Desmond opravdu tolik chce, pak bude jistě ochoten zaplatit velkou sumu… možná dokonce větší část toho, co kdysi patřilo jejímu snoubenci. „Protože vím, jak byl Weldon bohatý, trvám na tom, abyste za mě žádal mnohem více, než Desmond nabízí teď. Nezáleží mi na tom, že byl s Weldonem příbuzný. Nezaslouží si ani kousíček toho, co dříve vlastnilo jeho lordstvo.” „A co když všechny tvé požadavky splní?” zeptal se Vachel. Sice s ní naprosto souhlasil, ale jakmile pomyslel na to, že tomu lumpovi spadne do klína tak krásná nevěsta, dělalo se mu nevolno. Bohužel právě teď nebylo jiné cesty.

„Pak se za něj provdám,” odpověděla Abrielle bez nejmenšího nadšení. Elspeth zoufale zaúpěla, přitiskla si k ústům kapesník a upřela na dceru oči plné slz.

Vachel nedokázal manželčinu rostoucí úzkost přehlédnout, a tak se rozhodl zjistit, nakolik je Abrielle odhodlaná se obětovat. „Manželství s Desmondem může být hroznější, než si vůbec dokážeš představit. Zaslechl jsem zvěsti, že se zachoval velmi hanebně k poddaným, které nedávno zdědil po Weldonovi. Jakmile se mu zaslíbíš, už navěky bude patřit do tvého života. Bude tvým chotěm… tvou součástí. Budeš se muset přizpůsobit jeho způsobu života, přáním a požadavkům, proto tě důrazně varuji:může to být horší, než si teď myslíš, a třeba se s tím přece jen nedokážeš vyrovnat.”

„Pokud jde o mě, už jsem se rozhodla,” trvala na svém Abrielle a snažila se nepřipouštět si obavy, které v ní vzbudil. „Desmond mě chce za ženu, a tak mě bude mít… za přiměřeně vysokou cenu. Vezmu si ho, ale jedině

když zaplatí tolik, kolik budu žádat. Kdyby si snad myslel, že o mou ruku bude smlouvat, rychle ho vyveďte z omylu. Až nabídne dostatečně velkorysou sumu a budete stát před konečnou dohodou, chci její podmínky sama schválit, ovšem on o tom nesmí nic vědět. Tak se vyjednávání s Desmondem přímo nezúčastním a vše rozhodnete vy osobně.”

„Velmi moudré,” řekl Vachel, stiskl rty a pochvalně kývl. Abrielle zjevně prospělo, že měla tak blízko k otci, protože jí dovolil poslouchat, když jednal o obchodních záležitostech. „Skutečně velmi moudré. Nebude tě moci z ničeho vinit, pokud začne litovat, že za tebe zaplatil tak mnoho.”

Jindy by otčímova chvála vyvolala na Abrielliných rtech potěšený úsměv, ale obchod s Desmondem znamenal totéž co smlouva se samotným ďáblem a to ji děsilo. „Dost možná mě to všechno bude po zásnubách mrzet,” připustila a mimoděk se zachvěla, když si představila, že bude muset tomu ohavnému člověku dovolit, aby se jí dotýkal, a snášet jeho důvěrnosti. „Snad byste se za mě mohli už teď modlit, abych nepodlehla pokušení a neuprchla.”

Ačkoli Vachel věděl, jak hluboce Abriellino rozhodnutí zasáhne jeho ženu, dívčina ochota obětovat vlastní štěstí pro blaho rodiny ho naplnila obdivem. Jeho muži mu bojovali po boku v nesčetných šarvátkách, jež ostatně tam v daleké cizině ještě neutichly, a pokaždé přitom nasazovali život, ale posilovala je naděje, že přežijí a vyplatí se jim to. Abrielle neváhala přispěchat mu na pomoc a zachránit ho před chudobou, a přitom to pro ni znamenalo navždy se připoutat k hnusnému zloduchovi, který nade všechno a za každou cenu touží ukojit svou žádost. Uvědomoval si, že pokud se zachová podle Abrielliných pokynů, Elspeth se to nebude líbit, ale proti jeho vůli se mu ulevilo. Sice se vší silou snažil najít přijatelnější způsob, jak uniknout chudobě, ale její návrh na něj zapůsobil jako závan čerstvého vzduchu na člověka, který se dusí.

Vachel vztáhl ruku, propletl štíhlé prsty s manželčinými a upřeně se na ni zahleděl. Pokusil se najít nějaký důvod, proč by ten sňatek nemusel být úplně beznadějný. „Když se Abrielle provdá za Desmonda de Marlé, stane se z ní velmi bohatá žena,” řekl tlumeně. Nezareagovala, a tak se snažil dál. „A kdyby snad zemřel, bude si moci vybrat muže, který její šlechetná očekávání naplní. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby v takovém případě dostala nabídky z nejvyšších kruhů. S bohatstvím, které ji čeká, bude rozhodovat o své budoucnosti jako málokterá žena. Nepozná, co je to nouze.”

Elspeth byla tak zničená představou, že si její dcera vezme toho ohavu, že se nezmohla na víc než chabý záchvěv rtů. Věděla však, že nebýt Vachela, Abrielle by na svou neobyčejnou krásu dávno doplatila, protože by ji neměl kdo ochraňovat.

Po Berwinově smrti se ocitly v tíživé situaci. Všichni starší normanští šlechtici uzavírali sázky, který svobodný muž je dost hezký a okouzlující, aby předčil své soky a připravil Abrielle

0 nevinnost - samozřejmě bez zásnub, natož svatebního slibu. Vždyť je koneckonců Saska a nemá ani pořádné věno, a tudíž se hodí leda tak za lovnou zvěř pro vítězné hrdiny, všechny ty skvělé normanské mladíky, kteří se narodili dávno poté, co jejich otcové a dědové přistáli u anglických břehů. Pak Abrielle rozhodně odmítla necudné návrhy jednoho neodbytného ctitele a sázky prudce vzrostly. Pro zúčastněné šlechtice to znamenalo jen mimořádně zábavnou hru, jež budila salvy smíchu a lákala další a další sázkaře, protože začalo být zřejmé, že jakmile nějaký svůdník uspěje a podá dostatečný důkaz o Abriellině zhanobení, vítězům spadne do klína slušná suma.

Aby Elspeth ochránila dceru před stále početnějším houfem mladíků, kteří usilovali o její počestnost, raději přijala nabídku k sňatku od Vachela de Gerard. Jakmile se stal hlavou rodiny, chtiví šlechtici museli couvnout a ti, kdo sázeli na výsledek svévolné hry, si museli na tučnou výhru nechat zajít chuť.

Když se Abrielle ohlédla do minulosti, cítila nezvratné přesvědčení, že Vachel by pro ni tehdy v případě potřeby nasadil i život. Mnohokrát se odvážně postavil vlivným šlechticům, kteří vsadili velké peníze a snažili se ho přesvědčit, ať se do celé záležitosti nemíchá. Ovšem hlavní pro ni bylo, že je její matkou zjevně zcela okouzlen a udělal by všechno, aby ji ušetřil trápení. Když uváží, jak hluboké city chová k nim oběma, je přece její povinností obětovat část svého štěstí, pomoci mu a zároveň s tím i matce!

Elspeth soucitně vzhlédla ke svému dítěti. Cizí člověk, který by pohlédl do těch modrozelených očí lemovaných hedvábnými řasami, by nikdy neuhodl, že pod oblými ňadry bije srdce oddané rodině a králi vášnivěji než srdce všech rytířů v království. Bohužel se zdálo, že tyto obdivuhodné vlastnosti neznamenají u mladé ženy žádnou výhodu. Teď Abrielle prokázala svou šlechetnost, když se dobrovolně vzdala vlastního štěstí, aby zachránila rodinu před hrozícím nebezpečím. Jak by se při pohledu na takovou statečnost mohla matka ubránit slzám? Do svatby už zbývaly jen tři dny a Abrielle byla ráda, že v tomto čase plném strachu a obav má u sebe svou drahou Cordelii. Potřebovala někoho, komu se může svěřit a kdo ji rozptýlí. Obřad se měl konat hned po každoročním honu na panství de Marlé, B tak si přála, aby tato kratochvíle trvala co nejdéle. „Muži říkají, že všechno ukazuje na dobrý lov,” poznamenala posmutněle, když s Cordelii vyšly z tvrze. Cordelia střelila pohledem k nádvoří plnému lidí, z kterého právě odešly. „Mnoho přátel lorda Weldona a účastníků z předešlých let se ohrazuje proti Desmondovým novým pravidlům a hrozí, že odjedou, pokud nezačnou zase platit ta stará. Nedivila bych se, kdyby se nakonec žádný hon nekonal.” Abrielle pomyslela na to, že by svatba mohla být ještě dřív, B zachvěla se.

Několik lovců, kteří kdysi patřili k Weldonovým nejbližším přátelům, už nová pravidla, jež stanovil Desmondův synovec Thurstan, rozhořčila natolik, že okamžitě odjeli. Ti, kdo zůstali, se neustále dohadovali se členy Desmondovy velice početné družiny, a nade vším bděl Thurstan, nepřístupný a chladný mladík, jenž pohlížel na Abrielle s takovou nechutí, až ji to vyvádělo z míry.

„V životě jsem neviděla tak nesnesitelné chlapy,” podotkla ( ordelia výsměšně. „Připomínají mi usazený kal, co plave u dna v sudu vína. Zbytky by měl člověk vždycky vyhodit.”

Kéž by to jen šlo, pomyslela si Abrielle zachmuřeně a nikoli poprvé. Bohužel s tím nemohla vůbec nic dělat, Desmonda a jeho nechutné společníky musela prostě snášet. Její budoucnost i rodinná čest teď závisely na tom, aby byl svazek řádně zpečetěn. Svatební smlouva byla jako podzemní kobka bez dveří -neměla sebemenší naději, že z ní unikne.

Abrielle i Cordelia se sice snažily nevnímat nesčetné rozepře, které na nádvoří stále propukaly, ale když několik

dalších Weldonových přátel rázně přešlo padací most a nechalo si přivést koně, vyměnily si vědoucí pohled.

Muži se neprodleně vyhoupli do sedel a vyrazili pryč. K podobným hněvivým scénám docházelo vinou

Desmonda, jeho družiníků a synovce od chvíle, kdy dorazil první lovec. Změnili totiž valnou většinu pravidel.

Zatímco dříve rozhodovala o vítězi skupina nestranných starších mužů, nyní to byl Thurstan osobně, a částka,

kterou musel lovec složit, aby se mohl honu zúčastnit, byla neúměrně vysoká.

„Víš, Abrielle, možná ti šlechtici odjíždějí ještě z jiného důvodu,” řekla Cordelia šelmovsky.

Když přítelkyně takto nepokrytě poukázala na kvalitu jídla, které se v Desmondově domě podávalo, Abrielle

sebou trhla a omluvně špitla: „Je poněkud… prosté a nelákavé.”

„Slib mi, že až tu budeš paní, něco s tím uděláš. Zvlášť ta starší kuchařka mi připadá protivná. Když ji člověk vidí, hned ho napadne, že určitě zachází s válečnou sekyrou lip než kdekterý lapka a většinu toho, co uvaří, sní sama.”

Abrielle bezmocně rozhodila rukama. „Upřímně řečeno, vůbec netuším, proč Desmond tak špatné jídlo strpí. Snaží se přece získat co nejlepší postavení, ale zřejmě mu vůbec nevadí, že v tomto ohledu nezanechá v hostech dobrý dojem.”

Vzdychla a nasála vůni podzimního vánku, který se proháněl nad padacím mostem. Pak se rozhlédla. Strávila na nádvoří plném kouře delší dobu, než jí bylo milé, a čerstvý vzduch jí teď připadal zvlášť osvěžující. Dokonale chápala, proč si Weldon pro svou tvrz zvolil právě toto místo. Okolní krajina byla překrásná. Pár mil dál proti proudu se do řeky vléval přítok, který nejprve protékal hlubokým lesem a potom pod padacím mostem, na němž právě stály. Říčka napájela vodní příkop kolem tvrze, vinula se dál pod menším mostem, který vedl k příbytkům poddaných, a poskytovala jim dostatek čerstvé vody.

Weldon de Marlé navrhl svou tvrz výborně a na její výstavbu bedlivě dohlížel, protože chtěl, aby ještě dlouho sloužila jako nedobytná pevnost jemu, jeho rodině a dalším generacím. Cimbuří a předprsně nabízely obráncům nespočet výhodných míst, odkud mohli odpovídat na útok zvenčí. Weldon nebyl jen statečný bojovník, ale také inteligentní muž s velkým rozhledem. Pokud bude za silnými zdmi uloženo dost zásob, než tvrz oblehne vojsko, lidé za hradbami zůstanou po několik měsíců v bezpečí.

Ale ačkoli Abrielle dokázala ocenit bezpečnost tvrze i poklid a krásu jejího okolí, nemohla zapomenout, že brzy bude mezi jejími kamennými zdmi žít s nenáviděným manželem, a to ji naplňovalo smutkem, který ji soužil víc a víc od okamžiku, kdy nabídla svou důstojnost výměnou za otčímovu. Z toho, že se zavázala vstoupit do manželství s tak odporným člověkem, se jí dělalo doslova nevolno.

Mnozí její saští příbuzní ještě nedorazili, ale ti, kdo už tu byli, si od hrubiánského hostitele a jeho vulgárních společníků udržovali chladný odstup. Abrielle jejich nelibost chápala. Mnozí Desmondovi známí chovali vůči Sasům předsudky, jako by snad oni sami byli významní lidé ze starých rodin, a ne jen nevychovaní povaleči bez postavení, titulů a majetku.

Většina starších žen se rychle odebrala z nádvoří plného lidí do komnaty v poschodí tvrze, kde se usadily v teple u krbu. Spolu s Cordelií a několika vzdálenými sestřenicemi Abrielle pomohla do schodů těm, které už se na roztřesených nohou sotva belhaly anebo se opíraly o křivé hole. Jakmile byly stařenky na místě, oči jim zajiskřily zlomyslným potěšením. Vyhnaly mladší ženy ven a pohrozily, že o nich budou vykládat samé ošklivé věci. Potom tlumeně a plny obav začaly hovořit o blížící se svatbě. Názory na budoucnost mladé nevěsty se různily: Některé ženy se strachovaly, aby ji nepotkal podobný osud jako předchozí dvě manželky pána domu, jiné zase tvrdily, že tak mladá a bystrá dívka ho naopak ještě přežije.

Když Cordelia zaslechla na padacím mostě zlověstný dusot, ohlédla se a v duchu zasténala, protože se k nim blížil jejich obtloustlý hostitel. Vyčíst Desmondovi de Marlé z tváře, jak hluboce je spokojený s tím, co získal, nedalo příliš námahy - radostné nadšení z něj přímo sálalo.

Cordelia se nenápadně naklonila k přítelkyni a varovně zašeptala: „Hleď, kterak chlípník spěchá ke své milované.”

Abrielle tichounce zaúpěla. Pochopila, že její noční můra se brzy vyplní. Sklopila hlavu, jako by v říčce zahlédla něco zajímavého, a spěšně zamumlala: „Zůstaň se mnou, Cordelie, snažně tě prosím. Nebo se neovládnu a uteču od něj.”

Plavovlasá Cordelia procítěně vzdychla, jako by si vůbec nedokázala představit, že by mohla Desmondovu přítomnost dobrovolně snášet. „Z hloubi duše se mi protiví,” přiznala tlumeným hlasem. „Vždy jsem si však zakládala na tom, že jsem skutečně věrná přítelkyně, a tak tě neopustím.”

Úzkost je zcela nedostačující výraz pro to, co Abrielle při pohledu na blížícího se muže cítila. Přesto se

vzchopila a přivítala svého nastávajícího úsměvem, ačkoli byl přes veškerou její snahu beznadějně nucený.

Hned za pánem domu šel jeho lmědovlasý synovec Thurstan, jenž před chvílí vzbudil její nelibost a rozhněval

mnoho Weldonových přátel. Sebevědomí mu zjevně nescházelo, protože se kolem sebe díval velmi povýšeně a

neustále ohrnoval nos, jako by mu svěží podzimní vánek páchl-Byl o hlavu vyšší než Desmond, štíhlý a

svalnatý. Oděv i doplňky měl podle poslední módy a nejlepší kvality. Lem u krku a rukávy černé tuniky zdobily

splétané zelené prýmky, černé boty z jemné kůže zase zelené výšivky ve tvaru kapradin. Stejný motiv se vyjímal

i na pochvě dýky a měšci visícím na opasku, kterým měl hejskovsky obtočeny úzké boky.

Jeho vytříbený vzhled ostře kontrastoval se zubožeností nevolníků, kteří se ploužili po tvrzi a po vesničce, k níž

vedla úzká lávka přes říčku. Dokud žil Weldon, bývali čistí, dobře živení a veselí, ale když se na ně Abrielle

dívala teď, viděla, že se jim daří podstatně hůř. Mnozí byli vyhublí, měli propadlé tváře a nemálo z nich neslo na

rukou a obličejích stopy po ráně bičem. Desmonda a jeho synovce se zjevně všichni báli.

Desmond sice zdědil po nevlastním bratrovi ohromné jmění, ale patrně mu nijak zvlášť nevadilo, že jeho

nevolníci chodí ve špinavých hadrech a nemyjí se. Zašlo to tak daleko, že si host, kterému některý z nich přišel

posloužit, musel přidržovat před nosem navoněný kapesník, aby necítil zápach. Až tu bude paní,

může dát do pořádku alespoň tohle. Svůj smutný úděl nezmění, ale pokusí se najít trochu štěstí a spokojenosti v

tom, že pomůže lěmto chudákům. Postará se, aby se každý, kdo pracuje v tvrzi, koupal a dostal přiměřený a

slušný oděv. Především však dohlédne, aby všichni měli co jíst, mladí i staří, bez ohledu na to, jestli jsou schopni

pracovat.

„Drahá lady Abrielle,” zavrkal Desmond, když k nim došel, a natáhl k ní těstovité ruce, jako by čekal, že do nich se stejným nadšením vloží své.

„Jak se vám dnes daří, pane?” optala se a příliš dobře si uvědomovala, jak slabý a roztřesený má hlas. „Výborně, drahá, skutečně výborně,” odpověděl Desmond. „Jak by tomu mohlo být jinak, když přede mnou stojí divukrásná dívka, jež mě brzy učiní naprosto šťastným? V takovou chvíli má muž pocit, že mu celý svět leží u nohou.”

Abrielle vyloudila cosi na způsob srdečného úsměvu, neochotně vyhověla jeho nevyslovenému přání a dotkla se konečky prstů tučných dlaní. Zjistila, že jsou otřesně rozměklé. Bezpochyby to svědčilo o lenosti, které se oddával od okamžiku, kdy se o každou maličkost starali sluhové. Pak ji zachvátila panika, protože Desmond uvěznil její ruce ve svých a začal je na důkaz své nehynoucí náklonnosti pokrývat vlhkými chtivými polibky, které v ní budily tak hrozný odpor, že se málem rozeběhla k nejbližší latríně, aby zvrátila poslední jídlo. Vydržela, ale útroby jí sevřel chlad, jakmile si připomněla, že po svatebním obřadu už nebude mít právo tohoto muže odmítnout.

Rychle se odvrátila od tělnatého pána domu a střetla se s Thurstanovým pronikavým pohledem. Oči měl zvláštní, nažloutle zelené, lemované hnědými řasami a zastíněné hustým zlatohnědým obočím. Vysoké lícní kosti, rovný nos a stejně čistě řezaná brada by z něj dělaly pohledného muže, nebýt příliš masitých a výrazných rtů, které se v jednom koutku zvedaly v sardonickém úšklebku. Nebyla si jistá, co jeho grimasa znamená, ale nemohla vyloučit, že Thurstan její přetvářku prohlédl, rozpoznal její nechuť a nadmíru se tím baví.

Zkoumavý pohled mladšího muže se jí vůbec nezamlouval, a tak se vzchopila a odvrátila se, aniž mu dala najevo, že si něčeho povšimla. Zadívala se na svého nastávajícího a řekla: „Už jsem si začínala myslet, že o mně ani nevíte, Desmonde. Máte s tím honem tolik starostí, že mě skoro zanedbáváte.” Desmond se pobaveně uchechtl. „Takové nesmyslné nápady z té své hezké hlavičky rychle vyžeňte, drahá. Ujišťuji vás, že jsem na vás ani na okamžik nezapomněl. Tíží mě každý den a každá hodina, která nás dva dělí od svatebního obřadu. Kdybych dokázal popohnat čas, hned bych to udělal.”

O jeho nadšení nemohlo být pochyb, ovšem Abrielle by na dotyčnou událost raději nemyslela. Nechala projev bez komentáře a pokynula ke své družce. „Zřejmě znáte lady Cordelii z Graysonu. Lord a lady Graysonovi přijali vaše pozvání na svatbu a právě dlí s mými rodiči v komnatách, které jste jim tak laskavě poskytl.” „Jistě! Jistě!” zvolal bujaře Desmond a několikrát se neobratně uklonil. Zjevně ho nadmíru těšilo, že ho obklopují takoví urození lidé. „Ačkoli jsme doposud neměli příležitost být osobně představeni, má paní, ujišťuji vás, že vaše rodiče již nějakou dobu zběžně znám.”

Cordelia se pousmála a odvážila se nadzvednout obočí. „Ano, mnohé jsme o vás slyšeli, pane.” Narážka v dívčině odpovědi byla tak zjevná, že Abrielle zapochybovala, zda bylo moudré trvat na Cordeliině přítomnosti. Obě sice pána domu svorně nenáviděly, ale Cordelia se k lidem, které neměla ráda, někdy chovala neomaleněji, než velela obezřetnost. Pak si však uvědomila, že Cordelia k ní nemá tak silný důvod jako ona. Cordelia na rozdíl od Abrielle nepřišla o skvělého snoubence ani o milovaného otce, který ji vinou své tvrdohlavosti a neoblomné hrdosti zanechal všem napospas ve světě, kde pro ženu neznamenala mužova ochrana pouhý přepych, ale nezbytnou podmínku přežití. Na Cordeliiných zhýčkaných bedrech nespočívala těžká povinnost zachránit otčíma před chudobou a matku před veřejnou hanbou. Ne že by Abrielle přítelkyni něco

podobného přála, to by ji ani ve snu nenapadlo. Jen litovala, že jí samé nedal osud do vínku jinou budoucnost… takovou, aby nemusela kvůli milované rodině zaprodat srdce a její život tolik nezávisel na mužích, které stíhala samá neštěstí.

Kdyby byla Abrielle v jiném postavení, Cordeliina prostoře-kost by jí vůbec nevadila, protože tento muž inteligencí nesahal přítelkyni ani po kotníky. Jenomže pokud se ti dva znesváří, napětí vzroste i v její rodině -Elspeth totiž pohrdala Desmondem ještě víc než Cordelia.

Naštěstí se právě v tu chvíli pod padacím mostem vymrštila ryba. Ve většině vodních příkopů bývá voda stojatá a plná řas, a tak Abrielle uvítala, že se může v Desmondově přítomnosti něčím pochlubit. „Vidělas to, Cordelie? Jen si představ, mít takhle blízko příkop plný ryb!”

Jiný by si drobné změny v dívčině melodickém hlase zřejmě nepovšiml, avšak Cordelia Abriellinu nervozitu hned vycítila. Stěží jí mohla úzkostlivost vyčítat. Už delší dobu si lidé všímali, že kamkoli Desmond vkročí, začnou se dít zvláštní a nevysvětlitelné věci. Nejenže mizeli ti, kdo se mu nějak vzepřeli, ale ztrácely se rovněž šperky, obrazy, stříbrné podnosy, zlaté poháry a další cenné poklady. Neexistoval žádný důkaz, že za tím vším stojí právě Desmond, ale to neznamenalo, že je nevinný, spíš to dokládalo jeho lstivost. Cordelia nedokázala svůj pronikavý odpor k tomuto muži déle skrývat, a tak se raději od dvojice odpojila a přešla na opačný konec mostu. Abrielle děkovala nebesům, že Cordelia je nejen inteligentní, ale také v mnoha ohledech velice citlivá. Opatrnosti teď nebylo nazbyt, vždyť se zanedlouho stane Desmondovou ženou. Po Weldonově smrti její odpudivý snoubenec nesmírně zbohatl, daleko více než po skonu svých prvních dvou manželek, ale nebylo sporu, že ze všech tří úmrtí těžil. Často přemýšlela, zda právě proto jejich odchodu nějak nenapomohl. Vyhnula se správcovu pohledu, s přemáháním upřela zrak na Desmonda, potlačila nevolnost a sladkým hláskem se zeptala: „Přál jste si se mnou hovořit o něčem konkrétním, Desmonde?”

To, že ho oslovuje křestním jménem, ho přimělo k radostnému úsměvu. „Ano, drahá, přesně v to jsem doufal. Možná víte, že sir Vachel mi předložil ke schválení a k podpisu poslední návrh svatební smlouvy. Když pominu sem tam nějakou maličkost, nenacházím v ní nic, co by nám bránilo v určenou dobu uzavřít sňatek. O mé obchodní záležitosti se stará Thurstan a daleko lépe než já pozná, zda je dohoda schůdná pro obě strany. V tomto případě navrhuje pouze několik drobných změn a pak už bude možné vše uzavřít…” „Chcete říct, že už nejste spokojen s podmínkami, na nichž jste se s otčímem dohodl?” otázala se Abrielle a nejraději by zajásala, ale jakmile pomyslela, jaká je bez tohoto sňatku čeká budoucnost, zamrazilo ji. Musí Desmonda nějak přelstít. „Je-li tomu tak, musím to neprodleně oznámit rodičům, vždyť do obřadu zbývá sotva pár dní. Mysleli jsme, že se vším plně souhlasíte, stvrdil jste přece dohodu vlastní pečetí a ohlásil, že se vezmeme hned po honu. Na výhrady už je vskutku poněkud pozdě a zdá se to nevhodné. Obě strany smlouvu potvrdily, a já netuším, co tím sledujete.”

„Jde pouze o několik nepatrných úprav, které je nutné provést ještě před svatbou,” ujistil ji rychle Desmond. Uchechtl se a pokusil se zaplašit její obavy bezstarostným mávnutím tučné ruky. „Jsem si jist, že si s vaším otcem všechny neshody ohledně přesného znění smlouvy lehce vyjasníme a nový dokument sepíšeme v několika málo dnech, takže svatbu bez obtíží stihneme.”

Abrielle ho rozhodně nehodlala podporovat, a tak pomlčela o tom, že jí ani otčímovi tyto opožděné výhrady vůbec nevadí, třebaže je obřad už za dveřmi. „Možná vám to uniklo, Desmonde, a proto vás chci upozornit, že otčím je v tomto ohledu velice neústupný. Pokud jste tedy změnil názor, musíme ho o tom neprodleně zpravit.” Troufla si zalhat v naději, že od toho Desmonda definitivně odradí. „Sir Vachel totiž v tom případě jistě bude chtít pohovořit s několika nápadníky, kteří zcela nedávno projevili zájem o mou ruku.” „To by jistě bylo moudré…” spustil Thurstan blahosklonně.

Lekla se, aby synovec strýce nakonec nepřesvědčil. Tím by byl Vachelův osud zpečetěn.

Ale Desmond mladíka zarazil prudkým gestem a hněvivě na něj pohlédl. Pak se obrátil zpět k ní, nucené se

usmál a spěšně ji ujistil: „To nebude třeba, drahá. Přijmu podmínky tak, jak jsou.”

Abrielle v poslední chvíli potlačila úlevný vzdech. Netušila, kdo pána domu upozornil na výši částky, kterou na ni bude muset hned po obřadu přepsat, nemluvě o ohromném majetku, který jí spadne do klína v případě jeho úmrtí. Z toho, jak se k věci vyjádřil Thurstan, však soudila, že právě on chtěl prosadit méně výnosné podmínky. Neměla tušení, jaký osobní prospěch si od toho sliboval. Chtěl snad jakožto Desmondův jediný příbuzný větší podíl na majetku, který měl nyní připadnout její rodině?

Ovšem jestli Desmond včas nezvážil všechny důsledky svatební smlouvy, pak zřejmě není tak prozíravý, jak by vlastník velkého majetku měl být. K bohatství ostatně přišel skrze jiné, nezískal ho zásluhou svého rozumu ani vojenskou službou v daleké cizině. Dá se tedy čekat, že mu peníze rychle protečou mezi prsty. „Strýčku, můžeš mi věnovat chvilku?” požádal Thurstan tiše, ve tváři vážný a úzkostný výraz. „Opravdu si myslím, že ta smlouva pro tebe není výhodná. Uvaž znovu… “

„Už jsem rozhodl,” prohlásil Desmond zcela rezolutně a zdůraznil svá slova prudkým trhavým gestem. „Nic měnit nebudeme. Můžeš jít.”

Výrazné rysy mladšího muže po tomto ostrém odmítnutí viditelně ztuhly. Žluté oči metaly na Desmonda zpod podmračeného obočí žhavé střely. Abrielle nepochybovala, že tato bezohlednost vzbudila v synovci zášť.

Thurstan vyrazil po mostě k vnitřnímu nádvoří. Odehnal ho jako sluhu. Svrběly ho ruce, jak toužil tasit meč a vyřídit si to se strýcem jednou provždy. Jak se už druhý de Marlé opovažuje upírat mu jeho právoplatné dědictví! Weldon mu ho přislíbil, ale /.emřel dřív, než stačil změnit poslední vůli. A Desmond ted zahrnuje zlatem nějakou holku, když přece stačí zachovat se jako chlap a můžeš mít ženskou zadarmo. Thurstan si v duchu slíbil, že si to se strýcem ještě vyřídí.

Pokud si Desmond mladíkova rozhořčení povšiml, nedal to nijak najevo. Obrátil se na Abrielle. „Už jsem vám řekl, jak úchvatně krásná jste, drahá? Nikdy jsem neviděl kouzelnější ženu.”

Abrielle se zvedl žaludek. „Desmonde, prosím, taková přehnaná chvála mě přivádí do rozpaků. Vždyť jí stěží mohu být hodna.”

„Ale vy jí jste hodna, drahá. Bezmezné hodna! Procestoval jsem kus světa a krásnější dívku jsem nespatřil.” Abrielle se zmohla na upejpavě skeptický úsměšek. „Pak pochybuji, že ten kus světa byl zvlášť velký, pane. Obávám se, že jste příliš daleko nedojel.”

Desmond s ní v duchu souhlasil, ale otevřeně by to nikdy nepřiznal. Za chytrého a ctižádostivého platil v rodině jeho nevlastní bratr, který se vydal daleko od vlasti na křížovou výpravu a vrátil se jako oslavovaný hrdina, bohatší a proslulejší než před svým odjezdem. Takový vliv má na synův život oddaná matka. V mládí Desmond často od sousedů slýchal o Weldonově matce, pozoruhodné dámě, jejíž urozenost potvrdila a posílila manželovu důstojnost a čest. To samozřejmě neplatilo o prohnané služebné, jež se lstivě vetřela do přízně pána domu, když se po záhadné smrti své ženy utápěl ve stesku. Tato čarodějnice sprovodila šlechtičnu ze světa smrtícím lektvarem, který pak v malých dávkách podávala i Desmondovu otci, až dočista přišel o rozum. Díky těmto úkladům počala a porodila levobočka, pak pomateného muže obvinila, že ji v deliriu znásilnil, a přinutila ho ke sňatku. Svými lstmi se často vychloubala dokonce i před synem. Nejhroznější ze svých tajemství mu svěřila na smrtelné posteli, sužována zákeřnou bolestivou chorobou.

Desmond nenechal matčin odkaz ležet ladem. Probádal mnoho způsobů, jak může člověk změnit svůj osud za pomoci podivných, mnohdy halucinogenních a jedovatých odvarů. Používal je proti všem, kdo vlastnili něco, po čem toužil, nebo mu nevědomky stáli v cestě za větším bohatstvím a ziskem. Nedokázal by spočítat, kolik lidí už otrávil. Mizeli z jeho paměti stejně rychle jako temné stíny proplouvající nocí.

Po celou dobu mu pomáhala jeho nevlastní sestra Mordea, kterou vychovaly čarodějnice, matčiny přítelkyně. O jeho příbuzenství s Mordeou nikdo nevěděl, takže ji přijal jako hradní kuchařku. Tak ji měl stále nablízku, mohl využívat jejích znalostí a hlídat ji, aby nevyzradila jeho tajemství. Slíbila mu, že se naučí lépe vařit, ale musel s ní jednat velice opatrně a nemohl si ji znepřátelit.

Jeho první žena mu byla velkou přítěží, a když využil vhodné příležitosti a vnutil jí při porodu jedovatý odvar, velice se mu ulevilo. Později se stejným způsobem zbavil i druhé manželky a v obou případech se postaral, aby byl jediným dědicem jejich majetku.

Největší hrdostí ho naplňovalo, že dosud nikdo nepřišel na to, jak se zbavil nevlastního bratra. Stačilo několik kapek lektvaru ve Weldonově poháru vína a snadno dokázal mnohem vyššího a silnějšího muže strčit ze schodů u jeho komnat. Když se díval, jak se řítí dolů, srdečně se bavil. Pro případ, že po pádu nezemře, měl v záloze ještě jeden plán. Schoval si totiž pod plášť těžkou palici. Jakmile však Weldonova hlava udeřila o kamenný ochoz, který podpíral schodiště, bylo zjevné, že na záložní plán už nedojde. Ještě dnes se musel smát, když si vzpomněl, jak hladce tehdy večer všechno proběhlo. Zajistil si tak nový, ještě výnosnější začátek a utvrdil se v tom, že má osud pevně ve svých rukou a dostane vše, po čem zatouží.

„Nepůjdeme za Cordelií?” zeptala se Abrielle Desmonda a pokynula štíhlou rukou k přítelkyni. S ulehčením a zároveň s podivem si uvědomila, že nervozita a hluboký odpor na ní nejsou znát - ani se nezachvěla. Nemohla se dočkat, až mezi nimi bude Cordelia stát jako lidská hradba. Ale až bude vdaná, sotva se bude moci schovávat za druhé, a tak nezbývalo než doufat, že se jí i nadále podaří skrývat strach a skleslost, jež ji bez ustání sužovaly. Když došla na druhý konec mostu, zadívala se do vodního příkopu a snažila se předstírat poklidnou radost. Desmond ji políbil na tvář, což se ukázalo jako další zkouška odolnosti. Stěží se najde něco, co by ho zbavilo tak příšerně páchnoucího dechu. Ačkoli věděla, že se musí smířit s osudem a stát se Desmondovou ženou, začala se bát, že její nepříliš zdařilá přetvářka se brzy vyčerpá a ona se rozpláče lítostí a rozeběhne se do prostorných komnat, v nichž ubytovali jejich rodinu. Bohužel, vzala na sebe závazek, který ji uvrhl do propasti zoufalství, odkud už nebude úniku.

Když se Desmond na okamžik omluvil, protože si potřeboval promluvit se sluhou, s největší radostí ho propustila. Opřela se loktem o zábradlí a malomyslně si položila bradu na hřbet ruky. Cordelia mlčky stála vedle ní. „Kéž bych se na svatbu těšila tak jako muži na hon.”

Cordelia zaváhala a pak se opatrně zeptala: „Jak se můžeš provdat za muže, kterému nevěříš? Za muže, k němuž ty i všichni ostatní pociťují odpor? Přiznám se, že když jsi mi o tom sňatku napsala, nevěřila jsem vlastním očím.”

Abrielle se kradmo ohlédla, aby se ujistila, že pán domu je v bezpečné vzdálenosti. „Kdybych k tomu nesvolila, mou rodinu by čekala chudoba. Vachel přišel o všechny peníze, protože byl příliš štědrý ke svému otci a rytířům,” přiznala.

Cordelia zalapala po dechu. „Co to má znamenat? Musíš si tu obludu vzít jen proto, že se tvůj otčím zachoval nerozvážně?”

„Nebyla to jeho vina.” Abrielle rychle vysvětlila, jak nespravedlivě se zachoval Vachelův otec. „Vachel by raději přišel do záhuby, než aby mě nutil přijmout Desmondovu nabídku. Rozhodla jsem se, že jeho i matku takové hanby ušetřím.”

Cordelia chytila přítelkyni za ruku, stiskla ji a skrz slzy se zadívala do modrozelených očí. „A to si někteří lidé myslí, že ušlechtilou povahou se pyšní jen rytíři.”

„Nikomu o tom nic neříkej,” poprosila ji Abrielle. „Vachel by těžce nesl, kdyby se o jeho otci proslýchalo, že se zachoval nespravedlivě. Každá výtka vůči němu by ho velmi ranila. Ke konci už se mu to trochu pletlo v hlavě, možná si neuvědomoval, co dělá.”

„Pokud dovolíš, povím o tom jen rodičům. Oni si Vachela nesmírně váží a to, co jim řeknu, mu bude pouze sloužit ke cti.”

„Jim to říct můžeš, ale nikomu jinému ne,” svolila Abrielle a zadumaně se zahleděla do dálky. Kytlice jí povlávala v lehkém vánku. „Na co myslíš?”

Abrielle unikl zarmoucený povzdech. „Je mi hanba, že něco lakového říkám, když jsem Desmondovu ruku přijala, ale ten muž se mi protiví víc než kdokoli jiný na světě.”

Z toho, jak rezervovaně přítelkyně doznala svou nechuť k nastávajícímu manželovi, Cordelia vyčetla, že Abrielle už ztratila veškerou naději, a chlácholivě ji pohladila po rukávu. „Když se člověk vydává do neznáma, často vidí vše až příliš černě. Ze zkušenosti vím, že jsi silná a strach dokážeš překonat. Copak jsi mě nezachránila před utonutím, když jsme byly děti? Tehdy ses přece také bála jít pro mě do ledové vody.” Do Cordeliiných zelených očí opět vhrkly slzy. „Nebýt tvé odvahy a toho, že jsi zvítězila nad strachem, dnes bych tu nebyla.” I Abrielle se zamžil zrak, když si vybavila dětství, a při vzpomínce na tu děsivou událost se celá roztřásla mrazivou hrůzou.

Strach tehdy pálil stejně bolestivě jako ledová tříšť, jíž se musela brodit, aby se k přítelkyni dostala. Kdyby se tolik nebála, že ztratí nejmilejší družku, nikdy by se za ní do studených hlubin nevydala. „Vím, že se musím vzchopit,” připustila Abrielle, ale jakmile si připomněla, co ji zanedlouho čeká, melancholicky si povzdychla. „Jenže právě teď mi budoucnost připadá tak pochmurná, že bych snad raději utonula v ledové řece. Po boku tak nehodného člověka budu jistě mít nesnesitelný život. Nevím, jestli to vydržím.”

Cordelia se odvrátila a snažila se uklidnit bouři ve svém nitru. Netušila, co by si na Abriellině místě počala. Dumala nad strašlivým osudem své přítelkyně a nevšimla si blížící se skupinky jezdců, dokud nedorazili na půl cesty k mostu. Bylo jich celkem šest, ale Cordelia nemohla spustit oči z pohledného šedovlasého muže, který klusal v čele na nádherném černém hřebci. Lehký krok koně dokonale ladil s hrdým, majestátním držením jeho pána, urozeného Skota, kterému jistě táhlo na šedesát let. Ačkoli byl o tolik starší než ona, Cordelia ani na okamžik nezapochybovala, že tak velkolepého člověka jakživa v Jindřichově království nespatřila. Naklonila se ke své společnici a tlumeně zašeptala: „Abrielle, nenápadně se ohlédni a pověz, jestli ty lidi znáš. Pokud se pověsti nemýlí, tvůj budoucí manžel nesnáší Skoty ještě víc než Sasy, lidi naší krve. Je-li tomu tak, možná tito muži vstoupili na jeho území, aniž si byli vědomi hrozícího nebezpečí.” Abrielle zvolna přelétla pohledem okolní krajinu a posléze jakoby náhodně spočinula zrakem na přijíždějící družině. A jakmile tak učinila, celá ztuhla. Potom se neopatrně a zcela nepokrytě ohlédla po Desmondovi. Když zjistila, že stále ještě rozhazuje rukama a spílá nebohému sluhovi, takže si nových hostů nevšiml, ulevilo se jí. „Cordelie! Honem… podívej se pořádně na toho druhého v řadě. Jestli mě neklame zrak, je to Raven Seabern!” Abriellino srdce bušilo tak hlasitě, že se jeho tlukot jistě ozvěnou odrážel od stěn hradu a všichni to slyšeli. Buší znepokojením, říkala si, znepokojením a strachem, ne vzrušením. Co to jen toho člověka napadlo, přicválat na půdu rodiny de Marlé, jako by měl svaté právo tu být, jako by čekal, že ho přivítají s otevřenou náručí? Nedochází mu pro samou drzost, že jeho přítomnost rozhněvá každého šlechtice na míle daleko, zvlášť když si přivedl celou družinu Skotů?

Narovnala záda, aby vypadala klidně, otočila se, spustila na chvíli z Ravena oči a prohlédla si stejně vysokého a svalnatého Skota, který sesedl a stál mu po boku. Starší muž si jejího zájmu všiml, oplatil jí pohled a v zářivě modrých očích mu vesele zablýsklo. Díval se na ni tak dlouho, až se začala červenat, a pak se jeho úsměv změnil v okouzlující rošťácký úšklebek. Měl bělostné zuby a mohutný knír, jehož pečlivě nakroucené špičky sahaly až pod hladce oholenou bradu, na které se vyjímal hluboký dolíček podobný tomu, jaký měl její někdejší zachránce. Přestože měl muž mládí dávno za sebou, nebránilo mu to, aby si ji provokativně prohlédl od střevíčků až k temeni hlavy. Když svůj průzkum dokončil, vyzývavě na ni mrknul a vysloužil si překvapené zajíknutí. Cordelia celou scénu pozorovala a teď ve snaze skrýt před starším mužem úsměv sklonila hlavu. „Ten se tedy neostýchá, jen co je pravda. Myslíš, že je to Seabern starší?” Abrielle kysele řekla: „Vidím mezi nimi jen dva rozdíly, a to věk a barvu vlasů.”

Skot se nepřestával usmívat, jen ještě pozvedl šedivé obočí a naklonil hlavu ke straně, jako by přemýšlel, proč se o něj ty dvě ženy tak zajímají. Pak se podíval na Ravena a Abriellin zrak chtě nechtě také sklouzl tím směrem.

Doposud se přímému pohledu vyhýbala. Nebála se ani tolik toho, co spatří, jako spíš vlastních pocitů. Ty pronikavé oči si pamatovala až příliš dobře a její obavy se okamžitě potvrdily. Vzhledem k tomu, že její nastávající stál blízko, nehleděl na ni tak směle, jako když se setkali naposled. Jen přivřel uhrančivé modré oči a chvíli si ji tázavě prohlížel, ale i to bohatě stačilo, aby ji polilo horko.

V hlavě sejí líhla otázka za otázkou, ale všechny se v podstatě týkaly jediné věci: proč přijel? Ptala se sebe samé, jestli se už docela zbláznil, nebo si jen nevzpomíná na tu noc v královském hradě, kdy se smrtící lehkostí zmařil Desmondovy chlípné záměry a zahnal toho zbabělce do kouta jako hmyz. Ještě víc ji však zajímalo, jestli Raven ví, že se s tím odporným hmyzem zasnoubila. Když na tuto možnost pomyslela, stáhlo se jí hrdlo. Mohlo by právě to být příčinou, proč se tak nečekaně objevil?

Prudce se nadechla a přitáhla fantazii otěže. Kdo že tu blázní? To, že Raven náhodou šel po chodbě, uslyšel její výkřik a zvuk zápasu a přispěchal jí na pomoc, byla jedna věc, ale takhle daleko si zajet někam, kde není vítán, to je úplně něco jiného… a co by tím sledoval? Abrielle věděla jistě jen jediné: že ho nikdo ne-pozval. Raven Seabern zdejšího pána hluboce ponížil, a tudíž by byl poslední, koho by sem zval. Pokusila se uklidnit. Nejspíš přijel v nějaké záležitosti, kterou ho pověřil král. Ať už jde o cokoli, ona s tím nemá nic společného. Jen by ji zajímalo, proč s sebou vzal otce.

Cordelia na přítelkyni mrkla a zvedla koutky v šelmovském úšklebku. „Jsem toho názoru, že mladé dámy by se měly chovat slušně a nevyvádět toho nebohého skotského kmeta z rovnováhy. Vždyť je tak starý, že by mohl být tvůj dědeček, a podívej se na něj, srdce má doslova na dlani.”

„Nevím, kdo tu má srdce na dlani,” kontrovala Abrielle a vrhla na přítelkyni výmluvný pohled. „Mně připadá, že tenhle Skot se mnohem víc zamlouvá tobě.”

Cordelia nemohla ani při nejlepší vůli popřít, že ji muž zaujal. „Inu, pohledný je… “

„Možná bys měla požádat Ravena Seaberna, aby vás představil,” řekla Abrielle s předstíranou lehkovážností. „Dluží ti přece laskavost.”

Abrielle se pomalu vzpamatovávala z otřesu, jejž způsobil Ravenův náhlý příjezd, a do mysli se jí vkradl stín smutku. Netušila proč, ale pohled na něj probudil myšlenky, kterým se statečně pokoušela vyhnout - myšlenky na to, jaký mohla mít život, plný a šťastný, s hodným mužem a vlastní rodinou. Právě takový chtěla dříve prožít s laskavým Weldonem de Marlé, ale tento dívčí sen zemřel spolu s ním. Ted už si nemohla dovolit stavět vzdušné zámky a spřádat romantické představy, a kdykoli toho zalitovala, cítila se ještě hůř. Rozumnější bude, když se smíří s tím, že manželství s Weldonovým bratrem bude v každém ohledu krutým protikladem k těmto idealistickým představám, a zaměří své úsilí k něčemu jinému. Brzy už bude plnit každodenní povinnosti paní domu, a to jí zaměstná ruce i mysl.

Brzy, ale teď ještě ne. Mimoděk ji napadlo, jaké by to bylo mít za muže Ravena Seaberna. Namlouvala si sice, že si tu otázku klade pouze z nezaujaté zvědavosti, ale musela si přiznat, že takové manželství by bylo vzrušující a patrně nijak nepříjemné.

Ne že by Abrielle směla vážně pomýšlet na sňatek s někým liným než s Desmondem. Hodlala zachránit svou rodinu a své slovo nevezme zpět ani za nic, ať už jí to přinese sebehroznější následky. Krom toho, duchovní tvrdili, že zasnoubení má stejnou právní platnost jako manželství, a tak už chmurné budoucnosti nemohla uniknout.

Nově příchozí si mezi sebou vyměnili pár slov, vzali otěže a vydali se k oběma ženám. A přestože si Abrielle právě zakázala přát si nemožné, náhle z celého srdce zatoužila popadnout sukně a před setkáním utéct. Přála si to téměř stejně silně, jako aby byla nikdy nepotkala Skota se jménem dravého ptáka a tváří padlého anděla, zneklidňujícího, arogantního, vzrušujícího muže, který v ní v jednu a tutéž chvíli vyvolával nervozitu, rozechvění a smutek.

Těsně předtím, než skupinka Skotů došla až k nim, se vedle Abrielle a Cordelie náhle objevil Desmond. Abrielle čekala, že jakmile návštěvníka pozná, zachvátí ho zuřivost. Ale místo toho spatřila na jeho tváři nucený úsměv, jen neznatelně popřený nenávistným zábleskem v očích. Vyzařovalo z něj nepochopitelné uspokojení, jež jí připadalo zlověstné.

Zblízka byly oči staršího Skota ještě modřejší a bystrý, lišácký záblesk inteligence v nich ještě patrnější. Na okamžik však svůj přitažlivý šarm zkrotil a tvářil se, jako by ho nezajímalo nic jiného než se zdvořile představit pánovi domu. To jeho potomek se s ničím takovým neobtěžoval. Raven se na hostitele ani nepodíval a nijak neskrýval, že má oči jen pro mladé ženy po jeho boku. Když se na Abrielle upřeně zadíval, polilo ji horko. Neviděla ho od té noci, kdy ji zachránil. Tehdy ji strach, rozpaky a stav jejích šatů přiměly uprchnout téměř stejně bezhlavě jako ten, kdo ji napadl. Sice na ni tenkrát velice nevhodně zíral, ale uvědomovala si, že mu dosud neprojevila patřičnou vděčnost. Ovšem teď nevěděla, jak to přijme, až se dozví, že se s oním padouchem, před nímž ji zachránil, zasnoubila. Dost možná že už to ví. Nebude si o ní myslet, že je husa, které záleží jen na penězích, a že svůj vděk poskvrnila chamtivostí? Abrielle se při takovém pomyšlení kousla do rtu a podivila se, co se to s ní děje. Vždyť je zasnoubená, pro smilování Boží, dokonce nevyhnutelně zasnoubená. Na jeho názoru by jí přece vůbec nemělo záležet - jenomže záleželo, a ona věděla, že to se musí změnit. Při první příležitosti mu za rytířský čin poděkuje a tím to skončí.

Raven a starší muž se oběma dívkám uklonili a pak se obrátili k Desmondovi.

„Pane de Marlé,” zahlaholil vesele starší Skot hlubokým znělým hlasem a odhalil tak další rozdíl mezi otcem a synem, totiž že oproti Ravenovi má mnohem silnější přízvuk. Přitiskl si dlaň na prsa a nepatrně sklonil hlavu, na které seděla čapka. „Je nám ctí, že jste nás pozval do své tvrze.”

Abrielle málem vyjekla údivem, když slyšela, že přijeli do tvrze na pozvání, ale pak si uvědomila, že to zas až tak překvapivé není. Desmond pro to mohl mít jediný důvod: chtěl být poslední, kdo se bude smát, a ukázat Ravenovi svou trofej, aby Skot pochopil, kdo v souboji skutečně zvítězil. To on získal vytouženou kořist, zajistil si plné a věčné právo na její srdce i tělo. Jakmile na to Abrielle pomyslela, udělalo se jí špatně. Nesejde na tom, že si vítězství nezískal díky cti či zásluhám, ale pouze pomocí zlata, jelikož smlouva už je uzavřena a brzy bude zpečetěna. Krom toho, připomněla si a ta vzpomínka ji bodla u srdce, Raven se do námluv nijak nehrnul, i když k tomu měl příležitost.

Desmond uvítal nové hosty s velkým potěšením a měl k tomu hned několik důvodů. Nikdy neškodí ukázat se ve společnosti uznávaných a vlivných mužů… i když jsou to Skotové. Mnohem důležitější ale bylo, že s nimi měl nevyřízené účty. Od toho nemilého incidentu na královském hradě pilně sháněl informace. Hovořil se znalými lidmi, kteří věděli leccos o seveřanech ze Skotska, a zjistil, že Seabern starší je už léta důvěrníkem skotské královské rodiny a v armádě zesnulého krále měl dokonce hodnost jeho zástupce. Syn už téměř pět let sloužil králi Davidovi jako důležitý posel.

Člověk by myslel, že tak zodpovědný úkol jako převážení zpráv ho naučí, aby nestrkal nos tam, kam nemá, ale kdepak. Desmond mu tedy tuto lekci udělí sám a pěkně si to vychutná.

Bude Ravenovi a jeho ctěnému otci předvádět svou snoubenku tak dlouho, až jim dojde, že ji teď před Bohem i lidmi vlastní on, že jedině on má právo se jí dotknout, kdykoli a kdekoli se mu zachce, a že už mu nikdo nesmí toto právo upřít. Ukázat dvěma lakovým sebevědomým a významným mužům, že není v jejich moci změnit osud jedné krasavice, bude mimořádně příjemné.

Přivítal je a jen stěží se udržel, aby si potěšené nezamnul ruce. „To vy a váš syn mi prokazujete čest, že jste se rozhodli připojit k mým hostům při honitbě, urozený pane Seaberne.” Desmond se ze všech sil tvářil jako srdečný hostitel. „Proslýchá se, že na severu se nenajdou lepší lovci než vy dva. Mnoho hostů přijelo jenom proto, aby s vámi změřili síly. Dokonce začali uzavírat sázky, prý je ve hře nejeden plný měšec a stále jich přibývá. Na ty, kdo skolí nejkrásnějšího jelena a největšího kance, čeká bohatá odměna. Když jste tu teď vy, sázky se jistě ještě podstatně zvýší. Proto jsem vás na svou tvrz pozval.” Abrielle málem posměšně zafrkala. Tomu by jen těžko někdo uvěřil.

„Ale já zanedbávám své hostitelské povinnosti,” pronesl Desmond a pokynul hlavou k Abrielle a Cordelii. „Dámy, bezpochyby si vzpomínáte na skotského vyslance, který se účastnil oslav na hradě Jeho Veličenstva, ale patrně jste se ještě nesetkaly s jeho otcem, urozeným panem Cedrikem Seabernem.”

Rty staršího muže se roztáhly v křivém úsměvu, když vzal do dlaně Cordeliiny štíhlé prsty a políbil ji na hřbet ruky. „Léta jsem nepotkal dvě tak hezounká děvčata,” prohlásil. „Musíte být andělé nebeští, co sestoupili k nám smrtelníkům, a já jsem bez sebe radostí, že takovou krásu smějí spatřit i moje nehodné oči.” Cordeliiny bělostné líce potemněly jasným ruměncem, ale úsměv mu oplatila. „Vím, že keltští bardové uměli spřádat ze slov kouzla, milý pane, a řekla bych, že jste ten převzácný dar po svých předcích zdědil.” Cedric pohodil hustou hřívou a potěšené se zachechtal. „Tak tak, děvenko, a milerád vám ho složím k nohám, jen abyste se pořád usmívala, to mi věřte.”

Cordelia ukázala na svou společnici. „Smím vám představit svou přítelkyni, lady Abrielle?” „Druhá nad pomyšlení krásná,” řekl Cedric a v dobrém rozmaru si zamnul ruce. „Dobré nebe, jestli je všechno v téhle tvrzi tak pěkné na pohled, nastěhuju se a budu tady žít.”

Abrielle se nervózně zasmála. Dávala přednost neškodným žertům Cedrika Seaberna před zneklidňujícím a pronikavým pohledem jeho syna. Díval se na ni, jako by mu patřila. Z jeho tváře vyzařovala arogance a smělost, jež tak jasně předvedl na hostině v Londýně. „Varuji vás, urozený pane, za těmito zdmi teď přebývá mnoho Normanů. Být vámi, nevstoupím tam, leda byste dokázal zručně zacházet s mečem a štítem.” Nastalo rozpačité ticho a všichni přítomní si připomněli nepřátelství mezi svými zeměmi. Cedric na ni mrkl. „To abych pro nás šel sehnat nějaké zbraně. Obávám se, že naše komnaty se nacházejí právě tam uvnitř.”

Raven přistoupil ke Cordelii, pozvedl její ruku ke rtům a lehce ji políbil na špičky prstů. „Těší mě, že se s vámi opět setkávám, má paní. Otec se mnou jistě bude souhlasit, že od chvíle, co jsme vás naposled spatřili v Jindřichově sídle, krásnější dívku jsme neviděli.”

Cordelia se usmála a pokynula k družce. „Možná si vzpomínáte na mou přítelkyni, lady Abrielle.” Abrielle sebou málem trhla. Nesvěřila se družce ani s Desmondovým útokem, ani s Ravenovým udatným činem. Cordelia vůbec netušila, jak dobře si ji Raven musí pamatovat a proč. Naštěstí o tom, co se stalo, pomlčel a zareagoval na poznámku jen uctivou úklonou.

„Samozřejmě. Rád vidím i vás, lady Abrielle. Pan de Marlé je vskutku šťastný muž, když získal tak vzácně krásnou nevěstu. Soucítím se všemi věrnými ctiteli, kterým nezbude než truchlit nad svou ztrátou.”

Raven cítil, jak na něm ulpívají de Marlého vypoulené oči, a snad právě proto natáhl k Abrielle ruku. Na okamžik zaváhala a pak do jeho otevřené dlaně vložila svou. Všiml si, jak se zachvěla, když ji obemkl prsty a pomalu ji nesl ke rtům.

Raven by musel být naprostý hlupák, kdyby neznal pravý důvod pozvání. De Marlé se chtěl kochat jeho reakcí, až uvidí, jak se své nastávající dotýká, tančí s ní, objímá ji. Usmyslel si, že ho předběhne a také tomu vypasenému švábovi něco ukáže. Sklonil se k její ruce a pak se schválně zarazil jen vlásek od bělostné hedvábné pleti. Vzhlédl k ní a zadíval se jí přímo do OČÍ. Všemi smysly vnímal její přítomnost, její vůni, to, jak se napjala, když jí jeho teplý dech polaskal hřbet ruky. Uchváceně pozoroval, jak jí po celé délce štíhlé paže naskočila husí kůže. I )oufal, že de Marlé dává dobrý pozor, protože zapůsobit takto na ženu pouhou drobností dokážou jen nejzkušenější svůdci, a Raven věděl, že on se k nim rozhodně může počítat. Nechal uplynout další němou vteřinu, pak ještě jednu a nakonec se ruky rychle dotkl rty a pustil ji.

Paže bezvládně klesla Abrielle k tělu. Cítila mravenčení, jako by ji právě pobodal celý roj včel, a točila se jí hlava. Nepřestala však vnímat napětí mezi Desmondem a Ravenem. „Děkuji za lak vybranou poklonu, sire Ravene,” řekla a doufala, že dává najevo zároveň dost srdečnosti i rezervovanosti, aby se Desmond přestal mračit a aby smazala Ravenovi z tváře alespoň irochu chvástavé sebejistoty. „Vaše slova jsou sladší než med, vznešený pane.”

„Tady otec vám poví, že mě odjakživa vedl k pravdomluvnosti, má paní, a já jsem poslušný syn. Když říkám, že vy a lady Cordelia jste klenoty převzácné krásy, můžete mi věřit. Jako muž jsem vámi oběma naprosto omráčen.” -

Ale ne dost omráčen, aby mě poctil takovýmto polibkem, dokud měl ještě význam, pomyslela si Abrielle. Cordelia se neodvážila dát najevo, jak se jí pohledný muž zamlouvá, ale zvítězila nad ní zlomyslnost. Neodolala, a přes-lože odpověď znala, položila mu před de Marlém jednu otázku. Velice toužila, aby si otylý zeman pokud možno ještě lépe uvědomil Ravenovo výsadní postavení. „Z jakého důvodu jste byl přítomen na slavnosti k poctě lordu Berwinovi? Pokud se tedy smím ptát.”

„Bohužel, má paní, zřídkakdy se mi naskytne příležitost pobývat v honosných sídlech, jedině jakožto vyslanec

svého krále, Davida Skotského. V jeho službách musím cestovat všude možně, kam je právě třeba. Jen vzácně se

stane, že mě povinnost svede dohromady s tak půvabnými dívkami, jaké právě stojí přede mnou.”

Přesně jak Cordelia čekala, hostitele tento rozhovor velice popudil, a ona i Abrielle si dokázaly spočítat, že mu

dochází trpělivost. „Ohlaste se prosím mému správci. Zavede vás i otce do vašich komnat. Dnes večer se v

hodovní síni koná hostina. Druhý den časně zrána vyrazí muži na lov jelena a následujícího dne na kance. Ti,

kdo se vrátí s nejlepšími úlovky, budou ještě toho večera vyznamenáni. Třetího dne si s lady Abrielle vyměníme

svatební slib a pak oslavíme svůj sňatek hostinou. Oba jste samozřejmě zváni coby čestní hosté.”

Stejně dobře jim mohl své skutečné úmysly vmést přímo do tváře, pomyslela si Abrielle, ale jestli doufá, že v

Ravenovi vzbudí hněv, jen ztrácí čas. Skot o ni nikdy neprojevil vážný zájem, tak proč by se měl trápit tím, koho

si bere? Ten krutý žert působil bolest jedině jí.

„Ujišťuji vás, že se toho všeho osobně zúčastníme,” odvětil Raven, položil ruku na splývavý pléd na své hrudi, pokývl a ustoupil o několik kroků dozadu. „Je nám ctí být vašimi hosty.” Desmond jen podrážděně trhl hlavou.

Raven se napřímil do plné výše a rozhlédl se, jako by obdivoval okolní krajinu, ale ve skutečnosti jeho pozornost poutala výhradně Abrielle. Nepřekvapilo ho, že si urozenou dívku pamatuje do nejmenší podrobnosti, vždyť žádná žena dosud nebyla tak blízko tomu, aby se zmocnila jeho srdce, jako Abrielle při prvním setkání. Teď ho bedlivě pozorovala, ačkoli z ní čišel jakýsi chlad. Je samozřejmě zasnoubená, ale až příliš se snaží vyhnout jeho pohledu a on nemá tušení proč.

Desmond ke své nevěstě mlčky natáhl paži. Nevyhnutelně musela toto gesto porovnávat s tím, jak jí teprve před chvilkou podobně podával ruku Raven. Pokud se někdy ve vteřině probrala z fantazie do tvrdé, nelítostné reality, tak právě tehdy, když položila chvějící se dlaň na zemanův rukávec. Dotek se jí hnusil, ale nemohla se mu vyhnout, musela zachovat zdání a přimět se k úsměvu, přestože měla pocit, jako by jí srdce drtilo obrovské závaží. Kéž by byl Raven to zlomyslné pozvání nepřijal. Nemusela by se na něj nyní dívat a představovat si, jak se vdává za někoho tak hezkého a odvážného. Proč pořád zapomíná, že se mu naskytla možnost se o ni ucházet, ale zjevně žádné vážné úmysly neměl? Mohl přece přijít za Vachelem na zdvořilostní návštěvu do komnat ve Westminsterském hradě, kde při návštěvě Londýna pobývali. Pravděpodobně si hledá bohatou nevěsto… Rozčarovaně dumala, jestli

mužům skutečně na ničem jiném než na majetku nezáleží. S hořkostí si však pomyslela, že sama není o nic lepší - také si bere /.cmana pouze pro peníze.

Desmond se pyšně nafoukl, provedl ji okolo Skotů a každému z nich pokývl na rozloučenou. Když spolu došli na otevřené nádvoří, hosté se k nim hned nahrnuli, zdravili je a přáli jim do manželství vše nejlepší. Abrielle to vnímala jen napůl, a když jí někdo položil otázku, jen se otupěle usmála a nechala de Mar-leho, aby odpověděl za ni. Ujistil je, že se na svatbu těší stejně dychtivě jako on. Její mlčení působilo, jako když s jeho tvrzením souhlasí, ale připadala si jako bezduchá loutka, jež má na iváři namalovaný nehybný úsměv a za jejíž provázky tahá muž po jejím boku.

Abrielle zbyl ještě poslední chatrný pozůstatek odevzdaného odhodlání, a tak přešla vnitřní nádvoří, aniž jí falešný úsměv /mizel z tváře. Pocit, že má místo srdce prázdnotu, ji tížil jako kámen. Kdyby ji nechali samotnou a mohla si najít nějaký skryly koutek, prchla by tam a vyplakala se z toho strašného trápení, až by jí nezůstala jediná slza. Doposud nezažila nic, co by se tak podobalo hrůzám temného podsvětí jako tyto chmurné, prázdné okamžiky - a to vše jen proto, že je jí souzeno provdat se za tu odpornou zrůdu. Kdyby kráčela po kamenité stezce k zlověstnému špalku, u nějž by na ni čekal zakuklený kat se sekyrou, necítila by takové zoufalství jako teď.

Dlouho do noci Abrielle nehybně spočívala na úzkém lůžku v komůrce, která sousedila s komnatami jejích rodičů, a bděla. Upřeně zírala na nařasené hedvábné závěsy kolem postele a sotva dokázala dýchat, natož spát. Její duši tížily hluboké chmury, jež nepochybně vzešly z vědomí, že jen několik málo smutných dní zbývá do obřadu, který ji navěky spojí s Desmondem de Marlé. Kdykoli se zamyslela nad tím, co bude nucena strpět, aby dostála manželským povinnostem, klesla do propasti beznaděje ještě hlouběji. Kdyby se nebála, že vzbudí rodiče, dala by průchod srdcervoucím vzlykům, které potlačovala jen s největší námahou. Svým slibem se uvrhla do pekla na zemi, a nejenže tento slib nehodlala vzít zpět, ani ho porušit nemohla.

Pak už ale nedokázala déle bojovat sama se sebou, vstala z úzkého lože a vyběhla do chodby, aby našla místo, kde bude alespoň na chvilku naprosto sama a nikdo tam její pláč neuslyší. Když se konečně zastavila, nacházela se u paty schodiště, jež vedlo do věže. Noční košile se jí lepila k tělu a bosé nohy jí na kamenné podlaze doslova mrzly. Dlouhé, divoce rozcuchané vlasy jí splývaly přes ramena na hruď a jako plášť ji chránily před chladem. Oknem ve vysoké vížce pronikal pouze měsíční svit. Na kamennou dlažbu dopadaly tlumené barevné skvrny, jak světlo procházelo skleněnými tabulkami zalitými do olova. Abrielle sice podléhala naprosté beznaději, ale teď se jí ulevilo, že alespoň může být sama a případně si poplakat - a jak se svatební den blížil, k pláči neměla nikdy daleko. Klid jí však nebyl dopřán dlouho. Po chvilce ji náhle zaplavil tísnivý pocit, že poblíž někdo je. Polekaně se zadívala do tmy a uvažovala, kdo ji mohl sledovat. Desmond? Od té doby, co přijeli, jako by neustále někde číhal, schovaný ve výklenku nebo temném koutě… lépe řečeno, schovaný tak dobře, jak se člověk jeho tloušťky může schovat. Špehoval ji neustále, byl tím doslova posedlý. Připsala to na pomyslný, stále delší seznam důvodů, proč se modlit k Bohu, aby učinil zázrak a sňatku zabránil.

Slídil za ní Desmond v naději, že sejí v nestřeženém okamžiku zmocní, jako to udělal v Jindřichově sídle? Touží snad tak silně po jejím těle, že jí nedopřeje ani těch pár zbývajících hodin klidu a soukromí? Zaplavil ji hněv a hnus. Je ovšem také možné, že se ve stínech ukrývá někdo neznámý. Do budoucna nevěstilo nic dobrého, že ani neví, koho by vprostřed noci v tomto opuštěném zákoutí raději potkala, jestli snoubence, nebo úplně cizího člověka.

U schodiště cosi zaskřípalo, znělo to jako podrážka na ne-opracovaném kameni. Na úvahy už nebyl čas. „Desmonde?” zvolala a povzbudilo ji, že se jí nezachvěl hlas a nedala tak najevo strach. Kdyby se mu poddala, vůbec by jí to nepomohlo. Ať by někdo zaslechl její křik nebo ne, tady bylo Desmondovo slovo zákonem. A stěží mohla doufat, že jí znovu přispěchá na pomoc kolemjdoucí kavalír, zvlášť když uvážila, že v nejbližším okolí je kavalírů povážlivě málo. Bez rozpaků by mohla jmenovat jen jednoho, a i tvrdohlavý Skot by zřejmě váhal zasáhnout podruhé.

Zbývalo jí jediné: pomoci si sama. Dostala se do téhle nepříjemné situace koneckonců vlastní vinou, ne? Byla si jistá, že ten slídil je Desmond, ačkoli neodpověděl, když na něj zavolala. Právě tak by se zachoval, zůstal by zticha, jen aby se bála ještě víc. Ten žabák zřejmě doufal, že když bude dostatečně vyděšená, vděčně se mu vrhne do náruče, až se konečně ukáže. Abrielle se málem zasmála. Mnohem spíš roztáhne paže a odletí odsud, než by se k němu dobrovolně přivinula.

Nechá ho prostě čekat. Nakonec mu nezbude nic jiného než se ukázat a ona mu pak bude klidně čelit a přesvědčí ho, že oběma nejvíce prospěje, když bude dbát rodinné cti - a také své cti šlechtice, který má povinnosti vůči pozvaným hostům ve svém domě - a ovládne se, dokud nebudou oficiálně sezdáni. Pokud se jí to nepodaří, bez otálení popadne sukně a uteče mu dřív, než se jí stačí dotknout jediným prstem. Bůh jí pomoz, neodevzdá lomu chlípníkovi své tělo ani o vteřinu dříve, než určují podmínky té ďábelské smlouvy.

Ticho trvalo dál a dál, až měla Abrielle pocit, že jí prasknou nervy. Konečně zazněly kroky, pomalé a rozvážné, a přes pruh měsíčního světla u jejích nohou padl stín. Ještě stále nedokázala rozeznat, kdo to je, a instinktivně sevřela v dlaních sukni svého nočního oděvu, aby mohla vyrazit a běžet jako o život. „Desmonde?” řekla naléhavěji. „Jste to vy?”

Stín se pohnul a hlas, příliš hluboký, mužný a rozhodně příliš příjemný, než aby náležel zemanovi, pronesl: „Ne, lady Abrielle. Pevně doufám, že nejste zklamaná.”

Když pochopila, že je to Raven, necítila zklamání, ale cosi jiného, co ještě nedokázala pojmenovat. Měsíční svit ho obestíral stíny a bledými odlesky. Abrielle viděla dost, aby ho poznala, ale ne zase tolik, aby zřetelně viděla výraz jeho tváře. Nenarazila tedy ani na pána domu, ani na cizince. Věděla, že by měla cítit úlevu, ale necítila. Opatrnost i slušnost vyžadovaly, aby okamžitě odešla, ale něco jiného, co nedokázala tak snadno pojmenovat, ji přibilo na místě. Jako by na její mozek padla vlhká večerní mlha, až zapomněla na vše a na každého kromě pohledného muže, který si ji už zase směle a bezostyšně prohlížel. Jakou moc to nad ní má, že stačí letmý pohled nebo mírné zvlnění rtů a zatočí se s ní svět? Každá zasnoubená žena by neváhala a sotva by ho spatřila, prchala

by do bezpečí svých komnat, jenomže Abrielle to k němu táhlo víc než kdykoli předtím. Její tělo se zachovalo prastarým způsobem, jímž žena reaguje na muže.

Trochu se pohnul. Dopadl na něj paprsek mléčného světla, takže bylo vidět volnou bílou košili s dlouhými rukávy, kilt a boty z měkké kůže. „Povězte,” řekl tichounce. „Jste?”

Jste? Abrielle se zmateně zamračila. Je… co je? Nebylo snadné se soustředit, když jí srdce bilo jako splašené a po celém těle jí běhal mráz. Marně se snažila vybavit si, co předtím říkal.

„Zklamaná,” napověděl jí, než se musela zeptat. „Tedy alespoň předpokládám, že jste z bezpečí a tepla svého lože vyklouzla právě proto, abyste se sešla se svým nastávajícím v téhle…” Rozhlédl se. „Na tomhle místě, které je na schůzku příliš temné a nevlídné. Připouštím, že za takového muže jsem jen chabá náhrada, chabější byste asi na světě ani nenašla. Možná jste si u/ všimla, že s vaším vyvoleným nemám vůbec nic společného.” Když nechápavě zamrkala, dodal: „S naším nejlaskavějším hostitelem.”

Abrielle si přehodila rozpuštěné vlasy přes rameno. „Obávám se, že to vy jste zklamaný, pane,” pronesla. „Skutečně?” Popošel o krok blíž a zkoumavě se na ni zahleděl. „To těžko, vždyť mi nebesa dopřála, abych při svých nočních toulkách potkal nejkrásnější dívku, jaká kdy chodila po této zemi.”

V jejím nitru se všechno bouřilo, ale předstírala klid a obrá-lila oči v sloup, jako by se bavila. „Na mou věru, jste syn svého Otce, skrz naskrz Seabern. Ale není tu nikdo, koho byste svými medovými slovy okouzlil, schovejte si je tedy na jindy. Mínila jsem totiž, že budete jistě zklamaný, až se dozvíte, jak dokonale se mýlíte. Dnes večer nemám žádnou schůzku, ani s naším nejlaskavějším hostitelem, ani s nikým jiným.” Udělal další krok a Abrielle si dobře uvědomovala, že čím blíž stojí, tím tišším a hlubším hlasem mluví. Postoupil ještě o kousek a jí přeběhl po páteři sametový záchvěv. „Myslíte, že mě znáte natolik dobře, abyste věděla, koho hodlám okouzlit?” zeptal se. „Myslím, že vás znám dost dobře, a víc ani nechci.”

„Ach tak,” řekl a v hlase mu zřetelně zazněl smích. „V tom případě uznávám, že jsem se spletl, má paní. Jenom netuším, proč se tedy procházíte po tvrzi v tak nedostatečném oděvu a v hodině, kdy většina šťastných nevěst obvykle tvrdě spí a nechává si zdát o krásné budoucnosti.”

Abrielle zkřížila paže a schoulila se, jako by jí byla zima. Děkovala nebesům, že na ní nemůže poznat, jak ji v uplynulých minutách polilo horko. „Obdivuji, jak důvěrně jste obeznámen s pocity nevěst, pane. Co se mě týče, nemohla jsem usnout a napadlo mě, že svěží noční vzduch by mohl takové sny, o jakých jste mluvil, přilákat. Nedávala jsem pozor na cestu a zašla jsem dál, než jsem chtěla.”

Ještě krok, a ocitl se tak blízko, až Abrielle ztuhla a připomněla si, že je načase jít. Ujistila samu sebe, že také brzy půjde, ale ne hned. Nechápala, co se to s ní děje, vždyť jestli měla někdy právo zachovat se ze samé opatrnosti nezdvořile, tedy právě teď. Riskovala nejen svou budoucnost, ale i budoucnost těch, které milovala nejvíc na světě, ale právě v tuto chvíli se v ní náhle probudila nezvladatelná nezodpovědnost - rys, jejž zdědila po otci. Myslela, že už z toho vyrostla, anebo se alespoň naučila ovládat.

„Na takovém místě člověk snadno sejde z cesty,” přisvědčil. Téměř sejí dotýkal a její srdce se rozbušilo ještě divočeji. Nevěřila by, že je to vůbec možné.

Zvedla hlavu, aby za žádnou cenu nepoznal, jak se bojí, a přinutila se k odchodu. „Ano, máte pravdu. Skutečně jsem dál od svých komnat, než jsem myslela. S nervy je někdy opravdu potíž a před svatbou člověk cítí tolik radostného očekávání…”

Málem se těmi slovy zalkla, ale nehodlala dopustit, aby se dozvěděl, v jak zoufalé situaci se její rodina nachází. Ztratila mnohé: milovaného otce, prvního snoubence, bezpečí a klid duše, dokonce i naději v budoucnost, a brzy přijde ještě o mnohem víc, ale ponechá si alespoň zbytky hrdosti.

Raven pozvedl tmavé obočí. „Radostné očekávání? Odpusťte mi mou nezdvořilost, paní, ale když jsem vás naposled viděl s de Marlém, snažil se vás zneuctít. To ve vás vyvolává radostné očekávání? Nebo jsem se snad tehdy v paláci také mýlil? Možná jste zachránce vůbec nepotřebovala.”

Abrielle se naježila, zvlášť proto, že se jejími rozpaky zjevně výborně bavil. „Tehdy v noci, to bylo… nedorozumění,” prohlásila. „Zeman a já jsme si potom vše vyjasnili.”

Jeho tvář potemněla a hlas se též změnil. Čišel z něj teď hněv a ztlumil se v ledový šepot. O krok ucouvla. „Tak nedorozumění? Zeman zřejmě pozapomněl, že vás ještě formálně nepožádal o ruku, natož aby získal svolení vašeho otčíma, a že nebyla sepsána smlouva, nedošlo k dohodě ani k ohláškám. Pozapomněl taky, že nemá žádné právo vás přepadnout a odvléct, osahávat vás svýma prackama.

Abrielle se vší silou snažila zachovat klid. Pouze pokrčila rameny a nepřesvědčivě zamumlala: „Spíše bych řekla, že pan de Marlé byl poněkud nedočkavý.”

Všimla si, že po jejích slovech se hněv rozšířil z hlasu i na tvář - už tak ostré linie a úhly náhle vypadaly jak vytesané ze žuly. „Jen doufám, že těm nesmyslům doopravdy nevěříte, nebo ře nepovažujete takovou ,nedočkavost’ u mužů za normální. ( estný muž ví, co se patří a co ne, a podle toho se chová… i kdyby sebevíc toužil…” Prudce se zarazil. „Čestný muž ví, že existují věci, na které stojí za to si počkat.” Abrielle se zničehonic rozlil po těle příjemný hřejivý pocit. Vše od zatvrzele zaťaté čelisti až po upřímnost hlasu svědčilo o tom, že Raven takovým mužem je, a jí se silně příčilo, že bude muset de Marlého hájit. Zoufale

hledala nějakou vhodnou odpověď, ale nakonec se zmohla jen na vlažné a formální: „Nechcete doufám naznačit, že můj snoubenec není čestný člověk.”

„Nezáleží na tom, co si myslím já. Záleží na tom, co si o něm myslíte vy.”

Pohlédla mu do očí a čekala, že v nich uvidí zlomyslný záblesk, ale místo toho spatřila pochopení a neudržela se. „Pro smilování Boží,” vykřikla, „když jím tolik pohrdáte, proč jste přijal jeho pozvání?” „Upřímně řečeno, byl jsem zvědavý.” „Na jeho úmysly?”

Jízlivě se ušklíbl a zavrtěl hlavou. „Ne. Tak rafinovaný není, jeho úmysly byly zjevné. Chtěl mě tu mít, aby se mi pochlubil, že vás získal.”

Ostře se nadechla. Myslela si totéž, ale to Ravena nemusí zajímat. „Hrad se nachází velice blízko vaší země,” připomněla mu. „Možná jen chtěl ukázat dobrou vůli vůči vašemu králi Davidovi.” „Tak to měl pozvat krále Davida,” podotkl Raven suše. „Litujete už teď, že jste přijel?”

Dlouho s odpovědí váhal a napětí mezi nimi zesílilo. „Ne, má paní, čelil bych větším nepříjemnostem, abych vás zase směl spatřit.”

Široko daleko nebyl nikdo, před kým by se chtěl těmi lichot-kami předvést, pouze ona. Nebylo už pochyb, že jsou určeny jen a jen jí. V jeho hlase se ozval ochraptělý důvěrný tón. Obojí bylo pro Abrielle zcela nové. Její neklid se proměnil v touhu -a hned nato v prudký hněv. Musí přece vědět, co dělá: záměrně svádí ženu, jež má těsně před svatbou.

„Takto se mnou nemluvte,” zasyčela, „nebo vám povím, kdo lu hřeší proti cti.”

Pradce se otočila a zamířila pryč. Spěchala k nejbližšímu útočišti, ložnici svých rodičů, a nehodlala se ani na okamžik zastavit, dokud nebude uvnitř.

Raven ji zpovzdálí sledoval a pak počkal přímo před těžkými dveřmi, dokud nezaslechl, jak na opačné straně zapadla dřevěná závora. Na jejím bezpečí mu záleželo víc, než bylo vhodné, a rozhodně víc, než bylo moudré. Tlumeně zasténal a přejel si rukou obličej. Proč pokaždé, když se ocitne v Abriellině blízkosti, ztratí schopnost sebeovládání? Slíbil si, že s ní bude za všech okolností jednat jako s nepříliš dobrou známou. Pak ji uviděl, samotnou, jak stojí v měsíčním světle, princezna z pohádky. Po ramenou se jí rozlévaly lokny barvy červánků, její štíhlé ladné tělo v měkké bavlněné košili ho vzrušovalo víc než ženy v sametu, ověšené šperky. A že viděl mnoho žen, oblečených i svlečených. Viděl jich dost na to, aby se dokázal ovládnout a nenechal se omámit náznakem hezké obliny či svůdné křivky jako nezkušený chlapec. Jenomže stačil jediný pohled na Abrielle a po jeho obezřetnosti byla veta, a nejen to, zřejmě přišel také o kousek té nezpochybnitelné cti, na níž si tolik zakládal.

Bože, ta žena měla pravdu a on sebou pohrdal za to, že v něm vyvolává takovou slabost. Kdyby měl jen zpola tolik rozumu jako hrdosti, choval by se tak, jak si před příjezdem umínil, a po celou dobu návštěvy by se od ní držel co nejdál. A kdyby měl toho rozumu ještě o špetku víc, odjel by hned ted, dokud je do svatby daleko, protože ten obřad bude bezpochyby hotové mučení. Nemusel Abrielle vidět před vraty kostela nastrojenou v krajkách, aby věděl, že se mu budou podlamovat kolena a srdce mu bude bít, div se nerozskočí. A že až uvidí, jak ji před Bohem i lidmi odevzdávají de Marlému, zatouží vyrazit starodávný válečný pokřik, tasit meč a unést

ji.

K čertu, měl bych odjet ještě teď v noci, teď hned, pomyslel si, ale tušil, že na vlastní dobré rady určitě nedá. Kdyby odjel, zachoval by se zbaběle a Raven Seabern žádný zbabělec není. Ne, zůstane a dopřeje tomu zlomyslnému zemanovi jeho malichernou radost. Zůstane, protože to ho bude stát víc odvahy než nějaká bitva, šarvátka či rvačka. Je královský vyslanec, naučil

se ovládat i ty nejzuřivější emoce a to v jeho světě často znamenalo rozdíl mezi životem a jistou smrtí. Bude mlčky přihlížet, jak si žena, která mu ukradla duši, aniž k němu vztáhla jediný prst, bere jiného muže. Vycházející slunce problesklo mezi nejnižšími větvemi stromů, které lemovaly kopce na obzoru, a narůžovělá záře zbarvila lěžké kotouče mlhy, jež strašidelně proplouvaly nad bažinami kolem tvrze. Na nádvoří dobře opevněné tvrze nervózně pobíhali nevolníci s vyhaslýma očima a výrazně propadlými tvářemi a stavěli před lovce prkénka naložená jídlem. Když podnosy zase odnášeli, nejeden si kradmo nacpal do úst pár ubohých drobtů, které tam páni zanechali.

Všechno podbarvovala kakofonie žalostného kňučení a vrčení, které vydávala smečka více než dvaceti loveckých psů, již se marně snažili přilísat ke svým pánům. Dobře mířený kopanec či Ičžký konec mohutné hole psy co chvíli rozehnaly, ale netrvalo dlouho a připlížili se zase zpátky, aby schlamstli každý kousíček masa, který spěchajícím nevolníkům náhodou spadl z vrchovatých podnosů.

Mezi chamtivci, kteří zapáleně kuli pikle, jak by získali co nejvíc cen, seděli i rozvážnější, kultivovanější muži. Ti brali lov vážně a důvěřovali svým schopnostem. Nechali ostatní, ať se zlostně handrkují, překřikují a chvástají historkami o svých úspěších, a mlčky kontrolovali vyváženost svých kopí a šípů. Oba Skotové rozhodně patřili ke druhé skupině.

Raven poklidně obtahoval hroty několika kopí, aby byly připravené na zítřejší hon na kance. On ani jeho otec se s nikým z přítomných neznali, ale to se dalo čekat. Přátelé z vysočiny pochybovali o jeho zdravém rozumu, když

přijal pozvání na svatbu od člověka, z nějž se patrně vyklube proradný nepřítel, ale Raven nemohl zapomenout na půvabnou dívčinu, kterou zachránil, a nedokázal odolat prudké touze získat ji pro sebe. Připadala mu jako křehký květ nezměrné krásy. Aby se mohla rozvinout do plné ženskosti, bude potřebovat opatrné zacházení, a toho se jí od takového lotra, jako je de Marlé, těžko dostane. Raven se obával, že jeho bezohlednost ji brzy přivede do hrobu.

Cedric se zadumaně zahleděl na ostří, které brousil, pak stiskl rty a zvedl hlavu k synovi. „Ještě jsme neměli čas

si o tom promluvit, tak se tě zeptám teď. Varoval jsem tě, že de Marlé možná prahne po pomstě, a když jsem

včera viděl, jak se na tebe kouká, připadá mi to už docela jisté.”

Raven pohlédl otci do očí. „Copak, něco se ti na tom jeho lísání nezdá?”

Cedric si odfrkl. „Chlapče, nechtěl bys starému tátovi říct, proč lezeš do téhle pasti jako slepý?”

Raven se na něj zašklebil. „Však nejsi tak dlouho vdovec, aby ses s radostí nepodíval na hezkou tvářičku jako

každý jiný, tati. Sám jsi viděl, jak je krásná.”

„Prosím, řekni, že mluvíš o lady Cordelii.”

„Kdepak, to Abrielle mi proklála srdce šípem.”

Cedric si povzdychl a zavrtěl hlavou. „Přesně toho jsem se bál, když jsem si včera všiml, jak na ni zíráš, a co teprve když jsem uviděl, jak ona zírá na tebe. Ale tak nějak se mi zdá, že to děvče má před svatbou, ne? Nepozvali nás do téhle tvrze náhodou kvůli tomu, že de Marlé si tuhle krasotinku bere za ženu?” Mladší muž pokrčil rameny. „Dobře víš, že jsem se o pozvání neprosil, tati. To mi zeman laskavě poslal sám. Pravda, nelíbí se mi, že se ta chudinka vdává za takového chlapa, ale podepsali smlouvu a já se s tím musím smířit.” Když to říkal, všechno se v něm bouřilo. Aby odvedl svou i otcovu pozornost, změnil téma. „Samozřejmě mě tím víc zajímá, co má vlastně de Marlé za lubem. Podle mě na nás oba něco chystá, ovšem můžu se mýlit. Stálo by to ale za to, určitě bych mu jeho plány dokázal nějak zpestřit.” „Nejsem si úplně jistý, že by Abrielle považovala bitku při svatebním obřadu za zpestření.” Cedric rozvážně pokýval šedou hlavou. „V takovém případě bys měl právo se bránit, chlapče, o tom není sporu. Ale nezapomeň, že ten chudáček je bezmála dvakrát starší a dvakrát těžší než ty a nesahá ti ani po ramena, takže jakmile by ses na něj vrhnul, ty zmije, co jim říká přátelé, by se k němu celkem právem přidaly, aby tu převahu vyrovnaly.” „Určitě si s ním nehodlám svévolně nic začínat, tati,” ujistil ho Raven. „A dotyčná dáma mi dala jasně najevo, že o moji pomoc nestojí. Jen mám pořád… pocit viny.”

„K tomu nemáš žádný důvod, hochu. Ani nevíš, proč si takového chlapa vlastně vybrala.” „Musí být zoufalá, jak jinak?” „I kdyby, není to naše věc.”

Raven pouze cosi nezřetelně zamumlal. Tahle věta mu v otcově podání nepřišla o nic přesvědčivější, než když si ji v duchu říkal sám.

Abrielle strávila první den lovu mezi ženami. Společně vyprovodily muže povzbudivým voláním a mávaly za nimi šátky na znamení přízně. Nemohla přehlédnout, že jakmile kolem projeli oba Skotové, dav ztichl, jako by nechtěl povzbuzovat nepřítele. I )esmondovi přívrženci na ně proti všem zásadám pohostinnosti posměšně hulákali a Abrielle vůbec netoužila po tom, aby se svatební oslavy zvrhly a někdo při nich přišel k úhoně. Když konečně zachytila Desmondův pohled, prosebně se zatvářila a on své rozohněné druhy gestem utišil. Skotové tedy pokračovali důstojnějším způsobem, ale Abrielle věděla, že zaražené ticho nevěstí nic dobrého. Navíc si všimla, že Desmond na ni pátravě hledí a mhouří oči.

Když se večer lovci vrátili s kořistí, bylo nabíledni, že největšího a nejkrásnějšího jelena skolil Cedric a první odměna připadne jemu. Zvíře bylo tak veliké, že ani Thurstan se neodvážil vyhlásit vítězem někoho jiného, ačkoli Abrielle připadalo, že si při posuzování úlovků dal až příliš načas.

U večeře si k Ravenovi a jeho otci nikdo nechtěl přisednout. Oba muži jedli s chutí, jako by si to neuvědomovali, ale jak by jim nevole Sasů i Normanů mohla uniknout? Cordelia a Abrielle se na sebe neklidně podívaly. „To je neslýchané, zacházet takto s hosty,” zamumlala Abrielle. Cordelia zaváhala a řekla: „Ještě tu nejsi paní.”

„Já vím, ale ti lidé se chovají, jako by naši zem kdysi plenili Seabernové osobně, a oni jsou přitom až z daleké

vysočiny, ne z pohraničí. A co když tu vypukne nějaká mela? Zkazí to oslavy.”

„Pokud se tím oddálí svatba, budeš za to přece vděčná, ne?”

„Cordelie!” vyjekla lady Graysonová a rozhlédla se, ale nikdo to nezaslechl.

„Nechci svatbu odkládat,” pronesla Abrielle pevně a přála si, aby otčím, jenž se hrbil nad korbelem piva, nevypadal tak nešťastně. „Brzy tu však budu doma a Desmondovi přátelé se musejí naučit slušnému chování. Ted jsou jako smečka ne-ukázněných a rozdrážděných psů. A nezapomínej, že pokud vypukne nějaká šarvátka, naši otcové se do ní bezpochyby také zapojí.”

Cordelia zbledla a k Abrielle se naklonila Elspeth. „Právem si děláš starosti, Abrielle. Obě víme, čeho jsou muži schopni, když hodí zdravý rozum za hlavu. Vzpomeň si, že tvůj zesnulý otec považoval za svou povinnost přijmout výzvu k souboji, kvůli kterému jsme ho navždy ztratily.”

Abrielle se zachvěla. „Něco podobného už nikdy nedopustím.” Ladně povstala a vydala se na opačnou stranu velké síně. Brodila se přitom slámou, kterou už mnoho měsíců nikdo nezametl.

Raven přestal jíst, jakmile spatřil, že Abrielle kráčí davem křiklounů. Byla jako pyšná příď lodě, nechávala za sebou vlnky ticha. Muži nechali jídla, aby se mohli vynadívat na její krásu, a Raven věděl, že se chová úplně stejně.

„Zavři pusu, chlapče,” řekl mu otec pobaveně, „nebo ti do ní nalítají mouchy.”

Abrielle šla od stolu ke stolu, sladce se usmívala a konejšivě promlouvala zpěvným hlasem. Nerozuměli, co říká, ale nejeden host na Skoty naposledy pohlédl a posadil se zpátky na své místo. „Co to dělá?” zamumlal Raven, nervózní z toho, že může pouze přihlížet a domýšlet se. „Uklidňuje hosty,” usoudil Cedric.

Raven sice nemohl spustit zrak z Abrielle, ale pak se přiměl sledovat i reakci de Marlého. Dokud to vypadalo, že si k němu jde Abrielle přisednout, tvářil se zeman potěšené, ale jakmile se začala zastavovat u jednotlivých hostů, pohlížel stále rozhořčeněji k Ravenovu stolu. Raven se usilovně snažil nevěnovat okolí žádnou pozornost, ale vůbec to nebylo snadné, sebemenší pohyb té ženy a každičká změna v její tváři ho fascinovaly. Nedokázal od ní odtrhnout oči a čím déle se na ni díval, tím více toužil se jí dotknout, přitisknout k sobě to čarokrásné tělo a vychutnat si |Hio hebkost. Celý měsíc ji nemohl dostat z hlavy a nyní, když s ní přebýval v jedné tvrzi, jeho vášeň ještě zesílila. Byl nadmíru vděčný, že je ostřílený diplomat a umí zachovat bezvýraznou tvář, aniž by kdokoli mohl poznat, jaké myšlenky a pocity v něm bouří. De Marlé možná působí jako nevzdělanec, ale hloupý není. Je prohnaný po způsobu zlých lidí a Raven věděl, ře kdyby se pohled mohl proměnit v meč, jeho hlava už by se kutálela po podlaze.

K Ravenově velké úlevě Abrielle nezamířila k jejich stolu, ale ke snoubenci, jemuž věnovala nejpůvabnější úsměv. Raven toužil, aby směl vyzvat toho muže na souboj o právo dívat se do těch nádherných modrozelených očí. Otec zřejmě vycítil jeho rozpoložení a varovně ho klepl přes stehno. Na Ravenově náladě se sice nic nezměnilo, ale sklopil hlavu a znovu začal předstírat, že ho zajímá jen jídlo.

Desmond s radostí vzal snoubenčinu ruku, pozvedl ji a pak na ni vtiskl polibek. Ozvaly se dobrosrdečné výkřiky o svatební noci a Abrielle se zarděla panenským studem.

Jenomže to, jak utišila hosty, mu nešlo z hlavy. Udělala to jen kvůli těm Skotům. Plán, jak Ravenu Seabernovi předvede svou nevěstu a pomstí se mu, nevycházel podle jeho představ. Ano, Skot po ní zjevně pořád prahnul, ale to platilo o všech přítomných a Ravenovi se dařilo držet svou touhu na uzdě.

Nejhorší ovšem bylo, že Abrielle se pohledu na Ravena vyhýbala, jako by se bála, co by při bližším zkoumání mohla pocítit.

To Desmond nestrpí. Musí své plány změnit. Synovec Thurstan má v záloze několik mužů, pokud by snad bylo nezbytné uchýlit se k násilí. Je načase toho využít. To, že je napadli zloději, bude věrohodnější, než aby dva zdraví muži náhle zemřeli na otravu.

1’adal soumrak. Raven a jeho otec vedli koně po vzdálenějším břehu řeky poměrně daleko od tvrze, poblíž místa, kde bystřina protékala přes skalnatou mělčinu. Byl druhý den honitby a otec se synem zahlédli několik kanců, ale žádný jim nestál za pozornost, ačkoli Cedric si neodpustil poznámku, že i malý kanec by hradnímu jídelníčku hodně prospěl. Velké množství lovců, již jezdili po okolí sem a tam, dělalo takový hluk, že se většina zvířat rychle ukryla a na pořádnou kořist bylo těžko narazit.

Seabernové se rozhodli, že se vydají dál do kraje, opačným směrem než ostatní. Budou tak kořist hledat v oblasti, kam ji druzí nevědomky zaplašili, a zároveň se vyhnou zbloudilým šípům a kopím. Zvlněný terén protkaný prudkými říčkami neznamenal pro lidi uvyklé skotské vysočině žádnou překážku. Několik lovců se je pokusilo následovat, avšak zanedlouho to vzdali a vrátili se na rovinaté území poblíž tvrze. Slunce právě mizelo za vrcholky nej vyšších stromů, když Skotové narazili na stopu kance, jakým by si zajistili další vítězství. Ocitli se poblíž další bystřiny a Raven zahlédl zvíře, jak mizí v křoviscích zastíněných vzrostlými stromy. Mlčky otci ukázal stopu a čerstvě ulomenou větev u paty jednoho modřínu. Potom se nahnul ze sedla, kopím rozhrnul přízemní větve a spatřil ohromného kance s velkými zahnutými kly, jenž se ukrýval u kmene. Ticho okamžitě prořízlo zlostné za-kvičení a zvíře vyrazilo ven, až se větve divoce zazmítaly. Když ucítilo na ježaté srsti jejich šlehnutí, uskočilo stranou a ve snaze zasáhnout domnělého nepřítele se po nich prudce rozehnalo kly.

Vzápětí rozzuřený kanec zakvičel a vyřítil se na mýtinu. Raven lehce pobídl hřebce ostruhami a stočil ho tak, aby stál ke kořisti čelem. Kňour upřel očka na hrozivou bytost, jež se před ním tyčila, výhružně zachrochtal a začal rýt kly v zemi, až vzduchem létaly velké drny. Pak se vzepjal na zadní a jako blesk vyrazil proti hřebci. Raven okamžitě strhl koně stranou a nechal štvané zvíře proběhnout kolem. Kanec chvilku pádil tryskem a pak se zastavil pod dalším rozložitým modřínem, co by kamenem dohodil od místa, kde zůstal Raven stát. Spodní větve vzrostlého stromu se lámaly, jak se jimi rozzuřeně prodíral.

Potom vyběhl zpod větví přímo do rány Ravenovi, jenž na něj čekal s připraveným kopím. Ten se mocně rozpřáhl a vrhl kopí na svou kořist. Hrot se zabodl kňourovi do boku. Zakvičel bolestí a začal se převalovat sem a tam v zoufalé snaze se ho zbavit. Jeho pohyby byly stále pomalejší a neohrabanější a nakonec se pokusil z posledních sil utéct. Po několika krocích padl k zemi.

Raven se postavil ve třmenech a chtěl sesednout, když vtom kolem něj prosvištěl oštěp a lehce ho škrábl na tváři. Z rány vytrysklo několik kapek krve, ale on to nevnímal. Instinkt a zkušenosti z nemilosrdného výcviku, jemuž

ho celá léta podroboval otec, se mu okamžitě připomněly, takže se hned podíval za oštěpem, který se rozeklaným hrotem zabodl do kmene stromu. Za Ravenem se ozvalo šplouchání - přes potok se brodili jezdci. Rychle otočil koně, aby jim mohl čelit a utkat se s nepřáteli, kteří útočí bez varování a bez příčiny. Pohlédl na jezdce, potom zpět ke stromu, bodl koně ostruhami a vyrazil. Aniž zpomalil, uchopil ohmatanou násadu oštěpu, vytrhl ho z kmene, přehodil si ho v ruce, aby měl lepší úchop, a pak znovu obrátil koně. Ocitl se tváří v tvář dvojici jezdců v přílbách a pláštích, kteří se k němu hnali tryskem na mohutných chlupatých koních. Dusot kopyt se rozlehl po celém zalesněném údolíčku. Jeden z útočníků sáhl dozadu a vytáhl těžkou válečnou sekeru. Zvedl ji vysoko nad hlavu, a přestože jeho temné oči byly za hledím hrubé otlučené přílby sotva vidět, zjevně je upíral přímo na Skota.

Raven napřáhl ruku s oštěpem, vyčkával a nespouštěl přitom z blížící se dvojice zrak. Cedric pobídl koně a pokusil se jim zkřížit cestu dřív, než na syna udeří. Bližší lapka si ho všiml, strhl válečného oře do strany a vyrazil rovnou k němu. V průzorech hledí plály šedé oči a neúhybně na Cedrika hleděly. Lapka cenil vykotlané zuby v širokém úšklebku, který sliboval krutou smrt, a zvolna rozhoupával těžký palcát. Cedric se rozhodl útoku přímo čelit, pobídl koně ostruhami a tasil blyštivý šaršoun tak rychle, že vzduch přímo zazpíval. Trsy trávy a drny pokryté listím odletovaly do všech stran, jak se k sobě oba koně řítili přes úzký pruh země, který je dělil. Cedric vyrazil válečný pokřik, který protivníkovi vehnal hrůzu do očí, řídil koně jen stiskem kolen a točil šaršounem vysoko nad hlavou. Koně se prohnali kolem sebe, menší se mohutnému válečnému oři snadno vyhnul, starý muž se postavil ve třmenech a šaršoun zasvištěl. Zazněl mučivě vysoký tón, ostří přesně dopadlo, kratičce zazvonilo o neforemnou helmu a odtálo lapkovi hlavu od těla.

Těžký palcát vyklouzl z neživé ruky, ale Cedric se nezdržoval pohledem na pád bezhlavého těla, prudce obrátil koně a staral se, jak by ještě mohl synovi pomoci. Kdyby jen chvilku váhal, neviděl by, jak Raven proklál neznámého oštěpem.

Cedric si svého potomka pečlivě prohlédl, jestli náhodou není raněn, a když nic nenašel, vyčítavě na něj zavolal: „To ti to trvalo, než jsi toho lotra dorazil, chlapče! Copak ti pořád neříkám, že tváří v tvář nebezpečí je nejdůležitější rychlost?”

Raven nadzvedl obočí a opáčil: „Nechtěl jsem tě zahanbit tím, že bych dostal svého muže dřív než ty. A navíc, pokud si vzpomínáš, jsem si nejprv musel dojet pro jeho zbraň, než jsme se mohli utkat.” „Samé výmluvy,” pokáral ho Cedric. Navenek se tvářil lehkomyslně, ale po tomto čerstvém pokusu připravit jeho syna o život ho spalovala sžíravá nenávist vůči muži, který je k sobě pozval s tak ďábelským úmyslem. „Nevíš náhodou, jak se jmenují tihle proklatci, které jsme právě zabili, hochu? A nenapadá tě třeba, kdo je na nás

poslal?”

Raven sesedl, přivázal oba střapaté válečné oře ke stromům, pak sundal mrtvému protivníkovi přílbu a pokrčil rameny. „Podle mě jsou to obyčejní vojáci. Kdo je k téhle špatnosti navedl, to budeme muset zjistit… přece nemůžeme podezírat jen toho padoucha de Marlého.”

Cedric posmutněle zavrtěl hlavou a zadíval se na zkrvavená těla. „Mezi námi, chlapče, nemůže být pochyb, že tyhle dva na nás poštvala ta zlolajná ropucha. De Marlé nás chtěl předhodit svým psům, jinak neměl důvod nás zvát.”

„Tak tak, a ještě snad kvůli té své odporné nadutosti.” Raven přimhouřil oči. „Stejně ale nemůžu uvěřit, že i takový chlap jako de Marlé plánuje vraždu pouhý den před svatbou s tak krásnou a milou ženou, jako je

Abrielle.”

„Zahanbil jsi ho, chlapče, hodnější ho zahanbil. Zachránil jsi před ním tu krasotinku a k tomu jsi ukázal, že je zbabělec, ke kterému by se ani vlastní máma nechtěla znát.”

Raven se usmál. „A když jeho snoubenka na včerejší hostině (ihešla kvůli nám celou síň, asi mu to ještě dodalo.” „Všiml jsem si, jak na tebe kouká, a vůbec se mi to nelíbilo,” připustil Cedric. „Copak ale pochybuje o její věrnosti tolik, že by se odhodlal

k vraždě?”

„Já bych spíš pochyboval, že má v pořádku oči,” odvětil otec. „Stačí pomyslet, že si má ta hezká dívenka vzít takového chlapa, 8 člověk by plakal.”

„Takže připouštíš, že musela být zoufalá, když jeho nabídku přijala? Pokud ovšem vůbec měla na výběr. Myslím, že za tím sňatkem je něco víc, něco tak naléhavého, že Vachelovi nezbylo než k němu svolit.” „Co tedy budeme dělat? Zeman je vrah a padouch, ale pořád jsme jeho hosté.” Cedric na syna tázavě pohlédl a pak ukázal na tratoliště krve. „Když tu zůstaneme, čekají nás další taková setkání.”

„A dopadnou stejně jako tohle. Mluvím jen za sebe, tati, ale já zůstávám a neodjedu ani po svatbě. Kdyby se

něco dělo, to děvče bude potřebovat ochránce.”

„To neznamená, že ten ochránce musíš být ty,” podotkl Cedric.

Raven po něm střelil pohledem a jakékoli další námitky utnul. „Zůstávám.”

„Pamatuj, že de Marlému nepotrvá dlouho najít někoho jiného, kdo tě zabije,” varoval ho Cedric. „Jakmile se objevíme s těmihle mrtvolami, bude o tvůj život usilovat ještě víc.”

Raven zamyšleně sklopil hlavu a teprve za hodnou chvíli se otci znovu podíval do tváře. „Ať se stane, co se má stát. Hodlám tyhle dva dovézt do tvrze, aby si uvědomil, že dva vojáci jsou na nás moc málo. Třeba až tyhle

chudáky uvidí, nechá nás na pokoji nebo se začne bát o svůj krk. Možná budu čekat dlouho, ale ať udělá, co chce, nakonec si to s ním vyřídím. Co je mezi ním a jeho milou, do toho mi asi nic není,” řekl a znovu pohlédl na mrtvoly, „ale do tohohle mám co mluvit.”

Cedric se kloubem prstu podrbal pod knírem. „Třeba toho žabáka raní mrtvice, až zjistí, co všechno jsme ulovili.”

Raven si pohrdavě odfrkl. „Kéž by ranila… a pořádná, aby ho sklátila do hrobu. Pak by lady Abrielle byla volná.”

„A mohla si vybrat jiného manžela, tak jsi to myslel, viď?” odvětil Cedric a zvědavě nadzvedl obočí.

Raven se zadíval do otcových modrých očí a po tváři se mu rozšířil úsměv. „Tati, ty mi tak úžasně dokážeš číst

myšlenky, až se občas divím, proč seje namáhám říkat nahlas.”

„Za pár let možná taky tuhle zázračnou schopnost získáš.” Cedric si odkašlal, jako by si potřeboval pročistit krk. „Do té doby mě poslouchej, když ti to bude připadat dobré, a jinak se o sebe starej sám.” „Přesně to hodlám udělat,” řekl Raven a z hlasu mu vyprchalo veškeré veselí.

Raven dojel k padacímu mostu, sesedl a mávl na otce rukou, aby počkal u střapatých válečných hřebců, na něž naložili ostatky obou útočníků a kance. Několik hostů pevně svázané mrtvoly zpozorovalo a okamžitě se běželi podívat, co se stalo. Raven si jich nevšímal. Tuto záležitost hodlal probírat pouze s jediným člověkem. A kdyby se ten rozhovor náhodou změnil v něco akčnějšího, pomyslel si, když kráčel přes nádvoří, a zaťal pěsti, tím lip. Cestou prošel také kolem sira Colberta. Mladík z normanského rodu důstojně vykročil po mostě, jako by byl v kraji nejvyšším šerifem. Mezi svými přáteli zde vystupoval velmi autoritativně, jelikož byl se zemanem vzdáleně příbuzný. Dával rovněž najevo silnou nelibost vůči všem, kdo neměli normanskou krev, kromě mladé nevěsty, již zapáleně prohlašoval za nejkrásnější Sasku, jakou kdy spatřil. Protože ho rodiče od útlého dětství vedli k tomu, aby nenáviděl skotské klany, které bojovaly proti Normanům, bez váhání poručil staršímu muži, ať složí mrtvá těla na most, aby si je všichni mohli prohlédnout.

„Chceme vidět, co jste vy proklatí Skotové přivezli jako pytle zrní. Jestli zjistíme, že ti mrtví patřili mezi naše přátele, ukážeme vám, zač je toho loket. Nemyslete si, do večera můžou vaše skotské palice skončit napíchnuté na kůlech.”

„Jen mu dej, Colberte!” vykřikl další mladík a gestem vyzval své druhy, aby se k nim připojili. „Do toho, dáme těm mizerným Skotům lekci slušného chování, a to hned.”

Cedrikova ruka jakoby bezděčně spočinula na jílci šaršounu. Obrátil se na mládence, který je toužil poučit. „A kdopak se k tobě ještě přidá, hošíčku? Budu na tebe hodný a varuju tě, na mě ty a tvoji kamarádi nemáte.” Druhý mladík povýšeně zvedl bradu, sjel staršího muže ledovým pohledem a potom se rozhlédl po bezmála dvaceti známých a příbuzných, kteří ho obklopovali. „Jenomže Colbert a já nejsme jediní, koho tato bezdůvodná vražda nevinných lidí rozhněvala. Co říkáte, chlapci? Není mezi vámi mnoho takových, kdo ty zlolajné Skoty nenávidí stejně jako my dva? Dejme jim, co si po právu zasluhují! Ať skončí stejně jako tihle dva, které zavraždili.”

Colbert se Cedrikovi postavil jako první, a proto se považoval za mluvčího. Začal ho vyslýchat. „Co nám k tomu řeknete?”

Starší muž pochybovačně zvedl obočí a pohrdavě pronesl: „Tobě nic, a s těmi zelenáči, co se za tebou houfují jako stádo koz, se taky namáhat nebudeme.”

„Ze svých zločinů se budete zodpovídat,” vyštěkl Colbert výhružně, „nebo přisámbohu napíchneme vaše hlavy na kůl rovnou tady a teď!”

Mávl a přivolal k sobě všechny své druhy. Když na jeho povel vyrazili kupředu, potěšené se ušklíbl. Nebylo pochyb, že než se mladší Skot vrátí z nádvoří, dají tomuhle starochovi co proto.

Tentokrát těžký šaršoun zazpíval jinou kovovou notu, protože ho Cedric z pochvy jen zvolna vytáhl. Působil dojmem, jako by měl spoustu času. Sevřel jílec, pevně se rozkročil a zaujal bojový postoj. Jeho široký úsměv svědčil o tom, že vůbec nepochybuje o svých schopnostech. Pozvedl huňaté obočí a vyzval mladé protivníky k boji. „Tak kdo chce tuhle čepel ochutnat jako první?”

Nerozvážní mladíci po sobě začali vrhat nerozhodné pohledy. Ti bystřejší docela rychle pochopili, že před nimi stojí válečník, který miluje boj, zatímco nejlepší z nich nikdy nedokázali nic víc než utkat se v turnaji, při němž je od hlavy k patě chránily tlusté vycpávky. Představa, že dají Skotovi tvrdou lekci, se jim ještě před chvílí líbila, ale náhle ztratila na přitažlivosti a vyprchala stejně jako jejich odvaha. Jednomyslně se rozhodli, že před takovou hrozbou couvnou.

„Vzmužte se, stůjte!” poroučel Colbert svým druhům stále bezradněji, když začali ustupovat, podobni zhýčkaným psíkům, kteří čelí divokému vlkovi. „Když se tomu starci postavíme společně, nemůže nás přece všechny přemoct!”

„Tím bych si nebyl tak jistý,” ozval se druhý mladík, jenž už spěšně mířil k nádvoří. Když dorazil ke vchodu do tvrze, sotva popadal dech a ani za sebou nestačil zavřít. Vtom zpozoroval mladšího Skota, kterého následovalo několik zvědavých výrostků, vyklouzl zase ven a ukryl se v ohybu zdi, odkud mohl relativně bezpečně sledovat, co se odehraje mezi Ravenem a jeho společníky.

Když se Raven prodral mezi lidmi v síni, Thurstan seděl s několika staršími muži u stolu. Bezvýrazně upřel na Skota žlutavé oči, pozvedl obočí, opřel se a natáhl si nohy. „Hledáte mě?”

Raven se zastavil přímo před ním. „Ne, hledám vašeho strýce, ale spokojím se s vámi.” Jen se na de Marlého synovce podíval a už v něm všechno vřelo. Lstivý a nenávistný výraz ve tváři toho drzého kluka dosvědčoval, že se ve svém podezření nemýlí. Měl silné nutkání tasit meč nebo říct něco ostrého, ale dokázal se skvěle ovládat a schovat si to, dokud nenadejde správný okamžik.

„Přivezli jsme s otcem dva mrtvé chlapy,” řekl prostě a klidně. „Jsou přivázaní na hřbetech svých koní na konci mostu, jestli si je chcete prohlédnout.” „Proč bych měl?”

„Ze slušnosti?” napověděl mu Raven s lehounkým náznakem sarkasmu. „Připadá mi, že váš strýc by měl alespoň předstírat zájem, když si nějací dva lotři usmyslí, že zabijí jeho hosty.” „Proč by mělo zemana zajímat, co provádějí nějací dva zloději?” zeptal se Thurstan chladně. Raven zvedl tmavé obočí. „Mluvil tady snad někdo o zlodějích? Měli zbroj jako vojáci, nebyli to obyčejní zloději.”

Thurstan pokrčil rameny. „Chcete říct, že nějací strýcovi muži se svévolně odvážili napadnout hosty?” Aniž Raven spustil zrak z jeho tváře, prudce mu kopl do nedbale zkřížených kotníků, až se Thurstan musel chytit lavice, aby nespadl. „Musíte mě lip poslouchat. To je totiž přesně to, co neříkám.” Proč bych taky měl, pomyslel si Raven, vždyť to, co člověk nechá nevyřčeno, může zapůsobit mnohem víc.

Mrazivý výraz Thurstanovy tváře stále dokazoval, jak Skota nenávidí, ale i když by nejradši poručil, ať si sami pohřbí, co zabili, náhle si uvědomil, že před zraky tolika ctěných hostů by měl zachovat pravidla slušnosti. „Půjdu se na ně podívat.”

Raven za nim poklidně došel k padacímu mostu a pak začal těla rozvazovat.

Desmond se prodral shlukem lidí, a když se konečně vynořil za civějícími mládenci, ocitl se tváří v tvář Skotům. Věděl, že nebude vůbec snadné je zabít, ale tyhle vojáky vybral, protože Thurstan pěl chválu na jejich lstivost -jejich poslušnost si pojistil výhrůžkou, že jim nechá povraždit rodiny.

Skotové oplatili Desmondovi vyvalený, nevěřícný pohled nehybným výrazem. Zoufale se snažil najít ztracenou rovnováhu, ale příliš se mu to nedařilo, a tak se obrátil k synovci, přísně se na něj zamračil a svraštil čelo. „Co má tenhle povyk znamenat?” vyštěkl a upřel zrak na mrtvoly přivázané ke hřbetu mohutných koní. Prudce se otočil k Cedrikovi. „Co jste to udělali?”

Velmožův chraptivý smích nezněl moc vesele. „Právě jsem se vás chtěl zeptat na totéž, pane. Znáte tyhle muže, kteří se nás pokusili zavraždit, když jsme byli na lovu?” „Vyprovokovali jste je?” otázal se Desmond stroze.

„Leda tak svou přítomností,” řekl Cedric. „Vůbec jsme netušili, že poblíž někdo je, když vtom se vyřítili přes potok s tasenými zbraněmi.”

„Zítra se žením,” zvolal Desmond, „a vy jste na nás tímhle nesmyslným zabíjením přivolali chmury a strach.” Raven se naježil. „Nesmyslným? To mi budete muset vysvětlit. Když si tam, odkud pocházím, někdo vezme do hlavy, že vás zabije, je zvykem tu hlavu oddělit od těla, dřív než bude pozdě. Tihle dva nás rozhodně chtěli zabít. Teď zbývá jen zjistit, jaký k tomu měli důvod. A protože já ani otec je neznáme,” pokračoval a do jeho hlasu se vkradl chlad a pochybnosti, „napadlo nás, že byste o tom třeba mohl něco vědět vy.” „Lákala je zřejmě vidina plných měšců,” prohlásil suše Thurstan. „Já tvrdím, že to byli zloději.” Přes zemanovo rameno Raven spatřil, jak k nim po mostě váhavě kráčí Abrielle, Cordelia a jejich matky. Sklouzl pohledem zpět k Desmondovi a tlumeným hlasem ho upozornil: „Jdou lem vaši hosté.” Desmond se okamžitě otočil, vydal se ke čtveřici a nabádal |e: „Dámy, snažně vás prosím, vraťte se do svých komnat. Máme tu nějaké potíže… Ti Skotové se vrátili se dvěma mrtvými, a třebaže vás nechci děsit, zpronevěřil bych se svým povinnostem, kdybych nemyslel především na vaše bezpečí. Pak teprve .rlou věc důkladně vyšetřím. Žádám vás tedy, abyste se uchýlily do svých komnat a zůstaly tam, dokud v této hrozné záležitosti nebudeme mít jasno.”

Abrielle po celý den sužoval strach a teď viděla, jak se hněv I lesmondovy družiny obrací proti Skotům. Raven a jeho otec museli zabít dva muže? Jistě byli napadeni a jen se bránili, ale možná se mýlí, tak dobře Ravena zase nezná. Neměla by se nechat ošálit pohlednou tváří a usuzovat z ní, že je to čestný člověk. Raven stál otci po boku a právě se na ni upřeně díval. Netvářil se prosebně, jako by dával najevo, že o její důvěru nikdy /obrat nebude.

„Kdo jsou ti mrtví?” zeptala se Desmonda a pozdě si všimla, /e si ji prohlížel celou tu dobu, co přemýšlela o Ravenovi. Jak isem se tvářila? napadlo ji a srdce sejí sevřelo mrazivou úzkostí. Musí být opatrnější. „Dosud vám nemohu vysvětlit, jak k tomu neštěstí došlo,” ukl Desmond, „víme jen to, že dva muži zemřeli. Znovu vás prosím, odejděte do svých komnat, dokud to neprošetříme.”

Ačkoli se Abrielle příčilo, že jí Desmond takhle rozkazuje, mírně pokývla hlavou na souhlas, aby ho uchlácholila. „Dobrá ledy, zanecháme vás tu, abyste mohli tuto nepříjemnost co nejdůkladněji prošetřit.” Krátce stiskla paži své přítelkyně, pak se dotkla i starších žen a obrátila se zpátky ke tvrzi. „Pojďme, dámy. Vrátíme se, muži si s tou strašnou událostí poradí sami.” Podrobnosti vyzví později, až se na ni nebude upírat tolik očí.

Thurstan se obrátil k Ravenovi. „Asi bychom se měli podívat na ty zabité a zjistit, jestli je někdo z nás zná. Pak bychom je podle mého názoru měli někam odnést, aby je nezahlédly nějaké další dámy.” „Měl byste se také podívat, de Marlé,” řekl Cedric a gestem osloveného přivolal.

Raven s Cedrikem položili mrtvoly za most do vyschlé trávy. Z tvrze mezitím dorazili další muži, i Vachel a Reginald, kteří se chmurně mračili.

Když položili odseknutou hlavu k tělu, k němuž kdysi náležela, Thurstan prohlásil: „Nikdy jsem tyto muže neviděl, ani tady ve strýcově domě, ani na svém panství, které se nachází několik mil odtud.” „Já také ne,” řekl rázně Desmond a rychle se od mrtvol odvrátil.

Cedric se začal vyptávat několika starších nevolníků, kteří se kolem shromáždili. „Rádi bychom věděli, jestli někdo z vás nezná tyhle muže a neví, odkud pocházejí.”

Protože Thurstan a Desmond stáli jen kousek opodál, nikdo se k ničemu neměl a nepotvrdil, že dvojice pochází ze zemanova panství. Na všechny další otázky Skotů jen všichni vrtěli hlavou, takže snaha zjistit, odkud muži jsou, vyšla nazmar. Cedric je nakonec propustil a oni se mohli vrátit ke své práci.

„Tvrdíte tedy, že jsou to jen lapkové,” řekl Raven rozvážně, „kteří se tu náhodou ocitli právě v den honitby a jen tak se rozhodli, že zabijí dva dobře ozbrojené muže.”

„Chcete naznačit, že mohli mít jiný důvod?” pronesl Desmond a nafoukl se jako holub. „Měl bych?” opáčil Raven a jeho ledový klid působil daleko hrozivěji než vzteklé pokřikování. „Máte snad nějaké důkazy, že tomu bylo jinak?” „Ne, pane.”

„Potom ty muže jednoduše pohřběte, a to rychle, ať jejich smrt nevrhne stín na nadcházející oslavy,” rozkázal Desmond a snažil se vypadat rozšafně. „Jestli někomu usilovali o život, pak už za svůj čin zaplatili.” „Dobrá,” řekl Raven, „ale pokud tu snad mají rodiny, měli bychom je uvědomit, co se jim přihodilo.” Thurstan se zamračil. „Já ani strýc je nepoznáváme, ale jestli vám to nestačí, vystavte těla na návsi před chýšemi nevolníků. Sice se o ně nikdo nepřihlásí, ale aspoň je všichni uvidí. Pak zařídím, aby je pohřbili.” Desmond cítil, že vyhrál, a chtěl toho využít, ale protože z Ravena měl strach, obrátil se k jeho otci. „Silně pochybuji, že vyjde najevo ještě něco dalšího. Zřejmě jste zabili jediné dva lidi, kteří by vám dokázali vysvětlit, proč vás napadli… pokud vás ovšem napadli. Na to máme koneckonců jen vaše slovo a slovo vašeho syna.” „Nejsem lhář,” zahřímal Cedric, znovu sáhl po jílci šaršounu a v jeho jiskrných očích vzplál prudký hněv. Desmond mávl rukou, aby naznačil, že ho starcovo prohlášení nezajímá, otočil se a zamířil zpět ke tvrzi. Nadmíru ho rozhořčilo, že ti dva hlupáci projevili takovou neschopnost a nedokázali jeho rozkaz splnit. Jen proto, že si tak nesmyslně hráli na válečníky, teď bude muset najít někoho jiného, kdo Skoty opravdu spolehlivě odstraní. Bezpochyby ho to bude stát spoustu peněz, ale pokud mu ti dva navždy zmizí ze života, s radostí naslibuje vrahovi hory doly… a až bude vše dokonáno, nějak to s ním zařídí.

Vachel zůstal, dokud hostitel nezmizel, a pak se vrátil do tvrze, aby splnil slovo a vylíčil rodině vše, co se odehrálo. Věděl, že obě ženy ta událost velice rozruší a budou Desmonda podezírat. Musí je co nejlépe upokojit a ujistit je, že Abriellin snoubenec se na pokusu o vraždu Skotů nijak nepodílel. Cítil však u srdce podivný silný chlad, který ho mnohokrát právem varoval před nebezpečím v průběhu křížových výprav, a proto hodlal mít se před zemanem na pozoru. Jen velice nerad zatahoval do těchto kalných vod Abrielle, věděl totiž, že pro takové, jako je Desmond de Marlé, je příliš jemná a ušlechtilá. Svatební smlouva však už byla podepsána a měla závaznou platnost, žádný člověk ji nemůže zrušit, a Bůh to sotva udělá.

Abrielle roztřesenými prsty zavřela a zajistila okno s barevným sklem, z nějž bylo vidět na most, kde po Thurstanově odchodu ještě chvilku setrvali Skotové. Byla ráda, že se horkokrevní mladíci rozešli a začali se chystat na vyhlášení nejlepších lovců. Mnozí budou určitě reptat, že dvojice z vysočiny získala obě trofeje a ostatním nic nenechala.

A pak znovu začala přemýšlet o tom, co by si raději vůbec nepřipouštěla: Je skutečně možné, že Desmond usiloval Skotům o život? Náleží snad právoplatně muži, který si neváhá zajistit to, co chce, sprostou vraždou? Kolem takového muže by musela celý zbytek života našlapovat po špičkách, jen aby ho nerozladila. Abrielle se obávala, že oběma Seabernům hrozí velké nebezpečí. Nedokázala ani při nejlepší vůli pochopit, jak se odvažují tady dál zůstávat, protože podle jejího názoru se tím pouze vystavují dalším podobným útokům. Nevnímala světlo zapadajícího slunce proudící barevnými tabulkami dovnitř a vrhající duhové odlesky. Neurčitě hleděla na opačnou stranu místnosti a pokoušela se představit si samu sebe, jak absolvuje svatební obřad, jako by se nic nestalo. Nevěřila, že to dokáže. Ne, kdyby se propadla do temné jámy, z níž by nebylo úniku, připadala by si snad přece jen lépe než teď.

Tiše vyjekla, protože na hlavní dveře někdo lehce zaťukal a ona se lekla, že ji přišel navštívit Desmond. Poslušně ke dveřím zamířila, ale pak se zastavila a snažila se trochu vzchopit. Jestli je to on, omluví se, že se necítí dobře, a nebude to lež. Stačilo si představit, že by měla s tím mužem společensky konverzovat, a už jí nebylo volno. Naklonila se co nejblíže a tlumeně se otázala: „Kdo je tam?” „Cordelia,” ozval se slabý šepot.

Abrielle se neskutečně ulevilo. Rychle těžké dveře otevřela a gestem pozvala přítelkyni dál. Cordelia se nejprve rozhlédla vpravo i vlevo, pak uposlechla a pečlivě za sebou zavřela. Následovala družku do denní komnaty.

Abrielle se usadila na čalouněném lehátku a poklepala na polštáře, aby zaujala místo vedle ní, ale Cordelia chtěla

hovořit z očí do očí, a tak si vzala stoličku a posadila se přímo před ni.

„Myslíš, že Desmond měl s tím útokem na Skoty něco společného?” zeptala se potichu.

„Nechci tomu věřit jen proto, že se za něj mám brzy provdat. Vím, že nemám žádný důkaz, ale připadá mi, že

nikdo jiný k tomu neměl motiv. Kdo by z toho něco měl?”

„Ještě je tu Thurstan.”

„Řekla bych, že Thurstan se hněvá, protože mně a mé rodině připadne dřív nebo později většina Desmondova majetku. Ale to nemá se Seaberny vůbec co dělat.” Těžce si povzdychla. „Je to celé má vina. Kde by mě napadlo, když mě Raven Seabern onehdy v královském sídle zachránil před Desmondovou vilností, ře tím vystavuje svůj život nebezpečí.”

Cordelia zvědavě naklonila hlavu. „Buď tak hodná, upokoj mou zvědavost a pověz mi o tom. Zatím ses nikdy nezmínila, že se po našem odchodu něco přihodilo. Co Desmonda k tak opo-vrženíhodnému jednání vedlo?” „Když jste s rodiči odjeli domů, pokusil se mě získat násilím, ale já se bránila a Raven to zaslechl a zasáhl, než stačil Desmond svůj záměr dovršit. Desmondovi se podařilo utéct, než ho vážně zranil, a tudíž se na něj zřejmě zlobí, že mu ten ohavný plán překazil. Bylo by lépe, kdyby se oba Skotové neprodleně vrátili domů, místo aby se účastnili oslav na počest honitby. Pokud se tu zbytečně zdrží, mohl by je Desmond dát zavraždit, až budou spát.” „A kvůli tomu je pozval na vaši svatbu? To je kruté!”

„Nejsem si jista, že je od počátku zamýšlel zabít. Když přijeli, myslela jsem, že se jenom chce Ravenovi pochlubit, že mě nakonec přece jen získal.”

Cordelia si zamyšleně poklepala ukazováčkem na bradu. „Pokud skutečně hodlá Skoty za každou cenu zabít, zřejmě mu nezáleží na tom, kolik lidí to bude stát život, hlavně když dosáhne svého cíle. Patrně si myslí, že prostí vojáci ho musejí poslouchat na slovo, i když jim přikáže, aby zavraždili nepohodlného člověka. Nemyslí si snad, že tě Raven chce získat pro sebe?”

„Vždyť jsme se zavázali svatební smlouvou! Ta se nedá zrušit. Žárlí naprosto bezdůvodně.” „Nezapomeň, že mluvíme o Desmondovi.”

Abrielle vzdychla. „Musíme mu nějak dokázat, že Raven o mě nemá zájem. Pak by ve své žárlivosti - ať už ho

dohnala k vraždě nebo ne - snad polevil. Třeba kdyby se ukázalo, že Ra-vena zajímá jiná žena… například ty?”

Cordelia se napřímila. „Máš v úmyslu ho přesvědčit, aby se o mě ucházel?”

„To ne, ale kdyby ho Desmond viděl, jak s tebou flirtuje, přestal by ho možná podezírat.”

„A jak ho přimějeme, aby se mnou flirtoval?”

„No… dáš mu dnes při hostině najevo svou přízeň. I králové mu svěřují své záležitosti, Cordelie, nepochybuji, že si důvod tvého chování velice brzy domyslí.” „Neměla bys mu vysvětlit…” „Ne!” odmítla Abrielle rázně. „Neodvážím se být s ním sama.” „Nedůvěřuješ si?” zeptala se Cordelia nesměle.

Abrielle se zajíkla. „Zlehčuješ záležitost, která by mohla znamenat smrt nejen pro oba Skoty, ale i pro další lidi. Až příliš často se stává, že se v mladých mužích vzbouří horká krev.”

Cordelia jí položila ruku na rameno. „Má znejmilejší, chtěla jsem pouze rozptýlit tvé obavy, trochu ti ulehčit od těžkého břemene. Nesmíš si myslet, že žertuji jen tak z nerozvážnosti. Víš, že udělám cokoli, abych ti pomohla, a spolehni se, že Desmondovu pozornost od Ravena odvedu.” Abrielle přítelkyni procítěně objala.

„Je ušlechtilé, že takto chráníš svou rodinu, i když za to platíš věru vysokou cenu,” řekla jí Cordelia s upřímným soucitem. „Ani trochu ti nezávidím. Popravdě si na místě tvého nápadníka dokážu mnohem spíš představit Ravena Seaberna než toho bezectného padoucha, k němuž tě váže slib.”

„Necháváš se unést, Cordelie,” prohlásila Abrielle. „Ani jedna z nás Ravena vlastně nezná. Desmondova povaha se značí v jeho tváři i těle, ale co když ten Skot používá svůj hezký obličej, půvab a šarm jen jako zbraně, aby dostal, co se mu zamane? Zachoval se vůči mně galantně, a kdykoli se na mě podívá, oči mu zaplanou, ale nemohu zapomenout, že se mi nedvořil, než jsem se zasnoubila s Desmondem, dokonce ani nevyhledal otčíma, abychom byli patřičně představeni. Nerada to přiznávám, ale jsem přesvědčena, že hledá nevěstu obdařenou pozemky a majetkem a se ženou v mém postavení by si jen zahrával. Já sama, bez haléře věna, mu nestačím.” V tu chvíli jí i přes veškerou snahu vhrkly do očí slzy. „Ach Cordelie,” vzlykla. „Proč nikdo nechce jenom mě?” Většina lovců toho večera vstoupila do velké síně doprovázena manželkami, příbuznými, dlouholetými druhy nebo novými přáteli. Jen co všichni usedli ke stolům ozdobeným girlandami, nalili jim pohár vína či korbel piva, podle toho, čemu kdo dával přednost. Jeden stůl poblíž čestné tabule byl určen pro vítěze. Téměř všichni lovci byli příliš arogantní, než aby se smířili s tím, že je porazili dva Skotové, ale našlo se několik s velkorysejší povahou. Dva muži povstali, jakmile velmož a jeho syn vstoupili do síně, a vzdali jim hold pozvednutými korbely. Když se k nim nikdo nepřipojil, rychle a rozpačitě znovu usedli na lavice. V tu chvíli vešel i Desmond, oděn tak bohatě, že by se mu nevyrovnali ani nejmocnější muži království, a dva nedokončené přípitky ho zasáhly jako políček. Vzedmula se v něm žárlivost prohnilá jako jeho černé srdce a hořce zalitoval, že se zatím nedokázal Skotů zbavit. Po celý večer nemohl myslet na nic jiného, než jak si brzy vychutná pomstu.

Když viděl, jak oba Skoty uvádějí k určenému stolu, jeho nenávist ještě zesílila. Nemohl se zbavit poněkud bizarního přesvědčení, že o tato místa usilovali jen a jen proto, aby ho svou přítomností provokovali a rozčilovali.

Hosté, kteří seděli na opačné straně síně, začali obdivné šeptat. Když Desmond zahlédl, jak uličkou za pánským doprovodem kráčí skupinka dam, ani on se neubránil úžasu nad jejich krásou. Hněv vyvanul a vystřídalo ho nadšení, dokonce se začal usmívat. Když mu obě mladší ženy půvabně pokývly na pozdrav, jeho dobrou náladu už nemohlo nic ohrozit. Nepochybně ještě nikdy neviděl dvě tak krásné dívky.

Abrielle, její rodiče a jejich blízcí přátelé, lord a lady Graysonovi s dcerou Cordelií, zcela upoutali pozornost všech přítomných. Mladíci pohlíželi na dívky s neskonalým obdivem, ovšem je nutno říci, že Elspeth a Isolde stejně neodolatelně poutaly zrak starších mužů. To jejich manžely zprvu nijak netěšilo, dokud jim Cordelia neporadila, aby si ty pohledy vykládali jako ocenění svého vynikajícího vkusu.

Abrielliny šaty byly ušity z nesčetných vrstev průsvitné zlaté látky zdobené třpytivými stužkami. Její štíhlé tělo jako by v blyskotavých vlnkách halil oblak. Tak krásný oděv vháněl všem ženám do očí závist, zatímco muži hltali pohledem spíše dámu, jež je měla na sobě.

Elspethina štíhlá postava se utápěla v čarovných záhybech lesklého smetanového hedvábí a nejeden z těch, kdo si dříve dělali naděje na sňatek s pěknou vdovou, hořce litoval, že si vybrala někoho jiného. Rozhodně teď záviděli Vachelovi de Ge-rard ještě více než předtím.

Cordelia s plavými vlasy a jasnýma bleděmodrýma očima se velice podobala matce, lady Isolde. Šaty měly stejně krásné jako jejich přítelkyně a přitahovaly téměř tolik obdivných pohledů jako nevěsta. Široký úsměv lorda Reginalda Graysona svědčil o tom, že je na svou malou rodinu velice pyšný.

Když Desmond spatřil svou nastávající, kráčela právě zvolna vedle Cordelie, kousek před rodiči. Jako oněmělý se opřel dozadu a ohromeně na ně zíral. Uplynula hezká chvíle, než si uvědomil, že civí s otevřenými ústy, a celý nesvůj si odkašlal. Vrhl kradmý pohled po síni a ke své úlevě zjistil, že většina mužů se dívá na čtveřici žen stejně užasle jako on.

Ravena očarovala Abriellina krása tak jako ostatní přítomné muže, uměl to však lépe skrýt. Bohužel nedokázal své pocity zastřít před sebou samým. Prudce bušící srdce jen dokládalo, že jeho náklonnost je stále silnější. Tolik toužil získat Abrielle pro sebe, že mu ani nevadila představa pozdvižení, jaké by nastalo, kdyby se nechal strhnout primitivním popudem, schvátil dívku do náruče a unesl ji na skotskou vysočinu. Stačil by jediný povzbudivý pohled a ocitl by se po jejím boku dřív, než by se de Marlé stačil odlepit od pozlacené židle. Jenže modrozelené oči o něj ani nezavadily.

Desmond vykročil své nevěstě vstříc, vztáhl paži a pak se usmál, protože mladičká krasavice položila štíhlou ručku na jeho rukáv. „Jste nejúchvatnější ze všech žen, které jsem kdy viděl, drahá,” ujistil ji. „Nemůžu uvěřit, že mě potkalo takové nezměrné štěstí. Až se stanete mou manželkou a spojí nás nerozlučné pouto, budu nejbohatší člověk na světě.”

Abrielle se při pomyšlení na ten okamžik zachvěla. Nezmohla se na žádnou přijatelnou odpověď, a tak se jen mlčky otočila a nechala ho, aby šiji odvedl ke stolu. Sice pochybovala, že sejí podaří vykouzlit pro Desmonda a jeho hosty třeba jen prchavý úsměv, ale přesto se snažila přimět rty k poslušnosti.

Když začali nosit na stůl, Abrielle si všimla, že se hosté zatvářili sklesle. Ani pořádnou hostinu jim nedopřejí, jídlo totiž opět bylo velmi prosté a nedalo se o něm říct nic víc, než že se dá jíst. Pokud se vůbec na něco těšila, tak na to, že najde lepší kuchařku, aby si obyvatelé tvrze mohli konečně pochutnat.

Když všichni dojedli a služebnictvo sklidilo podnosy, Desmond vstal a zvedl paže, aby získal pozornost. Chtěl hosty proti dvěma Skotům co nejvíce popudit a teď se mu naskytla příležitost. „Slyšte mě, Normani i Sašové. Každý poddaný krále Jindřicha ví, že poté, co se jeho syn před mnoha lety nešťastně utopil při ztroskotání Bílé lodi, prohlásil za právoplatnou dědičku království svou dceru Maud.”

Hosté mu sice sotva rozuměli, jak se mu pletl jazyk, avšak Desmond byl přesvědčen, že by mu mohli tiše závidět i nejlepší královi řečníci. Ted budou Skotové jistě čekat nudnou přednášku o královské rodině. „Kdyby náš vladař zesnul, trůnu se ujme císařovna Matylda -Maud, jak jí říkají někteří její poddaní. Všichni královi šlechtici podepsali lenní přísahy, že ji v takovém případě podpoří. Uvá-žíme-li jeho věk, musíme si přiznat, že nebude žít věčně. Je rovněž známo, že skotský král David dal své neteři slib, že kdyby Jeho Výsost zemřela, uzná ji jakožto královnu z Boží vůle. V souladu s Jindřichovými edikty jí všichni máme slíbit věrnost a zůstat po jeho smrti jednotní. Poslední dobou ale přemýšlím, jestli není něco pravdy na pověstech, že král David si tajně brousí zuby na anglickou korunu a hodlá neteři v nástupu na otcův trůn zabránit.” Mnozí hosté pokývali hlavami, začali mezi sebou polohlasně hovořit a vrhat na Skoty nedůvěřivé pohledy. Raven povstal a obrátil se na všechny v síni. „O tom, že můj svrchovaný pán snad touží po anglickém trůnu, nic nevím,” prohlásil bez okolků, protože prohlédl zemanův plán, jak vzbudit nevoli vůči skotským klanům a králi. „Myslete si, co chcete, ale já věřím, že král David má v úmyslu pomoci císařovně, kdykoli bude v průběhu její vlády potřeba, a bude jí prokazovat stejnou úctu jako doposud králi Jindřichovi. Vždyť jejím dědečkem byl Malcolm Canmore, kterého jsme u nás nade vše milovali a ctili. Skotové udělají rozhodně nejlépe, když s ní uzavřou spojenectví. A pokud vás snad trápí zlé tušení, že někdo císařovně upírá nezadatelné právo na trůn, pak

byste možná měli takové padouchy hledat na vlastním území a neobviňovat ze zrady skotské klany. Kdo si myslí, že se obrátíme proti ní, ten se mýlí.”

„Slibujete snad, že až se císařovna Maud ujme trůnu, zůstanete jí věrný?” popíchl ho Desmond s nehezkým úšklebkem.

„Věrný jsem a budu především Skotsku,” pronesl Raven bez váhání. „Teprve čas ukáže, jak vše dopadne, ale ze strany královny Maud podle mého mínění nehrozí našim klanům nebezpečí. Odjakživa ji považujeme za jednu z nás.”

„Vy Skotové jste proslulí tím, že si každé slovo pečlivě promyslíte, a jakmile se vám zachce, svá předchozí tvrzení popřete a uděláte pravý opak.”

„Skotové obvykle říkají na rovinu, co si myslí, a je jim jedno, jestli takoví jako vy umějí totéž,” odvětil Raven. „Já podle vás lžu?” rozčílil se Desmond a pokusil se vstát, přestože se s ním právě teď síň nepřirozeně točila a houpala. Chopil se nejbližšího korbele a pokusil se ho donést k ústům, ale běda, vyklouzl mu z ruky, skutálel se na druhý konec stolu a vychrstl svůj obsah na všechny, kdo seděli po zemanově pravici, dřív než stihli uhnout. Desmond si vůbec nevšiml, že své hosty takto pokřtil. Soustředil se jen na to, aby vrhl po mladším Skotovi chmurný pohled. Ani v tomto ohledu však nebyl úspěšný. Požil více vína a piva než většina přítomných a nyní se marně snažil vyrovnat se znepokojivou skutečností, že tam, kde před chvílí stál jediný drzý lump jménem Raven Seabern, teď vidí protivníky dva.

„Cete… tvrdit… že jsem lhář?” zablábolil neohebným jazykem. Raven odpověděl jednoduše: „Když se vám to jméno líbí, pane, pak vám radím, abyste si tak nechal říkat.” „Nechal… jakže…?”

Ravenovi se zemanova opilost hnusila, a tak se zvedl od stolu. Otec ho okamžitě napodobil a promluvil za sebe i za syna: „Omluvte nás, pane, ráno jsme vstávali časně, a jak se den chýlí ke konci, únava nás tíží víc a víc. Snad nám odpustíte, když tento rozhovor dokončíme jindy.”

Desmond si odfrkl. To, že ti dva nejsou stejně vytrvalí jako ostatní hosté a pouhý hon je dokáže vyčerpat, mu připadalo k smíchu. Kdyby taková hrubá zábava nebyla pod jeho úroveň, jistě by svou nezdolností oba zahanbil. Pokusil se napodobit Cedrikův drsný přízvuk a popíchl ho: „Váš synáček není zrovna silák. To ho tolik zaskočily anglické mrazy?”

Starší muž Desmondovy opilecké řeči ignoroval a Raven nasadil nicneříkající úsměv. Byl v pokušení vylíčit pupkatému zemanovi, jak se doma ve Skotsku brzy ráno koupe v ledové řece nedaleko rodinného sídla, ale rozmyslel si to. „Nezapomeňte, pane, že jsem z vysočiny. Tam mrazy zaskočí každého cizince, jedno zda Normana či Sasa, který se do našich chladných končin vydá nalehko. Ale možná jen nevíte, že naše zem leží severně od vaší.”

Záměrně se dalších poznámek zdržel, svižně se otočil a vykročil za otcem k východu. Svatební hosté na ně hleděli a napjaté licho houstlo. „Počkejte!” vykřikl kdosi náhle.

Abrielle sledovala, jak Cordelia vyskočila a jde za oběma Skoty, ale už s tím nemohla nic dělat. Co má v úmyslu? Copak jí nedošlo, že jejich plán, jak ošálit Desmonda, už nemá naději na úspěch? „Co to dělá?” obrátila se na Abrielle lady Graysonová šeptem a nespouštěla oči z dcery, která dostihla Seaberny a o něčem s nimi začala mluvit.

Abrielle zasténala a zakryla si tvář dlaněmi. Nakonec řekla: „Chtěly jsme… od těch dvou odpoutat Desmondovu

pozornost. Ale tento večer skončil tak nemile, že nemá cenu v našem plánu pokračovat. Kde by mě napadlo… “

„Abrielle,” řekla jí vyčítavě matka, „neměla by ses mezi Seaberna a svého ženicha stavět.”

„Ale maminko, copak nevidíš, že už mezi nimi stojím? Alespoň Desmond si to myslí,” dodala sklesle.

„A co si myslíš ty?” zeptal se tiše Vachel.

Abrielle na něj upřela vážný pohled. „Já myslím, že má povinnost se nijak nezměnila.” Tvář mu na okamžik zesmutněla, ale hned nato nasadil neproniknutelnou masku. Elspeth ho vzala za ruku a on se neodtáhl, ale Abrielle tušila, že přemýšlí o minulosti a o tom, co měl udělat jinak. Bylo jí ho tak líto, že vztáhla ruku a položila ji vedle matčiny.

Stále však nespouštěla zrak z Cordelie. Přítelkyně vesele mluvila k oběma mužům a ti se náhle začali usmívat a zjevně se jim vracela dobrá nálada. Nakonec se uklonila a oni vyšli ze síně ven. Abrielle kradmo pohlédla na Desmonda a doufala, že jejich záměr přece jen vyšel, ale bohužel zjistila, že je zcela zabraný do jídla a pití a Cordelie se Skoty si vůbec nevšiml.

Cordelia se vrátila ke stolu a pustila se do dezertu, jako by se nic nestalo. Pronesla do stísněného ticha: „Hmm, tohle není úplně nejhorší.”

„Na čerstvém ovoci se dá sotva něco zkazit,” odvětila Abrielle rozmrzele.

Reginald nad rozpustilostí své dcery jen obrátil oči v sloup a naznačil manželce, která se dala do řeči s Elspeth, ať mlčí.

Abrielle se naklonila k přítelkyni a šeptla: „Tohle jsi neměla dělat, ale když už se stalo, co Raven říkal?” „Choval se samozřejmě jako kavalír, ale já jsem vlastně ne-flirtovala s ním. Jeho otci člověk jen těžko odolá.” Abrielle zaúpěla a zavřela oči. „Ale vypadalo to, že koketuji s Ravenem, ne?”

„Ano, vypadalo,” připustila Abrielle neochotně. „Děkuji ti za snahu.”

„Raven se sice usmíval, když jsem mluvila s jeho otcem, ale připadalo mi, že se mu náš plán příliš nelíbí.” „Ovšem že ne,” prohlásila Abrielle. „Patří k těm mužům, kteří se považují za nepřemožitelné a myslí si, že se dovedou se vším vypořádat sami. Nezbývá mi než doufat, že mu otec domluví a vysvětlí mu, že tentokrát stojí proti přesile a je načase ustoupit.”

Cordelia se široce usmála. „Když teď znám jeho otce blíž, musím ti bohužel sdělit, že tvé přání se zřejmě nesplní. Jsou oba hrdí a zjevně stejně nelítostní bojovníci jako jejich keltští předkové.”

Abrielle nedokázala pochopit, proč jí trvalo tak dlouho, než zahnala myšlenky na to, co všechno by se Ravenovi mohlo stát, a konečně usnula. Byla z toho celá nesvá především proto, že sobě samé vůbec nerozuměla. Jak řekla Cordelii: to, že se o ni před zasnoubením neucházel, znamená, že nemá a nikdy neměl zájem pojmout ji za manželku, podle jejího názoru zejména proto, že nemá dostatečné věno. Tak proč se o něj tolik bojí? A když se konečně ponořila do náruče sladkého spánku, nenašla oddech ani tam, protože snila jen a jen o Ravenovi… jak vypadá, j aký j e to pocit, když j e blízko, j ak voní po čerstvém vzduchu… věci, které by vůbec neměla vědět, raději by je měla zapomenout, a přece si je chtěla pamatovat do konce života. Převalovala se z boku na bok. Když jí Raven ve snu odhrnul z tváře zbloudilý pramen vlasů, usmála se, když ji hřbetem ruky pohladil po tváři, vzdychla, a pak jí nejprve přejel mráz po zádech a znovu ji polilo horko, když si uvědomila, že to Raven nedělá ve snu, ale doopravdy. Raven Seabern se totiž ve svitu měsíce nakláněl nad jejím lůžkem a ona ho objímala paží kolem krku, kolem hladkého a velice teplého krku, jako by… jako by…

Vykulila oči a ohromeně vyjekla, ale okamžitě umlkla, protože Raven jí přikryl ústa dlaní a zavrtěl hlavou. Mozolnatý dotek na jemných rtech byl příjemně drsný a způsobil, že jí po zádech přeběhl záchvěv. „Mluvte co nejtišeji, má paní, jestli nechcete, aby sem vtrhl celý dům.”

Jakmile jí stáhl dlaň z úst, rychle ho pustila, posadila se a přitáhla si pokrývku až k bradě. „Jak se opovažujete vniknout do mé komnaty, pane! A k tomu v noci před mou svatbou!”

Sedl si vedle lůžka a vážně se na ni zahleděl. „Opovážil jsem se, protože vy jste se dnes večer opovážila mi pomoci - spolu s lady Cordelií. Chtěl jsem vám tu laskavost oplatit a varovat vás, ať už víckrát takto neriskujete.”

„Nedělala jsem to kvůli vám!” zaprotestovala rychle, až příliš rychle. „Jestli dojde k násilí, všechno bude ještě horší. Nemohla jsem jen sedět a dívat se, jak jste vy a váš otec vydáni Desmondovi napospas, když má na své straně početní převahu a vůbec všechny výhody.” „Takže tentokrát jste přišla na pomoc vy mně.”

Pokrčila rameny a uhnula pohledem. „Prostě jsem nechtěla, aby kvůli vaší tvrdohlavosti došlo ke krveprolití a pokazili jste mi svatební den.”

Přitiskl si ruku na srdce a jeden koutek úst mu zacukal. „To mě dojímá, má paní.”

„Své dojetí si nechte,” odsekla Abrielle. „A nepodceňujte Desmonda… nesmírně žárlí a není radno si s ním zahrávat.”

„To tedy ano, v minulých dnech to všemožně dokazoval,” odvětil Raven.

Abrielle si vybavila mrtvoly přivázané ke koním. „Tolik mě mrzí, že jste s otcem byli napadeni. Když pomyslím, že vás mohli těžce zranit, nebo… ještě něco horšího…” „Byli jen dva,” konstatoval věcně. „Proti dvěma.”

Vesele se ušklíbl. „Klidně bych se postavil třeba dvěma tuctům, jen abych mohl ve vašich očích vidět tenhle něžný pohled.” „Musíte odejít.”

„Žádné nebezpečí mi nehrozí. Otec hlídá venku na chodbě.” „Měla jsem na mysli odejít z mého pokoje i z hradu! Zítra… nebo ještě dnes v noci… Hned! Než dojde k něčemu horšímu!” „Chcete, abych šel pryč, děvenko?” Místo aby se měl k odchodu, naklonil se blíž. Jeho tichý hrdelní hlas probudil hluboko v ní cosi prastarého. Chtěla své přání důrazně potvrdit, ale slova jí uvízla v hrdle. Nemohla od něj odtrhnout oči. Zalévalo ho bledé světlo měsíce, tmavé vlasy se mu leskly a v modrých očích se zračil klid, jaký už tak dlouho nepoznala. Proč tohle dělá? Má snad důvod jí pomáhat?

Přiměla se myslet na to, co všechno je v sázce. „Ano, jděte,” řekla chladně. „Nechci mít na svědomí vaši smrt.” „To také nechci,” ujistil ji. „Ale jsem docela zvědavý, jak se vaše svědomí vyrovná s tímhle.” Bez varování či zaváhání sklonil hlavu a přejel rty přes její pootevřená ústa. Abrielle měla na okamžik úplně prázdno v hlavě a pak ji zahltila záplava pocitů. Jeho polibek byl pomalý, horký, sladký jako hustý med, vtahoval ji kamsi daleko a hluboko, do jakéhosi nového a vzrušujícího světa.

Nespěchal, nenaléhal, nevnucoval se. Když se špičkou jazyka dotkl jejího, pootevřela ještě trochu rty, aniž sama chtěla a aniž ji pobízel. Nemusela se k tomu nutit ani nepotřebovala žádnou pobídku, prostě chtěla víc, ale Raven polibek neprotahoval, za pár okamžiků se odtáhl a jemně se vyvinul z objetí paží, které mu bezděky ovinula kolem ramen.

Vstal. V maličké komnatě vypadal jako obr. „Teď půjdu, děvče, ale zítra se odsud nehnu. Je to věc cti.”

Abrielle se pořád ještě točila hlava a nevěděla, co ji popuzuje víc: to, že se ji odvážil políbit, nebo to, že to na něj zjevně nijak zvlášť nezapůsobilo?

„Cti, nebo arogance? Jste příliš smělý, pane. Mohla jsem začít křičet a…”

Skočil jí do řeči. „Mohla jste, ale neudělala jste to. A neuděláte. Než se vrátíte do toho sladkého snu, ze kterého jsem vás vytrhl, zkuste chvíli přemýšlet, proč to tak je.”

Uklonil se a vyšel z pokoje. Patřilo by mu to, lehkomyslní-kovi, kdyby ho někdo přistihl, pomyslela si, ale přesto tajila dech, dokud si nebyla jistá, že bezpečně prošel hlavní komnatou do chodby. Teprve pak hlasitě vydechla, prudce ulehla zpět do polštářů, upřela oči na dřevěný strop a doufala, že odešel nejen z její komnaty, ale i z jejích snů.

Před lety se do bohatě vyšívaných slézových šatů slavnostně oblékla Elspeth, když se poprvé vdávala; teď měly prokázat stejnou službu její dceři. Padly jí tak neuvěřitelně dobře, jako by je ušili přímo na ni, a matce by to bezpochyby udělalo velkou radost, kdyby nevěstu čekal ženich, jenž by jí byl hoden. Takhle jen hluboce vzdychala, kdykoli si představila své jediné dítě polapené v Desmondově náruči. Stále více toho muže podezírala, že je jedovatější než zmije, a tak se na nadcházející událost vůbec netěšila.

Nevěstu oblékli a učesali tak, aby co nejvíce vynikla její krása. Rudozlaté, do pasu dlouhé vlasy jí svázali v týle a propletli je spoustou úzkých stužek stejné barvy, jakou měly šaty. Na hlavu jí vložili krásně tepanou zlatou čelenku, z níž splýval třpytný slézový závoj, jehož zdobně vyšívaný lem jí spadal přes útlá ramena na záda. Nevěstiny tváře byly nezvykle bledé a její štíhlé prsty se neovladatelně třásly, ale toho si nevšiml nikdo kromě její matky.

Elspeth opět vhrkly do očí slzy a nedokázala je potlačit, když viděla, jak statečně se dcera drží. Obě si uvědomovaly, že svádějí marný boj. „Modlím se za zázrak,” pošeptala Elspeth, když k ní přistoupila pod záminkou, že jí rovná závoj. „Nesnesu pomyšlení, že tě uvidím v Desmondově náruči, ale netuším, co by tě před tím strašným darebákem mohlo na poslední chvíli zachránit. Vachel doufá, že tě učiní šťastnou velikost tvého bohatství, ale já se obávám, že dokud budeš Desmondovou manželkou, nijak ti to nepomůže.” „Maminko, neplač prosím,” šeptla Abrielle a zamžil se jí zrak. „Jinak to nevydržím a rozpláču se také. Musíme se obě pokusit zůstat silné a klidné.”

Elspeth zaslechla, že přicházejí jejich přítelkyně, spěšně si otřela tváře kapesníkem a obrátila se k nim s rozechvělým úsměvem.

„Neklesej na mysli,” pronesla Isolde mírně a soucitně a objala přítelkyni kolem ramen. „Den ještě neskončil, Elspeth, a sama víš, že zázraky se zřídka, ale přece jen dějí. Modlím se, aby se tobě i Abrielle právě tentokrát dostalo Boží milosti, ale ať už přijde rychle nebo to potrvá léta, nepochybuji, že obě všechno přestojíte, a až vás vysvobodí ruka milosrdenství, budete se z toho radovat.”

Elspeth se navzdory svému trápení usmála. Nikdy předtím ji nenapadlo, že její nejbližší družka dokáže být tak optimistická. „Vím, že nesmím klesat na mysli, přítelkyně drahá, ale do svatebního slibu zbývá tak málo času! Ztrácím naději, že se záchrana dostaví včas. Vachel skutečně nezbytně potřebuje to, co mu Desmond nabízí, ale přesto se mi hnusí představa, že si ta stvůra bere mou dceru za manželku. Je tak odporný!” „Bude to dobré, maminko. Opravdu,” prohlásila Abrielle statečně, přitiskla si k tváři matčinu štíhlou ruku a pokusila se o úsměv. „Skutečně si nemusíš dělat takové starosti. Desmond se ke mně jistě zachová laskavě.” Elspeth se na dceru nejisté usmála, ale z hlasu obavy vymazat nedokázala. Jen zašeptala: „Zřejmě už bude čas připojit se k ostatním.”

Isolde jemně pohladila přítelkyni po paži. „Já půjdu s Cordelií napřed. Reginald na nás čeká v kapli.” Elspeth jí stiskla ruku. „Za chvíli přijdeme za vámi.”

Isolde je obě krátce objala, ustoupila a počkala, až Cordelia udělá totéž. Ještě se ohlédly a věnovaly jim nepovedený úsměv, pak si osušily z tváří stružky slz a smutně odešly.

Vachel čekal na Elspeth a Abrielle v sousedním pokoji, a když spatřil manželčinu tvář, znovu zapochyboval, že bylo moudré dovolit nevlastní dceři, aby přinesla takovou oběť. „Vypadáš opravdu překrásně, má milá,” řekl tiše a stiskl Abrielle ruku.

„Desmond už si určitě říká, kde jsme,” zamumlala a pokusila se předstírat alespoň trochu nadšení. Promluvila vyrovnaným hlasem a ani se nezachvěla, protože věděla, jak velice otčím dnes trpí. Vachel pohlédl na manželku právě včas, aby spatřil, jak si k roztřeseným rtům tiskne krajkový kapesníček. Nikdy v životě si nepřipadal tak krutý. Věděl však, jak by jeho rodina trpěla, kdyby zchudli. Jejich život by se stal peklem a potkaly by je ještě mnohem horší věci, než jaké patrně čekaly Abrielle v manželství s Desmondem. Co si má počít? Nemůže udělat vůbec nic. Připadalo mu, jako by ho zahnali ke kamenné zdi, na krk mu přitiskli nůž a chystali se ho podříznout. Šťastný svazek, do kterého vložil celé své srdce, už nikdy nebude takový jako dřív, když se jeho žena bude soužit pro dceřin osud.

Elspeth se dotkla jeho rukávu a připomněla mu: „Měli bychom jít, Vachele. Desmond na nás čeká.”

Vachel si odevzdaně povzdychl. Právě teď byl de Marlé poslední člověk na světě, kterého chtěl vidět. „O tom

nepochybuji.”

Abrielle potlačila naléhavé nutkání rozkřičet se a v hrůze z kaple vyběhnout. Věděla, že většině diváků připadá klidná, vznosná a elegantní, a to také bylo správné. Její modlitby, aby se stal zázrak a svatbě něco zabránilo,

nebyly vyslyšeny, ale považovala za malý div alespoň to, že se přiměla zopakovat slib, který ji ode dneška navždy spoutá s groteskním mužem po jejím boku.

Netrvalo dlouho a kněz je prohlásil mužem a ženou. Abrielle položila ruku na ženichovu paži. I tento letmý dotek se jí hnusil. Nedokázala si představit, co si počne v následujících hodinách, natožpak v noci, jíž se tak děsila. Hluboko v podbřišku ji stahovala křeč a nepolevila, ani když s manželem přešli hodovní síň a zdravili hosty. Pánové i dámy vstávali, pozvedali na počest poháry a jejich blahopřání se mísila se srdečným a veselým hovorem. Abrielle se soustředila na to, aby jí z tváře nezmizel šťastný výraz, a dařilo se jí to, dokud koutkem oka náhodou nezahlédla muže skrytého v šeru pod schodištěm. Křeč v břiše zesílila.

Raven stál s rukama založenýma na široké hrudi a sledoval dění s nehybným chmurným výrazem. Z jeho tváře se nedalo vyčíst, na co myslí, ale Abrielle cítila nemilosrdnou tíhu jeho pohledu tak zřetelně, jako by to byla ruka spočívající jí na rameni. Snažila se přesvědčit samu sebe, že k němu proti své vůli neustále stáčí zrak jen proto, že na ni takto upřeně zírá, a ne proto, jak moc mu to sluší v černém plédu a sněhobílé košili, na níž krásně vynikaly dlouhé tmavé vlasy. A už vůbec to nemělo nic společného s tím, co se stalo včera v noci, nebo s tím, jak jí hučí v uších a šimrá na dolním rtu, kdykoli si vybaví tvář rámovanou tmavou hřívou, tak blízko své… Nebude na to myslet. Ne dnes, a vlastně už nikdy. Co se stalo, stalo se. Teď jsi vdaná, připomněla si a snažila se nevnímat, jakou tíseň to v ní vzbudilo. Jsi vázána ctí, aby ses podle toho chovala… a musíš také dohlédnout, aby se podle toho choval Raven.

Otočila se k němu tedy zády, přinutila se k úsměvu, mechanicky se zapojila do hovoru a počítala do sta. Teprve potom si dopřála kradmý pohled. Stál za davem bezstarostných svatebčanů a pořád ji sledoval. Abrielle se odvrátila, opět zdánlivě věnovala pozornost neznámým lidem, jejichž poznámky sotva vnímala, pak se zase podívala a zjistila, že na ni stále upírá zrak. Neúhybně a nepochopitelně. Co si vlastně myslí? A co si myslí ona, když mu dovolí, aby ji znepokojoval svou drzostí v tak významný večer?

Svatební hostina pokračovala, znovu a znovu se připíjelo na zdraví ženicha a nevěsty a Desmond s každým korbelem piva a pohárem vína jevil silnější známky opilosti, což mladou novomanželku stále více odpuzovalo. Na Abrielliny nákladné šaty co chvíli vychlístla sprška jeho nápoje, ale manžel se tomu jen pobaveně chechtal a významně jí otíral kapky z prsou a klína. Abrielle se jen s námahou přinutila, aby zůstala poslušně sedět vedle něj. Ještě mnohem těžší však bylo strpět doteky jeho vlhkých rtů na tváři a to, jak jí oždiboval krk. Jeho laskání v ní vyvolávalo představu zlovolného hada, který hledá, kde by se nejlépe zakousl do kořisti. Když se nakonec ocitla v Desmondově ložnici, marně potlačovala neovladatelný třas, který jí lomcoval celým tělem, ačkoli se snažila obrnit a klidně vyčkat okamžiku, kdy se ve dveřích objeví ženich. Matka se jí pokoušela poskytnout oporu, ale nakonec spíš Abrielle utěšovala ji.

Elspeth se chvěly rty a do očí se jí stále hrnuly slzy, ale zhluboka se nadechla a další pláč si zakázala - věděla, že vzlyky teď nikomu nepomohou. Ovládla se, napřímila záda a zvedla bradu. I tak ovšem trvalo hezkou chvíli, než si byla jistá, že jí při prvním slovu neselže hlas.

„Kde by mě napadlo, že zároveň s Vachelovou rukou přijímám i budoucnost, v níž se staneš ženou Desmonda de Marlé. Je mi to tak strašně líto, miláčku. Poslechla jsem hlas svého srdce a nepomyslela jsem, že ti mé sobectví připraví tak bolestné trápení.”

Abrielle matku objala a pevně ji k sobě přivinula. Pohlédla jí do očí a potlačila slzy. „Vždycky jsi mě učila, abych k zítřku hleděla s nadějí, maminko, a právě to teď musím udělat… musím věřit, že z mého sňatku s Desmondem přece jen vzejde něco dobrého.” U srdce jí bylo nesnesitelně těžko, ale dokázala se alespoň chabě pousmát. „Budu se modlit, abychom časem z našeho manželství oba měli prospěch. Jdi si lehnout, maminko, postarám se o sebe.”

Za slabou půlhodinku se Abrielle roztřásla jako osika, protože do předpokoje se opile vpotácel Desmond a zamířil přímo do ložnice, kde na něj čekala. Když ji uviděl ležet na posteli oděnou pouze do lehoučké košilky, krví podlité oči se v těstovité tváři vypoulily ještě víc než obvykle. Pomalu si olízl rty, jako by měl v ústech měkoučké cukrátko.

Abrielle se sice pořád ujišťovala, že se přenese přes všechno, co se odehraje během iniciace do manželství, ale vůbec ji nenapadlo, že se na ni ženich tak zničehonic vrhne, a proto polekaně vykřikla. Její hrůza potom dostoupila závratných výšin, protože Desmond rozerval krajkový živůtek košilky, zašátral rukou a zmáčkl jí ňadro, až zaúpěla bolestí. Skousla si dolní ret, aby znovu nezačala křičet, a ucítila na jazyku chuť krve. Dostala strach, že se nedožije rána, a možná ani konce prvního manželského styku. Desmond zmámený chtíčem s ní už nyní jednal velice krutě, ani nechtěla pomyslet, jakých násilností se na ní ještě dopustí, pokud před ním okamžitě neuteče. Soudě podle toho, jak se zatím choval, jí jistojistě hrozilo, že bude bezohledně znásilněna. Abrielle si uvědomila, že musí uprchnout, aby nezešílela či dokonce nepřišla o život.

Desmond ji na okamžik pustil a začal odhazovat pokrývky. Abrielle pochopila, že se jí nabízí zřejmě poslední příležitost k útěku, svižně se odkulila z opilcova dosahu a vyskočila z postele. Nepřemýšlela, kam poběží, jen zoufale toužila po místě, kde bude v bezpečí.

Desmondův zuřivý řev dal jejím bosým nohám křídla. V panické hrůze proběhla předpokojem a cestou popadla ze židle pohozený župan. Rozrazila dveře a přitom si marně pokoušela lehký plášť obléct. Ocitla se na chodbě. Podívala se nalevo, ale odtamtud se žádné pomoci dočkat nemohla, protože zde nebyly žádné další komnaty.

Okamžitě se otočila na druhou stranu a uvědomila si, že tudy se poměrně snadno dostane ke schodišti do nižšího patra, kde měli komnaty její rodiče. Jiné místo, kde by našla útočiště, ji nenapadalo.

Zaslechla potácivé kroky, které svědčily o tom, že Desmond se vydal za ní. Abrielle se ani neodvážila pomyslet, co by jí provedl, kdyby ji dostihl. Jestli se mu to povede, mohlo by ji to stát i život.

Se zoufalým odhodláním se rozeběhla chodbou, aniž dbala na nebezpečí, jež na ni číhala v zšeřelém a naprosto neznámém prostoru. Zariskovala a letmo se ohlédla. S úlevou zjistila, že manžel sotva lapá po dechu, potácí se za ní a co chvíli přejede rukou po kamenné zdi, jako by se nutně potřeboval opřít. Vroucně se modlila, aby mu vyčerpání nedovolilo sledovat ji až ke komnatám rodičů, a pokud by se mu to snad podařilo, aby otčím bral ohled spíš na matčiny city než na zdvořilost vůči hostiteli. Desmond byl namol opilý, a to se může obrátit v její prospěch, protože Va-chel obvykle příliš nesoucítil s lidmi, kteří pijí přes míru. „Abrielle, vrať se!”

K jejímu údivu mluvil docela tiše, jako by si i v podroušeném stavu uvědomoval, že by vypadal jako blázen, kdyby ho někdo přistihl, jak honí manželku.

„Jestli se nezastavíš, pak přísahám při všech svatých, že tě zavřu do nejhlubší kobky téhle tvrze. A buď si jistá, že pak za tohle zaplatíš. Věř mi, tvoje záda už nikdy nebudou takhle hladká a krásná, až se do nich zakousne devítiocasá kočka. Jen co ochutnáš její mlsné jazýčky, budeš žadonit o smilování a připlazíš se ke mně po kolenou.”

Z jeho varování jí po celém těle přešel mráz. Ale přestože věřila, že by ji bez váhání zbil do bezvědomí nebo jí udělal ještě něco horšího, nedokázala se jeho vůli podrobit. Jestli se zastaví, Desmond určitě naplní jejich manželství násilím a to sejí hnusilo nepoměrně víc než bolestivé mučení či surový výprask. Letmo se ohlédla, aby odhadla, j ak daleko od ní ten opilec je. Vtom j í unikl bolestný výkřik, protože si narazila bosý palec o nerovný kámen. Neohrabaně se zapotácela a snažila se neztratit rovnováhu, ale marně. Uhodila se o zeď a málem upadla do bezvědomí.

Desmond se vrhl vpřed mnohem rychleji, než by od někoho tak tlustého a ovíněného čekala. Bezprostřední nebezpečí si uvědomila i navzdory zamlženým smyslům a srdce jí poskočilo prudkým strachem. Představa, že se znovu ocitne v manželově odporném objetí, ji tak vyděsila, že se okamžitě probrala a uskočila z dosahu jeho napřažených paží. Sevřel v pěsti jen dlouhé vlající vlasy, ona však byla tak zoufalá, že se mu vyrvala a obětovala přitom několik pramenů, jež mu zůstaly v hrsti. S divoce bušícím srdcem se opět rozeběhla kupředu. Příliš dobře věděla, že její život visí na vlásku.

Únikovou cestu sotva viděla, ačkoli byla jen kousek od ní. Chabě ji ozařovalo měsíční světlo proudící úzkými okénky ve vysoké věži nad kamenným schodištěm. Kdyby se jí podařilo seběhnout o patro níž, aniž ji Desmond dohoní, možná by se stihla uchýlit do komnat rodičů. Vachel by snad dokázal zemana přimět k rozumu a přesvědčit ho, aby měl s novomanželkou více trpělivosti.

Abrielle se podívala přes rameno, aby se přesvědčila, jak velký má před manželem náskok. Bohužel byl mnohem blíž, než čekala, sotva měla čas zahnout na schodiště. Musí ho nějakou lstí přimět, aby schodiště přeběhl, nebo ho zmást, jinak se jí utéct nepodaří. Jistě by pak se zlovolným potěšením znovu hrábl krátkými prsty do jejích vlasů, zvlášť kdyby si všiml, že jí kůže na hlavě už krvácí. Ale pokud by to odvedlo jeho pozornost a ona tak dostala příležitost k útěku, ráda to podstoupí.

Sebrala veškeré zbývající síly a v zoufalé snaze získat náskok vyrazila dál chodbou. Když doběhla na konec, prudce se otočila a ocitla se tváří v tvář podroušenému padouchovi.

„Vískrát už mi neutešeš, Abrielle,” chvástal se sebejistě, nedbaje na to, že si šlape na jazyk a sípavě lapá po dechu. „Máš za sebou zeď a zbejvá ti jen jedna sesta… vokolo mě.”

Na manželově čele se perlil pot a v širokých stružkách mu stékal po zarudlých tvářích. Přitiskl si ruku na odulé břicho, jako by ho tam píchalo námahou, pak se nadutě ušklíbl a potácivě se k ní vydal. Celá napjatá čekala na správný okamžik, aby se kolem něj mohla prosmeknout. Doslova se jí ježily chloupky, když si to k ní vykračoval s nafoukaností skutečného tyrana. Čím blíž ho nechá přijít, tím větší bude mít šanci mu proklouznout, přesvědčovala samu sebe. Kdyby mezi nimi zůstalo příliš prostoru, pochopil by její úmysl a vrhl by se jí do cesty.

Desmond ji měl na dosah ruky, když vystřelila vpřed, jako by na tom závisel její život. Chňapl po ní, ale bezvýsledně. Zavířila jako derviš a snadno jeho spárům unikla. Z Desmondových rtů vylétla sprostá nadávka. Řítila se ke schodům, jak nejrychleji dokázala. Představa, že ji opilý ženich lapí, dávala jejím nohám křídla. „Zas tě chytnu,” zasupěl Desmond podrážděně a potácivě vyrazil za ní, „a pak ti dám so proto, to si piš.” V bledém svitu měsíce proudícím z věže rozeznávala kousek před sebou schodiště. Zdar její lsti jí dodal odvahy, ale věděla, že ještě zdaleka nemá vyhráno. Slyšela za sebou tlusťochův těžký dusot, pomalejší, ale vytrvalý. Náhle v plné rychlosti narazila do překážky, vysoké, teplé a svalnaté. Zapotácela se o krok zpět, naprosto zmatená, a potom ji za lokty chytily silné ruce a jemně ji podržely, aby neupadla. Celá popletená vzhlédla a zjistila, že se dívá přímo do důvěrně známých modrých očí.

Zalapala po dechu a pokusila se mu vytrhnout. „Ne, Ravene, jděte pryč. Nesmíte se do toho vměšovat!” „Ty zatracenej drzej parchantě! Ruce pryš od mý šeny!” zachroptěl Desmond de Marlé. Běh po chodbách se vůbec neslučoval s jeho obvyklou leností, a tak jen stěží popadal dech. V šeru vypadal jeho zpocený rudý obličej

ještě oduleji než jindy. „Ty nafoukanej skockej spratku,” blábolil a skytal tak silně, že byl sotva mocen slova. Zaťal ruku v pěst a výhružně jí zamával vyššímu muži pod aristokratickým nosem. Pak pokračoval v proslovu: „Až moc… často… se pleteš do mejch… věcí… Ale tohle už je… moc. Nechám tě… sbišovat, až z tebe polezou kosti! Tohle… je moje šena… moje trz… mám tu plno pšátel… spoustu mušů… co mi pšísahali věrnost.” Raven snadno odrazil těstovitou pěst předloktím. Tiše se zasmál a v tom smíchu zazněl nebezpečný osten pohrdání. „Máš tu muže a nutíš je, aby za tebe dělali špinavou práci, jako ti dva, co přišli o život, viď? Co jim za to dáš? Slíbíš jim nějakou ubohou almužnu? Anebo sis tuhle věrnost, kterou se tak chvástáš, zajistil spíš výhrůžkami než penězi, jak se říká? A nevyhrazuješ smrtí jen jim samotným, ale taky jejich nevinným ženám a dětem. Tak jsi chtěl těm mužům odplatit, když mě nezabijí?”

„Do toho ti nis nejni,” zamumlal Desmond a jeho opilý úsměv se rozšířil, protože dostal nápad, jak nejlépe ukojit svou sílící touhu po odvetě. „Seknu ti pravdu, ty prokletej Skote. Strašně rád bych napíchl tvoji kebuli na kůl pěkně před most, so vede do tyhle trze. Zdycky když bych projel kolem tvý vysušený lebky, smál bych se, jak se ti nepovedlo vsít mi Abrielle.”

„Jestli si vážně myslíš, že se ti povede lip než těm ubožákům, které jsi poslal na jistou smrt, pak musíš být úplně slaboduchý.”

Po této urážce Desmondovy vypoulené oči zahořely neskrývaným hněvem.

Abrielle bezradně stála vedle nich a tušila, že tento střet nedopadne dobře. Desmond na ni sice ted na okamžik zapomněl, ale nechtěla dopustit, aby si zlobu vylil na Ravenovi, a tak zůstala. Raven si doslova říkal o vraždu, vždyť tvrz je plná Desmondových přátel, kteří prahnou po skotské krvi.

Raven pobaveně zvedl koutek úst a přisadil si: „Ale jestli za každou cenu trváš na tom, že se do mě pustíš sám, rád ti přenechám volbu zbraně. Nebo bys mě radši zavraždil ve spánku, aby tě náhodou někdo nepřistihl při činu? Jsi jako stará tlustá krysa, co vylézá z díry jen v noci a čmuchá, kde by provedla jakou neplechu, dokud ostatní spí. Ale s takovou havětí já nemám slitování. Házím jejich mrtvoly kočkám, abych je nemusel zahrabávat.”

„Ty špinavěj skockej lumpe! Já ti ukážu, kdo z nás je hlupák!” vyjel Desmond. „To na tobě se dneska v noci popasou košky!”

„Jestli se do toho opravdu chceš pustit sám, nezapomínej na to, co zjevně nedošlo tvým pohůnkům. Než jsem se stal vyslancem, prodělal jsem válečnický výcvik. Nejsem zvyklý nechat do sebe jen tak bušit. Ale to si asi pamatuješ z našeho dostaveníčka v paláci Jeho Veličenstva. Tehdy jsi hezky rychle stáhl ocas mezi nohy a utekl. Kdybys měl jen trochu kuráže, vedl bys ty muže do lesa osobně, místo abys jim jen řekl, kde mě a otce najdou.” To už bylo na Desmonda příliš, taková provokace ho připravila o poslední zbytky rozvahy. Před svatebním obřadem snad ještě dokázal uvažovat logicky, ale pak utopil rozum v korbelech piva a teď v něm všechno vřelo, byl úplně bez sebe a od naprosté ztráty soudnosti ho dělila jen tenká hranice.

Chraplavě zaklel a vrhl se na vyššího muže s prsty zaťatými jako spáry dravce. Slepě ho ovládla jediná touha: sevřít protivníkovo hrdlo a tisknout, dokud nepadne na zem a nezačne se zmítat ve smrtelných křečích. Skot však v posledním okamžiku hbitě uhnul a de Marlé proletěl kolem něj do prázdna.

Desmond ostře vyjekl hrůzou, protože před sebou okamžitě spatřil kamenné schodiště, ze kterého před několika měsíci úkladně srazil nevlastního bratra. Zoufale se snažil získat vládu nad neposlušnýma nohama a zarazit se, ale marně. Za okamžik už se potácel na hraně téže propasti, z níž se tehdy šlechtic zřítil, a zakoušel na vlastní kůži nával strašlivé hrůzy, který tolik přál staršímu bratrovi, když svůj odporný čin plánoval. Divoce máchl krátkýma rukama v úporné snaze vymanit se ze spárů setrvačnosti. Avšak běda! Přes veškerou snahu nedokázal nabýt ztracenou rovnováhu a pád odvrátit.

Srdce mu divoce tlouklo, jako by chtělo vyrazit z hrudi, a ohlušovalo ho. Ve vteřině, jež dělila život od smrti, se mu promítla před očima celá věčnost. Smršť obrazů, snad podobných, snad zcela odlišných, než zahlédl v posledním okamžiku před smrtelným pádem jeho starší nevlastní sourozenec, naplnila Desmondovu mysl nezměrným strachem. Znovu přerývaně zalapal po dechu a celým tělem mu jako spalující plamen projela zřetelná vize toho, jaké peklo na něj čeká. U paty schodů viděl jen tmu, ale zúčastnil se příliš mnoha pohřbů svých obětí, než aby dokázal vymazat z paměti varovná slova, kterými je kněží provázeli do hrobu. S děsivou jasností si vybavil zmučené blábolení své matky, jež se svíjela v nelidské hrůze před obrazy, které ji pronásledovaly v deliriu. Stejně jako jí i Desmondovi připadalo, že dole pod sebou vidí hemžící se démony, groteskně pokroucené a propletené, kteří v agónii prosebně lomí rukama, aby je nějaký milosrdný anděl zbavil utrpení. Jiné přízraky mu z té temné špinavé propasti kynuly na přivítanou se zlovolnými úšklebky, jako by to byli tamější žalářníci. A nakonec, jako by nestačilo, že celá jeho bytost se svíjí v žáru strachu, náhle spatřil přelud, jakousi bílou mlhu, která se zformovala do tvaru lidské postavy, jež mu připomněla nevlastního bratra. Přízračný zjev smutně zavrtěl hlavou a ukázal dolů do temnoty, která se mu otevírala pod nohama. „Já tě z těch schodů nechtěl shodit, Weldone,” zajektal Desmond a po bradě mu začala volně kanout stružka slin. „Byla to nehoda! Musíš mi věřit, bratře! Zapřísahám tě, nemsti se za to, co se tehdy v noci stalo! Měj slitování! Nesmíš mě nechat zemřít! Milost, prosím!”

Raven i Abrielle ucítili v zátylku zvláštní zamrazení a pohlédli na sebe. Žádný z nich dosud neslyšel v křiku umírajícího tolik děsu, kolik vložil Desmond do svého žebronění.

Desmond se ještě naposled vzepjal a pokusil se nevyhnutelný pád zastavit. Na okamžik se zachytil předloktím o opěrnou zed, ale ochablé svaly nedokázaly unést jeho váhu déle než vteřinu. Pak už se ze schodů střemhlav zřítil. Kutálel se, otloukal se o jednotlivé stupně a z úst se mu draly tlumené steny. Vtom mu hlava křísla o zeď a vyvrátila se v nepřirozeném úhlu. Řítil se sice dál, ale z laločnatého hrdla už nevyšla jediná hláska. Nakonec se otylé tělo dovalilo k patě sloupu o patro níž a zůstalo ležet, nohy a ruce rozhozené, ústa otevřená dokořán, nevidoucí oči upřené do prázdna.

Uplynula zdánlivě celá věčnost, a on se stále ani nepohnul. V mihotavém světle voskovic, jež hořely kdesi opodál, se nedalo přesně rozeznat, kde tělo leží. Raven ani Abrielle v pološeru neviděli dobře, a tak netušili, jestli je v bezvědomí, nebo jestli je záměrně zticha a snaží se je k sobě přilákat jako pavouk, který vyčkává, dokud se kořist nezamotá do sítě, a pak teprve se na ni vrhne a vstříkne do ní smrtelný jed. V takovém případě Desmond kuje krutou mstu, bud proti oběma, nebo alespoň proti mladé nevěstě, a hodlá ji vykonat ještě dnes v noci.

Vypětí celého večera se na Abrielle tvrdě podepsalo, neovladatelně se roztřásla. Vybavilo se jí, jak Desmond vykřikoval bratrovo jméno…

Spatřil snad Weldonova ducha? Nebo ho jen vyděsila vzpomínka na vraždu?

Abrielle se opatrně vydala za Ravenem ze schodů, ale roztřesené nohy ji sotva nesly a ona se bála, že co nevidět pod-klesne v kolenou a zřítí se dolů do manželovy náruče. Bylo jí lhostejné, zda je živý, nebo mrtvý. Stačilo jí na to pomyslet, a na zátylek jako by jí sáhla ledová ruka. Byla si jistá, že na tohle už nikdy nezapomene. „Buďte opatrný, prosím,” žádala Ravena rozechvěle, když si všimla, že dolní část Desmondovy pravé paže se skrývá za tělem. Byla ochotna manžela podezírat z každé špatnosti a bála se ho čím dál víc. „Třeba má někde schovanou dýku a číhá, až přijdete blíž. Určitě se vás pokusí zabít.”

Raven se nechtěl nechat zaskočit, a proto se na posledním schodu zastavil, šťouchl do zemana špičkou boty a čekal, jestli nějak zareaguje. Nic se však nestalo, neozval se ani sten, tělo se jen zachvělo, jako když se dotknete ocasu mrtvé zmije.

Raven překročil groteskně roztaženou postavu, klekl si na jedno koleno, přitiskl dva prsty na tučný krk a snažil se nahmatat tep. Po chvíli došel k závěru, že hledá marně. Kdyby ten muž ještě žil, nedokázal by už ani při nejlepší vůli déle zadržovat dech a předstírat smrt. Okamžitě začal uvažovat o tom, jak by nejlépe ochránil dívku před nepěkným podezřením.

Narovnal se, zvedl hlavu a podíval se na Abrielle. „Pokud se nemýlím, má paní,” pronesl tlumeně a jemně, „už se zemana nemusíte obávat. Zřejmě si při pádu zlomil vaz.”

Abrielle unikl šokovaný vzdech. Zakryla si ústa rozechvělou dlaní a svezla se po kamenné zdi jako hadrová panenka, až spočinula na zemi jen kousek od Ravena. Celá se třásla a navíc jí lak divoce bušilo srdce, že nemohla ani dýchat, natož myslet.

„Co si počnu?” zašeptala bezradně. Na mysli jí neodbytně tanula majetková dohoda, která z ní sice udělá nesmírně bohatou ženu, ale kvůli které na ni i na otčíma padne podezření.

„Co si počnu?” zopakovala a hlavou se jí honily desítky rozporuplných úvah. „Jak to vysvětlím?” Přitiskla si zaťaté pěsti na prsa. „Desmondovi přátelé si jistě budou myslet, že s tím mám něco společného… jak by ne, vždyť se teprve před chvílí odebral ke mně a teď jsme tady… a on leží mrtvý na schodech. Co když mě někdo viděl, jak před ním utíkám? Jak to jen vysvětlím?” „Nic vysvětlovat nebudete,” odvětil Raven. Rvalo mu srdce, když ji viděl tak rozčilenou, ale dokázal se od toho odpoutat a už situaci uvážil ze všech stran. Nebylo pravděpodobné, že někdo něco viděl. Desmondův synovec Thurstan se zavřel ve svých komnatách, jako by vzdorně protestoval proti zemanovu sňatku, ačkoli možná jen čekal, až se mu naskytne příležitost poslat oba Skoty do horoucích pekel. Všichni ostatní hosté buď odjeli domů, nebo se rozešli do svých ložnic. Raven si tím mohl být vcelku jistý, protože celý večer bloumal po chodbách a snažil se zbavit hořké pachuti, kterou v něm zanechal pohled na nevinnou Abrielle slibující lásku a věrnost de Marlému. Její sladká nevinnost a nesmírná zranitelnost ho zasáhly jako šíp včera v noci, když ji tak lehkovážně políbil, a protože nemohl pustit z hlavy, k čemu má po svatbě dojít, nedokázal usnout. Nikoli náhodou byl poblíž a slyšel její křik.

„Nebudu? Copak je to možné?” vydechla Abrielle, skoro nepříčetná děsem. Pevně si přitiskla paže k tělu a zamrkala, aby rozptýlila mlhu slz. „Musím něco vymyslet.”

Raven se k ní natáhl, vzal její sepnuté ruce do svých teplých dlaní a pomohl jí vstát. „Nemyslete. Jen poslouchejte. Vrátíte se do zemanových komnat a zůstanete tam, dokud vám někdo nepřijde sdělit smutnou zprávu o jeho smrti.”

„Ale… “

Stiskl jí ruce. „Ššš. Prostě poslouchejte… a věřte mi.” Všiml si, jak si skousla dolní ret, a dodal: „Věřte mi alespoň dnes v noci. Dá se předpokládat, že když pořád nešel, prostě jste při čekání usnula. To může těžko někomu připadat podezřelé. Hlavně si ale musíte uvědomit, má paní, že jste neudělala nic, za co byste se měla stydět. De Marlého zabila opilost a nenávist ke mně, nic víc. Vy na tom nenesete žádnou vinu. Věříte mi?” Byla téměř bez sebe strachy z toho, co se stane, jestli vyjdou okolnosti Desmondovy smrti najevo. „Ale já jsem mu utekla. Nedokázala jsem s ním vydržet. Bála jsem se…”

„Měla jste právo se bát, má paní. Ten chlap byl lotr a nezáleželo mu na nikom než na sobě. Poslal na nás muže, kteří proti nám neměli nejmenší šanci, jen proto, aby ukojil své vražedné choutky. Co mu sešlo na tom, jestli se vrátí živí? Chtěl mou smrt a na jejich životě mu za mák nezáleželo, hlavně že on měl čisté ruce. Stejně dobře mohl ve vzteku zabít i vás, kdybyste neutekla. Copak vám nevyhrazoval, když za vámi běžel? Kdo ví, co se mohlo stát, kdybyste s ním zůstala. A mimochodem, volal jméno lorda Weldona, možná se tak doznával, že měl prsty v jeho smrti.”

To, co říkal, dávalo smysl a ona se k tomu s úlevou upnula. V tom mrazivém okamžiku se však poprvé zamyslela nad Rave-novými pohnutkami. Proč o její svatební noci chodil po chodbách? Věděl, jakou hrůzu způsobila, když utekla před svým právoplatným manželem - bude za mlčení něco žádat? Vzpomněla si, jak s ní flirtoval, ačkoli věděl, že má těsně před svatbou. Co hůř, vzpomněla si na jeho polibek a svůj chabý vzdor, a žaludek se jí stáhl obavami a hanbou, až se jí udělalo zle. „Ale co vy? Co budete dělat?” zeptala se. „Komu to chcete říct?”

„Nikomu.” V pochmurném šeru se jí zadíval do očí. „Udělám totéž co vy… vrátím se do svých komnat a počkám, až vzejde nový den. Teď běžte.”

Abrielle se otočila a rychle se vydala ke komnatám zesnulého manžela s neodbytným pocitem, že ji z každého temného kouta pozorují tisíce očí. Ravenova slova o novém dni jí zněla v hlavě při každém kroku. Byla tak prochladlá, jako by zemřela spolu s Desmondem. Bude mlčet, aby neupadla v podezření. Neudělala nic špatného, tak proč v ní hlodá taková vina? Měla by jásat, vždyť už se Desmonda de Marlé nemusí bát. Jenomže netušila, jak hradní hosté zareagují na nález mrtvoly - a jakou jí přiřknou roli.

A co si počne s Ravenem Seabernem? Přála si, aby odjel, aby vysvitl nový den a on byl prostě pryč a odnesl si to hrozné tajemství s sebou. Tedy aspoň zčásti si to přála. Ale její přání jsou tak jako tak k ničemu. Znala toho muže až příliš dobře a nepochybovala, že tak snadno se ho nezbaví. Kdosi naléhavě klepal na dveře komnaty a vytrhl Abrielle z dřímoty, do které upadla po neklidné a téměř bezesné noci. Panický útěk chodbami tvrze ji nadmíru rozrušil, a když se posléze přinutila k návratu do manželovy ložnice, její obavy dosáhly takové intenzity, že nezamhouřila oka. Po celou mučivou noc sejí v duchu stále dokola promítal Desmondův hrůzostrašný pád. Nedokázala se od té scény odpoutat a stále myslela na to, co by se stalo, kdyby její zoufalý útěk nebo děsivý střet s Desmondem někdo spatřil. Nečekalo by ji nic jiného než ďábelský soudní proces, jaký v království nemá obdoby.

Kdyby proti ní někdo vznesl obvinění, nemohla by na svou obhajobu uvést nic, co by mělo nějakou váhu. Snad

kromě matky, Cordelie a několika dalších blízkých přátel by se všichni v tvrzi shodli na tom, že jako

novomanželka se měla poslušně podvolit manželovi, i kdyby jí připadal sebeodpornější.

Avšak pokud se jí o pádu ze schodů pouze zdálo, potom její utrpení začne nanovo. Než být po zbytek života

neustále vystavena duševnímu i fyzickému násilí, to raději přivítá nějaký milosrdný zásah osudu a zemře. Vždyť

život s Desmondem by byl peklem na zemi, z nějž by neunikla, dokud by jeden z nich nezemřel.

Raven sice tvrdil, že Desmond je mrtev, ale ona se stále zcela nerozumně děsila toho, že je naživu, že se co

chvíli může s obličejem zalitým krví vpotácet do ložnice. To už by jistě neunikla, potrestal by ji a ztloukl do

bezvědomí.

Ze všech těch chmurných představ Abrielle běhal hrůzou mráz po zádech, a proto jí leknutím málem vyskočilo srdce z hrudi, když na vstupní dveře kdosi skutečně zaklepal. Nebylo divu, že se chvíli nezmohla na jediné slůvko.

„Kdo je tam?” zvolala konečně neobvykle vysokým a tenkým hlasem. Na nic lepšího se za daných okolností nezmohla.

„Jmenuju se Nedda, paní. Včera mě sem přivezli, mám být vaše komorná, ale bojím se, že pro vás hnedka takhle po ránu mám špatné zprávy. Můžu s vaším dovolením vstoupit?”

Abrielle klesla zpět do polštářů. Nesnesitelné napětí začalo polevovat. Špatné zprávy, to mohlo znamenat jediné: že Desmond je skutečně mrtev. Ještě před několika týdny by se nad svou otrlostí zhrozila, nyní však měla pocit, jako by z ní náhle spadla ohromná tíha. Vlastně by to oznámení přirovnala k milosti, které se právě dostalo odsouzenci na smrt. Snad jedině matka by chápala úlevu, která ji zaplavila, jakmile si naplno uvědomila, že Desmond zemřel a ona se nebude muset podřizovat jeho ohavnému způsobu života ani snášet jeho brutální důvěrnosti.

„Ovšem, Neddo. Pojď dál, prosím,” odvětila a děkovala nebesům, že neudělala hloupou chybu a nezajistila dveře dřevěnou závorou. Komorné by jistě připadalo zvláštní, že se takto zabari-kádovala, když přece čekala na manžela.

Předpokojem procupitala starší žena, možná tak pětačtyriceti-letá, v černých šatech a čepci. Vstoupila do ložnice a došla k posteli s nebesy, kde se o kupku polštářů opírala její nová paní. Abrielle si přitáhla pokrývku až k bradě, ostražitě si služku prohlížela a přemýšlela, jestli se z ní vyklube přítel, či nepřítel. V laskavých hnědozelených očích se však zračil mateřský soucit a strach okamžitě pominul. Pokud je tato lítost skutečná, pak komorná zřejmě bude velice milá žena.

„Paní, mrzí mě, že to musím být zrovínka já, kdo vám tak brzo po veselce nese špatné zprávy, ale dnes v noci tuhle tvrz bohužel navštívilo neštěstí,” pronesla Nedda tiše a vážně. „Tak krátce jste byla nevěstou, a už svého ubohého muže neuvidíte…”

„Neuvidím?” Abrielle nenáviděla lež a přetvářku, ale věděla, že musí odvrátit podezření jak od sebe, tak od ostatních. Přitiskla si rozechvělou ruku k hrdlu, nespouštěla ze služebné oči a celá se neovladatelně roztřásla. Trvalo sice dost dlouho, než našla hlas, ale nakonec se jí podařilo ze sebe vypravit: „Co mi to tu povídáš, milá Neddo?” Komorná si zkormouceně povzdychla, ale musela se vzmužit a splnit úkol, kterým ji pověřil správce. „Paní, někdy v noci, asi právě cestou za vámi do ložnice, váš manžel… zeman de Marie… spadl ze schodů. Našli ho tam dole, ležel celý zkroucený, chudák, a na sobě měl pořád ještě celou tu svatební nádheru. Prý asi zakopl, uhodil se hlavou o kamennou zeď a skutálel se dolů. Nahoře totiž byly kameny zamazané krví a on měl na spánku ošklivou modřinu a hlubokou krvavou ránu…”

Abrielle duchapřítomně odhodila pokrývky, sklouzla nohama na podlahu a chystala se vyskočit z postele. „Tak honem, Neddo, musíme pánovi tu ránu ošetřit,” vykřikla.

Nedda zarazila svou paní gestem hubené vrásčité ruky, smutně zavrtěla hlavou a soucitně na ni pohlédla. „Kdepak, paní, ono už není kam spěchat.”

Abrielle se po těch slovech zarazila, zmateně se zamračila a pozorně se na starší ženu zadívala. „Jak to, že ne?” „Opravdu mě rmoutí, že vám to musím říct zrovna já, paní, ale sir Thurstan na tom trval. Víte, když zeman de Marlé padal… no, on se jen neuhodil, on si přitom taky zlomil vaz, chudák. Co jsem tak dneska ráno zaslechla, umřel skoro stejně jako před pár měsíci Jeho Lordstvo. Sloužící říkají, že lorda Weldona našli na tom samém místě, taky hned takhle zrána a celého zkrouceného.”

Abrielle zaplavilo rozhořčení, protože si připomněla, jak Desmond vykřikl bratrovo jméno. Vybavily se mu jen neodbytné vzpomínky na vraždu? Nebo má věřit, že tam skutečně byl duch Weldona de Marlé a konečně se dočkal chvíle pomsty?

„Jste mladá a bude vám to připadat kruté,” pokračovala Nedda, „ale nedá se nic dělat, chudák zeman je po smrti. Místo hezkých šatů budete teď nějaký čas nosit smutek, paní. Už nejste nevěsta, ale vdova.” Tak, konečně to někdo řekl nahlas. Abrielle si ta prostá slova v duchu znovu a znovu opakovala: „Už ne nevěsta, ale vdova.” To, co se odehrálo o její svatební noci, nebyl sen, noční můra ani žádný jiný výplod fantazie, nýbrž čistá pravda.

Ačkoli se Abrielle opravdu snažila, nedokázala na znamení předstíraného žalu uronit jedinou slzu. Desmond byl mrtev a ona volná. Zmohla se sotva tak na to, aby si zakryla obličej dlaněmi a dlouho zůstala úplně zticha. Upřímně doufala, že Neddě taková reakce bude připadat přiměřená.

„Musíme to oznámit mým rodičům,” hlesla nakonec, rozechvěle si povzdechla a složila ruce do klína. Neodvažovala se vzhlédnout, aby si žena nevšimla, jak málo smutku ve skutečnosti cítí. „Když jsem se dozvěděla, co se panu de Marlé stalo, dovolila jsem si hned jim tu zprávu sdělit a pak jsem se teprv vydala za vámi. Napadlo mě, že vám přijde nějaká útěcha vhod. Jen se ob-lečou a co nevidět tu budou. To vám udělá dobře.”

„Děkuji, Neddo, to bylo od tebe pozorné,” zamumlala Abrielle a pečlivě se vyhnula služčinu pohledu. Ničeho špatného se nedopustila, a přece měla pocit, jako by spřádala nejdábelštější lest na světě. Ráda by věděla, jestli ta temná skvrna z jejího svědomí někdy zmizí. „Prokázala jsi mi velkou laskavost.”

Služebná jí podala župan, aby mohla rodiče přijmout, a pak už někdo tlumeně zaklepal. Matka nečekala na výzvu a přes dubové dveře zavolala: „Abrielle, dítě moje zlaté, Vachel a já s tebou chceme v této těžké chvíli být. Můžeme dál?”

„Jen ještě chviličku, maminko, než se trochu upravím,” odvětila Abrielle, rychle vstala z postele a přehodila přes sebe župan. Trochu si uhladila rozcuchané vlasy a zamrkala přitom bolestí. Vzpomněla si, jak jí Desmond vyškubl několik pramenů. Rána sice hodně pálila, ale když teď už od té kruté bestie nehrozilo žádné nebezpečí, zdálo se jí to jako nepatrná oběť. Rozhodně byla ráda, že má tak hustou hřívu, jinak by musela holé místo nějak zakrýt. „Už můžete dál, maminko.”

Elspeťh sevřela dceru do náruče a prolévala slzy štěstí. Abrielle se zachvěla a poddala se matčinu laskání. „Ach Abrielle, Abrielle,” opakovala Elspeth. Na nic víc se nezmohla.

Abrielle také cítila úlevu, ale v koutku duše ji soužilo pomyšlení na Ravena, který znal její tajemství. Jaký to bude pocit, až ho uvidí za denního světla? Okamžik uvažovala, že se o své břímě podělí s rodiči a se vším se jim svěří. Nechtěla však, aby je tížila vina. Výčitky svědomí si bude dělat jen ona sama. A co když ji někdo viděl a má v úmyslu ji obvinit? Jak by do toho mohla rodiče zaplést?

Někoho zpráva o de Marlého skonu možná zarmoutila, ale Abrielle dobře věděla, že otčím mezi ně nepatří. Spíš mu činilo obtíže zkrotit nadšení nad tím, jak se věci vyvinuly. Byl to koneckonců právě on, kdo zařídil, aby jako vdova po Desmondovi dědila takové bohatství. Bezpochyby si zajistil nějaké výsady i pro sebe a bude se nyní moci počítat mezi majetné muže.

Abrielle se příliš ulehčilo, že unikla Desmondovým milostným hrám, než aby nad svou ztrátou přehnaně truchlila - žádnou ostatně nepociťovala. Bez obtíží ovšem dokázala působit vážně, prokázat úctu mrtvému a obléct se do vdovského šatu. Nejvíce ze všeho ji trápila děsivá a neodbytná vzpomínka na to, jak se

Desmondovo tělo kutálí po kamenných stupních a jak zoufale žadonil o milost, když se střetl s přízrakem svého bratra. Pokoušela se ten děsivý okamžik vymazat z mysli, ale netrvalo dlouho a vybavil se jí znovu. Nedokázala se ho zbavit.

Pod rubášem, do něhož před pohřbem Desmonda zavinuli, se zřetelně rýsovalo jeho nevysoké obtloustlé tělo. Nevolníci ho spustili do hrobu. Abrielle stála s rodiči a Graysonovými u jámy a sledovala vše jako uhranutá. Do duše se jí snad navěky vpálil poslední pohled na manžela, než jeho mrtvolu zakryli. Ze všech sil se snažila zaplašit vzpomínku na mléčně bílý obličej, vrásčité čelo, díky sčesaným vlasům nepřirozeně vysoké, nafialovělou modřinu na spánku a drápovité nehty, které přes pečlivé drhnutí nebyly čisté, ale věděla, že podobný pohled nedokáže zapudit z mysli jen tak přes noc. Jelikož ovdověla a zůstala přitom pannou, děsila se pohledu na jeho mužství a byla velice vděčná, když Vachel diskrétně požádal kněze, aby ušetřil její city a ponechal dolní polovinu těla zakrytou. Už tak ji při pohledu na ženicha ochromovala hrůza, natož aby dokázala unést jeho nahotu. Tělo sice zakrývalo prostěradlo, avšak přesto působilo podivně a groteskně, protože pod rubášem se dmulo obrovské břicho připomínající přerostlou houbu.

Na rozloučenou Abrielle položila Desmondovi na hruď růži, o kterou jedna hodná služebná pečovala v chladných měsících a jako nevtíravý projev soucitu ji věnovala čerstvě ovdovělé dívce, když jí tichounce projevovala upřímnou soustrast. Když Abrielle hleděla na krvavě rudé okvětní plátky rozestřené na bílých obinadlech obepínajících Desmondovo tělo, znovu jí před očima vyvstal jeho pád ze schodů a připomněla si úzkost a děs, které prožívala, když jí Raven oznámil zemanovu smrt.

Sotva kněz vhodil do hrobu symbolickou hrst hlíny a odříkal slova „popel popelu, prach prachu”, kolem Abrielle se utvořil hlouček svobodných mužů a vdovců, kteří jí chtěli vyjádřit soustrast. Ještě celá otupělá naslouchala, jak jí nabízejí, že jí pomohou se vším, s čím si nebude vědět rady, a slibují, že jí teď i v budoucnu vyplní jakoukoli prosbu či přání. Zdvořile jim poděkovala a sdělila jim, že jejich služby nebude potřebovat, jelikož jí se vším patrně pomůže otčím.

Raven ji pouze ujistil o své nejhlubší soustrasti a úctě, ale jinak si zachovával diskrétní odstup a stejně se choval i jeho otec. Modrozelené oči se však co chvíli setkaly s temně modrýma. Abrielle se snažila tvářit klidně a důstojně, jenomže kdesi v koutku duše ji trápily obavy, aby teď, když se stala nesmírně bohatou vdovou, Raven nezneužil situace a nepokusil se ji získat. Nesměla zapomínat na varovná slova, jež teprve nedávno sama adresovala Cordelii: Co o něm ve skutečnosti ví kromě toho, že má pohlednou tvář a umí pěkně mluvit? Aby nezasela do duše nějakého špatně smýšlejícího člověka semínko podezření, věnovala svou pozornost zejména ostatním hostům. Vážně, a přitom s půvabem naslouchala projevům soustrasti z úst příbuzných i lovců a jejich rodin, z nichž mnozí cílili vůči Desmondovi stejně málo náklonnosti jako ona sama. Tlupa hrubiánů, která se ochomýtala kolem zemana, aby se trochu přiživila na jeho dědictví, už zjevně pochopila, že mezi sas-kými přáteli a příbuznými nevěsty i nepřívětivě naladěnými Normany jim štěstí nepokvete. Mnohým se ulevilo, když se zanedlouho z tvrze vytratili.

Během celého smutného obřadu zůstali její rodiče, Cordelia, lord Reginald a lady Isolde po Abriellině boku. Jejich uklidňující přítomnost jí poskytla větší úlevu než přítomnost většiny ostatních hostů. Muži vesměs přijeli pouze kvůli honu a vůbec je neznala. Přesto jí ti, kdo byli svobodní, nechali drobnosti na památku, žádali ji, aby na ně nezapomněla, a slibovali, že ji co nejdříve zase navštíví. Usmívala se, jako by jim přisvědčovala, ale brzy si uvědomila, jak otupělá ve skutečnosti je - vždyť stačila chvilka a už nerozeznala jednu upomínku od druhé, ani tváře jednotlivých mladých kavalírů.

Zachvěla se pod náporem trudných myšlenek, které ji neustále soužily, a náhle se rozhodla, že se musí na budoucnost podívat jinýma očima. Uvědomila si totiž, že jako paní tvrze má nyní pravomoc odstranit některé vážné nedostatky, kterých si povšimla po smrti těch dvou, kteří napadli Seaberny. Protože se díky smlouvě, kterou nedočkavému Desmondovi vnutil Vachel, stala výhradním vlastníkem tvrze i pozemků, na nichž stála, mohla teď napravit mnoho křivd vůči nevolníkům.

Zdvořile pozvala hosty, kteří se rozhodli zůstat i po obřadu, aby s ní později povečeřeli v hlavní síni. Sdělila Graysonovým, Cordelii, rodičům a příbuzným, že se k nim opět připojí u jídla, a prozatím se jim omluvila s tím, že musí zařídit několik naléhavých záležitostí. Lidé se pomalu, po dvojicích a trojicích začali trousit zpátky dovnitř. Zahlédla Ravena, stál nehybně a vzpřímeně jako dub a díval se na ni. Po páteři jí přeběhl záchvěv nervozity a ještě čehosi jiného. Kéž by ho mohla okřiknout, aby na ni přestal zírat! Kdyby tak nevěděl, co se včera v noci stalo… ale pak se pokusila představit si, co by si počala, kdyby se neobjevil a neodvedl od ní Desmondovu pozornost. Chovala k němu velmi rozporuplné city, kolísala mezi vděčností a podezíravostí. Dnes však nepředstavoval její hlavní problém on.

Přistoupila k Thurstanovi, který zůstal u hrobu a dohlížel na nevolníky, již zasypávali jámu. Musela dlouho čekat, než se uráčil věnovat jí pozornost a podívat se na ni. Chlad v jeho očích ji zaskočil, stejně jako to, že jí v den strýcova pohřbu projevuje takové nepřátelství. V duchu si položila otázku, kdy se asi vrátí na své vlastní panství, ale nedokázala se přimět k takové krutosti a požádat ho, aby odjel.

„Omlouvám se, že vás vyrušuji, Thurstane, ale mohla bych si s vámi promluvit?” zeptala se mile. „Pokud tomu dobře rozumím, pomáhal jste strýci spravovat hrad. Jestli se mýlím, můžu se obrátit na správce, ale… ” Založil si ruce na hrudi. „Jen mluvte.”

„Děkuji, Thurstane. Pár věcí mě už několik dní velice trápí, ale doposud jsem neměla právo je nějak řešit. Zemanovou smrtí se však mnohé nečekaně změnilo, a tak si přeji napravit nedostatky, kterých jsem si povšimla.” Nic na to neřekl, pouze se na ni dál díval způsobem, který ji uváděl do rozpaků. Cím více ji jeho nezdvořilost dráždila, tím více rozhodnosti v sobě cítila.

„Zavedu zde nová pravidla, jimiž se každý, kdo tu bude o něčem rozhodovat, musí řídit. Měla by prospět zejména lidem, kteří jsou v závislém postavení, a vstoupí v platnost ještě dnes, o to se osobně postarám.” „Co přesně vás tolik trápí, má paní?”

Vycítila v jeho tónu sarkasmus a zaťala zuby. Měla jít rovnou /.a správcem, vždyť věděla, že Thurstan je proti ní zaujatý. Vzpomněla si, jak přemlouval strýce, aby změnil podmínky svatební smlouvy. Jistě mu je silně proti mysli, že díky ní tolik získala. Když teď viděla, jak jen stěží skrývá svou nechuť, napadlo ji dokonce, jestli mu strýc vůbec něco odkázal. Ovšem to nebyla její starost.

Mávla rukou a přibližně tak naznačila, kam se chystá zamířit. „Jdu si prohlédnout místo, kde stojí chýše nevolníků. Vy se ve strýcových záležitostech zjevně vyznáte, a tak vám nabízím, abyste mě doprovodil. Pokud nemáte zájem, vždycky můžu o totéž požádat správce.”

Krátce svraštil bledé čelo a zamračil se. „To nebude nutné. Budu vám k službám stejně jako dříve strýci.” Abrielle si bez dalších řečí nadzvedla sukni černých šatů a pustila se po lávce přes potok, za nímž se nacházely příbytky nevolníků, postavené blízko sebe v širokém kruhu. Uprostřed doutnalo ohniště ohrazené velkými kameny a ze žhavého popela občas vyšlehl plamínek. Abrielle se u skomírajícího ohně zastavila a Thurstan na ni tázavě pohlédl.

„Svolejte prosím nevolníky, kteří tu jsou,” požádala ho. „Chci s nimi hned mluvit.” „Má paní, stačí říct, co si přejete zařídit, a já se o všechno postarám.”

Abrielle půvabně naklonila hlavu. „Děkuji, Thurstane, ale já si přeji s nevolníky promluvit osobně a vysvětlit jim, co od nich jakožto jejich nová paní budu vyžadovat. Pokud by snad v budoucnu měli nějaké stížnosti, alespoň nebudou pochybovat, že jsem dané rozkazy vydala opravdu já.”

Thurstan už nic nenamítal a přistoupil k velkému kovovému disku, který visel v pevném dřevěném rámu kousek od ohniště. Vedle se houpala ve vánku násada s kovovou hlavicí obalenou kůží. Chopil se jí a třikrát do gongu udeřil. Potom se vrátil k Abrielle, založil si ruce za zády a zůstal vzpřímeně a trochu prkenně stát. Abrielle si všimla, že Raven nezůstal u hrobu, ale sledoval je až sem a teď tiše stojí mezi stromy, jako by se rozhodl dělat jí osobního strážce. Zamračila se na něj, ale nic víc dělat nemohla, protože z chýší se začali vynořovat nevolníci. Abrielle při pohledu na ně v duchu zasténala. Dosud nikdy neviděla tolik podvyživených lidských bytostí s vychrtlými propadlými tvářemi. Pokukovali po ní vyhaslýma očima a rychle se shromáždili do půlkruhu na druhé straně ohniště. Když náhle zadul vítr, uvědomila si, jak nedostatečnou ochranu jim poskytují jejich chatrné hadry - někteří se choulili jeden ke druhému, jako by se pokoušeli před chladnými poryvy schovat. Byla přesvědčená, že mnozí se ani nedožijí zimy, těžko by totiž mohli mít dost sil, aby odolali neduhům a nemocem, které s sebou toto období přináší. Weldon se o ně kdysi staral s pečlivostí milujícího otce, avšak Desmondovi zjevně nezáleželo na tom, kolik jich zůstane naživu, hlavně když jich bude dost na to, aby mu zajistili veškeré pohodlí.

„Jsem lady Abrielle, vaše nová paní,” pronesla a zeširoka obešla ohniště. Když se ocitla v těsné blízkosti nevolníků, překvapeně si všimla, že Thurstan ji nenásleduje. Zůstal stát tam, kde byl, jako by mu osud jejích nebohých poddaných byl naprosto lhostejný.

Všichni nevolníci se zdáli bez sebe hrůzou z toho, co je čeká. Ona však prošla kolem nich, co chvíli se zastavila a s hřejivým úsměvem a laskavým pohledem se dotýkala paží starců, hladila rozcuchané kučery dětí a tiskla ruce mladým matkám. Jen několik málo na sobě nedávalo znát hluboký strach z Thurstana a většina se zdráhala vzhlédnout, i když právě stála přímo před nimi. Občas vzala některého za bradu a přiměla ho, aby se jí zpříma podíval do očí, ale oni vždycky nejprve pohlédli ke správci a dávali jasně najevo, že v nich budí neovladatelný děs.

Abrielle se znovu obrátila na celou skupinu a zjistila, že mnozí už jí teď pozorně naslouchají. „Možná si vzpomínáte, že jsem často byla hostem v této tvrzi, když ještě žil lord de Marie. Včera jsem se provdala za bratra Jeho Lordstva, Desmonda de Marlé. Dnes brzy ráno ho našli mrtvého. Nyní jsem novou paní tvrze a hodlám zavést několik změn ve váš prospěch. Doufám, že je přivítáte. Chci, abyste se naučili nové věci, díky nimž budete moci přispět k rozkvětu tvrze a dobře si zařídit obydlí, která pro vás brzy nechám postavit.” Tušila, že Thurstan se nepokrytě ušklíbá, ale nevšímala si ho. „A abyste se mohli zapojit do různých výnosných činností, naučíte se mykat vlnu, kterou poskytují zdejší ovčí stáda, příst na kolovratu či vyrábět nábytek. Pro začátek si vyrobíte šaty pro sebe a vyči-níte si kůže na boty a jiné věci. Než to všechno budete umět, poskytneme vám dostatek oděvů, které vás v nastávající zimě zahřejí a ochrání před nemocemi.” Přibatolilo se k ní hubené bosé děcko oblečené do příliš velké košilky. Abrielle se usmála a prohrábla chlapečkovi štíhlými prsty zknocené vlasy. Jeho matka se za ním vrhla, vyděšeně ji začala prosit o odpuštění, chvatně se uklonila a popadla dítě do náruče.

Abrielle si náhle představila, že je sama jen chudé děvče a nemá, čím by nakrmila své děcko. Prudce se otočila k Thurstanovi, tak rozhněvaná, že se jí téměř třásl hlas. „Jak vidím, tito lidé nedostali od smrti lorda Weldona ani

ty nejzákladnější životní potřeby. Tak to možná připadalo správné Desmondovi, ale ten už není mezi námi. Ode dneška budou mít dostatek jídla, patřičný oděv a dostačující útočiště před nepřízní počasí, a pokud se tak nestane, budu žádat vysvětlení. Rozumíte dobře, co říkám, Thurstane? Promluvíme společně se správcem, aby správně pochopil, co žádám. Já sama nebo někdo, komu věřím, sem bude pravidelně chodit na obhlídku. Očekávám, že se to tu neprodleně obrátí k lepšímu.”

Domyslela si, že Thurstan nese na zuboženém stavu poddaných stejný díl viny jako jeho strýc, a dělalo se jí z něj nevolno. Už se na něj nedokázala déle dívat, a tak se vřele usmála na nevolníky, za které se nyní cítila osobně zodpovědná, a rázně vykročila k lávce… když vtom jí zastoupil cestu Raven Seabern. Zareagovala zcela nepatřičně - ve zlomku okamžiku kdesi hluboko ve svém nitru ucítila žhavou touhu. To nevěstilo nic dobrého, vždyť znal pravdu o Desmondově smrti, a byl tedy nebezpečnější než kdykoli předtím. Kývla mu na pozdrav, obešla ho a pokračovala v cestě, ale vůbec ji nepřekvapilo, když se ladně otočil a srovnal s ní krok.

„Lady de Marlé, můžete mi věnovat chvilku?” Když Abrielle uslyšela své nové jméno, trhla sebou.

„Zajisté,” odvětila a pak ztišila hlas v pouhý šepot. „Mluvte rychle, nepůsobilo by dobrým dojmem, kdyby nás někdo spolu viděl.”

„Proč ne?” zeptal se s nerozluštitelným výrazem. „Vždyť víte,” odsekla.

„Vím, že váš manžel zemřel. A že zdaleka nejsem první muž, který s vámi dnes mluví. Musel bych být úplně slepý, abych si nevšiml těch nespočetných dárků, které jste už stačila přijmout od těch, kdo si chtěli získat vaši náklonnost.”

„Tak proto mě pronásledujete, pane? Chcete mě rovněž obdařit nějakým dárkem?”

„To už jsem myslím udělal,” odrazil její výpad. „Ale pokud si to má paní přeje, velice rád to… “

I kdyby se k ní v tu chvíli nepřiblížil nebezpečně blízko, pochopila by, co má na mysli. Tváře jí zahořely.

Zastavila se a otočila se k němu. „Paní si nic takového v žádném případě nepřeje.”

„Vážně?” Naklonil hlavu ke straně a zkoumavě se na ni zadíval. „Já mám v tomto ohledu poměrně dost

zkušeností a připadalo mi, že…”

„To stačí,” přerušila ho a ostražitě se rozhlédla. „Co přesně ode mě chcete, pane?” řekla rázně, celá vyděšená, že budou prozrazeni. „Nemáte důvod zde déle setrvávat a podle mě by bylo pro všechny nejlepší, kdybyste odjel. Už nejste v nebezpečí a Desmond už se nad vámi nepokouší získat vrch.” „Takže vy víte, proč nás sem pozval.”

Abrielle pokrčila rameny a znovu vykročila kupředu. „Nikdo mi nic neřekl, sama jsem na to přišla.”

„Tak potom si určitě dokážete spočítat, proč odsud nemůžu odjet. Proč nechci.” Hlas měl teď tichý a hrdelní,

téměř ochraptělý. „Od první chvíle, kdy jsem vás uviděl, jsem vás toužil mít jen pro sebe.”

Zalapala po dechu a polilo ji horko i chlad zároveň. Vystrašeně se kolem sebe rozhlédla. Došli až k lávce, a tak

se naklonila přes zábradlí, jako by ji zaujalo něco v potoce. Chtěla se mu dívat zpříma do očí, ale věděla, že by

nedokázala zastřít sílu svých emocí. Jak jí může takhle bezostyšně lhát? Vždyť dokud byla bez haléře,

nenamáhal sejí ani dvořit!

„Jak se opovažujete, pane!” vykřikla slabě. Ranilo ji, že ji až doposud, dokud nezískala výjimečné bohatství, nepovažoval za hodnou své pozornosti. Raven Seabern byl stejný jako všichni ostatní muži, zajímal ho pouze majetek. Neexistoval důvod, proč by jí to zklamání mělo způsobit bolest, ale přesto se tak stalo, hluboce a silně ji to zasáhlo. Znovu poznala, jaké to je, když žena neví, jestli ji nějaký muž bude někdy milovat jen pro ni samu. „Neucházel jste se o mou ruku, než jsem se zasnoubila.” Všechny bouřlivé emoce, které v ní vřely, teď vytryskly na povrch a její hlas přetékal bolestí a hněvem. „Nejste o nic lepší než všichni ostatní muži, kteří mi vyznávali lásku, včetně Desmonda de Marlé. Nechte mě být, pane.”

Raven se mlčky díval, jak odchází. Síla jeho vášně v něm probudila válečnické instinkty a on po ní teď toužil víc

než dřív. Bitva o Abrielle možná bude nejtěžší, jakou v životě svedl, ale on v ní zvítězí stůj co stůj.

Hostitel už nebyl mezi živými a během oběda vládla v síni mnohem poklidnější a srdečnější atmosféra, zvlášť

díky tomu, že zemanova poněkud pochybná družina, posílená pivem, opustila tvrz hned po pohřbu.

Mnoho lovců se rozloučilo už před svatbou, ale někteří zůstali i na hostinu a veselku a měli s sebou manželky či

jiné členy rodiny. Teď už tu nebyl zeman, jenž si vyléval zlost zejména na obou Skotech a začasté i na

nenáviděných Sasech, a hosté najednou měli daleko lepší náladu, družně hovořili s příbuznými a vyhledávali

společnost nové paní a jejích blízkých. Leckterý šlechtic či statkář na Skoty stále podezíravě zahlížel, ale všichni

jako by se v úctě k mladičké vdově cítili vázáni příměřím. Když se pak začali chystat k odjezdu a loučili se,

mnozí nedávné nevěstě dobrosrdečně a trochu neobratně dávali najevo, že za pár měsíců či let jistě najde lepšího

manžela, se kterým bude mít více společného.

Když Abrielle vstala od stolu, kde seděla s rodiči, připojila se k ní Cordelia. „Tatínkovi bohužel není dobře,” sdělila přítelkyni. „Zdejší kuchyně mu neprospívá. Až se vrátíme domů, bude asi nějaký čas o kyselém mléku a syrovátce nebo něčem podobném. Zkrátka už chce odjet a vyležet se z toho ve vlastní posteli.”

„Děkuji, že jste vůbec zůstali tak dlouho,” odvětila Abrielle a stiskla jí ruku. „Nesla bych události posledních dní mnohem hůř, kdybych tě tu neměla a nemohla se někomu otevřeně svěřit s každým trápením a smutkem. Znovu a znovu mi dokazuješ, jak skvělá jsi přítelkyně, zvlášť když je mi nejhůř.”

„Až se vrátím, jistě tu zůstanu mnohem déle,” ujistila ji Cordelia. „Zatím na sebe dávej dobrý pozor, má milá. Zvlášť potom, čím jsi právě prošla.”

„Opravdu mě mrzí, že už nebudu žít blízko tebe a tvé rodiny,” řekla Abrielle. „Ted to k vám budu mít hezký kus cesty, ale kdo by dbal na vzdálenost, když jde o nejbližší přítelkyni?”

„Bohužel myslím, že tě hned tak neuvidím. Jsi teď paní této tvrze,” povzdychla si žalostně Cordelia. „Máš na starosti zdejší zubožené nevolníky a nemůžeš odjet, dokud to tu nebude fungovat podle tvých představ. Teprve potom budeš moci bez výčitek odcestovat.” Bystře na svou společnici pohlédla a navázala: „Nemusím ti snad připomínat, že už se nemusíš v ničem podřizovat otčímovi. Dokážeš si s tím poradit sama a máš plné právo rozkazovat a očekávat bezvýhradnou poslušnost. Nedivila bych se, kdyby se tu mnohé změnilo, než se vrátím… takže si musíš pospíšit, protože tě určitě navštívím dřív, než ti bude milé.” Abrielle se zasmála. „Pokusím se tě nezklamat.”

„Vůbec nepochybuji, že uspěješ ve všem, co si zamaneš,” prohlásila Cordelia s důvěrou a pak znovu smutně vzdychla. „Kéž by vznešený pan Cedric nežil tak daleko. Uvítala bych, kdyby bydlel blíž a jezdil k nám také na návštěvy.”

„Styď se, Cordelie,” pokárala ji Abrielle v žertu. „Vždyť by mohl být tvým dědečkem.”

Mladá žena se napřímila a pohodila hlavou, jako by na výtku své přítelkyně v nejmenším nedbala. „Můj děda

nebyl zdaleka takový štramák. No jen se koukni, už mluvím jako on. Hrome, však starý pan Cedric Seabern jen

kvete, ani můj otec se mu nemůže rovnat.” Pak pokračovala normálním hlasem: „A to nemluvím o synovi. Je

stejně pohledný jako otec. Hned se pozná, že to mají v rodině.”

Abrielle rozpačitě odvrátila pohled. „Mě nijak zvlášť nezajímá.”

Cordelia se na ni překvapeně zamračila. „Ne? Zdá se mi, že on o tebe rozhodně zájem jeví.”

Abrielle jen pokrčila rameny. „O mě teď jeví zájem až příliš mnoho mužů. On je jen další v řadě. Navíc je Skot.

Nevidíš, jak podezíravě na něj hledí mí příbuzní a sousedé? Požádala jsem ho, aby odjel, a doufám, že mi brzy

vyhoví.”

„Abrielle, já vůbec nechápu, proč jsi něco takového udělala.

Proč ses zachovala tak nezdvořile? Co tě znám, jednáš s každým laskavě a ohleduplně,” řekla Cordelia váhavě. „Kdybych tak měla čas a mohla si s tebou pořádně promluvit…”

„To není třeba,” odvětila Abrielle a věnovala přítelkyni úsměv. „Nedělej si o mě starosti. Už jsem ztrácela naději, a ted se přece všechno obrátilo k lepšímu.”

Abrielle musela i nadále přebývat v prostorných komnatách po zesnulém manželovi, ale s velkým úsilím zapudila děsivé vzpomínky na minulou noc, pokusila se ulevit unavené mysli skutečným odpočinkem a schoulila se do tepla přikrývek. Neměla důvod bát se budoucnosti - s výjimkou dalšího manželství. Bude se totiž muset znovu provdat, a to co nejdříve. Bylo jí jasné, že muži se nyní o ni a o její bohatství doslova poperou. Osud si s ní podivně zahrál, vždyť ještě před několika měsíci po ní u dvora ani pes neštěkl. Abrielle se však rozhodla, že tentokrát už si dovolí rozhodnout o svém údělu sama. Ale jak to přijme otčím? Jistě by ji rád viděl pod ochranou nějakého muže, který by byl podle jeho představ. Náleží jí teď většina Desmondova ohromného jmění, a tak se Vachel zřejmě bude poohlížet po někom s titulem. To by patrně pro dceru chtěl každý otec. Možná si navíc bude chtít vynahradit vlastní zklamání, když on sám šlechtický titul nedostal.

Kdyby však Vachel uspokojil svou ctižádost tak, jak původně zamýšlel, a titul za své mimořádné skutky přece jen nakonec dostal, pak by takto neuvažoval. Byl to čestný rytíř, oddaně sloužil králi při válečných výpravách v cizině, a tak si právem zasluhoval uznání. Lorda de Marlé král za hrdinství odměnil, dal mu půdu, na níž si směl postavit právě tuto tvrz. Kdyby Jeho Výsosti připomněla otčímovu odvahu a smělé činy, které vykonal během let, kdy věrně sloužil pod jeho praporem, mohl by Vachel obdržet podobnou poctu. Musí krále jen upozornit, že na jednoho rytíře a jeho hrdinství pozapomněl. Nyní Vachel opět získal majetek a nebude už žádat peníze z královské pokladnice, postačí mu titul.

Abrielle se zalekla představy, že třeba Jindřicha svou žádostí o čestný šlechtický titul pro otčíma urazí. Ale možná jí nově nabyté bohatství v panovníkových očích dodá jistou váhu.

Zadumaně hleděla na mihotavé plameny tlustých voskovic, které byly zasazené v těžkých svícnech, a uvažovala, zda se má se svou žádostí obrátit na některého z nižších šlechticů. Ne, tak obtížný úkol může svěřit jedině člověku, který často pobývá v králově společnosti…

Náhle zalapala po dechu a prudce se posadila, protože dostala nápad. Zbytečně se tu trápí, a přitom velice dobře zná někoho, kdo může celou věc zařídit, aniž vzbudí králův hněv. Přece Ra-ven Seabern! Pro Skota nebude nic těžkého předat Jindřichovi její list, až znovu poveze Jeho Výsosti nějakou zprávu od svého krále Davida. A zároveň se ho tak zbaví, jistě se neodváží sem vrátit, když mu dá jasně na srozuměnou, že už ho nebude potřebovat. Spolu s ním se ztratí i ta změť emocí, jež ji tíží, a potom si konečně bude moci s chladnou hlavou rozmyslet, za koho se provdá.

Znovu ulehla do prachových polštářů, spokojeně se usmála, složila ruce na pokrývku a zadívala se na vyšívaný výjev na nebesích lůžka. Zítra hned zrána sestaví dopis Jeho Výsosti. A jestli Vachel dostane za své vynikající činy titul a půdu, snad bude konečně spokojen s tím, co v životě dokázal, a nebude hledat šlechtice, který by měl zájem pojmout za manželku jeho bohatou nevlastní dceru.

Po mši a po snídani se Abrielle odebrala do své soukromé komnaty. V jednom rohu stál tkalcovský stav a na dlouhém prkenném stole ležely nastříhané a částečně sešité dílce na oděv pro služebnictvo. Poslala služebné pryč a čekala, až k ní Nedda přivede Ravena. Procházela si svůj plán znovu a znovu, hledala mezery, ale žádnou nenašla. Vymyslela ho velice chytře, to musela sama uznat, a opravdu ji nenapadalo, jak by mohl selhat. Zbaví se Skotovy rozrušující přítomnosti a zároveň zamezí otčímovi v honbě za urozeným zetěm. Byla tak nadšená, že se usmívala, když komorná ohlásila Ravenův příchod.

Zastavil se mezi dveřmi a tvářil se klidně, ale byla to jen maska a ona mu to po posledním setkání těžko mohla vyčítat. Když se Nedda s úklonou vzdálila a zavřela za sebou, zjevně ho to překvapilo. Abrielle se tvářila rezervovaně a formálně, a tak zdvořile kývl. „Chtěla jste se mnou mluvit, má paní?” „Ano, pane. Potřebuji, abyste mi pomohl v jedné osobní záležitosti. Jde o velice delikátní úkol a vy jste pro něj jako stvořený.”

„Stačí říct, má paní,” řekl a vykročil k ní, „a vaše přání bude splněno.”

Abrielle zvedla ruku a doufala, že na sobě nedala znát, jak ji jeho reakce rozrušila. „Nemusíte ke mně chodit tak

blízko.”

„Možná nemusím a možná musím,” pronesl tiše a nezastavil se, dokud se neocitl jen na délku paže od ní. „Jaký úkol budu mít tu čest vykonat?”

Natáhla k němu ruku, jako by v ní nesvírala svinutý pergamen ovázaný stužkou a zapečetěný otiskem znaku rodiny de Marlé, ale kovový štít. „Až příště ponesete zprávu králi Jindřichovi, dejte mu prosím také tuto.” Nevzal si ji. „Nemám tušení, kdy se dostanu do Londýna -vlastně spíš do Normandie, tam myslím teď váš král přebývá.”

Zamračila se, takovou odpověď rozhodně neočekávala. „Jistě, se tam z pověření krále Davida brzy vypravíte.” „Kdepak, ten mě teď nepotřebuje. Zůstanu tady.”

„Ale ta zpráva je naléhavá,” namítla. Cítila rozčarování, vždyť její plán nakonec mezeru přece jen má, konkrétně tu, že zcela závisí na Ravenovi a ten se nezachoval tak, jak čekala.

„Pak to samozřejmě zařídím,” řekl, postoupil ještě o půl kroku a svitek si vzal. Jeho úsměv však prozrazoval, že nehodlá splnit každé přání, které sejí tak zřetelně zračí v očích.

Abrielle potlačila úlevný vzdech a s upřímnou vděčností se na něj usmála. „Děkuji vám.”

„Jeden z mých mužů je vynikající posel, naprosto důvěryhodný. Bez prodlení se s touto zprávou vydá na cestu.”

Sledoval, jak se její úsměv ztrácí. „Moje slovo vám snad nestačí?”

„Nevím, jestli umíte dostát slovu. Nevím o vás vůbec nic.” Hned si uvědomila, že se nechala unést, vždyť dobře věděla, že mu svá poselství svěřují i králové, ale zmařil její plán a to ji vyvedlo z míry. „Nepochybujte,” pronesl vážně a pronikavě se jí zahleděl do očí. „Dané slovo nikdy neporuším a teď ho dávám vám. Můžete si být naprosto jistá, že vaše zpráva ke králi dorazí.”

„Děkuji,” řekla odevzdaně a litovala, že ji nenapadá žádný rozumný způsob, jak ho přimět, aby s listem odjel osobně. Myšlenky se jí rozbíhaly, když u ní stál tak blízko a tyčil se nad ní. V malé komnatě, kde přebývaly jen ženy, působil obzvlášť mohutně a mužně. „A jak se vám daří, lady Abrielle?” Nechápala, a tak se zeptala: „Jak to myslíte?”

„Právě jste ovdověla a musíte teď o všem rozhodovat. Jistě na vás leží velká zodpovědnost.”

„Abych pravdu řekla, zrovna v tuto chvíli mě obtěžuje jen jediný člověk,” podotkla významně a dala si ruce v

bok, aby náhodou nedošlo k mýlce.

„Ode mě se žádná žena nemusí ničeho bát, takže soudím, že vás obtěžuje jen to, jak na mě pořád myslíte.” „Snad jsem měla použít slovo ,uráží’. Chcete mě urážet, Seaberne?” „Ty jsi uražená, Abrielle?”

„Netykejte mi, prosím, a ne, nejsem ani trochu uražená,” zalhala.

„To je dobře. Mám rád, když spolu lidé jednají na rovinu.” Neuvědomila si, že se k ní skláněl, dokud se nenarovnal. Náhle se jí snáz dýchalo. „Kdybyste ještě někdy měla pocit, že vás obtěžuji nebo urážím, pak vězte, že si jen špatně vykládáte můj zájem o vaše blaho.”

„Jevíte zájem až příliš silný, stejně jako všichni ostatní muži, kteří se ženou za vidinou snadno získaného bohatství.”

„A překrásné nevěsty,” dodal a jeho letmý úsměv ji dočista odzbrojil. „Za ostatní mluvit nemůžu, ale já o nic jiného nestojím.”

Na jeho lichotku odpověděla jen bezradným zaúpěním. Pokynula ke dveřím. „Teď mě omluvte, prosím. Jistě chápete, kolik naléhavých povinností teď leží na mých bedrech.”

Obrátila se k němu zády, protože nestála o to, aby jí dalším úsměvem, pohybem hlavy a vůbec svou nepřehlédnutelnou mužností nadělal v hlavě ještě větší zmatek, než v ní už měla. Cekala, že odejde, ale vtom

ucítila, jak ji na zátylku laská jeho dech, a naskočila jí husí kůže. Než stačila uhnout, za ramena ji uchopily teplé dlaně a jemně ji zadržely.

„Nelžu, když říkám, že mě vaše krása omráčila, jakmile jsem vás poprvé spatřil,” zašeptal, rty nebezpečně blízko jejího ucha. Abrielle se nehodlala otočit, nehodlala se mu podívat do očí a poddat se pocitu, který sejí snažil vnutit.

„Ale pouhá krása - dokonce ani taková krása jako ta vaše, co připraví muže o rozum a navěky mu ukradne duši -by mi nestačila, abych se zpronevěřil vlastnímu kodexu cti. To jsem udělal, teprve když jsem viděl, jak odvážně a hrdě jste nesla, že se vašemu otčímovi nedostalo zasloužené odměny za jeho služby v křížových výpravách. Kdybych odešel dřív, byl bych si odnesl vzpomínku na váš půvab. Ale v tom okamžiku se mi do srdce nesmazatelně vryla vaše skutečná krása a pochopil jsem, že vy jste ta jediná a že není cesty zpět.” Lži, samé lži, říkala si a dětinsky toužila zacpat si před jeho nepříjemně účinným sváděním uši. „Jestli už jste skončil, pak prosím odejděte.”

Zmocnila se jí slabost, když uposlechl, ale do židle klesla, až když uslyšela, že dveře zaklaply. Sotva stačila popadnout dech a dveře se znovu otevřely. Prudce se otočila, ale spatřila jen matku, která se na ni zvědavě dívala.

„Abrielle?” začala Elspeth a zavřela dveře. „Ten, kdo před chvílí vyšel z této komnaty, byl Raven Seabern?”

„Ano.”

Elspeth položila dceři ruku na rameno. „A tys ho přijala… sama?”

„Není to tak, jak si myslíš, maminko,” řekla Abrielle. Teprve den je vdovou, a zase začíná hon na manžela. Už ted se cítila unavená.

„A co bych si měla myslet, dítě? V této tvrzi je mnoho mladíků, kteří by s tebou rádi pobyli o samotě a pokusili

se získat tvou přízeň.”

„Raven tu byl kvůli něčemu jinému.”

„Tak proč se nechystá k odjezdu?”

Abrielle otevřela ústa, ale nevěděla, kolik může prozradit. „On… mi vyznal lásku,” připustila tiše. Elspeth zvedla obočí. „To mě vskutku nepřekvapuje, dobře jsem si všimla, jak se na tebe dívá.” Abrielle zasténala a vstala, aby matka neviděla, jak rozrušeně se tváří. „Dívají se tak na mě všichni,” řekla a gestem obsáhla celou tvrz. „Jsem jen další kořist v pořadí.” „Jsi víc než to, zlatíčko.”

„Tolik mě to unavuje, maminko,” zašeptala. Ani nevěděla, že má tak blízko k slzám. „Vím však, že si musím najít muže, který se nezpronevěří závazkům, jež na sebe jako můj manžel vezme.” „Není důležitější, aby se nezpronevěřil tobě?”

„Jak bych mohla chtít něco takového, když je tolik v sázce? Musím si zvolit rozumně, nespokojím se s tím, že mě nějaký muž přitahuje.” „A Raven tě přitahuje?”

„Je Skot,” namítla rozhodně Abrielle. „Nevšimla sis, že všichni Angličané, lhostejno zda Sašové či Normani, jeho krajanům nevěří?”

„A proto nebudeš věřit čestnému muži, který se vůbec nerozmýšlel nesobecky ti přispěchat na pomoc?” Abrielle se kousla do rtu. Měla spoustu zcela osobních důvodů, proč Ravenovi nevěří. „Nezavrhnu ho bezdůvodně, maminko, aleje tu tolik jiných mužů…”

K Abriellinu údivu večer ke stolu s její rodinou zasedl i Thurstan. Hovořil s Vachelem a ona ani jedinkrát nezaznamenala, že by se ušklíbl. Když s matkou vstoupily do síně, povstal stejně jako všichni ostatní přítomní muži a lehce se jí uklonil. Při jídle se jí starostlivě vyptával, jak se jí vedlo první den v roli paní velkého domu. Vyložil jí, jaké úkoly uložil správci ohledně výuky nevolníků. Abrielle nechápala, proč se k ní zničehonic chová tak mile, když s ní po celou dobu v podstatě otevřeně soupeřil o strýcovu přízeň. Leda… leda by sledoval týž cíl jako všichni ostatní - získat její bohatství a moc, která z něj plyne.

Po večeři ji vyhledal u obrovského krbu, kde seděla s rodiči. „Má paní, můžu si s vámi chvilku promluvit o samotě?”

Elspeth s Vachelem na sebe pohlédli a otčím jako by Abrielle četl myšlenky, protože pronesl: „Nemusíš se vzdávat pohodlí, Abrielle. Matka a já vás necháme o samotě.”

Vděčně na rodiče kývla a počkala, dokud se nevzdálili. Neuniklo jí, že po ní pokukuje několik dalších svobodných mladíků, jako by čekali, až na ně přijde řada. Raven se bavil se svým otcem a držel se od ostatních dál. Vystačil si s tím, že na ni občas letmo pohlédl s klidnou sebejistotou, která ji dráždila, mírně znepokojovala a popravdě také přitahovala. Opravdu si tolik věří, že dokáže nad všemi těmi sympatickými Angličany zvítězit? Nebo si myslí, že je ve výhodě, protože zná její temné tajemství?

Thurstan se posadil na lavici, kde předtím seděla její matka. Přinutila se věnovat mu pozornost.

„Má paní, napadlo mě, že tragická smrt mého strýce nemusí znamenat konec styků mezi našimi rodinami.”

Udiveně zamrkala. „Tato tvrz je nyní mým domovem, Thurstane, a vy bydlíte nedaleko odsud.”

„Tak jsem to nemyslel,” řekl poněkud netrpělivě. „Provdala jste se za mého strýce. Nebylo by vhodné uchovat

toto pouto a stát se mou ženou?”

Málem jí spadla čelist, naprosto ji zaskočil. „Thurstane… vy mě žádáte o ruku?”

„Podle mého názoru by ten sňatek vyřešil všechny potíže, které způsobila strýcova smrt. Pomáhal jsem mu spravovat tvrz od chvíle, kdy ji zdědil. Mohl bych v tom pokračovat.”

„A jen proto byste si mě chtěl vzít?” opáčila Abrielle nevěřícně. „Měla jsem velmi silný dojem, že ke mně nechováte právě vřelé city.”

Dost ji znechutilo, když přejel očima po jejím těle. „Nesměl jsem k vám nic cítit, protože jste byla zaslíbena mému strýci. A v manželství je nejdůležitější úcta.”

„Úcta?” Uvědomila si, že zvyšuje hlas, a věděla, že by se měla ovládnout, ale jeho drzost ji příliš rozčílila. „Pane, vy připouštíte, že jste se podílel na správě této tvrze a jejího okolí. Neviděla jsem snad na vlastní oči, v jak hrozném stavu jsou lidé, za které jste nesl odpovědnost?” Stiskl rty. „Strýc… “

„Ano, vím, byla to jeho půda, jeho nevolníci. Ale vy jste měl o ty lidi, kteří na vás záviseli, pečovat. Vašeho strýce jsem si musela vzít, ať jsem chtěla nebo ne, ale víckrát už bych se s vaší rodinou dobrovolně nespojila, když jsem viděla, jak zacházíte s bezbrannými lidskými bytostmi.”

Žlutozelené oči zablýskly a objevila se v nich žhavá nenávist, kterou dosud potlačoval. „Tak si zůstaňte pannou,” odsekl zlostně.

Byla ráda, že má kolem sebe tolik lidí, jinak by ji podtón jeho hlasu strašlivě vyděsil. Takhle se dokázala vzchopit a chladně mu pohlédla do očí.

„Ale uvědomte si, že Desmond de Marlé uzavřel určité finanční dohody dřív, než podepsal svatební smlouvu,” pokračoval.

„Jaké dohody, pane? Chcete tvrdit, že ta smlouva, kterou prověřili poradci obou stran, neobsahuje pravdivé

údaje?”

„Desmond nedostál slibům, které mi dal Weldon, ačkoli přísahal, že všechny bratrovy závazky bere na sebe.” „Náleží vám snad větší podíl z dědictví, než je uveden v písemné smlouvě?”

Thurstan se tvářil rozzuřeně a hněvivě, jako by čekal, že se zalekne. Ale Abrielle už nebavilo být figurkou v cizích hrách.

„Chtěl mi… “

„Nezajímá mě, co podle vás chtěl,” přerušila ho mrazivě. „Jestli neexistuje písemný dokument, mám pouze vaše slovo.”

„A vy o něm pochybujete?” ohradil se zvýšeným hlasem. „Je mi líto, že si činíte nároky na víc než…”

„O vaši lítost nestojím!” vyštěkl tak hlasitě, že se k nim otočilo několik hlav. „Mějte na paměti, že se nacházíte v nejistém postavení, má paní,” procedil skrz zaťaté zuby.

„Já jsem lady Abrielle de Marlé.” Zdůraznila příjmení zesnulého manžela a pokračovala: „Mé postavení není ani trochu , nejisté’.”

„Jenom vás varuji. Kdybych vám neposkytoval ochranu… “

„Chrání mě můj otčím, jeho muži a vojáci mého zesnulého manžela. Tvrdíte, že mi nejsou věrní?” Tak daleko však Thurstan nezašel a na její obvinění zareagoval pouze mlčením.

„Pokud jde o mě, pane,” pronesla, „tato záležitost je uzavřená a tak to také zůstane, dokud mi nepředložíte nezvratný důkaz, který by mé rozhodnutí mohl změnit. To, co můj manžel před několika měsíci zdědil po svém bratru, podle práva nenáleží jeho příbuzným, tedy ani vám. Manžel se o případných dědicích nikdy nezmínil a není tu nikdo, kdo by po jeho smrti připadal v úvahu. Každý ví, že jeho předchozí ženy zemřely bez potomků. Pokud máte vy nebo kdokoli jiný pochybnosti o právoplatnosti smlouvy, již podepsal ze svobodné vůle, pak se nezdržujte planým zastrašováním a neprodleně svou stížnost předložte mému otčímovi. Vachel de Gerard vám může doložit, že dokumenty, které s Desmondem sestavil, jsou platné. Ráda bych rovněž podotkla, že pokud bych snad zemřela, ať už by šlo o náhodu či zlý úmysl, veškerý majetek, državy a nemovitosti připadnou mým příbuzným, to jest matce a otčímovi. Bude-li jim někdo vyhrožovat, Vachel bezpochyby shromáždí na svou ochranu početné vojsko.”

Thurstan vstal. „Mluvíte o vraždě, jako bych v našem rozhovoru něco takového naznačil. Není tomu tak.” Ustoupil, a to jí mělo stačit, jenomže jí příliš připomínal hada, který se stáhne, aby vzápětí znenadání zaútočil. „Jen se vám snažím předestřít fakta, sire Thurstane, aby mezi námi nedošlo k nedorozumění.” „Přesně to jsem měl v úmyslu i já, má paní.”

Měřili se vzájemně tak soustředěně, že si ani jeden nevšiml, že už nejsou sami, dokud se neozvalo: „Lady Abrielle, potřebujete pomoci?”

Raven stál vedle nich, ruce založené za zády, jako by se pouze chtěl zapojit do hovoru. Abrielle rozladilo, že jí nabízí pomoc bez vyzvání, a tak jen mlčky sledovala, jak zlý lesk v Thurstanových očích pohasíná. Thurstan sejí uklonil. „Přeji vám dobrý večer, má paní.”

Raven se k ní opět obrátil, až když Desmondův synovec zamířil po schodech ke své komnatě. „To nevypadalo jako přátelský hovor.”

„Nemusel jste nás vyrušovat. Máte v úmyslu si teď stále hrát na mého osobního strážce?”

Usmál se. „Pokud to bude nutné.” V očích mu zaplála ostražitost. „Bylo to nutné v tomto případě?”

„Ne, poradila jsem si s ním sama. Už mě nikdy nevyrušujte, prosím.”

Když se zvedla, zaslechla, jak šeptá: „Ale vám se líbí, když na vás dávám pozor, děvče.”

V jejím nitru se cosi zachvělo. Pohrdala sama sebou, že má pro něj takovou slabost. „Neřekla bych. Dobrý

večer.”

Abrielle sice věřila, že svůj postoj vysvětlila Thurstanovi dostatečně jasně, ale když se následujícího rána vydala do vesnice podívat se, jak započaly práce, pro jistotu s sebou vzala správce tvrze. S radostí si všimla, že lidé s plnými žaludky vypadají mnohem veseleji.

Cítila se bezpečněji také proto, že nová komorná Nedda navrhla, aby se rodiče přestěhovali do prostorných komnat v sousedství těch jejích. Abrielle i Elspeth ten nápad nadchl. Co se týče Vachela, ten byl nyní ochoten ovdovělé nevlastní dceři splnit každé přání, zvlášť pokud si tím ještě navíc udělá dobré oko u své ženy. Elspeth po celou dobu trpěla spolu s dcerou a jako správná matka jí teď chtěla poskytnout oporu a zaplašit poslední zbytky hrůzy, kterou v Abrielle kratičký svazek s Desmondem de Marlé zanechal.

Abrielle při obědě s rodiči zavedla hovor na to, co jí od Desmondovy smrti neustále tanulo na mysli. „Stala se ze mě bohatá vdova a zdá se, že znovu čelím podobné situaci, v jaké jsme se s maminkou ocitly po otcově smrti… ačkoli tu samozřejmě jsou rozdíly. Svobodní muži už se mě nesnaží připravit o počestnost a vyhrát sázku, nyní na mě pohlížejí jako na majetnou nevěstu. Bylo by mi milejší, kdyby mě nechali na pokoji, i ti urození a bohatí.”

Vachel odložil nůž a utrápeně se zamračil. „Vytrpěla jsi pro naši rodinu opravdu mnoho, Abrielle, a za to se ti omlouvám… a zároveň ti také děkuji za všechno, cos pro nás udělala. Než sis vzala Desmonda, opravdu jsem si zoufal a viděl jsem naši budoucnost v černých barvách. Tys však ochotně obětovala své štěstí a tvé hluboké porozumění pro mě znamenalo skutečný zázrak. Zřejmě ti tento dluh nikdy nebudu moci splatit.” Abrielle mu pohlédla do očí a usmála se. „Díky milosrdnému zásahu prozřetelnosti jsem tomu strašlivému manželství unikla. Ale teď jsem bohatá a v mnohých to nepochybně vzbudí chamtivost, kterou se pokusí ukojit. Proto chci něco navrhnout. Pokud si budete přát, abych uvážila něčí nabídku k sňatku, nejprve mě s ním seznamte a já vám pak povím, jestli se mi zamlouvá. Každou žádost o ruku, se kterou se na vás nápadníci obrátí, samozřejmě uvážím, ale upozorňuji vás, že se nenechám přemluvit, pokud se mi ten muž nebude líbit. Desmond byl jako zlý sen. Někoho podobného už si vzít nehodlám.”

Nechtěla jim přidělávat starosti, a tak se nezmínila o Thurstanově podivném návrhu a jen doufala, že se mladík už o nic podobného znovu nepokusí.

Elspeth kradmo pohlédla na manžela a v koutku úst jí pobaveně zaškubalo. „Zdá se, že jako dohazovač jsi hanebně selhal.”

Vachel zavrtěl hlavou, jako by něco takového odmítal připustit, ale za chvíli se tiše zachechtal. „Ještě že to manželství nemělo dlouhé trvání. Co mladý Raven Seabern?” nadhodil opatrně a tázavě zvedl obočí. Abrielle na něj zůstala zírat. „Skot?” řekla s předstíraným údivem. Ani před rodiči nechtěla dát najevo, že právě k tomuto Skotovi se její myšlenky často stáčejí. Dobře věděla, že za jejího manžela se nehodí, ale kupodivu jí to nebránilo, aby pokaždé při vstupu do místnosti vyhledala očima jeho tvář. Vlastně oči ani nepotřebovala, protože dokázala neomylně rozpoznat hrdelní přízvuk v jeho hlase a vůbec se po něm nemusela rozhlížet. Nedávalo jí to smysl, a když tomu sama nerozumí, jak by mohla tak zmatené pocity vysvětlit někomu jinému? Elspeth manželovi tiše řekla: „O tom už jsme s Abrielle mluvily, drahý. Vůbec o něm v tomto smyslu neuvažuje.”

Abrielle se příliš nezamlouvalo, jak pátravě se na ni otčím dívá.

„Patříš teď k nejbohatším ženám celého křesťanského světa,” pokračoval Vachel. „Brzy se o tvou ruku začnou

ucházet houfy nápadníků.”

Pohodila hlavou. „Já o ně možná nebudu stát.”

„Ale těší tě být bohatou vdovou, viď že ano?” zeptal se a zvedl pěkné obočí. „Mluv upřímně a řekni mi pravdu.” „Kdybych si měla vybrat, jestli chci žít v chudobě s manželem, jehož miluji a ctím, nebo v přepychu a nešťastná s někým tak opovrženíhodným, jako byl Desmond, pak bych si bez váhání zvolila chudobu a milovaného muže. Pokud to snad ještě nevíte, sire Vachele, bohatství je ubohou náhražkou za skutečnou lásku a klid duše.” „Má zlatá, tys nikdy nepoznala skutečnou chudobu, nikdy jsi nešla spát o hladu ani ses netřásla zimou, protože bys neměla co na sebe,” namítl. Od mladé a nevinné dívky přesně takovéto smělé názory očekával, ale její prohlášení ho přesto trochu rozladilo. Kdo zažil dlouhé měsíce o hladu, ten na ně nedokázal jen tak snadno zapomenout. Ještě pořád se občas v noci probouzel, když na něj dolehly bolestné vzpomínky. Ano, léta bojů proti Turkům a kdovíkomu ještě na něm zanechala nesmazatelné stopy.

Abrielle mu pohlédla do očí a odvážila se zapochybovat. „A vy můžete čestně říct, že vás někdy taková nouze

potkala?”

Vachel se opřel dozadu a dlouho rozvažoval, zda jim má vyprávět o strastech, které prožil, nebo o nich pomlčet. Nakonec se rozhodl, že musí říci pravdu. „Možná ti připadá, že dychtím po bohatství, Abrielle, ale mám k tomu dobrý důvod. Byly doby, kdy mi vůbec nebylo lehko. Bojoval jsem za krále v této zemi a potíral nevěřící v cizině. Tehdy jsem spával na studené tvrdé zemi, neměl jsem ani plášť, kterým bych se přikryl, a v břiše mi bez

ustání kručelo hlady. Byly chvíle, kdy bych udělal cokoli za pár měďáků, abych si mohl koupit kousek něčeho k jídlu a zahnat hlad, ale právě v těch nejhorších hodinách jsem neměl vůbec nic a musel jsem to vydržet. Sama vidíš, že jsem to všechno přestál, ale umím teď lépe než dříve ocenit plný žaludek, postel a naditý měšec u pasu.” Elspeth se na něj trochu nechápavě zahleděla. „Vachele, proč jsi mi o svých strastiplných zážitcích nikdy nevyprávěl? Kdybych na pohřbu tvého otce nezaslechla, jak o tom vykládáš svým bratrancům, vůbec bych netušila, že jsi tolik vytrpěl.”

Odmítavě pokrčil širokými rameny. „Myslel jsem, že by tě to nezajímalo, drahá. Mluvím o tom, jedině když se mě někdo ptá, co jsme na výpravě prožili. Málokterá žena by chtěla poslouchat takové věci.” „Ale vždyť je to zajímavé,” trvala na svém Elspeth. „Mě to aspoň zajímá. Ti, kdo s tebou byli na křížové výpravě, mi tvrdili, že sis získal úctu i nejhorších nepřátel. A co se tvé statečnosti týče, tvůj bratranec se dokonce zmínil, že ti přezdívali Neústupný Vachel, protože jsi před nepřítelem nikdy necouvl, i když jsi mnohokrát čelil jisté smrti. Jizvy na tvém těle neomylně dokazují, žes prošel mnoha bitvami, a já přitom nevím téměř nic o tom, co jsi na svých taženích zakusil. Vím, že tě jednou dlouho drželi v zajetí a málem jsi zemřel hlady, než tě tví muži vysvobodili, ale i to jsem se dozvěděla od tvého bratrance. Proč přede mnou o svých útrapách mlčíš?” „Nebyly to takové slavné činy, miláčku, bratranec to všechno hodně přibarvil,” odvětil Vachel. „V těch pohnutých časech jsme neměli na vybranou. Bud jsme mohli nepřátelům neústupně čelit, nebo se nechat smést útokem jízdy. Zvolili jsme boj a bili jsme se do posledního dechu. Nepřítel ocenil naši statečnost tváří v tvář přesile, a místo aby nás rozsekal na kusy, daroval nám život a odjel z pole. Kdyby s námi neměli slitování, dnes bych tu s vámi nebyl.” Vachel se natáhl přes stůl a láskyplně stiskl manželce ruku. „Jak bych mohl vzpomínat na nebezpečí a nouzi, když jsi se mnou, má kouzelná paní? S tebou si připadám jako bohatý princ, na nějž ze všech stran prší dary a požehnání.”

Abrielle na ně pohlédla a uvědomila si, že na matčině tváři ještě nikdy neviděla tak zbožňující výraz, dokonce ani během prvního manželství. Možná že její vlastní nehezké zásnuby a ztráta manžela rodičům prospějí, protože na Elspeth nyní bylo daleko více znát, jak Vachela miluje. Síla toho citu Abrielle až trochu zaskočila. Dívala se, jak matka něžně proplétá prsty s Va-chelovými, a náhle už nepochybovala, že jsou si nesmírně oddáni. Doposud tomu příliš nevěřila, nabyla totiž dojmu, že po otcově smrti si matka vzala Vachela pouze proto, aby zabránila nestydatým šlechticům a jejich synům nadále usilovat o dceřino panenství.

Elspeth se zadívala na dceru, začervenala se a ostýchavě pronesla: „Já… chci vám oběma oznámit něco… velice důležitého.”

Abrielle si s Vachelem vyměnila zvědavý pohled. Oba se zatvářili zmateně, obrátili se k Elspeth a vyčkávavě mlčeli, dokud nenašla hlas. Náhle působila jako dívenka. Ve zjevných rozpacích pokrčila útlými rameny a prostě řekla: „Čekám dítě.”

Vachela ta slova naprosto vyvedla z míry. Sesul se do židle a pěkně řezaná brada mu spadla údivem. „Víš to… jistě? Není to planý poplach?”

Elspeth se zářivě usmála, naklonila se přes stůl a položila mu štíhlou ruku na předloktí. „Už čtyři měsíce je to

jisté.”

„Ale proč jsi nám nic neřekla?” zvolala Abrielle nadšeně a zároveň trochu s obavami o matčino zdraví. Od jejího narození už uplynula dlouhá doba, a tak nebylo divu, že se bála, aby příštích několik měsíců či samotný porod matku nějak neohrozily. Abrielle si odjakživa přála sourozence, ale matčina života si cenila daleko víc. „Jsi v pořádku? Neobjevily se nějaké obtíže?”

„Elspeth, pověz nám, že se ti daří dobře!” naléhal na ni Vachel a sevřel jí ruku pevněji. „Dobře víš, že bych nepřežil, kdybych tě ztratil. Nevěděl jsem, co je láska, dokud jsi do mého života nevstoupila ty.” „Opravdu se cítím výborně, čestné slovo,” ujistila je matka s širokým úsměvem. „Chtěla jsem si pouze být naprosto jistá, než vám o tom řeknu. Od Abriellina narození uběhlo tolik vody, že už jsem vůbec v další dítě nedoufala. Ale v průběhu posledních dvou měsíců vše svědčilo o tom, že jsem v požehnaném stavu. Dva týdny už cítím, jak se dítě hýbe, je to čím dál zřetelnější… a tak doufám, že mé modlitby budou přibližně za pět měsíců vyslyšeny.”

„Něco takového by mě ve snu nenapadlo, ale tak dobrou zprávu jsem už dlouho neslyšela,” prohlásila Abrielle šťastně. Vyskočila ze židle, oběhla stůl a matku objala. „Jestli si vzpomínáš, jako dítě jsem pořád žadonila o sestřičku.”

„Syn by také nebyl k zahození,” zamumlal Vachel a radostně se zašklebil. „Ale po pravdě řečeno mi nezáleží na tom, co to bude, hlavně když se to narodí zdravé a bez vady.” Sevřel manželčinu ruku ve své, zvedl ji ke rtům, jemně ji políbil a pak se na ni usmál. Rozzářené oči mu přetékaly oddaností. „Drahá, víš, jak mi na tobě záleží, a proto na sebe dávej pozor, prosím. Neunesl bych, kdyby se tobě nebo dítěti něco stalo. Už nejsem nejmladší, a tak mě tvé oznámení úplně ohromilo, nic takového jsem nečekal.”

Elspeth se s mladistvým nadšením zachichotala a v očích jí zablýsklo. „I mě těhotenství zaskočilo. Myslela jsem, že můj čas už vypršel.”

Vachel ji pohladil po tváři a zazubil se. „Budu tě v příštích měsících muset bedlivě střežit.”

„Udělám, co bude v mých silách, aby se nepřepínala,” ujistila ho Abrielle s jásavým úsměvem, z nějž sálala upřímná radost. „Když teď do rodiny přibude další dítě, můžu pro změnu obska-kovat já matku. Ona si toho se mnou za ta léta užila dost.”

„Prosím! Já protestuji!” vzepřela se v žertu Elspeth a zvedla obě ruce, jako by chtěla jejich ctižádostivé plány zakázat. „Nejsem přece nemocná a umím se o sebe docela dobře postarat sama. Vždyť už jsem to jednou zažila.” „To sice ano, miláčku, ale uvaž laskavě, že tehdy jsi byla mnohem mladší. Jistě nám potom dovolíš, abychom tě příštích pět či šest měsíců rozmazlovali,” prohlásil Vachel a usmál se. „A vůbec, drahá, ty možná nestárneš, ale já rozhodně ano a chci mít jistotu, že o mě budeš pečovat, až se ze mě stane vetchý dědoušek.” Elspeth ho popleskala po ruce. „Neboj se, muži, až ta chvíle nastane, budu po tvém boku… pokud tedy vůbec někdy nastane.”

Vachel pozvedl stříbrný pohár na počest své krásné choti. „Na naši stále početnější rodinu, drahá. Kéž nás v životě čeká už jen klid a spokojenost. A ať nám s léty přibývá i moudrosti, abychom dokázali ocenit prostá požehnání. Nikdy bych myslím nezažil takové štěstí, kdyby mi osud nedopřál tak milou a ušlechtilou manželku,

jako jsi ty.”

„A ať se oba dožijete nejméně sta let!” přidala se dychtivě Abrielle a v duchu se pomodlila, aby se její přání skutečně splnilo. Vachelovy obavy v ní probudily podobnou úzkost. Nevěděla, co by si bez matky počala. Elspeth v jejím životě hrála ústřední roli, větší než otec, kterého sice hluboce milovala, ale nikdy mu doopravdy nerozuměla a nepochopila, jak se mohl kvůli pýše nechat vlákat do osudného souboje. Kdyby se matce mělo přihodit něco zlého, bezpochyby by cítila daleko větší bolest a prázdnotu. Jejich myšlenky se vzájemně tolik podobaly, že by vlastně ztratila část sebe samé.

Ještě téhož odpoledne se Abrielle vydala do kuchyně, aby se podívala, kolik jídla zbývá, když se teď většina hostů nasytila a odjela. Na přidělování potravin poddaným sice měl dohlédnout správce, ale chtěla se ujistit, že nic nezanedbal. V duchu před sebou stále viděla vyhublé děcko, které se snaží naučit chodit, přestože je zesláblé hlady.

Od oběda zbylo na první pohled tolik jídla, že to pro zubožený houfec lidí ve vsi za potokem bohatě stačilo. Nařídila tedy několika kuchyňským pomocníkům, aby veškeré zbylé potraviny dali do hrnců, kotlů a košíků a naložili je na káru, kterou na její příkaz přivezl k zadnímu vchodu štíhlý mládenec. Odtamtud náklad snadno dotlačí přes lávku k příbytkům poddaných.

Jakmile však své povely vyřkla, prodrala se k ní nabručená stařena s dlouhými černými vlasy a divnýma očima. Bylo na ní zřetelně poznat, že si sama nic neodpírá a považuje se za vládkyni kuchyně. Ostatní sluhové před ní spěšně couvali. Žena přejela lesklýma očkama po jídle v nádobách a zavětřila. Pak šlehla pohledem po své paní a zadumaně si pohladila vousatou bradu.

„Vod tý doby, co jsem tady za kuchařku, mi zeman de Marlé dovolil, abych si všecky zbytky brala pro prasata,” prohlásila s téměř výsměšným úšklebkem. „Neříkal nic vo tom, že bych měla něco dávat těm línejm žebrákům za vodou.”

Když Abrielle uvážila, jak velké množství jídla zbylo, nemohla uvěřit, že se tady mohlo takhle plýtvat a dávat všechno prasatům, když poddaní hladověli. Přelétla pohledem korpulentní kuchařku a hned věděla, kde pěkná část jídla končila… jistě v žaludku téhle ženštiny. Zvedla obočí a zeptala se: „Jak se jmenuješ, dobrá ženo?” „Mordea,” odpověděla čarodějnice a odplivla do blízkého džberu ohavný chrchel.

Abrielle se rychle odvrátila a snažila se potlačit náhlou nevolnost. Když se vzpamatovala, řekla: „Pan de Marlé tedy toto pravidlo bez výjimky dodržoval?”

„Tak to hned na začátku určil a tak to bylo,” prohlásila kuchařka povýšeně. „Jsem vrchní kuchařka a co zbyde, je moje. A kdybych něco nechala, dá se to prasatům.” „Kolik si toho přibližně chceš vzít?” zajímala se Abrielle. Žena se ušklíbla a máchla rukou. „Všecko.”

Z ostražitých pohledů, které na stařenu vrhali pomocníci, se dalo jasně vyčíst, že není radno si s ní zahrávat. Ale teď bude kuchařka muset pochopit, že situace se naprosto změnila a Desmondovy rozkazy pozbyly platnosti. „Pan de Marlé už není mezi námi a paní tvrze jsem nyní já. Zavedu pro všechny poddané nová pravidla a první z nich zní, že žádná osoba nemá právo vydávat rozkazy, jež jsem osobně neschválila, a nikdo si nesmí bez mého svolení nic přivlastňovat.” Pokynula ostatnímu služebnictvu. „Buďte tak hodní a udělejte, co jsem vám nařídila, prosím.”

„To teda ne!” vyjela čarodějnice a vrhla se ke své mladé paní s vrásčitými prsty zaťatými jako spáry dravce. „To je moje! Všecko!”

Abrielle doposud nikdy neviděla divoženku, ale poznala, že právě teď má jednu před sebou. Bez obtíží vzteklé babě uhnula a vzedmul se v ní hněv. Stařena jí připadala jako nějaký pekelný démon, který tak nenávidí všechny kolem sebe, až z toho dočista zešílel. Ostatní sluhové si zjevně mysleli totéž, protože na potácející se ženu zírali s otevřenými ústy.

Dračice divoce máchala pažemi a snažila se zastavit pád, ale marně. Přeletěla kuchyň a za okamžik už ryla nosem do kamenné podlahy.

„Co se to tu děje?” vyštěkl Thurstan, jenž právě vstoupil.

Ženě se z nosu a úst řinuly proudy krve, a tak z jednoho stolu sebral utěrku a pevně ji přitiskl na odřeninu, která už dostávala temně fialový nádech. „Kdo ti to udělal, Mordeo?”

Kuchařka ukázala tlustou rukou na Abrielle. „Tadle nafoukaná čubka. Srazila mě na zem.” Thurstan se s výhružným výrazem prudce obrátil a ocitl se tváří v tvář nové paní tvrze. „Má paní, já. „Nic neříkejte,” přerušila ho Abrielle. „Chci, aby ta ženská byla do hodiny pryč.” Thurstan se na Mordeu zamračil a pak se znovu podíval na Abrielle.

„Má paní, zeman ji sem přivedl, jakmile mu připadla tvrz. Je to nejlepší kuchařka široko daleko.” O tom Abrielle silně pochybovala. „To je mi jedno. Chci, aby odešla. Nedovolím, aby mě ve vlastní tvrzi napadali lidé, které platím.” Rázně ukázala na nejbližší dveře. „Slyšel jste můj rozkaz. Ted ho splňte a pošlete Mordeu, ať si jde po svých.”

„Vždyť je to stará žena,” zaprotestoval Thurstan. „Co si počne, když ji vyženete?” „Umí výborně vyhrožovat druhým a vnucovat jim svou vůli, nějaký čas už to dělá v této kuchyni a dnes to zkusila i na mě, takže se jistě nějak protluče. Nedovolím, aby nadále ponižovala a týrala své podřízené. Ať odprosí ty, kterým záměrně škodila, možná se nad ní smilují.”

Po tomto ostrém proslovu se Abrielle obrátila k ostatním sluhům a požádala je, aby vyplnili její rozkaz, naložili káru a odvezli jídlo poddaným venku. Uposlechli velice dychtivě, začali odnášet nádoby a přitom do sebe šťouchali a vesele se šklebili. Mordea jim zřejmě práci v kuchyni proměnila v předlouhý a trudný očistec. Abrielle se ohlédla a s údivem viděla, že Thurstan cestou z kuchyně Mordeu podpírá. Zaslechla, jak mu baba laje, a uvědomila si, že se k němu chová jinak než ostatní sluhové, kterým donedávna rozkazoval. Zmocnilo se jí náhlé podezření.

„Kdyby ještě žila moje máma, takový zacházení by si nedala líbit. Jednu by tý holce vrazila a nic by si z toho nedělala. Kdepak, ta by se postarala, aby se tadle tvrz koupala v krvi, na to by hned tak nezapomněli.” „Pšt,” sykl Thurstan rozčileně.

„Copak, nechceš, aby ta čubka zjistila, že jsme skoro jedna rodina?” Thurstan si všiml Abriellina ohromeného pohledu. „Mordeo, nesmíš… “

„Všem to povím, že Desmond de Marlé byl můj vlastní bratr,” zakvílela stařena. „A ty jseš skoro můj synovec, Thurstane de Marlé, tak si na mě nevyskakuj.”

Když byli konečně z kuchyně pryč, Abrielle přejel mráz po zádech. Došlo jí, že jim po celou dobu vařila sestra Desmonda, kterého podezírali z mnoha vražd. Vyšla ven a nastavila tvář podzimnímu slunci, aby zaplašilo dotek zla.

Za chvilku se Abrielle vydala za kuchyňskými pomocníky, které poslala s jídlem do osady, a trochu ji vyvedlo z míry, když tam narazila na Ravena.

Stál spolu s několika dalšími muži až úplně na druhé straně prostranství, avšak okamžitě ho mezi ostatními rozeznala, jako by podléhala jakési síle zcela nezávislé na její vůli. Pohled na ta široká ramena a hrdé držení těla už by na ni neměl působit nezvykle, a přesto se jí srdce sevřelo a pak rychle rozbušilo. Tentokrát nevěnoval pozornost jí, byl zcela zaujatý čímsi jiným a Abrielle velice zajímalo, co kromě ní ho dokáže upoutat. Odtrhla tedy pohled od jeho pěkné postavy a spatřila urozeného pana Cedrika, kterému sedělo na klíně děcko. Velmož vyprávěl napínavý příběh o tom, jak hladová liška honí zajíce, který ji pokaždé obelstí. Kolem stály další děti a nadšeně se vtipné pohádce smály. Nejvíce se jim líbilo, jak při předvádění jednotlivých postav mění hlas, k tomu měl zjevně přirozené nadání. Abrielle hned poznala, že veselý šlechtic čerpá z dychtivosti dětí stejné potěšení jako ony z vypravěče a jeho legračních rozprávek. Ke spokojenosti všech přítomných zajíc lišce nakonec unikl a ona se musela spokojit se starou tuhou krysou.

Poddaní už se tolik nerozpakovali se k nové paní přiblížit a pozdravit ji. Naopak, neváhali a dávali jí jasně najevo, jak si cení všeho, co pro ně dělá. Abrielle si vzpomněla, jak zaraženě působila například ta mladá matka v Thurstanově přítomnosti, a pomyslela si, že se jistě chovají tak odlišně proto, že tu mladý muž není. Raven si Abrielle všiml, jakmile se objevila, protože stál na pečlivě vybraném místě, odkud viděl každého příchozího. Ale jelikož si často stěžovala, že na ni zírá, tentokrát předstíral, že ji nezpozoroval. Byl zvědavý, jestli sejí to bude zamlouvat. Nebylo to však vůbec snadné. Aby se nějak zaměstnal, nabízel pomocnou ruku, kdekoli bylo třeba: zvedal těžké nádoby a odnášel koše, jejichž obsah mizel bezmála dřív, než je vyložili z káry. Zoufale toužil být Abrielle nablízku, ale dnes našel zvláštní potěšení v tom, že se na ni díval zpovzdáli. Popravdě řečeno ho mnohem hlouběji zasáhlo, když ji ted viděl, jak se ujímá role paní, než když ji dříve vídal ve víru tance, nastrojenou v krajkách a ověšenou šperky.

S vyhrnutými rukávy a sepnutými vlasy pomáhala služebnictvu rozdávat nádoby s jídlem. Dobře věděl, že se o všechno tohle postarala osobně a nelitovala žádné námahy. Poddaní s vděčností brali vše, co se jim nabízelo, a znovu a znovu jí děkovali. Abrielle to přijímala s tak vřelým a radostným úsměvem, jako kdyby laskavost prokazovali oni jí. Raven viděl, jak rodičům stoupají do očí slzy úlevy, protože jejich děti mohou konečně ukojit hlad a zbavit se křečovitých bolestí v prázdných žaludcích, jež jim nedovolily nalézt chvilku klidu ani v náruči spánku.

Všiml si trudného údělu zdejších poddaných, jakmile přijel, a nyní byl svědkem toho, jak o ně pečuje soucitný člověk, který jejich blaho považuje za svou prvořadou zodpovědnost. Žádný div, že se nejednomu vesničanovi zamžily oči a že své paní všichni s radostí tiskli či líbali ruce a upřímně jí děkovali. Těšilo ho, že se k těm, na nichž se nejhůře podepsala zemanova nečitelnost a tvrdá ruka, někdo konečně chová laskavě a velkoryse. A přestože na to zatím neměl právo, cítil nesmírnou pýchu, že ten člověk je Abrielle. Raven uměl být velice trpělivý, zvlášť pokud mu to mohlo nakonec zajistit vítězství. Při diplomatických jednáních ve službách krále Davida tím často zaskočil protivníky, kteří doufali, že se zachová lehkomyslně nebo impulzivně a poskytne jim výhodu. Ale tady své pověsti dostál jen s vypětím všech sil, a jakmile se všichni nasytili, už to nevydržel a zamířil k hradní paní. Seděla u ohniště s několika menšími dětmi. Když si ho všimla, její přívětivý úsměv se k jeho velkému rozčarování změnil v ostražitý a odevzdaný výraz. Nebyl zvyklý na to, aby se k němu nějaká žena chovala tak nedůvěřivě, a ranilo to jeho pýchu. Pomohl jí oné noci, kdy zemřel její manžel, a doufal, že to mezi nimi utvoří jisté pouto, ale stal se pravý opak: jako by je to pouze ještě více vzdálilo.

Posadil se vedle ní a snažil se vyvarovat jakéhokoli prudkého pohybu. Možná to působilo poněkud směšně, ale u plachých zvířat pomalý a jemný přístup odjakživa zabíral. „Prokazujete těm lidem mnoho dobra,” oslovil ji tiše.

Usmála se, ale patřilo to dívence, která se jí tulila v klíně a spokojeně si cucala palec. „Je to správné, a tak mi to nepřijde zatěžko.”

„Jednáte jako rozená vůdkyně. Je to proto, že jste jedináček?”

Přikývla a už otevírala ústa, aby něco řekla, ale pak rty zase pevně stiskla. Zlobila se na sebe, vždyť Ravenovi

málem vyzradila Elspethino tajemství, jako by byli přátelé.

„Ani já nemám sourozence,” navázal. „Alespoň něco tedy máme společného.”

Zdvořile na něj pohlédla a pokrčila útlými rameny.

„Otec nemá nikoho jiného než mě. Naučil mě všechno, co znám, od šermování až po diplomacii. A byl dobrý učitel.”

„To vidím. Byl tak dobrý učitel, že ho stále ještě berete všude s sebou, jako byste potřeboval chůvu.” Překvapeně zamrkal a byl jenom rád, že děcko nemůže chápat sarkasmus v jejím hlase. „To byla rána pod pás, děvče.”

„Odpusťte,” omluvila se s předstíraným úlekem. „Netušila jsem, že vás pravda tak hluboce raní.” Střetli se pohledem tak prudce, až se jí rozšířily panenky a ve tváři se jí objevil otřesený a vyplašený výraz. Raven najednou pochopil, proč reaguje právě takto: vzpomněla si na „pravdu” o zemanově smrti, již znali pouze oni dva. A stejně bleskově mu došlo, proč je ta noc nesblížila a vzbudila v ní naopak podezíravost a nedůvěru. Jemně se pokusil její obavy rozptýlit. „Některé pravdy by jen působily bolest, kdyby je každý znal. Dávám vám slovo, má paní, a na svou čest slibuji, že zůstanou navždy uzavřeny v mé hrudi.” Nic víc už neřekl, vstal a vzdálil se. To, co se při této slovní potyčce dozvěděl, mu dobře poslouží v bitvě o její lásku. V bitvě, kterou hodlal vyhrát.

Když Abrielle cestou z vesničky přecházela úzkou lávku přes potok, zahlédla, jak Thurstan vede Mordeu ke koňskému povozu, se kterým starý vozka zrovna zastavil u padacího mostu. Opodál čekal oddíl nejméně dvaceti jezdců. Thurstan hodil velký pytel se stařeninými věcmi na korbu a Mordea se mezitím sehnula, sebrala ze země kámen a strčila si ho do kapsy zástěry. Teprve pak ji Thurstan směl vysadit na kozlík.

Mordea pomalu obrátila koně, zvedla ruku na rozloučenou a řekla Thurstanovi cosi v neznámém jazyce. Potom jí padl zrak na paní tvrze. Kejhavě se zasmála, pobídla střapatého valacha a rozjela se po cestě. Thurstan se ohlédl a překvapeně zjistil, kdo se na ně dívá. Když povoz míjel lávku, kde Abrielle stála, Mordea rychle vytáhla kámen z kapsy a po své někdejší velitelce ho hodila.

Abrielle nestačila zareagovat, protože Raven ji chytil kolem pasu, zdvihl ji ze země, strhl ji stranou a zaštítil ji svým tělem. Přitiskla se mu k hrudi, hlavu zakloněnou, takže se mu dívala přímo do očí, a zaslechla, jak ho dobře mířený kámen zasáhl do zad. Ani nemrknul a stále ji pevně držel. Celá se třásla, dokázala mu poděkovat pouze kývnutím. Věděla, že nebýt jeho, mohla utržit ošklivou ránu. Lákalo ji opřít si hlavu o mohutnou hruď a skrýt se před nepřátelským světem ještě alespoň na chvíli, na pár hodin nebo navždy, ale připomněla si, že největší nebezpečí pro ni znamená právě on, a co nejrychleji se od něj odtáhla, ačkoli tak hezky hřál. Mordea švihla bičíkem a přiměla koně ke klusu, aby byla co nejrychleji pryč. Zůstala po ní jen ozvěna ďábelského smíchu, z něhož se Abrielle zježily chloupky na zátylku. V poslední chvíli ještě výhružně zamávala ve vzduchu pěstí. „Jen si nemyslete, až to budete nejmíň čekat, já se vrátím. Podřežu vám krky vod ucha k uchu, vyrvu vám srdce a upeču si je k večeři! To vám všem tady slibuju!”

Nato začala opět cosi vykřikovat v tom podivném jazyce. Většina slov zanikla v rachotu kol, ale Cedric měl bystrý sluch a každé z nich zachytil. Abrielle sice ničemu nerozuměla, ale bylo jí zřejmé, že jim čarodějnice nežehná. „Něco vám povím, děvče, ta babice vás chtěla sklátit do hrobu,” řekl Cedric, když došel k lávce. Thurstan nejevil touhu se k nim připojit. Převzal od jednoho ze svých mužů otěže a zavolal: „Doufám, že se vám nic nestalo, má paní.”

„Bylo to jen o vlásek,” pronesl chmurně Raven.

Abrielle viděla, jak nepřátelsky si jeden druhého měří, a rychle řekla: „Thurstane, postarejte se, aby se už v této tvrzi nikdy neukázala.”

Přikývl. „Postarám se rovněž, aby vám nejpozději do zítřka byl navrácen váš majetek, tím myslím toho koně a vůz.” Hluboce se nadechl, jako by mu to, co se chystá říct, působilo bolest. „Děkuji, sire Ravene, že jste ochránil lady Abrielle před Mordeinou nerozvážností.” „Nerozvážností?” zopakoval Raven pohrdavě.

Abrielle opět zasáhla dřív, než se do sebe muži pustili. „Thurstane, vy odjíždíte a nemáte ani tu slušnost, abyste mě o tom zpravil?”

„Nezdálo se mi, že byste o mou přítomnost stála.” Pokud se snad domníval, že mu to bude vyvracet, pak se zmýlil.

„Přeji hezký den, má paní,” rozloučil se koženě, vyhoupl se do sedla a následován svými muži odjel. Abrielle, Raven a Cedric chvíli mlčky stáli a hleděli za skupinou, která se vydala stejnou cestou jako Mordein vozík.

„Děvenko,” obrátil se na ni Cedric, „proč Thurstan de Marlé doprovází takovou ženskou?” Povzdychla si. „Není s Thurstanem pokrevně spřízněna, on je synem Desmondova zesnulého nej staršího bratra. Ale Mordea a Desmond jsou děti téže matky, a tak si Thurstan zřejmě myslí, že má vůči ní povinnosti.” „No, hlavně že jsou oba pryč,” uzavřel Cedric.

Abrielle se však nemohla zbavit dojmu, že ty dva možná neviděla naposledy.

Toho dne u večeře si Abriellini nápadníci dodali odvahy a začali jednat. Každou chvíli se k ní někdo přitočil a žádal ji o tanec nebo s ní zapředl hovor, jenž obvykle sestával z jednostranného chvástání. Jako vždy se však mohla spolehnout, že Raven není daleko. Možná z ní alespoň občas spustil oči, ale i tak si byla jistá, že o ní neustále ví. Připomínal jí velkého tygra, který se vyhřívá na slunci, ospalý a spokojený, ale kdyby se nějaký pošetilec pokusil kolem něj proklouznout k pokladu, který střeží, Bůh mu buď milostiv. Ta představa ji zarazila. Musela se sebe samé ptát, jestli tím pokladem má být ona. Ta myšlenka se jí zamlouvala, protože se už dlouho necítila tak naprosto v bezpečí. Na druhé straně ji děsila možnost, že ji chrání jen proto, aby v první vhodnou chvíli uchvátil ji a vše, co jí patří. Celé ji to zoufale mátlo a vyčerpávalo. Když už se rozhodl zůstat, proč jí alespoň nemůže připadat méně přitažlivý? Oč lépe by se jí žilo, kdyby mu narostly rohy nebo pivní pupek… nebo kdyby se třeba přestal mýt!

Konečně se vymluvila na únavu a vytratila se z velké síně. Než však došla ke svým komnatám, objevil se sir

Colbert, jeden z normanských rytířů, který na ni schválně číhal a doufal, že získá její přízeň.

„Lady Abrielle,” zavolal na ni a lapal po dechu, jako by běžel. „Co se děje, sire Colberte?”

„Byl jsem se projít venku… a zaslechl jsem mezi chýšemi… pláč.” „Pláč?”

„Nějaké dítě… onemocnělo. Vyznáte se… v léčitelském umění?”

„Ano. Dojdu si jen pro váček s bylinami.”

Chystal se ještě něco říct, ale Abrielle už spěchala chodbou. Nedda jí přestěhovala do zemanových komnat všechny věci, a tak kožený pytlíček snadno našla.

Vyběhla zpět na chodbu, kde na ni čekal sir Colbert. Rozhlédl se na obě strany, vyrazil kupředu a povzbudivě na ni kývl.

„Pojďte, paní. Vím o dveřích, které vedou do květinové zahrady. Tou se dostaneme do vesnice mnohem rychleji.”

Abrielle ho vděčně následovala a s obavami přemítala, které dítě mohlo tak náhle onemocnět. Všechny byly podvyživené a slabé. Nevěnovala pozornost tomu, kudy ji sir Colbert vede, dokud nezaslechla, jak sundává závoru ze dveří, a nevdechla čerstvou vlhkou vůni půdy a rostlin.

Předběhla ho a spěchala po zahradních pěšinkách přímo k opevnění. Chtěla být co nejdříve za vysokými hradbami a u lávky vedoucí přes vodní příkop. Na stráži bylo několik vojáků a ti ji zvědavě sledovali, ale žádný jí nezastoupil cestu.

Už byla téměř u potoka, když sir Colbert zvolal: „Má paní!”

Když se k němu obrátila, zjistila, že stojí těsně u ní. Sklonil se, chňapl po ní a přehodil si ji přes rameno. Překvapeně vyjekla a pak to s ní začalo nepříjemně házet, protože se rozběhl. „Pusťte mě!”

„Mám tu koně, má paní. Tak se dostaneme do vsi rychleji.” Jeho rameno ji udeřilo do břicha tak silně, až jí vyrazilo dech. Abrielle věděla, že ji nechce odvézt do vesnice. Vymyslel si tu lež, aby ji vylákal ven - aby s ní byl sám a nikdo jí nemohl přispět na pomoc. Postačí, když ji dnes v noci znásilní, a ona si ho bude muset přes veškerou jeho krutost vzít. Její nejhorší noční můra se naplnila.

Zkusila ho kopnout, ale chytil ji za nohy a pevně je podržel; bušila ho pěstmi do zad, ale nevěnoval tomu pozornost, jako by mu nemohla ničím ublížit. Chtěla co nejhlasitěji zakřičet, on však řekl: „Nekřičte, nebo můj sluha ublíží vaší komorné.”

Neddě? pomyslela si zmateně. Odvlekli ji z Abrielliny ložnice, aby nezburcovala tvrz, když se paní nevrátí?

„Myslíš snad tohohle sluhu?” otázal se klidný hluboký hlas. Abrielle ho okamžitě poznala.

Raven ji opět zachrání a v ní se teď sváří dva zcela protichůdné city, protože má chuť plakat a zároveň jásat.

Sir Colbert se zastavil tak prudce, až se zapotácel, a ona zaslechla tlumený výkřik dalšího muže, který zřejmě ležel Ravenovi u nohou.

„Ten ti bohužel moc nepomůže,” pokračoval Raven a z jeho hlasu čišelo pobavení. Kupodivu ji to uklidnilo. „Škoda, že sis to nepromýšlel lip. Já tuhle krasavici chci mnohem víc než ty, a tak dá rozum, že ji nespouštím z

očí.”

Colbert se náhle vzpamatoval a shodil Abrielle z ramene tak prudce, že celá zkroucená přistála v Ravenově

náruči. Než se narovnala, Colbert popadl svého přítele, bez okolků ho přehodil přes koňský hřbet a vyhoupl se za

něj. Za okamžik už bylo slyšet jen dusot kopyt.

Abrielle se konečně postavila rovně a snad až příliš rázně se

Ravenovi vytrhla.

Jen se usmál. „Není zač.”

„Děkuji vám.” Pak ještě dodala: „Už zase.” Díval se, jak ji zalévá měsíční zář. Jeho úsměv vybledl a zbyl jen

žhnoucí pohled, který ji připravil o dech.

„Vypadáš, jako by ses koupala ve stříbře, holčičko,” zašeptal

chraptivě.

Nedokázala přemoci nebezpečnou slabost, již v ní vzbuzoval, a tak se otočila a rozeběhla se stejnou cestou, kterou přišla. Zaslechla, jak se pro sebe zasmál, a věděla, že jde za ní, ale nezastavila se, dokud se neocitla v chodbě před svými komnatami. Nahlédla dovnitř a nesmírně se jí ulevilo, protože Nedda dřímala v židli u krbu. Colbert očividně lhal. Vyšla opět na chodbu a zaťukala na dveře rodičů.

Raven trpělivě vyčkal, dokud se neotevřely. Vachel vykoukl ven a překvapeně se zadíval nejprve na Abrielle a potom na Skota. Dívka se prosmekla kolem otčíma a zabouchla Ravenovi dveře před nosem. „Abrielle!” zvolala káravě matka a přitáhla si k tělu plášť.

„To je v pořádku, on ví, proč jsem to udělala,” řekla Abrielle unaveně a klesla na sedátko. Potom jim vylíčila vše, co se stalo. Neprozradila jim jen, jakou prázdnotu a nevolnost cítí hluboko v nitru. Vždyť sir Colbert se ani neobtěžoval s ní pohovořit a dvořit se jí obvyklým způsobem, choval se, jako by za takovou námahu vůbec nestála.

„Mysleli jsme, že jsi šla spát,” prohlásil Vachel a dlouhými kroky rozhněvaně rázoval po místnosti.

Elspeth ji objala. „Ach Abrielle, určitě ses velice bála!”

„Na strach jsem neměla čas,” opáčila temně. „Raven mě jako obvykle sledoval.”

„Díky Bohu!” řekla matka vážně a její úlevný povzdech Abrielle ještě více rozesmutnil, protože jí došlo, že svému osudu nakonec stejně neunikne. Výraz dívčiny tváře rodičům sice prozradil, jak hrozně se cítí, ale otčím ji jen utvrdil v tom, že svou budoucnost si nemůže určit sama. Opět za ni budou rozhodovat jiní, a opět muži. „Nedovolím, aby to takto šlo dál,” prohlásil Vachel, zastavil se a zachmuřeně pohlédl na obě ženy. „Colbert ti možná nechtěl doopravdy ublížit, ale další muž, kterého odmítneš, by mohl udělat něco zoufalého. Abrielle, musíš se co nejdřív vdát, nebo ti bude neustále hrozit nebezpečí.”

„Ale Vachele, nikdo se mi zatím nezalíbil. Víte přece, že si chci tentokrát manžela vybrat podle sebe.”

„A nestojí ani o to, aby ji na každém kroku doprovázela ozbrojená stráž,” dodala Elspeth.

„Proč prostě nevyzveme všechny svobodné muže, aby už odjeli?” navrhla Abrielle. „Tak bych alespoň nakrátko

měla klid.”

„Chceš, aby hrad obléhali všichni chamtivci království?” namítl Vachel. „To jistě ne. Já mám ale nápad, jak to vyřešit rychle a jednou provždy. Uspořádáme turnaj a pozveme všechny urozené mladíky, aby předvedli své umění a utkali se o tvou přízeň.”

„Vždyť jsme nedávno spoustu takových poslali pryč,” zaúpěla Abrielle. „Teď se všichni přihrnou zpátky.” „To ano, ale budou mezi nimi jistě i vynikající muži. Účastníci turnaje tu zůstanou několik dní, takže budeš mít příležitost se s každým lépe seznámit a vybrat si.” „Několik dní?” zeptala se Elspeth.

„Pozveme i rodiny těch mládenců. O každém se toho dozvíš tolik, že ani nebudeš vědět, co s tím. Když tě některý zaujme, můžeš si učinit představu o jeho povaze.” Abrielle vzdychla. „Souhlasím. Tohle už musí přestat.” Vachel si zamnul ruce. „Bude to za tři dny.”

„Tři dny?” opáčila Elspeth a napadlo ji, jak má za tak krátkou dobu sehnat novou kuchařku.

„Tři dny?” opakovala jako ozvěna Abrielle a napadlo ji, že otčím zřejmě zešílel. „Copak to vůbec jde?”

„Dnes vyšleme posly. Takhle narychlo budou moci přijet pouze šlechtici ze severu. Přece bys nechtěla manžela,

který se vyzná jen v Londýně a neumí si poradit se Skoty.”

„Když je řeč o Skotech…” poznamenala Elspeth a pohlédla na dceru.

Abrielle klesla do polštářů. „Raven se o mě utká a bude bojovat odvážněji než všichni ostatní. Znovu zvítězí a odnese si všechny peníze, jako při honu.”

„Možná bychom měli vítězi nabídnout víc než peníze,” řekl otčím a v očích se mu lstivě zablýsklo. „Aby měli oč bojovat.”

Abrielle sebou trhla. „Raději snad ani nechci vědět, co máte na mysli.”

„Rytířby si mohl vysloužit… polibek.”

Colbert prchal celou noc a nakonec našel útočiště, ve které doufal. Thurstan de Marlé mladíka přijal ve svém domě, pohostil ho a začal v něm živit nenávist ke Skotovi, jenž zmařil jeho dokonalý plán, jak získat Abrielle. Další tři dny měla Abrielle tolik práce, že s Ravenem sotva promluvila a setkávali se pouze u jídla. Věděla, že ji stále střeží, ale snažila se ho vnímat co nejméně a soustředit se na turnaj, který se bude konat na její počest. Desmond de Marlé koneckonců zemřel, a tak se nemusí trápit, a navíc si může nového manžela vybrat podle svého uvážení, o čemž se jiným dívkám může leda zdát.

Trávila spoustu času se služebnými a společně s nimi šila praporce a pásky na rukávy, kterými se při turnaji odliší dvě soupeřící mužstva. Celé hodiny také zůstávala s matkou v kuchyni. Zjistily, že Weldonovy kuchařky neodešly, jen musely několik měsíců sloužit pod Mordeou. Teď byly štěstím bez sebe, že opět mohou uplatnit své umění, a společně vymyslely jídelníček, jenž bezpochyby uspokojí i mlsné jazýčky. V okolí tvrze se začaly množit pestrobarevné stany, v nichž bydleli účastníci turnaje. Hrad se bude brzy hemžit jejich příbuznými a dorazí jistě všichni páni ze severu, kteří si budou chtít užít den plný vzrušení. Stany se nacházely porůznu v lesíku, kde měly probíhat boje, aby se do nich rytíři mohli průběžně uchylovat, odpočívat nebo si vyměnit výstroj.

Den před turnajem byly cesty k hradu doslova ucpané nově příchozími. Děti hostů pobíhaly po nádvoří a chůvy je marně stíhaly. Abrielle se zasnila a představila si, že jsou to její děti. Náhle se odvážila doufat, že za těmito hradbami konečně nalezne muže, který by jí byl skutečným manželem a navždy ji miloval. Trápilo ji pouze to, jak se lidé chovají k Ravenovi a jeho otci. Normanští i saští šlechtici byli snad ještě zatrpklejší než před týdnem. Čekali, že Raven s Cedrikem odjedou, a proto je jejich přítomnost tolik dráždila? Na hranicích už několik let vládl nejistý mír, k nepřátelství tedy neměl nikdo sebemenší důvod, zvlášť když šlo o muže, kterého uznával i sám král. Abrielle nestála o to, aby účastníci turnaje dali průchod svému hněvu a změnili hru ve skutečnou bitvu. Nebudou bojovat napodobeninami, jaké používají chlapci při výcviku, ale vlastními ostrými zbraněmi. V takové situaci hrozilo, že někdo přijde i o život.

Večer se ve velké síni konala hostina, jež předčila očekávání všech přítomných. Abrielle seděla s rodiči u hlavního stolu na vyvýšeném pódiu. Dívala se, jak hosté rozlamují krásné bílé bochníky chleba a uznale pokyvují nad tím, že se zjevně na ničem nešetřilo. Na dvoře za kuchyní upekli celého vola a na jídelníčku byl i nákyp ze skřiváncích jazýčků, velká pochoutka. V salátu se skvěla poslední čerstvá zelenina podzimu zalitá olejem a jablečným octem. Měli i mleté skopové s bylinkami a strouhankou, na podnosech se vršily hromady sýra a na závěr přinesli nejrůznější dorty a záviny. Všichni si hladili plná břicha a blaženě vzdychali. Elspeth se triumfálně usmála na dceru, jež si vychutnávala nadšení a elán sálající ze všech těch šťastných lidí. Když hosté dojedli, kolem Abrielle se shluklo nespočet rytířů a všichni ji žádali o zástavu přízně, s níž by zítra vyrazili do boje. Ona však jako hostitelka nemohla nikomu dát přednost, a tak jim poradila, aby oslovili jiné dívky.

Nejeden muž se osmělil a zeptal se Vachela, proč se klání smí zúčastnit i Skot, a ten pokaždé odpověděl stejně: Raven je vyslancem skotského krále a je vítán i u dvora krále Jindřicha. Může mu snad Vachel odmítnout účast a urazit dva krále současně?

Abrielle právě tančila s jedním milým mládencem, který jí ze samé horlivosti neustále šlapal na nohy, když se rozletěly velké dvoukřídlé dveře. Průvan na okamžik zdusil plameny svic, všichni zmlkli a otočili se, aby se podívali, kdo přichází tak pozdě.

Byl to Thurstan de Marlé. Právě dorazil s dvacítkou rytířů ze svého sídla. Abrielle se omluvila zklamanému tanečníkovi a vydala se hledat otčíma. Našla ho před krbem, kde popíjel pivo s Cedrikem Seabernem. Cedric se jí uklonil, ale otčím se nezdržoval, zahleděl se na ni a hned se otázal: „Co se děje, Abrielle?” „Nevidíte, kdo právě přijel?” Mávla rukou k Thurstanovi.

Vachel se ušklíbl. „Vidím. Nemohl jsem mu odepřít vstup, byl to Desmondův synovec a na severu má dobrou pověst. Má plné právo tu být.”

„Požádal mě o ruku,” přiznala bez váhání a bezděky si založila ruce na hrudi v ochranném gestu.

Vachel se překvapeně zachmuřil. „Přišel za tebou, místo aby oslovil mě?”

„Domnívá se, že dědictví nemá náležet mně, ale jemu. Pokusil se ho tedy získat tímto způsobem.”

„To jsi mi neřekla,” podotkl Vachel váhavě.

„Kdybych vám o tom pověděla, zabránil byste mu vstoupit?”

„Ne,” připustil. „To zřejmě ne.”

„Myslela jsem si to.” Vzdychla. „Doufala jsem, že mě tento turnaj zbaví starostí, ale ještě ani nezačal a už se musím vyhýbat dalšímu muži.”

„Nic mi do toho není,” vložil se do hovoru Cedric a v modrých očích mu vesele zajiskřilo, „ale jestli se budete tomuhle novému vyhýbat tak šikovně jako mému synovi, pak se nemáte čeho bát.”

Kdyby něco takového řekl někdo jiný, Abrielle by se zřejmě urazila, ale vůči Cedrikovi nedokázala chovat zášť, jelikož se usmíval a mluvil upřímně a laškovně. Přesto se zarděla. Jen ať ji škádlí. Ona může přehlížet, koho sejí zachce, a možná to Raven pochopí nejlépe, když mu to sdělí vlastní otec. „Ujišťuji vás, pane, že vašeho syna si nevšímám výhradně ze soucitu.”

„A já vás zase ujišťuju, děvenko, že jemu to moc soucitné nepřijde.”

„Zajisté. Nesoucítím totiž s ním, ale se všemi vdavekchti-vými dámami v království. Nedovolila bych si sobecky dělat nároky na veškerou pozornost muže, o kterém jdou zvěsti, že rozbušil víc ženských srdcí, než je ryb v moři.”

Skot zaklonil hlavu a srdečně se rozchechtal. „Hrome, ten kluk konečně našel sobě rovného,” řekl a zdálo se, že ho to těší. „Nepopírám, že rozbušil nejedno srdéčko, jenom teď musí rozbušit i to poslední, to pravé. Ale žádné strachy, má paní, učí se rychle a všechno nakonec dobře dopadne.”

„Nejsem si jistá, co míníte slovem ,dobře’,” opáčila Abrielle. „Bohužel vás asi zklamu. Mezi našimi národy stojí mnoho nepřekonatelných překážek, urozený pane Cedriku.”

„A jenom proto jste vyškrtla Ravena z toho seznamu, který si jistě sepisujete?” Zvlnil pod knírem rty. „Tedy kromě toho důvodu, že vám leží na srdci blaho ženského pokolení?”

Rázně zavrtěla hlavou. Velmož byl zjevně stejně neodbytný jako jeho syn. „Ne, mám ještě další výhrady. Řeknu však jen, že bychom se k sobě nehodili, a omlouvám se, jestli vás to uráží.” „Kdepak, děvenko. Vy musíte vědět, co je pro vás nejlepší.”

Stejně na ni ale mrkl, jako by jí četl myšlenky. Zjevně byl přesvědčen, že má pro Ravena tajnou slabost. Vy musíte vědět, co je pro vás nejlepší. I Raven jí říkal, že záleží jedině na tom, co si o svém vyvoleném bude myslet ona sama. Ráda by si vyjasnila, co si vlastně myslí, ale to by jí museli všichni přestat podsouvat, co by si podle nich myslet měla. Ne že by potřebovala nějak dumat o tom, kam v jejím životě zapadá Raven, protože nezapadal nikam. Musí najít muže, v jehož lásku by věřila, někoho, kdo by neuměl klamat tak dokonale jako královský vyslanec. Už se smířila s tím, že její osud mají v rukou muži, hodlala si však manžela vybrat. Tentokrát ho najde, dnes večer tu určitě je, jen ho musí objevit.

Vrátila se mezi hosty, usmívala se a kývala na pozdrav a pak spatřila něco, z čeho ji zamrazilo: s Thurstanem přijel i sir Colbert, právě stál vedle něj. Colbert si všiml, že se na něj dívá, vysekl jí přehnaně hlubokou poklonu a zazubil se na ni. Řekl cosi Thurstanovi a oba se nehezky rozesmáli, jistě šlo o nějaký vtip na její účet. Otočila se a připojila na seznam mužů, kterým se v průběhu turnaje musí vyhýbat, další jméno. Hlavně nesmí nikam chodit sama.

Jak se chtěla od Thurstana co nejrychleji vzdálit, málem narazila do Ravena. Chytil ji za lokty. Tady se to nevítanými muži přímo hemží, pomyslela si.

Využil své výšky a podíval se přes její hlavu. Dokázal si živě představit, jak pokořená se cítí, když se na její turnaj bezostyšně přihlásil člověk, jenž se ji pokusil unést a znásilnit. Nepřekvapilo ho, že jako obvykle nasadila kurážnou masku, sklouzla pohledem k jeho rukám a pak se mu opět zahleděla do očí. Pustil ji a bez stínu omluvy se ušklíbl. Obdivoval ji čím dál víc.

„Má paní, každý muž v této místnosti má oči jen pro vás - ať se vám to líbí nebo ne.”

Obrátila oči v sloup. „Právě nyní by mi stačilo ke štěstí, kdybyste na mě nezíral alespoň vy. Copak tu není dost jiných dívek?”

„Žádná z nich nezáří tak jasně,” zamumlal a jeho pohled změkl, aniž se z něj vytratila ironie. Sledoval, jak se červená, a těšilo ho, že má tak hladkou a světlou pleť. Z ruměnce, který se objevoval na jejích tvářích a zase mizel, a z proměnlivého výrazu v těch kouzelných očích dokázal vyčíst její pravé pocity, a díky tomu si byl jistý, že jí zdaleka není lhostejný, i když se snaží jeho i sebe přesvědčit o opaku. „Promiňte, musím se věnovat ostatním hostům,” řekla a vykročila od něj pryč. „Chápu,” odvětil a stroze se uklonil. „Vím, že o vaši pozornost stojí i mnozí další.”

Promluvil hlasitěji, než zamýšlel, a kromě Abrielle ho slyšel ještě leckdo kolem. Ještě nikdy nepocítil nevoli tolika lidí naráz, a to jen kvůli tomu, z jaké země pochází. I u normanského dvora krále Jindřicha mu věřili více, dokonce měl k panovníkovi volný přístup. Nyní vzpurně svraštil tmavé obočí a mlčky je vyzýval, aby si něco zkusili začít.

V tu chvíli se Vachel zvedl ze svého místa u krbu a chystal se promluvit k hostům. Raven jen otočil hlavu, jelikož věděl, že k nečestným nepřátelům se člověk nesmí obracet zády.

„Vážení hosté, smělí rytíři, je načase vylosovat mužstva pro zítřejší klání. V tomto koženém měšci jsou kameny

červené a zelené barvy, k nimž patří též pásky a praporce, za něž vděčíme hradním dámám.”

Muži pochvalně zahučeli a pozvedli korbely k hlavnímu stolu. Raven si všiml, že Abrielle a její matka se na sebe

usmály.

Vachel těžkým měšcem zatřásl. „Přistupte, prosím, a vyberte si kámen.”

Jeden rytíř po druhém si losoval kameny, síní zněl dobrosrdečný jásot i žertovné posměšky a muži se vzájemně poplácávali po zádech. Když však přišel na řadu Raven, nastalo ticho, jen dámy si šeptaly. Raven se zahleděl do Abrielliných bezvý-razných očí a ona napřímila záda. Vytáhl si červený kámen. Muži zajásali, ale byli to ti, kteří patřili do soupeřícího mužstva. Jeho spolubojovníci si jen mezi sebou něco mumlali. Ale co, stejně bude soutěžit hlavně každý za sebe, a on nepochyboval, že v konečném součtu dopomůže svému mužstvu k vítězství. „Každému připadnou koně a zbroj, jež ukořistí,” pokračoval Vachel a vyvolal tak další jásot, „a nejlepšímu rytíři navíc ještě velká peněžitá odměna. Vybereme ho my, ostřílení rytíři.” Pohlédl na několik šedivějících či

plešatějících mužů a ti moudře přikývli. „A k tomu všemu dostane šampión nejcennější dar, polibek od vaší hostitelky lady Abrielle.”

Propukl ohlušující jásot a aplaus a Raven stejně jako všichni ostatní pozvedl pohár na její počest. Vlastně o žádnou jinou odměnu než Abriellin polibek nestál; ze všech mužů v síni jedině on přesně věděl, jak hebké má rty a jak sladce dokáže její dech polaskat. Ach, tím víc po ní toužil, tím úporněji, doslova hořel. A tehdy si pevně umínil, že tuto rozkošnou odměnu nikomu jinému nepřenechá.

Nadšená reakce rytířů vehnala Abrielle ruměnec do tváří. Usmála se. Ze všech přítomných dam byla nesporně nejkrásnější. Ačkoli teprve nedávno ovdověla, a nosila proto stále smutek, strohá černá barva pouze dávala ještě více vyniknout oslnivé nádheře měděných kadeří a záři modrozelených očí. Ravenovi bylo jasné, že v tom okamžiku se každý svobodný muž v síni pevně rozhodl její polibek a její ruku získat. Všichni se bohužel dočkají zklamání, nejprve by totiž museli porazit jeho. Doposud nikdy nevstupoval do turnaje s takovou touhou po vítězství. Musí na ni udělat opravdový dojem, a možná že právě udatnost v klání ji konečně zaujme. Abrielle hořela rozpaky i potěšením, když se rozhlížela po nespočetném davu mužů, kteří jí provolávali slávu. Snažila se přesvědčit samu sebe, že touží jen a jen po ní, ne po bohatství, a docela se jí to dařilo. Chtěla si turnaj za každou cenu užít.

Minstrelové začali znovu hrát a Vachel se vrátil k ní a Elspeth. „Myslím, že ten turnaj byl skvělý nápad, drahý,” řekla Elspeth manželovi. „Hlavně musí pomoci Abrielle,” připomněl jí.

Abrielle mu položila ruku na předloktí a lehce ji stiskla. „Vy mi pomáháte, a to je hlavní.” „Škoda že někdo nepomůže Ravenu Seabemovi.”

„Jak to myslíte?” zeptala se, rozhlédla se po síni a okamžitě ho objevila. Stál stranou s otcem.

„Ocitl se v nepříjemné pozici. Vidělas, jak na něj reagovali ostatní v jeho mužstvu. Jestli mu bude hrozit nějaké

nebezpečí, nebudou ho bránit. Vlastně bude v klání jen za sebe, jako jednočlenné mužstvo.”

„Pak se neměl do turnaje vůbec hlásit, ne?” zamumlala.

Vachel na ni ironicky pohlédl. „Myslela sis snad, že o tebe jenom tak zničehonic přestane usilovat? Je to hrdý, odhodlaný člověk.”

„Říkáte to, jako by vám byl sympatický.”

„To ještě neznamená, že bych chtěl, aby ses stala jeho ženou. S tím by rozhodně nesouhlasila většina těch, kdo tu jsou. Thurstan prý šíří pomluvy a popouzí lidi proti němu. Kdyby jednou vypukla válka a tys byla za Ravena vdaná, musela by ses obtížně rozhodovat, komu náleží tvá věrnost.” „I když věrná musíš být vždy především manželovi,” podotkla Elspeth.

Abrielle to nechala bez poznámky, jelikož podobné dilema nikdy řešit nehodlala. Avšak kdykoli zapomněla, že se musí soustředit, pohled jí bezděčně sklouzl k Ravenovi. Nechtěla se o něj zítra strachovat. Kde by ji napadlo, že mu hrozí nějaké nebezpečí i od členů jeho vlastního mužstva? Ale jak tam stál, povídal si s otcem a smál se, vypadal bezstarostně a sebejistě. Beztak ho zajímá víc měšec zlata pro vítěze, vždyť majetek je jeho hlavní cíl. Vůbec se tím nebudu trápit, řekla si, jeho bláhová touha po boji se mnou nemá co dělat. Když Abrielle kdosi opět odvedl do kola, Vachel se podíval na svou ženu a zamračil se. „Jakmile přijde řeč na Ravena, hned se celá naježí.”

„Já vím,” zamumlala Elspeth a vzala ho za ruku. „Podle mě se bojí dát srdce jakémukoli muži.”

„To je má vina,” řekl Vachel sklesle. „Nebýt mě, nikdy by se necítila povinna vzít si Desmonda de Marlé. I

pouhé zásnuby zjevně zanechaly hluboké šrámy.”

„Žila v neustálém strachu, co ji čeká. Bůh ji toho utrpení nakonec ušetřil, ale obávám se, že už se s tím nikdy nevyrovná.

Vachel jí stiskl ruku. „Bůh je zatím k naší Abrielle milosrdný. Věř v něj.”

Dopoledne za mraky na okamžik vykouklo slunce. Abrielle si zastínila oči a přistihla se, že už zase pátrá po Ravenovi. Seděla na tribuně, již postavili u hlavního prostranství, ale protože šlo o polní klání, přímo před ní se odehrálo jen několik soubojů, ostatní rytíři vyrazili do okolí a zmizeli v lese.

V uších jí stále ještě zněl drsný válečný řev obou soupeřících mužstev, jež se okamžitě po zatroubení rohu rozjela proti sobě. Pak třeskly zbraně a nejeden rytíř byl vyhozen ze sedla a neprodleně zajat. Několik mužů už přinesli do ranhojičova stanu, avšak nikdo prý díky Bohu dosud nezemřel.

Ravena spatřila jen letmo. Téměř se za to styděla, ale musela si přiznat, že si vryla do paměti nejen tvar jeho přílby, ale též útočícího havrana zobrazeného na štítu, a tak ho pozná, jakmile se znovu ocitne v dohledu. Hned jak zazněl roh, Raven shodil ze sedla jednoho soupeře, ale jen popadl uzdu jeho koně a odcválal s kořistí mezi stromy, zřejmě k hlavnímu stanu svého mužstva. Právě v tu chvíli si k ní přisedla matka. „Jak se ti daří, maminko?” zeptala se Abrielle. Elspeth byla pobledlá, ale přikývla. „Dobře, zlatíčko. Snědla jsem kousek chleba, a tak je mi o moc lépe. Viděla jsi… “

Zarazila se a Abrielle zvedla obočí. „Ravena? Ty nechodíš kolem horké kaše, maminko.”

„Ptám se na něj jen proto, že otčím si dělá starosti. Bojí se, že proti přesile bude bezbranný.”

„Zase tak bezbranný ne,” řekl Vachel a posadil se k nim. „Zrovna jsem slyšel, že vyhodil ze sedla už pět mužů a

stan jeho mužstva je plný trofejí. A není tamhle právě on?”

Abrielle se pokusila zatvářit, že jí na tom nesejde, ale když se z lesíku s dusotem vyřítila skupinka jezdců, dychtivě se naklonila dopředu. Raven jel v čele, ale pak Abrielle pochopila, že ostatní čtyři ho pronásledují. Několik dalších mu zablokovalo cestu, a jak otáčel koně, kopí jednoho rytíře mu sjelo po kroužkovém brnění a shodilo ho ze sedla. Dav diváků zašuměl a všichni vstali. Abrielle dobře věděla, kolik z nich touží vidět Ravena zajatého a vyřazeného z klání. On však hned vyskočil na nohy a tasil meč. Jezdci kroužili kolem něj a útočili, ale on jejich výpady zuřivě odrážel a oháněl se zbraní, takže před ním museli neustále ustupovat, aby nepřišli o koně, či snad dokonce o nohy. Nakonec jeden rytíř při úhybném manévru spadl, Raven mu vytrhl uzdu a vyhoupl se do sedla. K Abriellinu údivu se na tribuně našli lidé, kteří nad jeho vítězstvím a kuráží zajásali. Ani nevěděla jak, a už stála, smála se a jásala s nimi. Omlouvala to tím, že jde o pouhou zdvořilost, vždyť kdo jiný by se měl při turnaji na její počest radovat než ona? Obdivovat Ravenovu obratnost v boji není totéž jako oblíbit si ho, ať už jí bláhové, prudce a vzrušeně bušící srdce říká cokoli. „Viděl jste Thurstana?” zeptala se otčíma, když bojovníci opět zmizeli mezi stromy. Vachel odpověděl záporně, ale později odpoledne, když se slunce začínalo klonit k západu a rytíři už klesali vyčerpáním, se Thurstan s několika muži náhle objevil na prostranství pod tribunou. Na přílbách neměli ani škrábnutí, zpod kroužkového brnění žádnému neprosakovala krev.

„Vachele,” řekla Abrielle, „nepřipadají vám odpočatí? Možná se občerstvili ve stanu a nabrali nové síly.” Vachel zavrtěl hlavou. „Je to takový trik, který se na turnajích někdy používá. Počkáš, až se ostatní vyčerpají, pak teprve vyrazíš do boje a vrhneš se na protivníky. Není to zakázané, ale nepovažuje se to tak docela za čestné.”

„Thurstan a jeho muži napadli Ravena,” vyhrkla Elspeth a zatahala dceru za rukáv. Raven právě odjížděl z kolbiště se zajatcem, když ho Thurstan se svými nohsledy obklíčil. Skot hájil svého zajatce a skolil přitom několik Thurstanových mužů. Thurstan ho sice několikrát zasáhl do štítu nebo přílby, ale nejevil snahu utkat se s ním sám. Jeden rytíř se rozjel na Ravena zezadu a pozvedl meč k ráně. Diváci vyjekli a vyskočili, ale Skot v poslední chvíli útok vycítil a odrazil ho štítem. Rytíř vylétl ze sedla, tvrdě přistál na zemi a zůstal ležet na udusané hlíně, celý podivně zkroucený.

V tom okamžiku roh ohlásil konec klání. Abrielle si až nyní uvědomila, jak velice se bála o Ravenův život. Konečně volně vydechla a ucítila pálení v dlaních, kam jí nehty pevně zaťatých prstů vyryly půlměsíčky. Kdosi přivedl na hlavní prostranství ranhojiče a rytíři se odebrali do stanů, aby spočítali své trofeje. Zůstal jen Raven, záda vzpřímená, dlouhé vlasy vlající jako prapor vítěze, a čekal, dokud protivníka neošetřili. Konečně padlého rytíře naložili a odnesli ho z bojiště. Sundali mu přílbu a Abrielle spatřila, že je to sir Colbert. Když ji míjeli, všimla si, že se pohnul, a ulevilo se jí. Sice Ravena napadl zezadu a ublížil si sám při pádu, ale kdyby zemřel, klání by se jistě zvrhlo ve skutečnou bitvu.

Vachel se sešel se staršími muži na tribuně a polohlasně začali diskutovat o tom, koho určí vítězem turnaje. Zanedlouho Vachel kývl, obrátil se k divákům a zvedl ruce, aby získal jejich pozornost. Rytíři se vrátili, aby vyslechli verdikt; někteří kulhali nebo se vzájemně podpírali.

„Dobří lidé! Nebesům budiž dík, protože dnes nikdo nepřišel o život a nikdo nedoznal vážnější úhony, než je pár zlomených kostí. Všichni porotci včetně mě vybírali nejlepšího rytíře klání pečlivě a uvážlivě, ale nakonec bylo naše rozhodnutí téměř jednomyslné. Za to, že zajal dvanáct mužů, bránil je před ostatními a velkoryse se dělil o své trofeje s ostatními členy mužstva, udělujeme hlavní cenu Ravenu Seabernovi.”

Abrielle nijak zvlášť nepřekvapilo ani nemrzelo, že vítězem vyhlásili Ravena. Plně si tu poctu zasloužil. Trochu ji udivilo, že několik desítek lidí propuklo v jásot, ale přisoudila to jeho nečekané velkorysosti. Možná to udělal jen proto, aby se divákům zalíbil, možná se pokoušel zmírnit jejich nevraživost, ale na tom nezáleželo. Rozhlédla se a spatřila ho s jeho otcem. Starý pán mu pomáhal sundat drátěnou košili a ona zahlédla na vycpaném varkoči, který měl pod ní, krvavé skvrny. Trhla sebou. Musel utržit těžké rány, když pronikly i přes brnění. Pak zvedl hlavu a ukázal se krvácející šrám na tváři, kam se mu patrně zařízlo vlastní hledí. Jakmile se zbavil těžké zbroje, vstal. Pohyboval se pomalu a vyčerpaně a ona poznala, že ho na nohou drží jen ne-zlomná hrdost. Došel si pro měšec s odměnou, aniž klopýtl nebo se zapotácel.

Vachel se široce usmál a předal mu cinkající váček. Někteří diváci zdvořile tleskali, jiní jako obvykle cosi zlostně mumlali. Pak se jeden po druhém začali vyčkávavě obracet k Abrielle a ona se rozpomněla, že vítězi také dluží odměnu.

Jak jen mohla na ten polibek zapomenout a jak mohla vůbec s něčím podobným souhlasit? Příliš pozdě jí došlo, že Raven byl už předem jistý vítěz a tento okamžik byl nevyhnutelný. Potřebovala se soustředit, srovnat si myšlenky, zklidnit rozbušené srdce a obrnit se. Potřebovala ěas, a žádný neměla. To pochopila okamžitě, jakmile k ní Raven přistoupil a vysekl jí hlubokou poklonu, která působila zároveň kavalírsky i výsměšně. „Má paní,” řekl.

Abrielle mu pokývla. Jestli si chce hrát na blahosklonného, ona mu to kazit nebude. „Pane. Předvedl jste dnes obdivuhodný výkon, s mečem i s koněm zacházíte skutečně vynikajícím způsobem. Kéž bych vám mohla nabídnout odměnu, jež by vaší udatnosti dělala větší čest.”

„Kéž bych já mohl snést z nebes všechny hvězdy, aby se pokusily zastínit vaši krásu,” odpověděl tiše. „Jedině takový čin by si zasluhoval odměnu, již mi nabízíte.”

Abrielle se ke své velké lítosti nezmohla ani na slovo, nemohla dýchat, natož od něj odtrhnout zrak. K čertu s ním, proč ji tak snadno dokáže přimět, aby roztála jako sníh na jaře? Rozčilovalo ji to, i když zrovna nepřihlíželo bůhvíkolik rozesmátých diváků, a s nimi to bylo ještě stokrát horší.

A pak ji zachránil stejně snadno, jako ji vyvedl z míry. To byla další věc, ve které ten nesnesitelný člověk vynikal.

„Popravdě, celé ty dlouhé hodiny mě držela na nohou právě vyhlídka na tuto odměnu, a tak si ji rozhodně nechci vybrat ve spěchu, pokrytý špínou a páchnoucí potem. Prosím vás tedy o strpení. Dovolte, abych se vykoupal a převlékl, vždyť se nehodí, abych s vámi hovořil v tomto stavu.”

„Hovořil?” zahulákal kdosi a ostatní se bujaře rozchechtali. Abrielle souhlasně přikývla, vděčná za sebemenší odklad. Trochu se jí ulevilo, ale nemohla spustit oči z ošklivé rány na jeho tváři, která stále silně krvácela. Bez rozmýšlení vyhrkla: „Sire Ravene, dovolte, abych vám zašila tu ránu na obličeji. Pojdte se mnou do mé komnaty.”

„Měl bych se umýt…”

„Myslíte, že jsem nikdy necítila, jak páchne muž po celodenní dřině?”

Lidé kolem se opět zasmáli.

„Ta rána potřebuje vyčistit,” dodala.

K jejímu údivu pronesl: „O to se může postarat ranhojič.”

Vachel se usmál a položil mu paži kolem ramen. „Chcete snad čekat, až na vás přijde řada, když jste vítězem turnaje? Nesmysl. Abrielle je výborná léčitelka.”

A tak Abrielle najednou kráčela po Ravenově boku k hradu. Cítila, jak z jeho těla rozpáleného tělesnou námahou stále ještě sálá horko. Po tváři mu stékal pot a tmavé vlasy jím měl doslova nasáklé. Všimla si, že lehounce napadá na pravou nohu, ale nic neříkala, jelikož ji ženský instinkt varoval, že mu hrdost nedovolí to přiznat, zvlášť před ní. Jeho nezkrotná hrdost a síla ji hřála u srdce způsobem, který dosud neznala. Ve velké síni byli jen sluhové, kteří chystali večerní hostinu. Všichni zvědavě hleděli na dvojici, jež mlčky prošla mezi nimi. Abrielle byla ráda, když se konečně ocitli v tmavých chodbách tvrze, osvětlených jen plameny pochodní. Zavedla ho do ženské komnaty a zarazilo ji, že tam nevidí jedinou ze svých služebných, ale potom si uvědomila, že jsou pořád ještě mezi diváky venku. Bude tu tedy s Ravenem sama, bude mu ošetřovat rány v místnosti, která zničehonic vypadala mnohem menší než dřív.

Ustaraně se rozhlédla a zadoufala, že z nějakého výklenku nebo kouta se nečekaně vynoří alespoň jedna děvečka. Žádná se však neobjevila, a tak se musela prostě smířit s tím, že se o něj postará sama. Napřímila ramena, zhluboka se nadechla a připomněla si, že je léčitelka a má jediný úkol: použít své znalosti, jako by to udělala pro každého muže, ženu či dítě. To, že jde o Ravena Seaberna a že jsou spolu sami, nic neznamená. Potom muž zavřel dveře a opřel se o ně zády, tvář zkrvavenou. Zahleděl se na ni přes opuštěnou místnost temnýma očima válečníka, a náhle to, že běží o Ravena Seaberna a že jsou spolu sami, znamenalo hodně. Znamenalo to všechno. „Kam si mám sednout?” zeptal se Raven.

Abrielle s odpovědí váhala. Nemusela se ani dívat na propocenou látku, pod níž se rýsovala každá šlacha a sval jeho široké hrudi, aby chápala, že zůstat s ním sama není pouze nerozumné, ale dokonce nebezpečné. Jenomže její neposlušný zrak se nechtěl soustředit na nic jiného. Bezpochyby bude hořce litovat, pokud mu teď hned nevysvětlí, že si to rozmyslela, a tak si vlastně vůbec sedat nemusí, protože ránu mu bude muset ošetřit někdo jiný. Avšak na tu svůdnou hruď stále stékala krev z tváře a v nesčetných trhlinách a dírách varkoče byly vidět další šrámy, a tak přestala na možné nebezpečí myslet. Vyčítala by si, kdyby se mu rány zanítily. „Můžete se posadit na lavici u krbu,” prohlásila nakonec tak neosobně, jak jen to šlo. „A pokud by vás to příliš nebolelo, posuňte ten kotlík nad oheň. Voda už v něm je.” Udělal, co řekla, a začal si rozvazovat varkoč. „Co to děláte?” vyhrkla.

Podíval se na ni přes límec a zvedl tmavé obočí. „Copak mi nechcete ošetřit zranění?” Přikývla, ale jeho otázka ji poněkud zmátla.

„Hodláte mi je ošetřovat přes oblečení?” otázal se a vážně se na ni zahleděl, jako by na tom nebylo vůbec nic divného.

„Ne, jen jsem… myslela jsem… odpusťte, ten oděv si samozřejmě musíte sundat.”

Pokračoval ve svlékání, ale trhl sebou.

„Potřebujete pomoci,” řekla a bez váhání k němu vykročila.

„Možná máte pravdu,” přisvědčil. „Mohl bych poslat pro svého panoše. Rozvázat to dokážu sám, ale někde se látka přilepila krví a zaschla, takže to nemůžu přetáhnout přes hlavu.”

Abrielle se kousla do rtu a rozmýšlela se, zda má překonat stud a svléknout ho, nebo ho nechat zpoceného a polonahého sedět a čekat tu s ním bůhvíjak dlouho sama, než panoše najdou a přivedou. „To nebude třeba,” rozhodla se pro rychlejší řešení. „Když už jsem tady, udělám to sama.” Snažila se mluvit stroze a profesionálně, aby nepoznal, že ve skutečnosti je bez sebe strachem, ostychem, a jak sama nejlépe věděla, vzrušením. Nechtěla tu s ním být sama, pomáhat mu se svlékáním a celá se přitom podivně chvět.

Přistoupila k němu jen na délku natažené paže, ale on se obrátil a tím se bezpečný odstup o polovinu zmenšil.

Zvedl ruce nad hlavu. Uchopila spodní lem rozšněrovaného varkoče a začala ho vytahovat nahoru.

„Au.” Znělo to spíše jako štěknutí než výkřik bolesti, Abrielle se však okamžitě zarazila.

„Myslím,” řekl a posunul se ještě trochu blíž, takže cítila na hrdle jeho horký dech, „že bude nejlepší udělat to

pomalu, velice pomalu.”

Abrielle sice byla nevinná, ale také byla žena a došlo jí, že nedýchá tak namáhavě jen kvůli bolesti. Jejich blízkost ho vyváděla z míry stejně jako ji, slyšela to v jeho drsném hrdelním hlase a vyčetla ze žhavého pohledu. „To je jedna možnost,” připustila a na okamžik se k němu naklonila, aby mohla pevněji sevřít lem varkoče. „Podle mě však bude lepší, když to strhneme celé naráz. Takhle,” podotkla ještě a uvedla svá slova v čin. „Pro všechny svatý, ženská,” zamumlal.

„Mrzí mě, že jsem vám způsobila bolest, ale takhle to máte rychle za sebou.” Vylekaně na něj pohlédla. „Bolelo to hodně?”

Jeho pokus o smích skončil záchvatem kašle. „Jen trošičku, děvenko. Jsem vám opravdu vděčný, že se o mě staráte, i když to občas není úplně příjemné. Jste hotový anděl milosrdenství.”

Zůstal jen v plátěné košili a přiléhavých nohavicích, které se nosí pod kroužkovou zbroj. Na košili měl přes žebra krvavý pruh, a když se pohnul, zůstala tam přilepená ke kůži. Rozvázal tkanice a chtěl si ji sundat, ale Abrielle ho zarazila. Namočila do teplé vody hadřík a jemně ho na poraněné místo tiskla, dokud látka nenasákla a nezměkla. Teď už ji mohla od kůže snadno odlepit.

„Vstaňte,” řekla. Poslechl a Abrielle uchopila přední dílce košile. „Slibuji, že tentokrát to bolet nebude.” Pomalu, jemně jako vánek košili stáhla. Zůstal před ní stát od pasu nahoru nahý. Musela zavřít oči a vzpomenout si, jak se vlastně dýchá. Žebra mu hyzdil dlouhý šrám, jenž stále trochu krvácel, ale ona vnímala pouze šířku jeho hrudi a hladké obliny svalů. Věděla, že se na ni dívá, neměla však odvahu pohlédnout mu do očí. Vzpamatovala se, až když mu na prsa skápla krev z obličeje. „Už si můžete sednout,” řekla a cítila, že i jí podklesávají kolena. Posadila se k němu, namočila do vody čistý hadřík a opatrně mu ho přitiskla na tvář. „Podržte to, než se podívám na ta žebra. Tam nemáte ránu tak hlubokou.” „Tam mě poranilo kopí. Je to spíš škrábanec, udělá se mi jenom pěkná modřina.”

„Už se vybarvuje,” řekla suše. Rozhodla se předstírat, že je to prostě muž jako každý jiný, jen další v řadě těch, které už za svůj život ošetřovala. Moc to ale nepůsobilo. Když se dotkla jeho kůže, zaplavovaly ji pocity, o kterých by patrně cudná dívka neměla nic vědět. Slyšela jeho dech, jako by byl její vlastní, vnímala ostrou vůni jeho hladké pokožky a viděla, jak mu v lákavém důlku hrdla tepe krev.

Rychle poodešla a otevřela váček s bylinami. Několik jich rozmělnila, rozmíchala na kasičku a tu pak nanesla na

ránu a ovinula mu hrudník dlouhými pruhy čistého plátna, aby se do ní nedostala nečistota.

„Můžete si zase vzít košili,” řekla s ulehčením, když skončila.

„To si ji mám natáhnout přes hlavu?” zeptal se. Stále si tiskl k tváři zkrvavený hadřík.

Připadala si hloupě a cítila, jak jí hoří líce. „Omlouvám se. Jsem tak unavená, že se nedokážu soustředit.”

„Aha. Takže když jsem blízko vás a všechno se mi najednou vykouří z hlavy, jsem jenom unavený?” podotkl

tiše.

„Jak mám vědět, co cítíte?” odsekla a přidržela hadřík sama. Vší silou se na něj mračila, ale dotýkala se ho něžně. Opatrně obklad sundala a omyla ránu. Stále silně krvácela, a to se jí vůbec nelíbilo. „Bohužel to budu muset zašít.”

„Klidně to vypalte,” navrhl věcně, a když vyděšeně zbledla, pokrčil rameny. „Už jsem to zažil.” „Já to nikdy nedělala a rozhodně to nehodlám zkoušet na vašem obličeji.” „Nechcete mi zohyzdit hezkou tvářičku, co?”

„Moc si nelichoťte,” opáčila. „Napadlo vás, že bych jen nerada, aby se vás zvířata a děti musely bát ještě víc?” „Tak dobře, jehla a nit,” svolil.

Ten vzácně odlehčený moment jí přišel vhod a doufala, že teď snáz zamaskuje, jak na ni ve skutečnosti působí. Něco se mezi nimi změnilo, nebo to možná bylo cosi v jejím nitru. Potřebovala by o tom pořádně podumat, ale ničeho podobného nebyla schopna, protože ji rozptylovalo jeho tělo, které nedávno před jejími zraky konalo smělé a silácké kousky, a také neskrývaný zájem v opálené pohledné tváři. V takových chvílích by se snadno nechala unést, nebýt toho, že jeho kouzlo jí připomínalo doby, kdy se k ní nechoval zdaleka tak šarmantně. Možná by dokázal své chování v den, kdy se prvně setkali, nějak omluvit a snad by i zdůvodnil, proč se o ni včas neucházel, ale žena v jejím postavení musí muži bezvýhradně důvěřovat a ona Ravenovi důvěřovat nedokáže. Nesmí zapomínat, že ji okouzluje až nyní, zatímco dříve mu za to nestála. „Bude to bolet,” řekla a posadila se k němu s navlečenou jehlou v ruce. „Já to vydržím, děvenko,” odvětil vřelým a chlácholivým tónem.

Aby mu mohla tvář dobře zašít, musela se postavit, ale byl tak vysoký, že se k němu téměř nemusela sklánět. Když měla poprvé zapíchnout jehlu do masa, zaváhala, ale on ani nemrkl, a tak ji rychle protáhla skrz. Díval se na ni a oči měl tak modré, řasy tak dlouhé a tmavé, že jen silou vůle dokázala obrátit myšlenky k něčemu jinému. Rozhodla se, že prohodí něco o turnaji, a řekla: „Otčím mi vysvětloval, že to, jak na vás Thurstan zaútočil, je přípustné.”

Počkal, dokud nedotáhla steh, a pak prohlásil: „Ano, a proto jsem s něčím podobným počítal, zvlášť u něj.”

„Ale vždyť ostatní rytíři bojovali od rána. Čekat na konec…”

„Jenomže on takhle nemohl vyhrát, nestihl přece zajmout dost protivníků.”

„Podle mého názoru netoužil po vítězství, chtěl si to hlavně vyřídit s vámi.”

„Záleží vám na mě, holčičko?” Hluboký hlas rezonoval tak, že to cítila v dlaních, jimiž mu držela obličej.

„Záleží mi na čestném jednání,” opravila ho povýšeně.

„Ve válce se na čest nehledí.”

„Ale tohle válka nebyla!” podotkla ostře.

„Pro muže jako Colbert je každý boj válka. To prostě patří ke hře, víte?”

Stáhla ruku s jehlou a pozorně se na něj zadívala. „Jak to můžete brát na lehkou váhu, když vám šlo o život?” „Plakala byste pro mě?”

„Jako pro kteréhokoli jiného rytíře,” prohlásila. „Tak. Hotovo. A vaše hezká tvářička je skoro jako nová.” Tlumeně se zasmál. Abrielle se pátravě rozhlédla. „Nůžky… nůžky,” zamumlala si pro sebe. „Někde tady musí

být.”

„Ukousněte to,” poradil jí Raven. Obrátila oči v sloup. „To by tahalo.” „Já to vydržím… ale vy možná ne.”

V očích mu nebezpečně blýsklo a Abrielle věděla, že myslí na to, jak blízko by se ocitla, kdyby se nechala vyprovokovat. S chutí by proklela krev smělého Berwina z Harringtonu, jež jí kolovala v žilách a tak často v ní budila touhu, ba potřebu přijmout každou výzvu. Zvolna, pomaličku se naklonila, přidržela uzel, aby se stehy nevytrhly, a pak nit překousla. Ucítila na krku jeho vlahý dech, hřejivý a vzrušující. Objal ji kolem boků a ona ztuhla, položila mu ruce na ramena a pokusila se ho odstrčit. „Co to děláte?” vyhrkla a rozzlobilo ji, že to řekla tak zadýchaně. „Vybírám si výhra.”

„To se přece musí stát veřejně, aby každý viděl, že jsem svou část úmluvy dodržela.” „Tím se netrapte, děvče, všichni čekají, že mě políbíte, když jsme tady spolu sami.”

Vzal ji kolem ramen, zvedl ji, strhl k sobě na klín a přitiskl jí pootevřené rty na ústa. Zaskočená a přemožená Abrielle mu začala polibek oplácet s veškerou svou vášní, poddala se útoku jeho jazyka a zkusmo ho přivítala svým. Pak oba vzpláli nezkrotnou touhou. Hladověla po něm stejně silně jako on po ní a tiskla se k němu, jako by byli poslední lidé na světě. Cosi ji nutilo, aby se k němu přivinula ještě blíž, a její prsty se vydaly na průzkumnou výpravu po jeho zádech.

Raven tušil, že bude vášnivá, jen se bál, že po tolika odmítnutích nebude ochotná dát mu to najevo. Chutnala po slaďoučkých jahodách, teple a vlaze, a on začal pomýšlet na víc než pouhý polibek.

Abrielle zničehonic vyjekla a svezla se mu z klína. Lapala po dechu a ňadra se jí dmula. „To bylo… to bylo… kruté a nečestné.”

„Jak to?” bránil se. „Sama jste slíbila vítězi polibek a já zvítězím pokaždé a ve všem.” Modré oči měl temnější než kdykoli předtím, jako by se zhlédly v barvě divoce rozbouřeného oceánu.

Proklínala se, že byť jen na pouhý okamžik podlehla jeho kouzlu. „Měl byste si vrýt do paměti, že .pokaždé a ve všem’ jsou silná slova. Nepovažujte mé selhání za nějaké dobré znamení. Nikdy se za vás neprovdám, protože vám nemůžu věřit. Buďte rád, že jste získal zlato v turnaji, protože můj majetek nikdy nedostanete, a mě už vůbec ne.” Poslední slova přímo vyplivla a modrozelené oči jí přitom sršely hněvem jako rozdrážděné lvici. Potom se k němu otočila zády a utekla. Litovala, že se nemůže zavřít v ložnici, ale musela ještě splnit úlohu hostitelky při závěrečné hostině. Celý večer rozdávala úsměvy a říkala správná slova, připadala si však jako loutka, které někdo napovídá, co má dělat. Vší silou se snažila nedívat na Ravena, nepropuknout v žalostný a vzteklý pláč. Měla si vybírat nápadníky, ale jejich tváře se jí slévaly dohromady, úsměvy jí připadaly falešné a nenapadaly ji žádné otázky, které by jim měla položit. Měla pocit, že všechny hrozně zklamala, a z matčina ustaraného výrazu vyčetla, že rodiče o ni mají obavy.

Uplynuly dva dny, všichni hosté už z hradu odjeli a Abrielle si manžela stále ještě nevybrala. Věděla, že matka s Vachelem trpělivě vyčkávají, a byla jim za tu laskavost velice vděčná. Sestavila si seznam jmen a ke každému si napsala důvody, proč by právě dotyčný muž byl dobrým manželem, ale kdykoli si představila svatební polibek, viděla se v Ravenově náruči.

Nespala dobře. Třetí noc už byla tak unavená, že by snad konečně procitla až ráno, ale dlouho před svítáním ji probudily tlumené vzlyky a bolestné výkřiky, které se ozývaly z chodby před jejími komnatami. Po zádech jí přejel mráz. Lekla se, že se stalo něco strašného, že přede dveřmi čeká matka a nese zlé zprávy. Příliš dobře si vzpomínala na Desmondův pád ze schodů a napadlo ji, že se možná událo něco podobného, jenomže tentokrát milovanému člověku.

Musela hned zjistit, kdo to pláče a proč, a tak křesadlem zapálila několik štíhlých voskovic ve svícnu vedle lůžka a přes noční košili si oblékla župan. Vzala svícen a spěchala do předpokoje. Pro jistotu přitiskla ucho na dveře, ale nic neslyšela. „Kdo je tam?” zeptala se.

„Paní, neot…!”

Abrielle poznala po hlase komornou, položila svícen a pak se zarazila, protože k ní dolehlo cosi, co znělo jako facka, a pak tlumený sten. Rozhořčila se. Nějaký surovec zjevně Neddu bije.

Rozhněvaně zvedla dubovou závoru ze závěsů, rychle ji opřela o zeď a otevřela dveře dokořán. Naskytl se jí pohled na Neddu, oblečenou v županu a noční košili. Ležela na boku na podlaze. Z koutku úst a z tváře jí stékaly pramínky krve. Nad ní se tyčil vysokánský hromotluk s ošklivě zjizveným obličejem a ježatým plnovousem. Kolem mohutných ramen mu splývala hříva černých prošedivělých vlasů.

Do nosu ji udeřil ohavný zápach. Rozhlédla se a překvapeně vyjekla, protože u zdi vedle dveří stál člověk, který

se tomu prvnímu medvědovi navlas podobal, jen byl trochu menší a objemnější. Prošedivělý porost na hlavě měl

tak rozcuchaný a plst-natý, že se nedalo rozeznat, kde končí vlasy a začínají vousy. Zašklebil se na ni a ukázal

příšerně zkažené zuby. Když se prudce otočila a chtěla prchnout zpět dovnitř, vrhl se na ni.

Abrielle vykřikla, uskočila a pokusila se lumpovi zabouchnout dveře před nosem, ale opřel se o ně takovou silou,

že odlétla na druhou stranu předpokoje. Narazila na truhlici vedle dveří do ložnice a ucítila náhlou prudkou

bolest, jak se udeřila o zeď do hlavy. Málem ztratila vědomí. Svezla se na zdobené víko truhlice a z něj se sesula

na koberec. Viděla sice, jak se k ní blíží malý tlusťoch, ale jako by se dívala skrze dlouhý tunel.

Muž naklonil hlavu ke straně, aby na ni dobře viděl, a s neskrývaným pobavením se na ni zazubil. „Já sem

Fordon, dyby vás to zajímalo.” Ukázal palcem přes rameno na vyššího kolo-hnáta, který stál nad Neddou. „Todle

je Dunstan.”

„Co chcete?” vypravila ze sebe Abrielle s námahou a snažila se ze všech sil probrat z otupělosti. Posadila se a opřela o zdobenou truhlici, kterou si lord Weldon přivezl z křížové výpravy. Teprve teď poznala na vlastní kůži, jak je tvrdá a masivní.

Vytáhlý Dunstan popadl Neddu za vlasy, které jí vyklouzly zpod nočního čepce, a jednou rukou ji vytáhl nahoru, až stála na špičkách. Chraplavě se zachechtal a smýkl služebnou do předpokoje. Nedda se několikrát otočila kolem své osy a zhroutila se na svou paní. Abrielle sice byla těžce otřesená, ale přesto se pokoušela vyškrábat na nohy. Teď upadla znovu, tentokrát pod tíhou Neddina těla.

Rozzuřená a potlučená počkala, až se služebná odkulí, a konečně se jí trochu vyjasnilo v hlavě. Znovu se opřela o truhlici a hněvivě se zahleděla na oba surovce, kteří se na ně zlomyslně šklebili. Prahla po odvetě, ale zatím netušila, co si má s těmi dvěma bídáky počít. Napadlo ji, jak by se jim asi líbilo, kdyby je po kouskách naskládala do truhlice, která jí způsobila tolik modřin.

Vyprostila ruku, zamotanou do šatstva, a hřbetem si otřela bolavá ústa. Zaskočilo ji, že cítí vlhkost, a tak sklopila zrak a zjistila, že na kloubech ulpěly krvavé šmouhy.

Nedda vmžiku odtrhla lem své noční košile a několikrát ho přeložila. Ačkoli ji Dunstan ošklivě ztloukl, nedbala na vlastní bolest, přitiskla hadřík na ústa své paní a pokusila se krvácení zastavit. Vrhla na otrapy vzteklý pohled, pohrdavě ohrnula nos a nevraživě je sjela od hlavy k patě. „Vy odporné zrůdy! Patříte oba na šibenici!” Fordon zahýkal smíchy. „Kušuj! Dostali sme zaplacíno, abys-me vás dvě vyvezli na projížďku.” Abrielle a Nedda na sebe polekaně pohlédly a Fordon, který se zjevně ve své moci vyžíval, se znovu zasmál. Abrielle tiše poděkovala Neddě za péči, ale nespouštěla oči ze zarostlých chlapů. Hádala, že jsou to hloupí rváči. „Kdybych měla metlu, už by tancovala po těch vašich tlustých zadcích,” zamumlala polohlasně pohrdavým tónem. „Oba smrdíte ještě hůř, než vypadáte. Až odsud zmizíte, budeme tu větrat alespoň čtrnáct dní, a ještě to bude málo.”

„Tak tak, paní,” přisvědčila Nedda. Dívčina odvaha ji naplňovala obdivem. Zamračila se na pobudy a ohrnula horní ret. „Podle mě to potrvá nejmíň půl roku.”

„Co od nás chcete?” zeptala se Abrielle stroze. „To brzo zjistíte,” odvětil Fordon a vycenil černé zuby. Svíce vrhaly na strop a stěny zlověstně velké stíny obou mužů. Dunstan vypadal snad ještě hůř než jeho společník. Přes těstovitý obličej se mu táhla ošklivá jizva, která stahovala jedno oční víčko dolů, takže mohl jen mžourat, pokračovala níž k hornímu rtu a nutila ho k neustálému úšklebku. Na rozdíl od Fordona byl neobyčejně vysoký a svalnatý, takže si před ním Abrielle připadala jako ptáče schoulené na větvičce. Fordon se sklonil a zamrkal na ni. „Pozor na zobák, nebo vám jednu vrazim. Kdo ví, esli by to takovýhle vznešený panince nezlomilo krček?” Odporně se zachechtal a pokrčil tučnými shrbenými rameny. „Já bych si na vás nevsadil.”

Abrielle zachovala kamennou tvář a povýšeně přimhouřila oči. „Jestli mě zabijete, ten padouch, který vás sem poslal, nikdy nedostane, co chtěl. To je prostá pravda, žádná planá výhrůžka.” Fordon zase zamrkal. „A copak von chce, to byste věděla?” „Když nevíte sám, já vám nic prozrazovat nebudu. Jen připomínám, že byste měl uvážit, jaké důsledky by pro vás a vašeho kamaráda plynuly z toho, kdybyste nás zabil. Rozhněval byste ty, kdo vás najali, a sami byste možná přišli o život.”

Abrielle byla přesvědčená, že za přepadením stojí Thurstan. Patrně ji chce donutit, aby se vzdala nároku na dědictví po Desmondovi, nebo dokonce aby se za něj přece jen provdala. Tihle páchnoucí lumpové byli podle ní příliš mdlého ducha, aby takovýto únos dokázali naplánovat. Jsou sice nebezpeční jako divocí kanci, ale Thurstan je ještě daleko horší.

Neotesanec se uchechtl jejímu ostražitému výrazu, o několik kroků ustoupil a pak náhle z pochvy na opasku vytasil dlouhou dýku. Obě ženy poděšeně vyjekly. „Lekly ste se, co?” řekl posměšně.

Abrielle zřetelně viděla, s jakou radostí je Fordon trýzní, a upřímně litovala, že mu nemůže dát pěstí do nosu. V podobných chvílích chápala, proč otec žádal od svých nepřátel zadostiučinění, přestože riskoval život. Nechala násilníkovy zlomyslné vtípky stranou a upřela na něj záměrně bezvýrazný pohled. „Byl byste tak laskav a sdělil nám, co s námi zamýšlíte udělat?”

Tlouštík znovu předvedl vykotlané tesáky. „Vodvezem vás hezky daleko, někam, kde si budete moct v klidu rozmyslet, esli je vám dražší život, nebo zlato, vo který ste vošulila zemana.”

„Já zemana o nic ,nevošulila’,” odsekla ostře. Zprvu si myslela, že ti špinaví lotři nevědí, po čem Thurstan prahne, ale Fordon to na ni zjevně pouze hrál. Patrně doufal, že se dozví, o kolik peněz běží. „Desmonda de Marlé jsem si vůbec vzít nechtěla, takže jsem samozřejmě neměla co mluvit ani do návrhu svatební smlouvy, ani do jeho pozůstalosti.”

„No a co, jednou je mrtvěj a vy ste dostala všecky jeho zatro-lený prachy. Potíž je v tom, že sou takoví, který si myslej, že všecko patří jim! Do posledního halíře, ať to stojí co stojí.”

„Zřejmě naznačujete, že mě to bude stát život,” podotkla kousavě. „Vzkažte Thurstanovi a všem ostatním zlodějům, se kterými se spřáhl, že po mé smrti nedostanou už vůbec nic.” „Vy ste mi nerozuměla, že jo?” pokáral ji hromotluk a vyčítavě zavrtěl hlavou.

Znovu se předklonil a jeho obličej, zejména černé zkažené zuby, se ocitly jen kousek od její tváře. „Esli ho neposlechnete, smim vás začít pižlat na malinkatý kousíčky. A když neposlechnete ani potom, zabij u vám přímo před vočima mámu, pěkně pomaloučku. To mám rád a sem v tom dobrej.”

Když bídák domluvil, narovnal se, zvedl předlouhou čepel a zachmuřeně šiji začal prohlížet. Bylo zřejmé, že seji snaží zastrašit. Abriellino srdce sevřela chladná ruka, když jí vyhrožoval matčinou smrtí, ale nehodlala mu dopřát to potěšení, aby se mohl popást na jejím strachu. Thurstan se ji jistě snaží jen pořádně vyděsit, aby svolila ke sňatku.

Fordon se ohlédl na svého společníka a trhl hlavou k Abrielle. „Tudletu pořádně svaž. Služka ať vodnese jejich věci k vozu. Kdyby se něco dělo, uříznem jí prsty a pošleme je sem, aby příbuzný týdletý holky moc nevyváděli.” Komorná vyplašeně zalapala po dechu. Chlap se na ni zašklebil a bez okolků ji hodil na postel. „Budou se moct přetrhnout, jen abysme přestali dřív, než tudle babu rozřežeme na kousky.” Dunstan se zasmál. „Jo, to je pořádně vyděsí.” „Já se pudu mrknout, esli už na pani čeká kočár,” oznámil Fordon a zakuckal se.

Abrielle zůstala sama s obrovským hrubiánem. Když se k ní přiblížil, pokusila se ho kopnout a vší silou se bránila.

„Rači toho nechte, nebo vás kapku přiškrtim,” zachrčel, přitiskl jí na obličej polštář a držel ho, dokud se nepřestala zmítat. „Vida, takle se chová dáma. Ted’ dělejte, co řeknu, nebo vám takovou přišiju, že se co živa nevzpamatujete.”

Hodil ji tváří dolů na postel a sevřel jí obě ruce v ohromné tlapě. Abrielle se snažila jeho snahu zmařit, ale nemilosrdně jí zaryl do zad koleno a svázal jí zápěstí a kotníky. Nakonec ji popadl za paži a hrubě ji postavil na nohy. Spoutal ji tak pevně, že nemohla dělat nic jiného, než poslušně stát a nechat se omotat dekou. Pak jí nacpal do úst špinavý hadr a ovinul ji koženými řemeny, aby pokrývka nesklouzla.

Abrielle, svázaná úplně jako oškubaná husa připravená na pekáč, přistála znovu na posteli a tam čekala, zmítaná strachem. Zanedlouho si však uvědomila, že pouta nejsou zdaleka utažená tak pevně, jak si chlap myslel, a spatřila záblesk naděje.

Dunstan se naklonil k Neddě a v zlověstném šklebu předvedl černý chrup. Přes rameno mu sklouzl pramen dlouhých rozčepýřených vlasů a zůstal viset komorné přímo před nosem. Znechuceně stáhla chřípí a odvrátila se. „Za chvilku se s tebou a tvojí pani vydáme na dlouhou cestu, a esli budete jen trochu dělat potíže… budu se do toho muset vložit, a to se vám nebude líbit.” Aby dodal svým slovům váhu, strčil Neddě těsně k obličeji ostrou čepel a počkal, až si ji pořádně prohlédne. Pak ji obrátil a zdůraznil ten pohyb odporným zvukem, když nasál vzduch mezerami mezi zuby. Nedda velmi dobře pochopila, že jakmile udělá něco nepředloženého, zabije ji. Nechtěla však surovci poskytnout ještě větší potěšení, a tak jen jednou stroze přikývla a neohroženě se mu zadívala přímo do očí.

Nařídil jí, ať sbalí pár kusů teplého oblečení, boty a pár nezbytností pro svou paní a totéž pro sebe. Ačkoli měl prošoupané podrážky holínek zablácené, klidně se uvelebil na ozdobný přehoz na posteli. Bez ohledu na krásnou výšivku zkřížil nohy a sledoval, jak služka skládá věci do vaků. Po chvíli se začal jakoby nic rýpat špičkou nože pod nehty. Abrielle tušila, že chce jen připoutat jejich pozornost k lesklé čepeli a dát jim najevo, že je připraven zbraň kdykoli použít.

Když se Fordon vrátil, vyšší únosce Abrielle popadl a hodil si ji přes svalnaté rameno. Nedda šla za nimi a táhla rance.

Nesli dívku hloub a hloub do nitra tvrze. Kamenné chodby osvětlovaly čerstvě zapálené louče, což dokazovalo, že jejich únos byl pečlivě naplánován. Thurstan zřejmě zanechal podrobné instrukce.

Železné dveře v zadní části tvrze měly odolat jakémukoli nepřátelskému útoku. Lord Weldon při navrhování a stavbě kamenné pevnosti zvlášť dohlédl na to, aby byly silné a nedobytné. Jenomže to platilo jen o útoku zvenčí, proti zlu přímo uvnitř tvrze nikoho ochránit nemohly.

Thurstanovi pohůnci bezohledně shodili Abrielle na hromadu pokrývek na opačné straně chodby, než byl zadní východ. Ať napínala zrak, jak chtěla, nezahlédla v otevřených dveřích ani záblesk měsíce či hvězd. To bylo zvláštní, protože než šla spát, dlouho seděla na polstrovaném sedátku pod okny ložnice a dívala se přes ochranné železné mříže na noční oblohu posetou hvězdami.

Až za okamžik jí došlo, že dveře zakrývá černý závěs, který měl bezpochyby zabránit tomu, aby někdo zahlédl světlo. V této části tvrze by rozsvícená lampa působila podezřele, a to potvrzovalo její přesvědčení, že únos byl naplánován dlouho dopředu. Je vůbec možné, že Thurstan chystal tento zločin, a zároveň zasedal ke stolu jako host a účastnil se jejího turnaje?

Než muži odhrnuli závěs, uhasili svíce v lucernách. Hlubinami tvrze se pak rozlilo měsíční světlo a propůjčilo zarostlým tvářím únosců stříbrný lesk. Dunstan si znovu hodil Abrielle přes rameno a potom ji složil do vozu, který na ně čekal. Přestože měla kolem těla omotanou deku, trhla sebou bolestí. Nebyla jediná, komu se to nelíbilo: střapatý malý koník zapražený do vozu zřejmě podřimoval, a když se korba otřásla pod její vahou, probudilo ho to. Vyrazil kupředu, ale byl přivázaný, a tak daleko nedoběhl.

Abrielle cítila každou modřinu a hněvivě loupla po kolohná-tovi očima, ale ten si jí nevšímal a vrátil se do tvrze. Přivedl Neddu, nařídil jí, aby naložila rance se šatstvem na vůz a vlezla si dovnitř. Pak ji svázal stejně jako její paní a dal jí roubík.

Dunstan a Fordon se ještě vrátili pro lojové lampy, hodili je dozadu na korbu a nasedli na dva střapaté koně. Ze zadního vchodu se vynořil třetí muž. Nesl dva polštáře a dvě přikrývky. Položil je do vozu a šel zavřít dveře. Měl aspoň tolik ohledů, že podložil ženám hlavy polštáři a přikryl je dekami. Odvázal koně, vyšplhal se na kozlík, trhl otěžemi a vyrazili. Jeho dva společníci vyrazili po pěšině vinoucí se od tvrze a on jel za nimi. Abrielle smutně uvažovala, zda ještě někdy spatří svou rodinu. Představovala si jejich tváře a dodávala si odvahy. Až zjistí, že zmizela, jistě se o ni budou velice bát a udělají všechno proto, aby ji našli a ve zdraví přivezli domů. Ale čas plynul, nepohodlná cesta stále nekončila a vzpomínky na milované rodiče vystřídala jiná - na tmavomodré oči, vysoké a výrazné lícní kosti, nezapomenutelný úsměv. Nebude se smát, až uslyší, že ji unesli. Když si představila, jak zareaguje, zachvěla se a vrátila se jí odvaha. Ať už cítila k Ravenovi cokoli, v tomto chmurném okamžiku pro ni představoval jasný záblesk naděje, k němuž se mohla upnout. Měsíc a hvězdy se skrývaly pod houstnoucími mračny, a tak Abrielle nedokázala odhadnout, jakým směrem se ubírají. Mnohem více ji však znepokojovalo, že musejí najít nějaký způsob jak uprchnout a zachránit si život. To však nebude vůbec jednoduché. Je omotaná tolika vrstvami látky, že jen stěží únoscům unikne dřív, než dorazí do cíle cesty.

Zdalipak už ji matka pohřešila a vzbouřila celou tvrz? Představovala si ten shon, jak Vachel sestavuje průzkumný oddíl a vyráží ji hledat. Pak se jí myšlenky bezděky zatoulaly k Ravenovi. Něco jí říkalo, že nebude čekat, až se skupina zorganizuje, na to byl příliš svéhlavý a nezávislý. Celé hodiny ho v duchu viděla, jak se jí řítí na pomoc, předklání se v sedle, nemilosrdně žene koně a černé vlasy za ním vlají. Byl to pouhý přelud, ale dodával jí odvahu. Vůbec nemyslela na to, že pokud ji znovu zachrání, bude mu zavázaná ještě více. Ztuhlé tělo ji bolelo, hrdlo měla vyprahlé a nezáleželo jí na tom, kdo je najde, jen když ji a Neddu dostane do bezpečí. Stálo je to obě hodně vytrvalosti a úporné snahy, ale nakonec se Abrielle i Neddě podařilo uvolnit pouta na zápěstí. Obě děkovaly Bohu, že je hromotluk svázal tak nedbale. Abrielle se překulila na bok, aby viděla Neddě do tváře, a přitiskla si prst na hadrový roubík.

Společnice pochopila, že má zůstat zticha, a přikývla. Abrielle zajela rukama pod přikrývku, v níž byla zabalená, popadla noční košili a začala ji soukat nahoru, dokud nenahmatala lem. Potom z něj postupně párala úzké pruhy. Přikrývka zvuk trhané látky dostatečně tlumila, a když se vozka jednou otočil a pátravě se na ně zadíval, Nedda začala pod dekou tlumeně chrápat. Muž se pohrdavě ušklíbl a zase se obrátil.

Za okamžik už z vozu vyletěl první kousek krajkového lemu. O chvíli později ho následoval kousek hrubší látky z Neddiny košile. Snad zachránci pochopí, že jim útržky mají ukázat správný směr.

Pak vyhodily hned několik cárů po sobě, protože se pustili klikatými stezkami, jež vedly k chalupám, které v

dálce zalévalo stříbřité měsíční světlo. Jakmile se zase dali přímější cestou, zajatkyně útržky šetřily a rychle

označovaly jen místa, kde vozka odbočil. Noc se měnila v den a pole a pastviny vystřídal hustý les.

Když kolem poledne vůz zastavil před jakousi polorozpadlou chatrčí, noční košile obou žen sahaly sotva do půli

lýtek, ale roztřepené kraje nebyly pod župany vidět. Abrielle s Neddou si rychle spoutaly zápěstí. Muži si značek

zřejmě nevšimli, protože si ženy bez poznámek hodili na ramena a odnesli je do stavení.

Okénka chalupy kdysi někdo zatloukl prkny, ale většina se uvolnila a rozeschla, takže škvírami proudily dovnitř

paprsky poledního slunce. V horních rozích visely z hřebíků pozůstatky tuhých zvířecích kůží, které jen stěží

mohly zabránit, aby dovnitř nefoukal studený vítr.

Muži odnesli Abrielle a Neddu do zadní místnosti a bez okolků je hodili na dvě úzké, hrubě přitesané postele, kde na prastarém výpletu nakřivo ležely kysele páchnoucí matrace vycpané slámou. Pak přitáhli rance s jejich

šatstvem, vymotali zajatkyně z pout a pokrývek a přikázali jim, aby zůstaly v místnosti a ani se nehnuly. Pokud snad únosci zaslechnou nějaký podezřelý pohyb a usoudí, že se pokoušejí utéct, přivážou je obě k postelím. „Co když budeme potřebovat na záchod?” Nedda byla zřejmě velice odvážná, nebo velice zoufalá. Dunstan se k ní otočil a stáhl pysky jako vzteklý pes, ale ona si jen přitáhla přikrývku těsněji k ramenům, jako by to bylo neproniknutelné brnění, jemuž neublíží ani nejprudší rána, a nehnuté mu rozzlobený pohled oplatila. Souboj očí trval hezkou chvíli a Nedda nakonec směle pohodila hlavou, důstojně se napřímila a zopakovala otázku. „Ptalajsem se, co když…” „Já slyším!” štěkl lotr ostře.

Jestli si Dunstan myslel, že služebnou vyleká, pak se dočkal zklamání, protože se nedala a trvala na svém. Zvedla obočí jako královna, která vydává rozkaz poddanému. „Pak prokažte mně a mojí paní laskavost a odpovězte.”

Muž chvíli na kurážnou služebnou vyjeveně zíral, jako by nevěřil, že může být tak neústupná. Potom ukázal na nočník v rohu. „Když to ty anebo tvoje pani nebudete moct vydržet, tak přitom koukejte bejt zticha, nebo se já nebo jeden z chlapů pří-dem mrknout, co to tady provádíte za neplechu.”

„A jakou neplechu budete provádět vy, až usneme?” pronesla Abrielle důrazně. Nechtěla se nechat zahanbit

Neddinou odvahou. „Pokud si snad myslíte, že nás budete obtěžovat, pak vás ujišťuji, že… “

Dunstan zavrčel a vykročil k ní, až musela zaklonit hlavu, pokud hodlala jeho vzteklému pohledu čelit. „Že co,

paninko?”

Abrielle polila hrůza, měla sto chutí couvnout a rozechvěle zalapat po dechu, ale následovala Neddina zářného příkladu a povýšeně zvedla bradu. „Ze budu křičet, až z téhle chajdy všichni utečete, abyste z toho neohluchli.” Dunstan se chraptivě zachechtal, opřel si obrovské pěsti o objemný pas a podíval se jí do očí. „Máte kuráž, pani, to se musí nechat. Máme rozkaz, že na vás nesmíme šáhnout, než přídě ten, co nás najal… teda esli nám nezkusíte pláchnout. To bysme si pak s várna mohli dělat, co chcem. Takže se chovejte rozumně a Fordon a vostatní vám daj pokoj. Rozuměla, paninko?”

„Ačkoli mluvíte jakýmsi podivným nářečím, rozumím vám dokonale,” odvětila Abrielle. Zvedla útlou ruku a zatřepala prsty na znamení, že má obr odejít vedle. „S vaším dovolením bychom teď chtěly mít trochu soukromí. Zavřete za sebou prosím dveře.”

Únosce na ni zůstal koukat s otevřenou pusou. Nečekal, že mu bude takto sebevědomě rozkazovat. Ačkoli ji ještě před chvílí ujišťoval, že jim neublíží, pokud se nepokusí o útěk, zvedl zaťatou pěst, jako by cítil neodolatelnou chuť ji udeřit.

Abrielle pouze zvedla půvabnou bradičku ještě výš a doufala, že se jí podařilo vložit do svého pohledu přiměřený chlad. Nijak by jim nepomohlo, kdyby ten člověk poznal, jak moc se ho bojí. „Neříkal jste snad, že nám smíte ublížit, pouze pokud se pokusíme utéct?” připomněla mu vyzývavě. „Jestli mi způsobíte jakoukoli újmu, pak si můžete být jist, že si na vaše neurvalé chování budu důrazně stěžovat. Dejte si pozor.” „Co mi máte co řikat, ať si dám pozor?” zařval Dunstan nevěřícně. Znovu se k ní naklonil a přimhouřil malé oči, až z nich zbyly jen hněvivé škvírky. „Zapomínáte, kdo z nás tu má navrch, ženská.”

„Právě nyní jsem nepochybně vaším rukojmím. Ovšem pokud byste se snad neovládl a připravil mě o život dřív, než dokončíte svůj úkol, veškeré mé dědictví po zemanu de Marlé okamžitě přejde na mé rodiče. Sir Vachel má mnoho rytířů, a jakmile se ho pokusíte napadnout, neprodleně mu přispěchají na pomoc. A kdybyste nás zabil, ať už úmyslně či ne, poslal by na vás ten netvor, který vás najal, nějaké schopnější muže a ti by se o vás už postarali.”

Hromotluk se sice škaredil, jako by ji ze všeho nejraději uškrtil, ale výhrůžka zabrala. Zřejmě si uvědomil, v jak prekérní situaci se nachází, a konečně ustoupil do bezpečné vzdálenosti.

„Raději odejděte, než provedete něco, čeho byste jistě litoval,” poradila mu. „Já i moje komorná jsme velmi unavené, protože jste nás bezohledně vytrhli ze spánku, a to nemluvím o tom, jak jsme potlučené od té staré rozvrzané káry. Přišlo by nám vhod trochu soukromí.” Mávla štíhlou rukou ke dveřím. „Běžte, nebo začnu křičet.”

Chlap na ni několik vteřin jen ohromeně civěl, pak zjevně vzteky bez sebe vydusal z malé místnosti a připojil se ke svým společníkům.

Abrielle věděla, že ona ani komorná nemají dost síly a vytrvalosti, aby se dokázaly postavit takové přesile a zmařit zlovolné plány únosců, ale nehodlala se vzdát docela bez odporu. Stáhla z úzkého lůžka rozedranou pokrývku a nacpala ji pod dveře, aby se muži nemohli tak snadno dostat dovnitř. „Co s námi asi chtějí udělat, paní?” zeptala se Nedda hlasem plným obav.

Abrielle si rozechvěle povzdychla. „Thurstan de Marlé chce za každou cenu získat majetek a zlato, které po sobě zanechal zeman. Zřejmě mě chce přinutit ke sňatku.” Při pomyšlení na to, co se stane, když mu nevyhoví, se otřásla. „Proto bychom měly uprchnout dřív, než dorazí. Určitě by se bez váhání uchýlil i k násilí, jen aby získal, po čem touží.”

„Ale jak se zbavíme těch kolohnátů? Jsou to vrahouni, paní. Kdyby se do nás pustili, nezůstaneme živy. A nemůžeme utéct, když nás chtějí ve dne v noci hlídat.”

Abrielle s komornou naprosto souhlasila, ale přece jen to neviděla tak černě. „Matka brzy zjistí, že jsem zmizela, a hned pošle otčíma, aby mě hledal. Pokud najde stopy, které jsme zanechaly, přispěchá nám s celou svou družinou na pomoc. Ovšem jestli si těch kousků látky nikdo nevšimne, pak nám nezbývá než se o sebe postarat samy.”

„Vždyť nemáme žádnou zbraň, ani obyčejný klacek. Nemáme se čím bránit, natož čím zaútočit. A i kdybysme nakrásně nějakou palici měly, jsme jenom ženské. Těžko bysme takové hrdlořezy dokázaly jen tak vzít po

hlavě.”

„Budeme si muset poradit s tím, co tu máme, Neddo,” prohlásila Abrielle. „Jedna z nás si může vzít tamten pohrabáč. A ta druhá…”

Abrielle se rozhlédla po místnůstce a pátrala po něčem, co by jim mohlo posloužit jako zbraň proti únoscům.

Přenechala Ned-dě okolí krbu a sama si začala zamyšleně prohlížet úzké postele. Zaujaly ji hrubě stlučené

dřevěné rámy. Jeden převrátila. Odporné lůžkoviny spadly na špinavou podlahu a ona hned spatřila, že v rámu

jsou vodorovně vedle sebe zatlučené latě. Tahala za jednu tak dlouho a úporně, až jí zůstala v ruce.

Abrielle sevřela improvizovaný kyj a s jistou pýchou se na něj zahleděla. „Tak, teď dáme těm neurvalým tupcům

co proto.” Podívala se na svou společnici a široce se usmála. „Budou se divit, co dokážou dvě ženy s dobrým

vychováním.”

Nedda stála u krbu, potěžkávala v ruce železný pohrabáč a se zlomyslným potěšením se pochechtávala. „Kolikrát už jsem v životě měla sto chutí rozkřápnout nějakému mužskému kebuli. Teď to konečně budu moct doopravdy zkusit.”

Abrielle se zasmála. „To tedy ano, Neddo. Neznám nikoho, kdo by si zasloužil řádný výprask víc než tihle surovci… snad jedině ten zloduch, který je najal.” „Už jste to nějak vymyslela, paní?”

„Možná bychom měly počkat, jestli se neobjeví otčím, a zatím se o útěk nepokoušet. Ti lamželezové by nám dokázali zlomit vaz jednou ranou.”

„Jenomže jestli se k nim přidá ještě pár takových, už nebudeme moct na útěk ani pomyslet. Podle mě bysme

měly radši něco udělat rovnou teď, a ne jen čekat se založenýma rukama na vašeho tatínka.”

„Máš pravdu. Měly bychom se pokusit utéct, dokud jsou jen tři. Proti armádě lumpů už bychom toho moc

nesvedly.” „Jak ty lotry přelstíme?”

„Vysvětlím ti, co jsem vymyslela,” zašeptala Abrielle.

O chvíli později Abrielle opatrně otevřela dveře. Vrznutí přitáhlo pozornost mužů, kteří se hladově cpali u hrubého prkenného stolu. Za nimi plápolal v krbu přívětivý oheň a u něj leželo několik polen, jež někdo zjevně nedávno přinesl zvenčí. Chlapům zřejmě záleželo především na vlastním pohodlí a na zajatkyně ani v nejmenším nedbali. Když na ni teď pohlédli, začali do sebe šťouchat, jako by si teprve nyní všimli, jak je mladá a neobyčejně krásná. „Co byste ráda?” zeptal se Fordon.

Abrielle si nervózně odkašlala. „Mám velkou žízeň a chtěla bych trochu vody. Mám si pro ni dojít, nebo nesmím z této místnosti vůbec ven?”

Dunstan se zvedl z lavice na opačném konci stolu, kde si až do té chvíle cpal břicho. Nabral z vědra, které stálo poblíž, vodu do cínového poháru, hlasitě usrkl, vycenil zkažené zuby a zamířil k ní. Abrielle vůbec nedělalo potíže vypadat vyděšeně, protože se třásla jako osika. S očima rozšířenýma hrůzou překotně ucouvla a zapotácela se. Věděla, že jestli únosce rozčílí, klidněji i komornou ubijí, a tak ani nemusela předstírat, že ji blížící se muž děsí. V jednom strašlivém okamžiku se jí málem podlomila kolena a ona ustoupila ještě dál do místnosti.

Kolohnát rozrazil neuměle stlučené dveře tak prudce, že uhodily Neddu, která se krčila za nimi. Odrazily se od ní ale tak přirozeně, že si toho lotr vůbec nevšiml a ani se neohlédl, jen sáhl za sebe a dveře přibouchl. Muži v sousedním pokoji začali hrubě žertovat o záměrech svého kamaráda a za okamžik už hulákali smíchy. Nedda toho využila, napřáhla pohrabáč a surově udeřila hromotluka do zátylku. Ztratil vědomí ještě dřív, než se zhroutil k zemi. Obě ženy ho zachytily a s vypětím všech sil složily obrovské bezvládné tělo na udusanou podlahu, kde zůstal ležet jako žok. Potom ho odvlekly do nejzazšího koutu místnosti, zvedly jednu postel a posunuly ji, aby ležel pod ní. Nato rozházely pokrývky na lůžku tak, aby nebyl vidět, kdyby ho náhodou přišli hledat.

Abrielle se zhluboka nadechla. Byla vyděšená, stejně jako když o svatební noci čekala v ložnici na Desmonda. Vzmužila se však, opřela těžkou lať o zeď, aby na ni snadno dosáhla a mohla v případě potřeby bránit sebe či Neddu.

Potom zahájila své představení. Co nejúzkostněji vykřikla: „Prosím, ne! Neubližujte mi!” Roztrhla si rukáv, znovu vyděšeně vyjekla a rozeběhla se ke dveřím. Zbývající muži se stále ještě cpali. Začala prosebně lomit rukama a žadonit: „Prosím, ach prosím! Pomozte mi! Má rodina vám za mě bohatě zaplatí.” Vozka se zachechtal a vstal. „Já vám pomůžu, paninko.”

Arogantním houpavým krokem se vydal k ní a vyhrnoval si přitom rukávy, jako by se chtěl s kamarádem poprat. Ramenem rozrazil dveře a vstoupil do místnosti. Nedda znovu dveře lehce odstrčila, takže se za ním samy

zavřely. Pak zase zvedla pohrabáč nad hlavu a s chmurným uspokojením rozkřápla další mužskou hlavu. Vozkovi se protočily oči a podlomila se mu kolena. Rozplácl se jak dlouhý tak široký obličejem dolů a zůstal tuhý.

Nedda praštila pohrabáčem do stěny, pak popadla stoličku a smýkla s ní přes místnost. Abrielle jen ohromeně přihlížela. Nápaditá komorná chvilku dupala a šoupala nohama a pak s tlumeným výkřikem žuchla na postel. Hned ale zase vyskočila, hlasitě zavrčela a začala mlátit těžkým pohrabáčem do tenké matrace. „Pritcharde? Dunstane?” zvolal Fordon ve vedlejším pokoji a vyhrabal se na nohy tak neobratně, že převrátil těžkou lavici, na níž seděl. „Co to děláte? Snad se nervete vo tu ženskou?”

„Ach ne, prosím! Přestaňte se prát!” vykřikla Abrielle v předstírané hysterii. Napadlo ji, že by se teď hodil

nějaký pořádný hluk, a tak bez váhání zaječela tak pronikavě, až si Nedda musela zacpat uši a obrátila oči k

nebesům, jako by je prosila o smilování. Abrielle prudce otevřela dveře, zůstala stát na prahu, a jako by byla

pološílená úzkostí, spustila: „Zastavte je! Prosím! Musíte něco udělat, oni se navzájem zabijí!”

Její divadlo zřejmě působilo dostatečně přesvědčivě, protože obtloustlý Fordon se hned vydal k ní. S funěním se

vřítil dovnitř a tam se naprosto zmateně zarazil a rozhlédl se, kde jsou jeho kamarádi. Nedda neprodleně

provedla s tlusťochem totéž co s předešlými dvěma. Než mu zeskelnatěly oči a padl, nevěřícně se k ní obrátil a

ocitl se příliš blízko. Zřítil se jako mohutný strom, jemuž z kmene vysekli poslední velký klín, a dopadl přímo na

Neddu. Komorná zůstala pod jeho tělem nehybně ležet. Abrielle vykřikla: „Neddo!”

Statečná žena se však nehýbala. Od prsou dolů byla zavalená Fordonovým tělem. Abrielle padla na kolena a

pokusila se muže odvalit, ale nemohla s ním pohnout.

„Neddo, Neddo, prober se!” Nikdy si neodpustí, jestli při útěku, který naplánovala, přišla komorná k úhoně. Ke své hrůze zaslechla, jak se v sousední místnosti rozletěly dveře. Dorazil snad konečně Thurstan? „Abrielle!” zvolal důvěrně známý a neskonale vítaný hlas.

Roztřeseně se vypotácela ze zadní místnosti a spatřila Ravéna, který právě vstoupil do chýše s mečem v ruce. Tolik se jí ulevilo, že ji hlava i nohy přestaly poslouchat. Za ním, zády k synovi, šel Cedric Seabern, beze stopy námahy třímal dvou-břitou sekeru a ostražitě se rozhlížel ze strany na stranu, kdyby se odněkud z úkrytu vynořil nepřítel. Oba Skotové měli za opasky zastrkané nejrůznější zbraně a zjevně byli připraveni svést bitvu s celou armádou banditů.

„Ach, díky Bohu!” vykřikla. „Nedda je zraněná. Pojďte mi pomoci, prosím.”

Raven šel s ní, ale jeho otec zůstal u dveří na stráži. Abrielle poklekla a začala Fordona odstrkovat. Raven za něj zabral z opačné strany a společně ho odvalili. Služebná zasténala a zamrkala. „Vodu, prosím!” řekla Abrielle přes rameno.

Za okamžik už jí Raven podával cínový pohár a ona ho přiložila Neddě ke rtům. Pár kapek jí nejprve steklo po bradě, ale pak začala hltavě pít.

Abrielle téměř omdlela úlevou. „Neddo? Neddo, má zlatá, bolí tě něco?” Žena zaúpěla. „Noha, paní. Příšerně bolí.”

„Asi bude zlomená,” pronesl Raven vážně. „Potřebujete ranhojiče.”

„Musíte vzít paní zpátky do tvrze,” procedila komorná přes stisknuté rty. „Se mnou byste se jen zdržovali.” „Přece tě tu nemůžeme nechat!” vykřikla Abrielle. Obrátila se k Ravenovi a zeptala se: „Máte s sebou muže?” „Jsou na cestě sem s vaším otčímem, ale teď jsme tu jenom my dva.”

Ve dveřích se objevil Cedric. „Musíš odsud obě dvě dostat, chlapče.” Kopl do jednoho z únosců, ale ten se ani nepohnul. „Tihle se můžou co nevidět probrat. Víc jich tu už není?”

„Ti lotři tady na někoho čekali, bezpochyby na člověka, který si je najal,” řekla Abrielle a stiskla Neddě ruku. „Nemám pro to sice žádný důkaz, ale domnívám se, že to mohl být Thurstan. Velice ho rozhořčilo, že mi podle smlouvy s Desmondem připadla tvrz a většina, pokud ne všechen majetek, jenž kdysi náležel lordu Weldonovi.” „Jenže to nevíme jistě,” řekl Cedric. „Kterýkoli z těch mladých utřinosů si mohl usmyslet, že vás chce pro sebe. Ale ověříme si to. Zůstanu tady, schovám se v lese, a až zjistím, kdo tuhle lumpárnu naplánoval, připojím se k siru Vachelovi a společně ty neřády pochytáme.”

„Já tu zůstanu s vámi, urozený pane Cedriku,” řekla Nedda slabým hlasem. „To ne, potřebuješ ošetřit,” namítla Abrielle.

„A vy se potřebujete dostat do bezpečí, má paní. Já neumírám, takže můžu pár hodin počkat.” „Mezitím co tu budeme čekat, vyrobím pro ni pohodlná nosítka,” nabídl se Cedric. „Ať si v té rozvrzané káře jezdí ti ničemové,” prohlásila Nedda se stopou odhodlání. „Já už jsem se v ní potloukla dost.”

„Víš to jistě?” zeptala se Abrielle a pohlédla nejprve na komornou a pak na oba muže. „Bude to tak nejlepší, paní,” řekla Nedda laskavě.

„Pojď, chlapče, musíme tyhlety bandity naložit na vůz,” zavelel Cedric. „Kdyby nás tady zastihli ti, co sem jedou, čekala by nás pěkná polízanice.”

Svázali všechny tři muže a dali jim do úst roubíky. Pak si Cedric hodil jednoho přes rameno a jeho syn udělal totéž s druhým. Starší muž zamířil do sousední místnosti a tlumeně se zachechtal. „Ravene, hochu, kdybych

třeba někdy zapomněl, co jsem tady dneska na vlastní oči viděl, připomeň mi, abych se s těmihle dvěma děvčaty

nikdy nepouštěl do křížku. Moje ubohá stará hlava by takové zacházení nemusela vydržet.”

Nedda stočila k šlechtici pohled a stroze pronesla: „Nemějte starost, milosti. Já takhle zacházím jen se surovými

lumpy.”

„Pak děkuju svému štěstí, že jste si nás nespletla s nějakou verbeží,” řekl Skot pobaveně. Abrielle zatím běžela otevřít přední vchod. Cedric ještě přes rameno dodal: „Vezmi si z toho poučení, chlapče. Zacházej se ženami pěkně, nebo ti s radostí udělají na hlavě pořádnou bouli.”

Abrielle rozčileně zalomila rukama, ačkoli věděla, že starý pán se jen snaží rozptýlit její obavy. Ona však nemyslela na nic jiného než na bezpečí své komorné, vždyť Nedda by se v tak vážné situaci vůbec neocitla, nebýt její paní.

Když naložili všechny tři padouchy na vůz, Raven ho dotáhl za zchátralou kůlnu, kde ho Vachel a jeho rytíři snadno najdou. Pak větví zahladil stopy a pomohl otci vyrobit z rámu postele a pokrývek improvizovaná nosítka. Raven často v králových službách s otcem cestoval, a tak ho jen nerad nechával samotného. Cedric byl stále vynikající válečník, ale od té doby, co před třemi lety zemřela krásná manželka, s níž strávil přes čtyřicet let, míval sklony zbytečně hazardovat se životem. Raven usoudil, že kdyby o otce projevila zájem nějaká zajímavá představitelka krásného pohlaví, dodalo by mu to vzpruhu a možná by se životem nezacházel tak neopatrně. Abrielle právě krmila komornou kousky sýra, a tak se Raven k otci obrátil: „Zaslechl jsem na zemanově pohřbu, jak tě lady Cordelia vychvaluje před nějakou sestřenicí.” Cedric zvedl huňaté obočí a užasle se na něj zahleděl. „Mě?” „Mám pocit, že ta dáma se tě pokouší ulovit, tati.”

Šlechtic si přejel kníratá ústa hřbetem ruky, jako by se pokoušel smazat z tváře široký úsměv. „Opravdu? Neděláš si ze mě legraci?”

„Kdyby sis vzal tak mladou nevěstu, dočkal bych se celého houfu bratříčků a sestřiček. Už je vidím, jak se mi

motají pod nohama a chtějí, abych jim spravoval rozbité panenky a koníky.”

Cedric si odkašlal a tázavě na syna pohlédl. „Tobě by to ani trochu nevadilo?”

„No, prvních pár možná…” dobíral si ho Raven, „ale určitě bych si na ně po čase zvykl.”

Starší muž se zasmál. „Taky bych si to nechal líbit, to zas jo. Tvoje máma nemohla mít po tobě další děcka, ale

já jsem jí zůstal věrný, to mi věř. Byla to moje jediná láska.”

„Dej na sebe pozor, tati,” varoval ho v této chvilce upřímnosti Raven. „Chci se s tebou zase potkat v tvrzi, až tohle skončí. Až mi Bůh jednou požehná vlastními dětmi, budou potřebovat dědečka, aby jim měl kdo číst.” Cedric bleskl pohledem k Abrielle. „Neříkej hop, dokud jsi nepřeskočil, chlapče. Nezdá se, že by o tebe tohle děvče stálo.”

Raven se usmál. „Dej jí čas.”

Konečně byla nosítka hotová a Nedda pohodlně uložená. Cedric mávl rukou a pobídl je ke spěchu. „Na koně, ať jste odtud, než nás tu ti neřádi nachytají. Kdyby došlo na boj, budu radši, když budete hezky daleko odsud, protože ty padouchy hodlám hezky vykuchat.” Zazubil se. „A nerad bych, aby mě lady Abrielle měla za surového divocha.”

Abrielle přitáhla Neddě přikrývku k bradě a usmála se na něj. „Pro mě jste hrdina a zachránce.”

Raven se hrdě napřímil. „A co já, má paní?”

Pokrčila rameny. „Jste hodný, že jste dělal otci doprovod.”

Zamrkal a zapotácel se, jako by ho bolestně zasáhla, ale Abrielle se na něj neusmála. S povzdechem se vyhoupl na černého hřebce a něžně ho pohladil po krku, aby se nesplašil, když otec vysadil Abrielle za něj. Usadila se obkročmo na hřbet, urovnala si župan a noční košili, pak vzhlédla a zjistila, že Raven se na ni přes rameno ohlíží.

„Připravená, holčičko?”

Přikývla, ale teprve tehdy si uvědomila, že spolu budou sami. Její život bude záviset jen a jen na něm.

Kůň zamířil po stezce k lesu. Abrielle se ohlédla a spatřila, jak Cedric táhne Neddina nosítka po jiné cestičce a

mizí za chatrčí. Litovala, že nemohla zůstat s nimi a musí se teď dělit s Ravenem Seabernem o příliš malé sedlo.

Svírala nohama jeho boky a připadalo jí to velice neslušné. Nechtěla se ho dotýkat víc, než bylo nezbytně nutné,

a tak se pustila, ale byla z té nechtěné intimity nervózní a málem z koňského hřbetu sklouzla.

Raven se na ni podíval přes rameno. „Jestli se nebudete držet, brzy se rozplácnete do bahna.”

Zatnula zuby a pevně se chytila záhybů jeho pláště.

„To je lepší, děvenko.”

V jeho hlase stále zazníval pobavený tón a jí se vůbec nezamlouvalo, že mu je k smíchu. Potřebovala to divné napětí nějak rozptýlit. „Jak to, že jste nás našli tak rychle?”

„Jeden sluha, jmenuje se Siward, přišel za sirem Vachelem s tím, že viděl u zadního vchodu vůz a někdo do něj nakládal pokrývky a polštáře. Zůstal tam, aby se podíval, co všechno berou - myslel, že to je Mordea a chce zase něco ukrást. Pak vyšla ven vaše komorná, ti muži ji svázali a hodili na vůz. Došlo mu, co asi bylo v tom balíku dek, kteiý přitáhli předtím, a šel to říct siru Vachelovi.”

„Osobně mu poděkuji a patřičně se mu odměním,” zapřísáhla se Abrielle. „Nedda a já jsme se bály, že si až do rána nikdo nevšimne, že jsme zmizely.”

„Siward povídal, že jste zachránila život jeho synovi, když jste poslala dětem lepší jídlo. Klučina už měl na kahánku, ale teď začal znovu jíst. Siward tvrdil, že by to oznámil, i kdyby ho ti lotři měli kvůli tomu zabít.” „Ale kde je sir Vachel se svými rytíři?” otázala se Abrielle.

„Jakmile vyslechl Siwarda, šel do vašich komnat a uvnitř i venku na chodbě objevil stopy krve. Vyslal posly, aby svolali k tvrzi rytíře z nejbližšího okolí. Ale to mohlo trvat ještě pěkně dlouho, a tak jsme s tátou vyrazili po stopě a značili jsme siru Vachelovi cestu. O to jste se však postaraly docela dobře samy. Ty hadříky nám dávaly naději, že vás najdeme živé.”

„Jsem vám tak vděčná,” řekla tiše a snažila se myslet spíš na Neddino bezpečí než na Ravenova široká záda a teplá stehna.

„Jak se vám povedlo přemoct tři takové siláky? Někdo vám musel pomáhat.”

„Kdepak, to všechno jen Nedda, já a naše chytré hlavičky,” prohlásila s lehkým nádechem sarkasmu.

Na vteřinu k ní zalétl pohled modrých očí. „Řekl jsem snad někdy, že nejste chytrá?”

Zamračila se a měla sto chutí vmést mu do tváře, že ho na nevěstě zjevně zajímá jen bohatství a krása, ovšem

pak si připomněla, že ji zachránil, veze ji domů a zaslouží si její vděk. Raději mu vylíčila, jak se jim podařilo

únosce obelstít.

„Máte můj obdiv,” pronesl, když skončila. „Hezky jste nám to usnadnily. A my chudáčkové jsme mysleli, že nasazujeme život, abychom vás vysvobodili.”

V koutku úst jí lehce škublo. Chvíli jeli mlčky. Slunce zapadalo, ale oni to přes stromy neviděli. Ze země začal stoupat chlad. Abrielle si náhle uvědomila, kudy jedou. „Únosci nás vezli jinudy.” „Ano,” odvětil Raven. „Kdyby jejich velitel… “

Skočila mu do řeči, protože chtěla vědět, kdo provedl jí, Neddě a její rodině něco tak podlého. „Thurstan?” zeptala se.

Okamžik s odpovědí váhal. „Možná. Třeba pojede stejnou cestou jako jeho poskoci, a tak musíme jinudy.” Pochopila a přikývla. Pak zjistila, že sotva zavře na vteřinku oči, začne z koně sklouzávat a musí sebou trhnout. Ravenův hlas jí zašeptal do ucha: „Moc jste toho nenaspala. Není koneckonců divu.” Ještě jemněji dodal: „Můžete si zdřímnout teď.” „Jak to mám asi udělat?” odsekla.

„Nenechám vás spadnout, holčičko. Opřete se o mě a spěte.” Bylo to tak lákavé. Houpavý krok koně ji kolébal, přes veškerou svou snahu se o Ravena opírala stále víc a nakonec ho objala kolem pasu. Proč by mu nemohla pro jednou věřit? Je tak silný a krásně hřeje… Chytil ji za předloktí. „Vidíte? Budu vás držet.” Naposledy zamrkala, pak zavřela oči a usnula.

Ravenovi naopak vůbec nedělalo potíže zůstat vzhůru, ačkoli po ní celou noc pátral a nespal ani chvilku. Jak by se mu mohlo chtít spát, když se mu Abrielle opírá o záda a její teplá měkká ňadra mu působí hotová muka? Musí touhu potlačit, a přitom ho svírá mezi stehny, jak o tom snil… i když by rozhodně dal přednost tomu, aby byli oba nazí a v posteli. Kysele se usmál.

Několik hodin po západu slunce se rozpršelo a Abrielle se probudila. Jeli nyní mnohem pomaleji, protože měsíc se ukryl za mraky. Raven ji přiměl, aby se schovala pod jeho pláštěm, ale stejně oba promokli. Cítil, jak se třese, a tak se nakonec rozhodl, že dál nepojedou. Našel skupinku stromů, která jim poskytla alespoň chabou ochranu, a rozdělal malý ohníček, aby se zahřáli. Abrielle toho moc nenamluvila a držela se od něj v bezpečné vzdálenosti, ale když jí nabídl sýr a opečený chléb, vděčně přijala. Mrzelo ho, že mu nedůvěřuje, zvlášť teď, když mu tak dlouho spočívala hlavou na rameni a tiskla se k němu. Déšť po čase ustal, a tak rozložil u ohniště suchou pokrývku a řekl Abrielle, ať jde spát.

Přikládal do ohně a střežil ji. Přemýšlel, jak dlouho mu asi potrvá, než si získá její důvěru. I kdyby to mělo trvat celou věčnost - a vzhledem k tomu, kolik námahy ho stálo zkrotit nadmíru vřelé reakce svého těla na její blízkost po jeden jediný den, modlil se, aby to trvalo podstatně kratší dobu - přesvědčí ji, že se nemá čeho bát, že si raději utrhá ruce i nohy a připoutá se k branám pekelným, než by jí ublížil. Dívat se na ni, jak spí, bylo velice sladké, ale nelíbilo se mu, jak se chvěje. Chvílemi by přísahal, že zaslechl, jak jí cvakají zuby. Nakonec už se na to nemohl dál dívat. Další přikrývku neměl, ale nehodlal dopustit, aby se z vyčerpání a zimy ještě rozstonala. Déle se nerozmýšlel. Opatrně nadzvedl přikrývku, vklouzl vedle ní a zezadu ji objal, aby ji zahřál. Říkal si, že zůstane jen chviličku, než Abrielle usne hlubokým spánkem, který tolik potřebuje. S trochou Štěstí už u ní nebude, až se ráno probudí, a tak se nikdy nic nedozví. Nebude myslet ani na svou touhu, ani na měkkost jejího těla a útlé ruce, jež mu spočinuly na předloktí. Rozhodně jí nechtěl poskytnout další důvod, proč by se k němu měla chovat odtažitě. Této noci mu záleželo jen na tom, aby jí bylo dobře, svádět ji může jindy. Abrielle spokojeně vzdychla, konečně klidně usnula a on s ní.

Abrielle zničehonic procitla. Co ji mohlo vytrhnout z toho nádherného tepla, které se jí od zad šířilo celým tělem? Popleteně zamrkala a spatřila kolem sebe několik tuctů jezdců. Nejprve ji napadlo, že je vystopovali a obklíčili Thurstanovi muži. Raven. Vzepřela se na loktech a rozhlédla se po něm.

Potom si všimla vůdce jezdců a zaplavila ji úleva, protože to byl otčím. Klesla zpět a v duchu poděkovala Bohu vroucí modlitbou, a pak si uvědomila, že Vachel se neusmívá. Cosi se za ní pohnulo a teprve tehdy jí došlo, že ji nevzbudilo dunění kopyt, nýbrž náhlý pohyb Ravena Seaberna, jenž z naprosto nevysvětlitelných příčin ležel za jejími zády. Právě vstával a její mysl, doposud zastřená spánkem, se vyjasnila. Ano, strávila s ním noc docela sama, vždyť ji zachránil. Ale jak to, že spal tak blízko ní a tak těsně ji objímal? Nic takového mu přece nedovolila, ani se jí to nesnažil navrhnout, ovšem zjevně…

Srdce jí sevřela chladná ruka porozumění a děsu. Nevšímala si Ravenovy nabízené ruky a bez pomoci se ztuhle vyškrábala na nohy. Je pozdě, příliš pozdě. Proč jen polevila v ostražitosti a nechala se od toho muže ošálit? Viděla, jak na ni Vachel přísně hledí a několik rytířů si za jeho zády něco šeptá. Byli Vachelovi oddaní a nedovolili by si otevřeně se posmívat jeho nevlastní dceři, ale Abrielle jim přesto četla v očích nízké podezření. Co jiného však mohla čekat? Vždyť ji našli v Ravenově náruči, stulené pod jednou přikrývkou, jako kdyby… jako kdyby… Pomalu jí docházelo, co se vlastně stalo. Celá zmatená, s pocitem hrozné zrady a smutku se obrátila k Ravenovi, ale on neuhnul. Zpříma jí řekl: „Třásla jste se zimou, děvenko, nemohl jsem vás nechat zmrznout.”

Její otčím se díval střídavě z jednoho na druhého. „Co se stalo s Cedrikem a Neddou?” zeptal se. Raven odpověděl: „Otec zůstal u skrýše těch lumpů, kteří unesli lady Abrielle, aby zjistil, kdo si je najal. Nedda je zraněná, a tak zůstala s ním, abych mohl lady Abrielle dovézt co nejrychleji do bezpečí.” Jeho slova teď vyznívala hluše, protože jí nakonec bezpečí přece jen nezajistil. „Když jsme s otcem přijeli, lady Abrielle a její komorná už stačily omráčit své tři únosce pohrabáčem.”

Vachelovy rty se pobaveně zvlnily, ale pak se napřímil v sedle a chladně pokračoval: „Kdo přišel s tím, že Cedric zůstane a nechá s vámi dceru bez dozoru?” „To napadlo Cedrika,” zašeptala Abrielle udiveně.

Raven stál tak blízko ní, že ucítila, jak ztuhl, a zaslechla v jeho hlase uražený podtón. „Otec věděl, že musí

zjistit, kdo Abrielle ohrožuje.”

„Ale vás dva nechal samotné,” zdůraznil Vachel.

Všichni mlčeli, jen kdosi zašeptal: „Skotové to na ni nastražili.”

Abrielle si přála být kdekoli jinde než za svítání v tomto temném lese. Cosi ji však nutilo, aby se podívala na Ravena. Sálal z něj hněv a uražená pýcha. „Chce tu někdo pomlouvat mého otce?” vyštěkl.

Několik mužů cosi zlověstně zamumlalo, ale nikdo otevřeně nepromluvil.

Abrielle zaujalo, že Ravena zjevně obvinění vůči otci rozčílilo víc, než kdyby se někdo stavěl proti němu samému. Věděla, že jsou si velice blízcí. Je vůbec možné, přemítala hořce, že to všechno naplánovali oni? Ostatní patrně hned usoudili, že ty lotry si najali Skotové osobně. Chvíli si to přebírala a pak ten nápad zavrhla -byla přesvědčená, že takový podlý čin by se neslučoval s jejich ctí. Nemohla však stejně snadno zavrhnout myšlenku, že záměrně zneužili situace, která se jim příhodně nabídla. V tom zmatku ji vůbec nenapadlo, jak se na Ravenovo jednání budou dívat ostatní. Třeba se Raven tolik hněvá, protože vyšlo najevo, jakou roli v té lsti sehrál. Dělalo se jí z toho pomyšlení nevolno a vyhlídky do budoucna jí náhle připadaly velice pochmurné. „Pojď, Abrielle,” vyzval ji Vachel přísně. „Tak důležitou záležitost nebudeme projednávat zde. A matka si o tebe dělá veliké starosti. Promluvíme si později.”

Důležitá záležitost. Ta zlověstná slova uvízla Abrielle v hlavě. Jistě, co by mohlo být důležitější než rozhodnutí, s kým stráví zbytek života? Bude se ještě vůbec moci rozhodnout sama? Nebo se proti ní osud spikl s Ravenem Seabernem a společně ji zamotali do sítě, z níž není úniku?

Vachel vydal rychle rozkazy a poslal půl tuctu rytířů směrem, který udal Raven, aby pomohli Cedrikovi a Neddě. Pak se natáhl k nevlastní dceři.

Abrielle s povděkem přijala otčímovu ruku a nechala se vytáhnout do sedla za něj. Spolu se zbytkem rytířů vyrazili na cestu a Ravena nechali stát samotného. Ani se po něm neohlédla.

Uplynulo už několik hodin, co slunce prošlo nadhlavníkem, když si poddaní pracující u mostu všimli, že přijíždí oddíl rytířů na koních. Praporec sira Vachela poznali okamžitě, a protože za vůdcem skupiny seděla dáma, jejíž dlouhé vlající vlasy měly stejný rudozlatý odstín jako vlasy jejich paní, všichni vyběhli z nádvoří na padací most, aby se podívali pořádně. Když se ujistili, že je to skutečně lady Abrielle, několik sluhů spěchalo sdělit tu dobrou zprávu všem obyvatelům kamenné tvrze. Jakmile to zaslechla Elspeth, doslova se vyřítila ze svých komnat, aby dceru přivítala zpět. Běžela jako o život, a když konečně dorazila na nádvoří, sotva lapala po dechu. „Ach, nebesům budiž dík, že se vám nic nestalo!” vykřikla a bylo zjevné, že je jí do pláče. Vachel přehodil dlouhou nohu přes krk hřebce, sklouzl na zem a pomohl Abrielle sesednout.

Elspeth nijak neskrývala hojné slzy vděku, které jí proudily po tvářích. Objala dceru a silně ji k sobě přitiskla. „Tolik jsem se bála, co s tebou ti lotři provedou!” vzlykala šťastně. „Byla jsem úplně bez sebe, nevěděla jsem, jestli tě Vachel vůbec najde živou, jestli ti neublížili. Od té chvíle, co nám řekli o tvém únosu, byla každá minuta úplně nekonečná. Tak moc jsem se bála, že tebe i Neddu zabili. Dlužíme teď manželovým rytířům obrovskou laskavost za to, že vás našli a přivezli zpět.”

„Nic se nám nestalo, maminko,” ujistila ji Abrielle a trochu se odtáhla. Věděla, že Vachel zachmuřeně vyčkává, ale na takový rozhovor ještě nenastal pravý čas. Nechtěla myslet na nic

jiného, než že je doma - a náhle si uvědomila, že tak se v této tvrzi skutečně cítí. „Určitě tě potěší, že jsme s Neddou daly těm hlupákům co proto. Ještě teď se jim musí točit hlavy.”

Elspeth vzala dceřinu tvář do dlaní a upřeně se na své jediné dítě zahleděla očima plnýma slz. Pak ji mateřsky políbila na čelo. „Jsem tak šťastná, že ses mi vrátila, zlatíčko. Kdyby tě našli mrtvou, nepřežila bych to. Kdo ti to

udělal?”

„Ještě nevíme, kdo ty ničemy najal.” Abrielle se bezděky ohlédla po Ravenovi, který se celou cestu držel na samém chvostu skupiny. „Urozený pan Cedric tam zůstal a pokusí se to zjistit. Zatím se skrývá spolu s mou zlatou Neddou, která mě bránila a zranila se přitom.”

„Dobré nebe!” zvolala Elspeth. „Ta věrná duše!” Na čele jí vystoupily ustarané vrásky. „Dokud jsme neměli žádný majetek, nikdo ti o život neusiloval, a už vůbec ne muži, kteří tě chtějí pojmout za manželku. Zřejmě ti bude hrozit nebezpečí, dokud ty, kdo si najali únosce, nechytí a nezabijí.”

Vachel objal ženu kolem ramen. „Mohl to spáchat Thurstan de Marlé, ale také někdo úplně jiný. Musíme počkat, jak se situace vyvine.”

Elspeth přikývla a obrátila se zpět k dceři. „Musíš být úplně prokřehlá, dítě! Pojď dovnitř, do tepla, pak si o celé té věci pořádně promluvíme.”

Abrielle šla za matkou, vykoupala se a převlékla do suchých čistých šatů, avšak den ještě neskončil a její úzkost nepolevila. Nechtěla dovolit, aby se ve velké síni příliš dlouho rozebíraly nepodložené fámy, jenomže když přišla k večeři, poznala, že už je pozdě. Zprávy o její noci s Ravenem už očividně kolovaly, protože lidé se k sobě nakláněli a vrhali udivené a zvědavé pohledy na ni i na Ravena, který seděl sám. Abrielle sebou trhla a zalitovala, že se ještě nevrátili Cedric s Neddou, ale věděla, že jim nemůže nijak prospět, protože pomoc už je na cestě.

Matka na ni čekala u hlavního stolu a vůbec nezastírala, jak je rozrušená. „Abrielle, tvůj otčím mi vylíčil, co se v noci a ráno stalo,” řekla tiše a vyčítavě. „Proč jsi mi o té cestě s Ravenem nic nepověděla?” Abrielle vzdychla. „Není o čem mluvit, maminko. A i kdyby bylo, nechci to probírat zde.” „Naopak, mluví se o tom po celém panství,” řekl vážně Vachel. „S tím se musíš smířit, má milá. Šíří se to dál a dál a povídá se ledacos. Doslechnou se o tom i ostatní nápadníci.” Abrielle se napřímila. „Neprovedla jsem nic špatného. Jsem nevinná.”

„Já vím,” chlácholil ji Vachel, „ale to nemění nic na tom, že ostatní si budou myslet něco jiného. Bohužel, na tvé pověsti ulpěla skvrna, Abrielle. Mrzí nás to, ale musíš se připravit na to, že se za Ravena provdáš.” Konečně to někdo vyslovil. Abrielle pukalo srdce a v očích ji pálily slzy, kterým na veřejnosti nesměla dát volný průchod. Kdyby byli sami, rozčertila by se a vymyslela by sto důvodů, proč si takového muže nevezme. Vachel si ale možná záměrně zvolil pro tento rozhovor velkou síň, aby mohla protestovat pouze tiše a naslouchala mu. Elspeth jí konejšivě stiskla ruku, avšak Abrielle neměla na matčinu útěchu náladu.

Hodlala si zvolit manžela podle svého uvážení a teď jí otčím říká, že si musí vzít dalšího muže proti své vůli. Není to sice žádný Desmond de Marlé, jenomže za hezkou tváří a postavou se skrývá člověk, který se o ni začal zajímat, až když zbohatla. A sváděl ji, když byla zasnoubená, to mu také musí přičíst. Ke všemu je Skot a všichni sousedé si ho protiví kvůli zlu, jež tu napáchali jeho krajané. Kdyby se za něj odmítla provdat, neprozradil by nakonec tajemství Desmondovy smrti? Cítila se pokořená a bezmocná. Jak se to mohlo stát? Unikla ze spárů jednoho zlého muže, jen aby upadla do tenat dalšího.

Nemohla se na Ravena ani podívat, nechtěla pátrat, zda se mu v očích zračí vítězství. Jistě by je pečlivě skrýval, ale ona by ho prohlédla.

Naštěstí nemusela v rozhovoru pokračovat, protože dorazili ostatní Vachelovi rytíři s Cedrikem a Neddou. Abrielle s radostným výkřikem spěchala k nosítkům, na nichž komornou přinesli. „Neddo, jak je ti?” vyptávala se s nefalšovanou úzkostí.

Žena měla lepší barvu a usmála se, přestože měla kolem úst vrásky bolesti. „Docela dobře, paní. Ta noha možná nebude ani zlomená.”

Abrielle vzhlédla k Cedrikovi a pocítila záblesk zklamání, ale nepřipustila si žádné myšlenky na to, co se musí stát. Neddu odnesli k ranhojičovi a všichni se shromáždili, aby si poslechli Cedrikovo vyprávění. Líčil, jak se u chatrče objevila skupinka jezdců a jak se jim nepodařilo najít ani obě ženy, ani tři únosce. Cedric se opatrně přikradl k oknu a podíval se, jestli některého z nich nepozná. Schoval se za hromadu naštípaného dřeva, ze kterého za ta léta zbyly jen trouchnivé třísky, a nahlédl dovnitř mezerou mezi okenicemi přibitými k rámům. Přes veškerou snahu však rozeznal jen siluety těch padouchů, a to ještě pouze tehdy, když se náhodou ocitli ve světle lucerny. Slyšel ale, jak se hádají, a rozeznal dva povědomé hlasy, Thurstanův a Mordein. Dva z pětice zloduchů hlasovali pro to, aby zanechali bezvýsledné snahy, a snažili se ostatní přemluvit, ale Thurstan nechtěl o ničem takovém ani slyšet. Tento plán sice zjevně selhal, nakonec však Abrielle přece jen nějak získá. Ničemové odjeli společně stejnou cestou, jakou přijeli.

Mezi odjezdem lotrů a příjezdem Vachelových rytířů uplynula pouhá hodinka, jenomže v té době se spustila prudká přeháňka a zahladila veškeré stopy, které za sebou Thurstan zanechal. Několik mužů propátralo široké okolí a hledalo nějaký náznak, jakým směrem se padouši vydali, ale bezúspěšně. Vachel si povzdychl. „Stejně proti Thurstanovi nemůžeme dost dobře zakročit.” „Jak to myslíš?” zvolala rozhořčeně Elspeth.

„Je to movitý rytíř, má drahá,” vysvětlil Vachel trpělivě. „Má zálusk na bohatou nevěstu a zvolil si způsob, který už použili mnozí před ním. Chce se té ženy zmocnit a držet ji u sebe, dokud jí nezbude nic jiného než se za něj provdat.”

Raven ucítil, jak se k němu obracejí zraky všech přítomných. To, že ho srovnávají s Thurstanem, ho uráželo, jelikož on je čestný člověk. Věděl však, že myšlenky ostatních nemůže nijak ovlivnit. Všiml si, jak se na něj otec tázavě dívá, a chápal jeho zvědavost, ale rozhodl se, že mu vše vysvětlí později. Teď měl oči jen pro Abrielle, která ho házela do jednoho pytle s muži jako Thurstan a Colbert, muži beze cti. Vzplál v něm hněv, ba zuřivost. Jeden rytíř se ozval: „Jediný důkaz, že za všechno může Thurstan, pochází od Seaberna.” Lidé přikyvovali a tlumeně přisvědčovali. Raven zaťal pěsti, ale než se stačil otce zastat, Vachel vyštěkl: „Dost! Urozený pan Cedric je ve své zemi vážený muž. On a jeho syn mají vynikající pověst i u našeho krále Jindřicha. Nestrpím, aby ctěné hosty v domě mé nevlastní dcery někdo urážel.” Pak přistoupil k Ravenovi. „Musíme si promluvit v soukromí.”

Raven se podíval na Abrielle a zjistil, že ho pozoruje s nelíčenou úzkostí. Tváří jí probleskla hořkost, pak se odvrátila a už na něj nepohlédla. Raven šel za Vachelem do jeho komnaty. Když se spolu ocitli sami, Vachel začal rázovat sem a tam, jako by nevěděl, kde začít. Nakonec řekl: „Postavil jste mě před obtížné rozhodnutí, Ravene Seaberne.”

„Neudělal jsem to úmyslně,” odvětil Raven, ruce založené za zády. „Chtěl jsem pouze dostat vaši dceru do

bezpečí. Ocitli jsme se sami jen shodou okolností.”

„Spala vám v náručí shodou okolností?” podotkl Vachel nakvašeně.

„Dávám vám své slovo, že jsem se ji snažil jen zahřát. Jinak jsem sejí vůbec nedotkl.”

Vachel věděl, že Skot je hrdý a ušlechtilý válečník, muž, který si získal důvěru králů. Zpochybňovat čest

takového člověka by bylo nebezpečné. Rozhodl se, že to nebude riskovat, a tiše řekl: „Víte, že si budete muset to

děvče vzít.”

Raven přikývl. „A vy víte, že si ji vezmu. Ochráním ji před Thurstanem a jeho poskoky. Abriellin majetek a zlato ať zůstanou po právu její.”

Vachel na něj zůstal ohromeně zírat a přemítal, co všechno se v tomto muži, se kterým se Abrielle brzy navždy spojí, skrývá. „Pro sebe nechcete nic?”

„Ujišťuju vás, že její dědictví nepotřebuju ani nechci,” odvětil Raven bez váhání. „Stál bych o ni úplně stejně, i

kdyby ke mně přišla o žebrácké holi. Kdyby souhlasila, odvezl bych ji k sobě domů do Skotska, kde by byla v

bezpečí, ale nechci, aby se vám po ní stýskalo. Počkám, až se s tou myšlenkou trochu smíříte. Co se týče jejího

bohatství, nechávám ho čistě v jejích rukou. Mám jen jednu podmínku.”

Vachel přimhouřil oči. „Sem s ní.”

„Nesmíte jí o téhle dohodě nic říct.”

„Vy nechcete, aby věděla, že jste odmítl její věno?” Vachel

myslel, že už ho nic nepřekvapí, ale Raven Seabern se ukázal jako opravdová hádanka.

„Nežádám po vás, abyste lhal, jen o tom nemluvte, pokud se vás na to přímo nezeptá. Ona si myslí, že netoužím

po ní, ale po jejím majetku. Chci, aby poznala, jaký jsem člověk, a aby ve mě získala důvěru.”

Vachel se zhluboka nadechl a pak napřáhl paži. „Spadl mi kámen ze srdce, Ravene.” Potřásli si rukama.

„Bohužel mám pocit, že Abrielle vám ten sňatek bude mít ještě dlouho za zlé.”

Raven s přesvědčením prohlásil: „Věřím, že šiji získám.”

„Jestli je na světě muž, kterému by mohla věřit, jste to vy. Máte mé požehnání. Ovšem jestli vám požehná i její matka… “

Raven se chmurně usmál. „Obměkčit lady Elspeth bude stejně těžké jako obměkčit její dceru. Já se ale nedám.” Cedric po večeři seděl ve velké síni a čekal, až se Raven vrátí z Vachelovy komnaty. Už se doslechl, jaké rozhodnutí syna čeká, a doufal, že vše dopadne dobře. Znal ho a nepochyboval, že situaci vyřeší rozhodně a bez okolků. Neuniklo mu, co se povídá po tvrzi, klepy a dohady bujely mezi rytíři i poddanými, ale on se už dávno naučil nechat podobné řeči bez povšimnutí a nanejvýš nad nimi pokrčit širokými rameny. S pýchou mohl prohlásit, že syn má dost síly a dokáže udělat totéž.

Konečně se Raven objevil, ve tváři neústupný výraz, přesně jak Cedric očekával. Položil mu ruku na rameno. „Neprojdeme se po nádvoří, synu? Je hezký chladný večer.”

Raven přikývl. Když vyšli ven, zpovzdáli k nim dolehly různé zvuky: vojáci se ukládali ke spánku v kasárnách, koně frkali, hmyz bzučel. Byla to poklidná chvilka, Cedric však tušil, že Raven příliš klidný není, a tak vyčkával, až sám promluví.

Trvalo to dlouho, ale nakonec se rozhovořil a Cedric pocítil hrdost, když uslyšel v jeho hlase nezlomné odhodlání. „Získal jsem ji, i když by mě nikdy nenapadlo, že se to stane takhle. Musím přiznat, že ona i její

příbuzní pochybují o naší cti. Sice se mýlí, ale prozatím to znamená, že je náš svazek pouze formální. Hodlám ji však získat úplně, tělo i duši. Přísahám, že jednou bude skutečně moje.”

Abrielle už se přichystala ke spánku, když někdo zaklepal na dveře. Překvapilo ji to. Prošla předpokojem a uvažovala, zda jí matka opět přichází poskytnout útěchu. Nechtěla ji odhánět, jen věděla, že Elspeth už udělala vše, co mohla, další rozhovor by ji pouze znovu rozčílil a obě by se zbytečně trápily. „Kdo je to?” zvolala. „Raven,” ozvalo se stroze. A to jsem se tak snažila, abych se uklidnila, pomyslela si Abrielle. Zavřela oči, zhluboka se nadechla a bojovala s návalem hněvu, nejistoty a zoufalství. Nechtěla matce přidělávat starosti, ale už vůbec nestála o to, aby ji Raven viděl v tomto stavu a pokořil ji ještě více. „Jděte pryč,” řekla a neotevřela. „Potřebuju si s vámi promluvit, děvenko,” opáčil. „To se nesluší.”

„Teď už moc nesejde na tom, co se sluší.”

To ji vyprovokovalo. Rozrazila dveře tak prudce, že udeřily do zdi. „To tedy nesejde, a jedině kvůli vám!” Zachmuřeně přikývl. „Máte plné právo se zlobit. A já taky.”

„Já se nezlobím, zuřím!” Popadla ho za rukáv, vtáhla ho dovnitř a zabouchla za ním dveře.

Chvíli se na sebe jen mlčky dívali. Jako by teď, když stáli na prahu docela jiné budoucnosti, než si oba

představovali, nevěděli co říct. Raven nakonec napřímil ramena a odkašlal si. „Večer jsem hovořil s vaším

otčímem.”

Abrielle si založila ruce na prsou a vrhla po něm sžíravý pohled. „To jsem si všimla.” „Určitě je vám jasné, o čem jsme mluvili.” Neodpověděla. Jestli si ten lstivý chlap myslí, že mu to bude usnadňovat, pak se plete. Čelist mu ztvrdla a z hezké tváře zmizely poslední zbytky něhy. Pokračoval tichým, ale zdaleka ne konejšivým hlasem: „Je rozhodnuto - vezmeme se.”

Věděl, že je hrdá a smělá, chystal se pokleknout na jedno koleno a formálně ji požádat o ruku, ale ona pohodila lesklou hřívou a přes zatnuté zuby procedila: „Vezmu si vás, ale nikdy vás nebudu ctít. Řekla jsem vám, že se za vás nikdy neprovdám, a tak jste se postaral, abych neměla na vybranou.”

„A já vám říkám, že jsem se své cti ani cti své rodiny nezpronevěřil.” V jeho hlase zaznělo cosi, co tam ještě nikdy neslyšela, a náhle pochopila, že musí zděděnou prudkost Harringtonů potlačit a dávat si pozor. Ten muž byl nebezpečný.

„Musíte přistoupit na několik podmínek,” pronesla prostě.

„Musíte slíbit, že uvolníte velkou částku peněz ve prospěch zdejších poddaných. Někteří žijí v kamenných chalupách s krby a doškovými střechami, a to dokazuje, že lord Weldon chtěl postavit stejné domky i pro ostatní. Bohužel zemřel dřív, než stačil svůj sen uvést ve skutečnost. Ráda bych započala stavební práce co nejdříve.” „To slíbím rád! Víte přece, že mě trpký úděl vašich poddaných rmoutil.”

Bedlivě si ho prohlížela, jako by hledala důkazy, že lže. „Pocházíte z jiné země. Až budu vaší ženou, budu se muset neustále rozhodovat, jestli mám větší zodpovědnost vůči svým lidem, nebo vašim.” „Abrielle,” namítl a jeho výraz změkl, „vaše matka je Saska, její manžel Norman. Váš normanský král si vzal za ženu sestru mého krále Davida.”

Měl pravdu, ale ona neměla na chlácholení náladu a rozhodila rukama. „Jděte pryč! Nechte mě být!” Nechtěl se jí dotknout, a tak vyšel z pokoje na chodbu. Vtom se otevřely sousední dveře a Raven spatřil Vachela. Abriellin otčím jen vyhlédl ven a zeptal se: „Pořídil jste?” Raven přikývl. „Ano. Vezme si mě.”

Vachel si hlasitě odfoukl, jako by dlouho zadržoval dech. „Díky Bohu.” Pak kolem něj proklouzla Elspeth, přísně se na Ravena zamračila a zamířila do dceřiných komnat.

„Obřad se uskuteční ve velké síni před obědem,” dodal Vachel. „Pak se na počest sňatku bude konat velká hostina pro všechny v tvrzi.” „Ohlášky přeskočíte?”

Vachel sebou trhl. „Bude tam dost svědků, sňatek bude právoplatný. Ráno hned po snídani sepíšeme svatební smlouvu.” Raven kývl.

„Klidnou noc, Ravene. Řekl bych, že další takovou si hned tak neužijete,” uzavřel Vachel rozhovor. Nikoho nepřekvapilo, když po mši oznámili, že se za okamžik bude konat svatba. Abrielle a Raven působili vážně a trochu sklesle a zjevně se na svůj velký den nijak zvlášť netěšili, zato Vachel chystal na počest svazku skotského královského vyslance a nejbohatší vdovy Anglie velkou oslavu. Zdůrazňoval, že mezi sousedy v pohraničí na skotské i anglické straně vládne dobrá vůle. Jeho optimismus však sdílel jen málokdo. Abriellini zklamaní nápadníci reptali, a několik dokonce rozhořčeně odjelo. Všichni to viděli tak, že normanský majetek přechází přes saskou dívku do skotských pokladnic. Vachel si smutně připustil, že smír mezi sousedy není v dohledu, stejně jako smír mezi manžely obou generací. Elspeth se na muže sice vysloveně nehněvala, ale trápila se kvůli dceři a to jejich manželskému soužití vůbec neprospívalo.

Raven s Abrielle zatím seděli vedle sebe u stolu, téměř nejedli a nepromluvili spolu slova. Vachel si říkal, že Abrielle za čas pochopí, oč lepší život ji čeká v tomto svazku, než by ji čekal v manželství s Desmondem de Marlé. Nyní se však tolik zlobila, že neviděla, jak hlubokou vášeň k ní statečný válečník chová.

Raven s Vachelem se opět odebrali do soukromých komnat a Abrielle si těžce povzdychla. Pak si všimla, že matka na ni pohlíží s úzkostným výrazem, a přiměla se k úsměvu. Nechtěla ji zbytečně rozrušovat, když teď byla v očekávání.

„Abrielle, dítě moje, pojďme se připravit na obřad.”

„Už zase,” zamumlala Abrielle, ale zvedla se a šla za ní. „Jaké šaty si mám vzít, maminko? Nejlepší by snad byly ty černé smuteční.” Elspeth se k ní ohromeně otočila a Abrielle rychle řekla: „To byl jen žert a očividně se mi příliš nepovedl.”

Elspeth se rychle vzpamatovala a zpříma na dceru pohlédla. „Měla by sis vzít ty, které jsi měla na sobě u dvora krále Jindřicha. V těch ses Ravenovi zalíbila.”

Abrielle málem unikl sten, ale kvůli matce se včas zarazila a šla se s ní nahoru převléct. Elspeth chtěla být za každou cenu veselá a ona věděla proč: měla radost, že ji nemusí dát muži, jako byl Desmond de Marlé. Abrielle ji nehodlala o tuto útěchu připravit, a tak před ní zatajila, co ji tolik tíží.

Desmond byl totiž sice ohavný člověk a sňatek s ním se jí hnusil, ale manželství s Ravenem se děsila ještě více. S Desmondem byla neustále ve střehu, nemusela potlačovat své city a stavět kolem svého srdce hradbu. S Ravenem to však je docela jiné. Jakmile se ocitne v jeho blízkosti, neví, čí je, co má cítit a co je pravda a co ne. Nevěřila tomu muži ani co by se za nehet vešlo, avšak příliš dobře věděla, že v ní bez sebemenší námahy vyvolává zcela nepatřičné pocity. Přicházely bezděky, nečekaně a ona se bála, že na světě není hradba tak vysoká a pevná, aby její srdce před Ravenem ochránila.

Když se oblékala do svatebních šatů minule, nejvíce se děsila nadcházející noci. Tentokrát se děsila všech nocí, které od této chvíle prožije. K smrti se bála byť jen na zlomek okamžiku polevit v ostražitosti, protože Raven by se mohl vplížit do jejího nitra, ukrást jí srdce i duši, svázat ji nejněžnějším poutem a pak ji opustit. Svatební obřad se konal před zraky hostů, jichž pravda zbylo jen málo, a mnoha poddaných, kteří se ze štěstí své paní nepokrytě radovali. Abriellina nejdražší přítelkyně Cordelia však přicestovat nemohla a dívka to Ravenovi hořce vyčítala, protože jen jeho vinou se brali takto ve spěchu.

Oddával ji stejný kněz jako při první svatbě - je možné, že od ní uplynulo pouhých čtrnáct dní? Raven i Abrielle odříkali slib tiše. Nevěstě se trochu třásl hlas, ale všichni to nechali bez poznámky. Raven navlékl Abrielle otcův snubní prsten, ačkoli věděl, že jí bude hodně velký. Byla to památka, která přecházela z generace na generaci, a to pro něj hodně znamenalo.

Abrielle se nedokázala na Ravena podívat, když pronášel: „Tímto prstenem se ti zaslibuji, svým tělem se ti odevzdávám.”

I ona měla prsten po otci, Elspeth na tom trvala. Připadalo jí nechutné použít ho při této parodii na svatbu, ale nechtěla matku ranit. Bezvýrazně zopakovala totéž co Raven a pak je kněz prohlásil mužem a ženou. Kdyby si Abrielle dovolila myslet na to, že v krátké době vstupuje už do druhého nevítaného svazku, zřejmě by se rozvzlykala a z velké síně by utekla. Místo toho po celou dobu oběda přijímala blahopřání. Vachel k jejímu překvapení najal na odpoledne hudebníky a všichni přítomní se dokonce zapojili do turnaje ve vrhcábech. Doufala, že Raven se nespokojí s tak krotkou hrou a přesune se i s ostatními na kolbiště, že jí prostě zmizí z očí. Jenže on hodlal za každou cenu hrát milujícího chotě a zůstal s ní, dokonce ji vyzval k partii vrhcábů. Přísahala by, že ji nechal vyhrát, ale ujišťoval ji, že ne.

V koutku duše neustále myslela na svatební noc. Jak se den chýlil ke konci, začala dokonce uvažovat, že se této svatební noci bojí možná víc než té první, a málem se hystericky rozchi-chotala. Která žena by se nechtěla ocitnout v posteli s Ravenem Seabernem? Od počátku ho považovala za hezkého darebáka, a přestože ji jeho samozřejmý šarm a milostná vyznání často rozčilovaly, pokaždé pod jejich vlivem rychle roztála. Avšak svatební noc znamená darovat sebe samu, a ona nechtěla dát to nejvzácnější muži, jemuž nevěřila. Právě proto vstupovala do nového manželství tak sklesle. Proč by mu měla vydat to, co se z ní pokusil vylákat lstí? A tak se pevně rozhodla, že Raven dnes v noci svého nedosáhne. Nestačí, že ji zkompromitoval; musí si ji získat něčím víc.

Konečně ta chvíle nastala. Matka odešla z její ložnice a zanechala ji tam sedět pouze v průsvitné košilce, již Elspeth ten den narychlo ušila. Jakmile Abrielle osaměla, vklouzla do županu a přitáhla si ho k tělu, jako by to bylo brnění.

Zanedlouho vstoupil Raven, zavřel za sebou dveře a opřel se o ně. Neočekával, že bude v posteli, a měl pravdu. Seděla v čalouněném křesle u ohně a zadumaně do něj hleděla.

I tak ho však zcela připravila o dech. Tlusté svíce v bohatě vyřezávaném dřevěném svícnu vrhaly mihotavé odlesky na dlouhé měděné vlasy, které jí načechraně splývaly po útlých ramenou a měnily ji v divukrásný, luzný přelud. Lenivě ji přejel pohledem, jako by ji hladil, a na dívčiných lících vyvstal ruměnec tak rudý jako její heboučké rty. Župan z vínového sametu v něm budil touhu odhalit, co se pod ním skrývá. Zamířil k ní. „Už jsem si myslel, že budete schválně předstírat spánek.”

Zvolna se k němu otočila. „Napadlo mě to, ale nechtěla jsem vstoupit do manželství ve lži - aspoň jeden z nás by si to mohl ušetřit.”

Tvář mu ztvrdla a promluvil tiše, hlasem nabitým emocemi. „Já vám nelhal.” Nic na to neřekla. Věděla, že příliš pokouší jeho trpělivost a hrdost.

„Jak tedy chcete do manželství vstoupit?” zeptal se.

„Nejprve vám oznamuji, že jste si nezískal mou důvěru,” pronesla odhodlaně, vstala a založila si ruce v bok jako anděl pomsty, „a že s vámi dnes nebudu spát.” V tu chvíli ji Raven popadl za paži. Pohnul se rychle jako šelma, polekal ji. Vyděšeně mu pohlédla do očí.

„Jenomže,” zašeptal, „jste moje žena. Nedovolím, aby mi někdo předhazoval, že náš sňatek není právoplatný.” „Jak to myslíte?” opáčila a zaplavily ji nepopsatelné pocity. Pak se vyděsila ještě více, protože jí u krku rozhalil župan. Pokusila se ho zastavit, ale marně. Jakmile spatřil světlou hedvábnou košilku bez zbytečných ozdob, jež halila její tělo jako vzácný dar a kopírovala obliny ňader a boků, oči mu zahořely. Zadržela dech. Dotkl se její tváře, pak pomalu sjel níž, na okamžik se kochal hrdlem a pokračoval po klíční kosti do úžlabiny mezi prsy. Nedokázala se pohnout, vykřiknout ani se vzepřít. Svět jako by se smrštil a zbylo z něj jen ticho přerývané jejich namáhavým dechem, příslib jeho žhnoucího doteku. Zakryl jí dlaní ňadro a ona se hlasitě zajíkla. Oči jí přetékaly zmatkem. Upřeně se na ni zahleděl, vzal prs do ruky a potěžkal ho. „Ne,” zasténala, „přestaňte prosím.”

Modré oči zněžněly. „Já nemůžu, Abrielle. Nevzpírejte se mi, vždyť já po vás toužím od první chvíle, co jsem vás uviděl.”

Jeho přízvuk smyslně zdrsněl. Jako by z něj sklouzla slupka civilizovanosti a pod ní se objevil muž, kterým byl ve skutečnosti, muž z masa a kostí, z duše čestný člověk plný přirozené touhy, jenž neskrývá, kým je a co chce. Kéž by si mohla být jistá, že tenhle Raven, který po ní tak zoufale prahne, je skutečný a prost veškeré falše! Potom jeho prsty našly bradavku, začaly ji hladit a dráždit. Tehdy poprvé plně pochopila, jak dokonale ji má ve své moci, protože ten prostý dotek v ní vzbudil odezvu, jež téměř přehlušila původní odhodlání. Z posledních sil se pokusila vzepřít, ale přitáhl si ji ještě blíž a dál kroužil špičkou prstu po jemné pleti. Jeho ústa našla její a přitiskla se tak silně, až musela zaklonit hlavu. Vklouzl jazykem dovnitř a zapátral. Byla proti rostoucí touze stejně bezbranná, jako když ji políbil poprvé. Chutnal po vínu a to ji omamovalo. Ruka stiskla ňadro naléhavěji a druhá jí sklouzla po zádech, uchopila ji za zadek a přitáhla co nejtěsněji k jeho tělu. „Abrielle,” zamumlal těsně u jejích rtů, „Abrielle, polib mě taky.”

Neposlechla ho, jakmile to šlo, odvrátila obličej. Byla však příliš hrdá, než aby před ním utekla, a tak jen konsternované stála a přihlížela, jak si přetahuje přes hlavu dlouhou tuniku, pak si svléká košili, boty a kalhoty. Od nahoty ho dělily už pouze spodky, které mu zakrývaly bedra. Sundal si však i ty a ona před jeho výhružnou mužností bezděky ucouvla.

Nemohla však popřít, že jeho tvář a tělo ji vzrušují, že důkaz jeho touhy v ní budí zvědavost. Jak moc ji doopravdy chce? Vtom na svém ústupu narazila do postele a náhle si připadala jako zvíře zahnané do kouta. Vzplál v ní hněv, ale to už stál u ní, zatlačil ji do měkkých polštářů a zakryl ji svým dlouhým, žhnoucím, svalnatým tělem. Znovu ji políbil, tvrdě a hluboce, a ona ucítila na nohou chladný závan vzduchu, protože jí vyhrnul košilku.

„Dnes v noci nás nesmí nic dělit,” zašeptal a ta slova ji pošimrala na krku.

Všechno se na ni nezvladatelně řítilo, jako by jí vlastní tělo už nepatřilo. Z boků a stehen sklouzla látka a místo toho tam ucítila jeho horký a tvrdý úd. Zajíkla se a chtěla se zpod něj vy-kroutit, ale on do ní nechtěl vniknout násilím, jen ji na chvilku uvěznil a stáhl jí z ramen župan. Snadno ji nadzvedl a svlékl ho, a ačkoli se bránila, nakonec jí přetáhl přes hlavu poslední kousek oděvu.

Teď byli oba úplně nazí, kůže se třela o kůži. Ztuhla, protože cítila na prahu svého ženství tlak jeho erekce. On však nevstoupil dovnitř, místo toho cosi nesrozumitelně zamumlal a začal putovat rty níž a níž, až k ňadru. Sežehl ji stravující zášleh horka, už nepatřila sobě, ale jemu. Zasténala sladkým utrpením, a protože už nedokázala zůstat bez pohnutí, nadzvedla boky, aby mu vyšla vstříc. Vnikl hluboko do ní a nepolevil, dokud nepřekonal hranici bolesti. „Pomalu, holčičko,” šeptl těsně u jejích rtů a uchvátil je dalším strhujícím polibkem. Raven věděl, že je panna, ale ztratil nad sebou vládu, poddal se pohybu, nořil se do ní a zase ven. Křičela rozkoší, ne bolestí, a tak nechal věcem volný průběh a přirážel, dokud neucítil první stah a rozechvělé uvolnění. Následoval ji téměř okamžitě a vyvrcholení ho smetlo nepředstavitelnou silou.

Když jeho vášeň konečně začala odeznívat a rozpomněl se, jak se dýchá, vzepřel se na loktech a podíval se na zardělou a zpocenou Abrielle. Ona se podívala na něj. „Teď jsi moje,” oznámil jí a ona se rozplakala. Raven zasténal, odvalil se a pokusil se ji obejmout, ale ona o jeho mazlení nestála. Cítila se zrazená vlastním tělem. Rozkoš, kterou mu Raven poskytl, stála mimo její vůli. První bitvu vyhrál on. Obrátila se k němu zády, útlá ramena se jí třásla, lomcovaly jí tlumené vzlyky.

Raven upřeně zíral do stropu a přemítal, jestli se krutě nezmýlil, když se oženil s dívkou, jež mu nevěří a odmítá mu dát své srdce. Převládl u něj chtíč nad zdravým úsudkem? Copak si pořád ještě myslí, že je tělesná touha dokáže dát dohromady? Pak si však připomněl, že tohle byla teprve první noc a před sebou mají zbytek života. Tehdy se rozhodl, že od této chvíle se bude v manželství řídit jediným pravidlem: nikdy nepřestane ve svou nevěstu doufat.

Když na Abrielle dopadly paprsky ranního slunce, zvolna otevřela oči. Měla pocit, že něco není v pořádku, ale nedokázala si vybavit co, dokud si ohromeně a s hrůzou neuvědomila, že je nahá. Prudce se posadila a přitáhla si

přikrývku ke krku, nikdo tu však nebyl. Rozházené šatstvo teď leželo úhledně složené na židli. Zasténala a padla zpět na polštář. Je z ní vdaná žena, přišla o panenství. Jenže právě to poslední rozhodl Ra-ven za ni. Odhodila deku, a když spatřila na prostěradle krvavou skvrnu, rozčílila se ještě víc. V bláhovém studu ji znovu zakryla, oblékla si župan a začala rázovat po komnatě. Co si má počít? Jak se přinutí, aby se na Ravena byť jen podívala? Nyní je v každém ohledu jejím mužem, nenechal vůbec nic náhodě.

Nemohla si na něm však vylévat vztek. Čeho by tím dosáhla? Jen by způsobila spoustu trápení, zejména rodičům. Ne, co se stalo, stalo se, a život jde dál. Mnoho žen se vdává za muže, které si nezvolily, a ona je jen další v řadě. Bude se usmívat a předstírat před světem, že se nic neděje. V ložnici se samozřejmě bude chovat zcela jinak, ale když nebude zbytí, podvolí se. Vtom někdo váhavě zaťukal na dveře. Abrielle věděla, že její neomalený manžel a nový pán tvrze by jistě bez okolků vrazil dovnitř, a tak zvolala: „Dále!” Dovnitř nakoukla Nedda. „Paní?” Abrielle ji přivítala úsměvem a služebné se zjevně ulevilo. Vstoupila. „Sir Raven řekl, že vás nemám budit,” omlouvala se, „ale slyšela jsem, že už jste vzhůru. Chtěla byste se vykoupat?”

„Ach děkuji, to by bylo báječné,” řekla Abrielle. Všimla si,

že Nedda ji téměř podezíravě pozoruje, ale nezapomněla, že se hodlá chovat jako normální manželka.

Jako normální manželka se vykoupala, oblékla a sešla do velké síně. Když zjistila, že tam Raven není, tolik se jí

ulevilo, až se zastyděla. Prkenné stoly už byly po snídani složené u stěn a Elspeth právě hovořila se

služebnictvem.

Jakmile ji matka zahlédla, spěchala k ní a objala ji. Potom se jí úzkostně a pátravě zadívala do očí. „Cítíš se dnes ráno dobře, Abrielle?”

Jsem normální manželka, připomněla si Abrielle, přinutila se k úsměvu a odpověděla: „Ano, maminko, nic mi není. Stala se ze mě prostě vdaná žena, na tom není nic neobvyklého.”

„Hmm.” Matka víc neřekla, protože dceru znala a hned viděla, že jí přece jenom něco je, ať už tvrdí, co chce. Abrielle se s přehnanou bezstarostností rozhlédla po síni. „Jak vidím, zaspala jsem snídani. Odpusť, že jsem tu nebyla.”

„Nesmysl. Muselas být po včerejšku unavená.” Skrývala se za tím nevyslovená otázka, zda se totéž dá říct i o svatební noci, ale Abrielle předstírala, že to nechápe. Elspeth vzdychla. „Pošlu někoho, aby ti přinesl chléb a polévku.”

„Ne, zajdu si do kuchyně sama.” Dcera očividně nebyla ve své kůži, ovšem to se vcelku rozumělo samo sebou. „Ani ses mě nezeptala, kde je tvůj manžel,” podotkla Elspeth váhavě.

„Určitě je někde poblíž a užívá si, že mu tahle tvrz teď říká pane.” Pod veselou maskou probleskla hořkost a Abrielle sebou provinile trhla. „Promiň, maminko,” omluvila se, než stačila matka cokoli říct. „Slibuji, že se do své nové role brzy vžiju lépe.”

Elspeth ji pohladila po paži. „Každá žena musí úloze manželky postupně přivyknout, zlatíčko. A není to snadné, i když svého muže hluboce miluješ.”

„Ale co když si ho nemůžeš vážit?” šeptla Abrielle a znovu musela bojovat s pošetilými slzami. Přejela si dlaní obličej a nucené se usmála. „To je jen tím prvním ránem. Zlepší se to,” ujistila matku, avšak neuměla si představit, jak by se to mohlo zlepšit, když necítí k manželovi důvěru ani úctu. Jeho prsten ji tížil na ruce stejně, jako ji sňatek s tím, kdo jí ho navlékl, tížil na srdci.

Abrielle pohovořila se služebnictvem v kuchyni, probrala s nimi jídelníček a nechala na matce, aby prohlédla zásoby uložené na nadcházející zimu ve sklepení. Chtěla lidem ukázat, že příchodem nového pána se nic nezměnilo, a tak obešla celý hrad, rozmlouvala se sluhy a zajímala se o jejich život a práci. Než dospěla na nádvoří, veselost poddaných jí trochu zlepšila náladu. Podívala se, jak pokračuje sklizeň v kuchyňské zahradě, chvíli pozorovala dojičky při práci a popovídala si s podomky ve stájích.

Nakonec ji třesk ocele přilákal za tvrz, kde na kolbišti vojáci a rytíři trénovali boj. Zastihla tam Ravena i otčíma. Její zrak však navzdory všemu přitahoval pouze Raven. Měl na sobě kožený kabátec bez rukávů, jenž mu sahal do půli stehen; svalnaté paže se mu na slunci leskly potem. Hovořil se skupinkou mužů, kteří svírali meče. Pak jim začal mezi řečí ukazovat jednotlivé seky. Soupeřem mu byl Vachel, který šermoval lépe než většina mladíků. Zde, mezi válečníky nepanovala žádná zášť a Abrielle tomu byla ráda. Rytíři se na Ravena dívali s úctou, a kdykoli předvedl nějaký úder, mnozí uznale pokyvovali. Možná ho tu v kraji nemají v lásce, ale přinejmenším tito muži, jimž má velet, ho respektují.

Vždyť ale ještě včera se mu titíž muži pošklebovali, když ho s ní přistihli samotného. To jim stačí pouhý sňatek, aby uchlácholili uraženou čest? Kéž by se dokázala se svým osudem smířit tak snadno. Koneckonců to ale nebyli oni, koho oklamal, využil a komu vzal možnost volby, jež po právu náležela jí, a dal za ni pouhou chatrnou náhražku.

Vtom si jí Raven všiml a jeho žhnoucí pronikavý pohled ji doslova přimrazil na místě. Ani neodložil meč a hned k ní vykročil. Nedokázala se pohnout, neměla sebemenší naději, že se jí podaří uniknout. Myslela jen na to, co jí dělal pod rouškou noci a jak ji proti její vůli pohltila rozkoš. Dokonce i nyní se jí po těle rozlilo zrádné horko a mocně se zarděla.

K jejímu zděšení ji jednou paží objal a přitáhl ji k sobě. Opřela se mu dlaněmi o hruď, ale nemohla ho odstrčit, vždyť se na ně dívali muži, kterým má velet. Vášnivě ji políbil, až příliš vyzývavě na to, že nebyli sami. Cítila bezmoc, vzrušení a hněv, zlobila se na sebe i na něj a bylo to ještě horší, když se kolbištěm rozlehlo nadšené halekání přihlížejících.

Jakmile se od ní odtáhl, zašeptala: „Surovce! Jak se opovažujete takhle se mnou jednat!” Jen nadzvedl tmavé obočí a ušklíbl se. „Už nemůžete předstírat panenský stud, děvenko.” Odsekla by mu, ale všimla si, že se k nim blíží Vachel. Nasadila falešný úsměv a přehnaně sladkým hlasem pronesla: „Už zase mě před všemi svými muži uvádíte do rozpaků.”

„Našimi muži. A podle mě jásali proto, že nám to v manželství zjevně výborně klape.”

„Klape…?” Vachel však už byl příliš blízko, a tak se k němu obrátila a šla ho políbit na tvář. Hodilo se jí, že má

záminku vzdálit se od Ravena. „Přeji vám dobré ráno, Vachele.”

Její projev náklonnosti ho trochu vyvedl z míry, zamrkal a nejisté řekl: „Já tobě též, má milá. Doslova záříš.” Má mě snad jedna noc v Ravenově loži nějak změnit k lepšímu? pomyslela si chmurně. „Vidím, že vy dva po oslavách neotálíte a hned jste se znovu pustili do práce.”

„Nebylo zbytí,” řekl Raven a zvážněl. „Potřeboval jsem zjistit, jak si stojí bojové síly tvrze po těch měsících, co

jim velel Desmond de Marlé.”

„A není to vůbec dobré,” dodal Vachel.

Abrielle zapomněla na své trápení. „Co se děje?”

„Většina těchto mužů přijela s námi,” vysvětlil Vachel, „a čtyři s Ravenem. Ostatní úplně zlenivěli, protože Desmond raději utrácel získané bohatství za své pohodlí než za vojáky. Proč by měl člověk cvičit, když dostane slušný plat přinejlepším jednou za čas?”

„To je hrozné.” Abrielle pohlédla ke kolbišti, kde muži opět začali šermovat tupými meči. „Teď už ale vědí, co se od nich čeká,” prohlásil Raven.

„A co za to dostanou,” doplnil ho Vachel. „Tvůj nový manžel se zachoval velkoryse.”

Za mé peníze, pomyslela si hořce, ale ihned se okřikla. Raven koná svou povinnost vůči jejímu hradu a

poddaným, nic víc. Prospělo by jim oběma, kdyby přestala přisuzovat každému jeho činu nízké pohnutky.

„Zásoby, které jsou určené pro případ obléhání, se povážlivě ztenčily,” poznamenal Raven. „Čeká nás spousta

práce.”

„Zajisté,” odvětila. „Děkuji, že na to dohlížíte.”

„A proč bych neměl?” Nasadil nejkouzelnější úsměv, objal ji kolem ramen a stiskl je. „Dělám, co jen můžu, abych zajistil bezpečí vám i našim lidem.”

Pohladila ho po hrudi a znovu se jí podařilo z jeho objetí vyklouznout. „Uvidíme se u oběda.” Když však nastal čas poledního jídla, Abrielle dostala zprávu, že Raven, Cedric a Vachel museli odjet na nedaleké panství, a přestože se ji sluhové zjevně pokoušeli uchránit, zaslechla, jak si vystrašeně šeptají o „vpádu” a „Skotech”. Po zbytek dne si říkala, že kdyby na těch pověstech bylo něco pravdy, Raven by jistě nenechal hradní bránu otevřenou a vojáci by se rozmístili do obranných pozic, místo aby pokračovali ve výcviku. Ale slunce zapadlo a on se ještě nevrátil. Druhou noc po svatbě tedy konečně měla lůžko pro sebe. Nerušeně spát ve velké posteli, to by se jí líbilo, jenomže nyní byly její osud a budoucnost svázány s manželovými. Co když se stalo něco hrozného? Neměla jim poslat na pomoc oddíl mužů? Ale Raven by jí určitě vzkázal, kdyby potřeboval podporu. Připadalo jí, že usnula teprve před chviličkou, když ji probudilo denní světlo. Zavrtěla se, ale měla zvláštní stísněný pocit. Uvědomila si, že Raven je v posteli s ní a leží stulení k sobě. Hlavou mu spočívala na rameni, takže teď měla před očima širokou nahou hruď. Naštěstí spala v noční košili. On ji objímal paží, a jak si s úlekem povšimla, věznil její koleno mezi stehny. Začala vymýšlet, jak by nejsnáze unikla, aniž ho vzbudí, ale pak vzhlédla a zachytila jeho pobavený pohled.

„Tohle je moc pěkný způsob, jak se probudit,” pronesl zastřeným hlasem, vzepřel se na lokti a poněkud hrozivě se nad ní sklonil.

Rychle vyklouzla z jeho objetí i z postele. „Jsem ráda, že jste v pořádku zpátky. Mám hodně práce a vy jistě také, například… s těmi línými vojáky,” dokončila neobratně.

Znovu si lehl a založil si ruku pod hlavu, aby na ni měl lepší výhled. To, že se probudila vedle muže, ji zjevně hodně vyvádělo z míry, a když si vzpomněl na včerejší pláč, nechal ji protentokrát jít. Novomanžel však nemůže čekat donekonečna, to bude Abrielle muset pochopit.

Stála na rohoži před krbem, v němž doutnalo několik posledních oharků ohně, který zapálil, když v noci přišel. Chvěla se zimou, ale zjevně se nechtěla převlékat před ním. On však neměl vůbec v úmyslu jí to ulehčovat. Začala si třít paže. „Kde jste včera tak dlouho byl?”

Vlastně netušila, jestli s ní bude ochoten probírat záležitosti, které podle některých mužů patří čistě do jejich sféry. On se ale jen přestal usmívat, zachmuřil se a odpověděl: „Přijel posel se zprávou, že Thorntonovo panství,napadl’ skotský oddíl.”

„Ach ne.” Strach ji zcela ochromil. Co bude s ní a s jejími lidmi, jestli vypukne válka? Vždyť hradní pán patří k „nepřátelům”.

Jeho výraz změkl. „Nebojte se, děvenko. Nebyl to žádný vojenský vpád, jen pár skotských chudáků, kterým se

zaběhl dobytek. Neuvědomili si, že jsou tak blízko u hranic, a překročili je omylem.”

Nesmírně se jí ulevilo. Zavřela oči a děkovala Bohu, že nešlo o nic, co by vedlo k násilí.

„Vlastně se mě to vůbec netýkalo, ten posel úplně zbytečně vzbouřil celé širé okolí. Všechno se jenom

zkomplikovalo, když jsem přijel, jako kdyby si mysleli, že jsem se s těmi cizími lidmi nějak spřáhl jen proto, že

jsou taky Skoti. Ještě že nezastihli doma Thurstana de Marlé. Váš otčím ale zachoval chladnou hlavu a můj otec

to celé obrátil v žert, a tak k ničemu nedošlo. Nakonec ty Skoty propustili a oni se vydali zpátky domů.”

Ztěžka usedla na pelest a zakryla si obličej dlaněmi. „Tohle nikdy neskončí, viďte?” Pohladil ji po zádech, ale

když ztuhla, zase ruku odtáhl.

„Myslíte ta nedůvěra vůči mým krajanům?”

Víc než to. Její nedůvěra k němu, věčný strach, že jeho skotský původ nikdy nedovolí jejím lidem, aby ho přijali. Kdy se poprvé bude muset postavit proti ní? Kdy projde její loajalita k manželovi první zkouškou?

„Abrielle?”

Trhla sebou, rychle vstala a zaměstnala se tím, že si začala vybírat, co si vezme na sebe. „Myslíte, že vás král bude často odvolávat pryč?”

„Nevím. Musím se teď starat o svá panství v obou zemích a nebudu mít tolik času věnovat se královské službě. On to jistě pochopí.”

Abrielle se k němu překvapeně obrátila. V životě jejího manžela bylo skutečně mnoho věcí, o nichž neměla nejmenší tušení. „Nevěděla jsem, že máte ještě jiné panství.”

„Nikdy jste se mě na to neptala,” odvětil suše. „Patří mi nějaká půda vedle otcova území na vysočině, které mi jednou taky připadne.”

Zadumaně přikývla, ale ačkoli byla zvědavá, dál už se nevyptávala. Bála se, že by si to špatně vyložil. Kdyby jí chtěl vyprávět o svém domově, už by to udělal dávno, avšak zmínil se o něm teprve teď, a když tolik prahl po jejím majetku, sám na tom zřejmě nebude nijak valně. Jeho državy ji příliš nezajímaly, neměla s nimi nic společného. „Pojedeme se tam někdy podívat?” „Ano, chci vám ukázat všechno, co teď patří i vám.”

Znovu kývla, zůstala nerozhodně stát a uhlazovala rukou složené šaty. Nebude to poprvé, co se bude stěhovat z jediného domova, který zná, totéž musela udělat, když se matka provdala za Vachela, a pak po svém zasnoubení s Desmondem. Splní svou povinnost a zůstane silná.

Váhavě ho oslovila: „Já… vy zde zřejmě hodláte ještě nějakou chvíli zůstat, že?” „Ano, byl to dlouhý a nabitý den, jsem pořád ještě unavený.”

Když se kradmo ohlédla přes rameno, lenivě se protahoval, a ona rozšířenýma očima sledovala, jak se mu vlní svaly. Ještě nikdy ho neviděla neoholeného, a s jednodenním strništěm vypadal jako zkažený floutek, který si užívá tělesné rozkoše, kdy se mu zachce. Než vstala z postele, neuniklo jí, že teď by se mu rozhodně chtělo. Zmocnil se jí zmatek. Právě s ní zcela otevřeně probíral vojenskou záležitost, a ona přitom vůbec nečekala, že se jí bude tak nenucené svěřovat, jako kdyby jí zcela věřil. Má vlastní majetek a jeho král se mu za prokázané služby jistě vždy dobře odměnil. Napadlo ji, že možná přece jen touží více po ní než po bohatství, ale stále si nebyla ničím jistá.

Nemohla však zůstat celý den v noční košili. Naštěstí se koupala večer, nedokázala si představit, že by se na ni přitom díval. Stačilo, že se k němu musela otočit zády a stáhnout si košilku. Rozechvělými prsty sáhla po spodničce. Byla nahá a vyděšeně čekala, kdy k ní zezadu přistoupí a znovu si vynutí, aby mu byla po vůli. Ale pak už ji zakryla spodnička, a když si oblékala kytlici a splétaný pás, který jí spočíval nízko na bocích, už se tolik nebála. Zaslechla jeho kroky, až když se chystala dát si přes hlavu závoj. Ztuhla a ohlédla se. Zajel jí prsty do vlasů, načechral je a pak zase uhladil. Zachvěla se.

„Musíte je zakrývat? Jsou tak nádherné,” zamumlal a nečekaně do nich zabořil tvář a nadechl se. „Když cítím vaši vůni, toužím ležet s vámi v posteli, ve vašem náručí. Celý den jsem na nic jiného nemyslel.” Jeho slova jen posílila její nejistotu, pohnula čímsi v jejím nitru. „Já… já přece musím nosit závoj. Jsem vdaná žena. O to jste se postaral.”

Právě to je dělilo, na to nesměla ani na chvíli zapomenout: přiměl ji ke sňatku lstí, vzal jí možnost, aby si zvolila jiného manžela. On však její vyzývavá slova nechal bez poznámky a zašeptal: „Tak si je aspoň nezaplétejte. Rád bych si celý den představoval, jak se j ich dotýkám.” Jeho nahota a hezká slůvka v ní budily neskutečný zmatek. Rychle si přehodila závoj, upevnila ho čelenkou a prchla z ložnice.

Za pár hodin už si Abrielle přála, aby Raven opět musel odjet za nějakým naléhavým posláním, protože na něj neustále někde narážela. Když navštívila vesničku, poddaní jí hned vykládali, že za nimi její nový manžel denně chodí, právě se s ním minula, a jaký je to hodný člověk. Když zamířila za pradlenami na nádvoří, spatřila Ravena u koní a kolem něj houf dětí. Jeden klučina, hubený jako lunt, ale čilý, se na něj přilepil a zbytek dne ho sledoval jako stín. Manžel však na sobě vůbec nedal znát nelibost. Naopak, jednou se k nim nepozorovaně přiblížila, právě když chlapci říkal, že se může stát jeho druhým panošem a začít s výcvikem hned následující ráno. Dokonce i matka na něj u večeře pěla samou chválu. Abrielle si připadala jako v obklíčení. Vachel, Cedric a Raven si přiťuká-vali korbely a připíjeli na všelijaké úspěchy, jichž toho dne dosáhli, a sem tam se u nich na kus

řeči zastavili jeden či dva rytíři a bylo zřejmé, že by se k nim nejraději připojili. Vzali se sotva před dvěma dny a Raven už si každého získal - jenom mě ne, ujistila samu sebe a rozhodla se, že si půjde brzy lehnout a bude předstírat spánek.

Raven se díval, jak Abrielle nenápadně odchází, a přestože dál hovořil s otcem, nemohl svou mladou manželku dostat z hlavy. Ráno ji nechal z postele vyklouznout a teď se pokoušela utéct znovu, patrně doufala, že si toho nevšimne. Copak jí ještě nedošlo, že mu neunikne jediný její pohyb? Jen silou vůle se přiměl plnit své povinnosti, mnohem raději by jí celý den byl v patách jako zamilovaný mládeneček. Dojímalo ho, jak laskavě jedná se zuboženými poddanými, nesmírně obdivoval, jak loajální je vůči otčímovi a jak ochotně mu pomohla, i když tím dávala v sázku zdravý rozum. Zamiloval se do ní tak snadno, tak neodvolatelně, že si život bez ní vůbec nedokázal představit. Toužil, aby k němu cítila totéž. Abrielle však soužily strašné obavy, pochybnosti a nedůvěra, a on věděl, že nebude snadné je rozptýlit. Jeho láska by jí byla jen na obtíž, a tak o ní mlčel. Stálo ho hodně sil, aby dopřál Abrielle čas připravit se ke spánku. Nakonec položil korbel, vstal a předstíral zívnutí.

Vachel se na něj jen pobaveně podíval, ale Cedric si neodpustil poznámku. „Musíš padat únavou, chlapče. To by porazilo i jinší náturu, celý den dohlížet na koně a kuřata.”

Několik mužů se nahlas rozesmálo a Raven to považoval za důkaz, že ho začínají uznávat. „To víš, táto, musím se přece postarat, abys měl co jíst a kam složit hlavu. Dobrou noc všem.”

Ze síně ho vyprovázel dobrosrdečný smích, a tak vstoupil do předpokoje v dobré náladě. Postupně zhasl svíce, které zůstaly hořet, aby viděl na cestu. Potom vstoupil do ložnice a rychle za sebou zavřel, aby z místnosti neuteklo teplo. Zůstal stát a s hlubokým uspokojením se díval na svou spící ženu, zachumlanou v přikrývkách, zalitou mihotavým světlem z krbu. Rychle se svlékl a složil šaty. Když vklouzl pod deku, zalily ho její teplo a vůně, a přestože mu to připadalo nemožné, chtěl ji ještě víc než předtím, toužil po ní, až to bolelo. Nepohnula se, ale vycítil, jak z ní sálá napětí, a pochopil, že nespí. Opatrně se k ní přisunul a natáhl ruku. Nahmatal křivku páteře a poznal, že leží na břiše, jako by ji to mohlo ochránit. Začal jí vyhrnovat košilku a přemýšlel, jak dlouho ještě vydrží předstírat.

Abrielle držela oči pevně zavřené a neotočila se k němu. Každou buňkou svého těla se soustředila na to, aby působila uvolněně, jako když spí. Jenomže Ravenovi to zjevně bylo jedno. Horké tělo se jí tisklo k boku, věděla, že je nahý. Cítila, jak se jí košile sune nahoru, a musela zatnout zuby, aby po ní ne-chňapla a nestáhla ji zpátky. Jestli vydrží dostatečně dlouho, jistě to vzdá.

A pak Raven vklouzl celý pod přikrývku. Musela se kousnout do rtu, aby nevykřikla. Postel se zhoupla, protože se sunul níž a níž, a potom ke svému zděšení ucítila jeho rty v důlku pod kolenem. Úlekem a vzrušením sebou málem trhla, avšak podařilo se jí zůstat bez pohnutí, i když jí jeho vlahá ústa začala putovat po zadní straně stehna k oblině zadečku. Jak vydrží klidně ležet, jestli ji…

Rty se odtáhly, ale Abrielle se radovala předčasně, jelikož jí začal líbat druhou nohu a potom se vydal dál po křivkách a údolích jejího těla. Už si nemohla pomoci, hanba a zrádné horko ji přiměly, aby se zavrtěla. Ucítila na zádech, jak se tlumeně směje.

Převalil se na ni, bedry se přitiskl k jejímu zadku a zabořil si tvář do jejích vlasů. Měla se pod jeho tíhou dusit,

avšak on se o ni opíral jen zlehka.

„Nechala sis rozpuštěné vlasy, jak to mám rád,” zamumlal.

Proklatě, zalezla do postele tak rychle, že na to zapomněla.

Zvolna se o ni začal třít, vklouzl rukou pod její tělo a pohladil ňadro. Ztratila se ve smyslném oparu a úplně zapomněla, proč mu vlastně vzdoruje. Vnímala pouze, jak je něžný a citlivý, a když ji nakonec jemně překulil na záda a políbil ji, neovládla se a polibek mu oplatila. Přivinula se k němu, roztáhla nohy a zasténala, když se s ní spojil. Znovu jí poskytl nejvyšší rozkoš, jakou může žena prožít, a vzal si svou.

Pak se od ní ale odtáhl a ona musela čelit tomu, co právě udělala. Rozplakala se, ani nevěděla proč. Chtěla ho, avšak příliš se bála na něj spoléhat a věřit, že zůstane po jejím boku, i kdyby ho Skotsko povolalo do zbraně. Dřív v ní nedůvěra vzbuzovala hněv a opovržení, jenomže nyní ji bolelo srdce. Netušila, že taková bolest vůbec existuje. Bože můj, začínám ho snad milovat? ptala se sebe samé, ale hned to rázně zamítla a ještě si to pro jistotu zopakovala. Ne, rozhodně svého muže nezačíná milovat, to se nikdy nestane. Dokáže si podmanit její tělo, srdce mu však nikdy dobrovolně neodevzdá. Při tom pomyšlení se rozplakala ještě bezútěšněji. Raven nedokázal netečně přihlížet, jak nějaká žena pláče. Posadil se, odhodil pokrývky, vstal z postele a sklonil se k manželce.

„Abrielle, takhle to dál nejde,” řekl přísně. „Nebudu vás věčně svádět proti vaší vůli. Takhle už si vás nikdy nevezmu. Je načase, abyste ke mně přišla sama.”

To, jak samozřejmě předpokládal, že hraje v jejím životě hlavní roli, Abrielle okamžitě přivedlo do varu a slzy jí oschly stejně rychle, jako vytryskly. Také odhodila přikrývku a vyskočila. Přes šířku postele ho sežehla pohledem.

„To se načekáte, Ravene Seaberne. Získal jste moje bohatství, ale mou duši a mé srdce ne. Nedovolím, abyste mě o ně připravil, až odejdete.”

„Proč…” Zarazil se, na okamžik ho upoutalo, jak jí pomačkaná noční košilka obepíná křivky těla, ale potom zamrkal a zamračil se. „Proč bych odcházel?”

Ona však nic víc neřekla, jen sebou hodila zpátky do postele a vzdorně se k němu obrátila zády. Raven měl chuť ji převalit k sobě a vymámit z ní, co přesně měla na mysli, a také by ji nejraději schvátil do náruče a znovu se s ní pomiloval, ačkoli se teprve před okamžikem zapřísahal, že počká, až se mu odevzdá dobrovolně. Myslel, že se jí pro dnešek už nasytil, ale když teď pohlížel na její chatrně zakryté obliny, začínal se obávat, že se jí nikdy nasytit nemůže. Nechal se hloupě vyprovokovat, avšak tak hloupý, aby podlehl okamžitému popudu a rozhněvaně za sebou praštil dveřmi, zase nebyl. Takovou radost své nesnesitelné nevěstě neudělá, a navíc by se připravil o příjemnou noc v její blízkosti. Nebýt té zatrápené přísahy, mohl by se s ní zase pomazlit. Přece jen jsem hlupák, pomyslel si, lehl si do postele, založil si ruce pod hlavu, aby nebyl v pokušení na ni sáhnout, a upřeně se zadíval na strop.

V novém domově Seabernových vládlo napětí, ale to nebylo nic proti tomu, jaké strázně začínaly sužovat Anglii. Ještě nikdy ne-vyrazilo do všech koutů království naráz tolik poslů s depešemi. Nesli vskutku strašné zprávy. Jindřich I., nejmladší syn Viléma Dobyvatele, přijel na svůj hrad v Lyons-la-Forét, aby si zalovil v okolních lesích, ale onemocněl a do týdne zemřel. Jeho smrt uvrhla anglické království nejen do hlubokého smutku, ale též do dlouhého období nepokojů a šarvátek.

Jindřichovou první ženou byla Skotka, sestra samotného krále Davida, a on určil svou nástupkyní jejich dceru Maud. Již před lety si vymohl od všech šlechticů slib, že ji po jeho smrti podpoří. Šlechta neměla Maud příliš v lásce, ale každý se bál složit lenní přísahu Jindřichovu synovci Štěpánovi, aby neztratil to, co za Jindřichovy vlády získal, ať už neprávem či po zásluze.

Kdyby se král před svou smrtí s dcerou a jejím manželem nepohádal, Maud by snad přispěchala k jeho úmrtnímu loži a přihlásila by se ke svému právoplatnému dědictví, než by ho někdo stačil uzurpovat pro sebe. Takto stačilo pouhých několik dní, Štěpán začal před šlechtici vystupovat jako král a ostře se stavěl proti každému, kdo jeho nárok zpochybnil. Korunovace proběhla až za několik týdnů, ale Maud zůstávala dál mimo Anglii a to jeho autoritu jen posílilo. Brzy bylo zjevné, že království se řítí do hlubin temného sváru a s mírem, který Jindřich během své vlády udržoval, je konec.

Šestý den po svatbě skotský král David přivolal Ravena, aby se zúčastnil jednání o napjatých vztazích s Anglií. Abrielle stála po matčině boku na nádvoří a sledovala, jak Raven hovoří s otcem a čeká na panoše a tři další zbrojnoše, kteří s nimi přijeli ze Skotska.

Elspeth objala Abrielle kolem ramen. „Jistě tě mrzí, že odjíždí.” Abrielle přikývla a samotnou ji udivilo, že matka má pravdu.

Přitom bylo její manželství stále v troskách. Několik předešlých nocí sice spali v jedné posteli, ale dělila je propast nedorozumění a hněvu.

„Možná…” pokračovala Elspeth váhavě a pozorně se na dceru zadívala, „…vám odloučení umožní, abyste na své manželství pohlédli nezaujatým zrakem.”

Dívka se k matce obrátila a sarkasticky nadzvedla koutek úst. „Víš tak jistě, že jsme si ještě všechno nevyjasnili?”

„Vidím, jak se má dcera trápí. Chci, abys byla šťastná, Abrielle.”

Abrielle si přitáhla plášť ke krku a opět se chladně zadívala na manžela, který právě vedl přes nádvoří koně a mířil k nim. „Maminko, ty věříš, že nás spor našich zemí nerozdělí? Věříš, že Raven staví naše manželství výš než své závazky ke králi?”

Elspeth otevřela ústa, ale nestihla nic říct, protože Raven už došel k nim. Zastavil se před Abrielle a vážně na ni pohlédl. Byla krásná, hrdá a povýšená, plná rozporů, a přitom ryzí jako zlato -jeho žena. „Sbohem, Ravene. Vraťte se v pořádku zpět,” rozloučila se tiše.

Sklonil se a políbil ji na tvář. Vdechl přitom její nádhernou vůni. Nechtělo se mu odjet, aniž ji obejme, ale nehodlal ji k ničemu nutit.

„Vrátím se brzy,” řekl, otočil se a vyhoupl se na Xerxa, svého věrného oře. Pokývl na pozdrav otci, tchánovi a tchyni a zamířil z nádvoří k severu.

V následujících dnech a týdnech řádily všude násilí a smrt, jež kolem sebe rozsévali ziskuchtiví bandité, kteří dávali volný průchod svým zlovolným choutkám a chamtivosti. V Normandii i v Anglii byla přepadení na denním pořádku a zašlo to tak daleko, že si nikdo nemohl být jist majetkem či životem ani ve vlastním domově. Nejstrašnější zločiny se však odehrávaly kolem cest. Tam nyní nezřídka přicházeli k úhoně nevinní lidé a stávali se oběťmi lupičů a bezohledných násilníků.

Abrielle poskytla útočiště a lékařskou pomoc nejednomu takovému nebožákovi a často myslela na Ravena, který se vystavuje nebezpečí na cestách mezi oběma královstvími. Přála si, aby se v pořádku vrátil domů, už jen proto, že byl jejím manželem, avšak chovala k němu i skutečné něžné city, které zvolna sílily, ačkoli se proti nim neustále stavěly smutek, lítost a zmatek. Takhle má tedy žít? Pořád jen přihlížet, jak Raven odjíždí, pořád se strachovat, že ho někdo zabije jen kvůli tomu, že pochází z jiné země? A co když bude muset na straně Skotska bojovat proti jejím příbuzným? Dříve si přísahala, že se nebude vystavovat bolesti a nezamiluje se do něj. Více a více však pochybovala. Možná to závisí na její vůli ještě méně než to, že si ho vůbec vzala.

Na tom, zda se člověk hlásí ke Štěpánovi, či k Maud, ve skutečnosti vůbec nezáleželo. Mnozí prostě hodlali bud diplomatickou cestou, nebo silou vytěžit z nešvarů tolik výhod a majetku, kolik jen dokáží. Rytíři a pěší vojáci, kterým kdysi velel, opět přispěchali Vachelovi na pomoc. Část zůstala na jeho panství, část na Abriellině. Tito muži a jejich rodiny přijali Vachelovo pozvání, aby se natrvalo usadili za obrannými valy tvrze. Všichni její obyvatelé se shodovali na tom, že v přítomnosti rytířů se cítí volněji. Vždyť za branami soused stál proti sousedu a bratr proti bratru, svět se obracel vzhůru nohama a rozum už neměl žádnou moc.

A právě do této tvrze jedné temné noci uprchli lord Grayson se svou rodinou a několik jeho věrných rytířů. Podobně jako ostatní utíkali před hrůzami, které se odehrávaly na jejich panství, a do nového útočiště si přivezli jen nejcennější majetek a truhlice se šatstvem a nezbytnými potřebami. Jejich útěk však neproběhl zcela hladce, jelikož jakýsi ničema trefil lorda Graysona šípem do ramene, když spolu se sluhy vedl manželku a dceru k vozu. Nakonec vyházeli z jedné káry několik cenností, hrabiví lotři se na kořist vrhli a začali se o ni hašteřit. Rodina mezitím unikla a vražedný úklad se tak nezdařil.

Když dorazili, sluhové pomohli Reginaldovi do tvrze a Isolde s Cordelií šly za nimi. Abrielle a Elspeth už o všem věděly, a když sluhové přinesli Reginalda do ložnice, pokládaly právě přes prostěradla starší, ale čisté kusy plátna. Isolde a Cordelia zranění milovaného muže zjevně velmi těžce nesly, ale Vachel je povzbudil prohlášením, že Jeho Lordstvo má silnou konstituci a jeden zbojnický šíp mu nemůže ublížit. Ženy se pak odebraly do předpokoje, aby Cedric mohl šíp vyndat. Abrielle poslala sluhu pro svařené víno. Doufala, že se po něm ženám přece jen poněkud uleví a že jim všem pomůže zůstat vzhůru. Sama však odešla zpět do ložnice. Sice na rozdíl od Cedrika ještě nikdy šíp nevytahovala, ale chtěla mu být k ruce.

Aby pacient necítil bolest, vypil hezkých pár korbelů silného piva, a tak mohl Cedric nakonec šíp vytáhnout a vypálit ránu rozžhaveným železem. Pobledlý Reginald mu pak z vděčnosti nabídl, ať se také napije. Když do komnaty vstoupily Elspeth, Cordelia a Isolde, Cedric s Reginaldem se chechtali, jako by slyšeli nějakou historku k popukání.

Cordeliin pohled se bezděky stočil k jasně modrým očím staršího Skota a on na ni na oplátku mrkl a blýskl v křivém úsměvu bílými zuby. Tváře se jí zarděly ruměncem. „Tak se mi zdá, že zrovínka vyšly hvězdy,” prohlásil a chraptivě se zasmál. „Leda by tak krásně zářil úsměv mé krásné dámy.”

„Máte pravdu, pane.” Cordelia půvabně sklonila hlavu. „Zřejmě jste zachránil mému otci život a za to vám patří můj nehynoucí dík. Obdivuji, jak zručně jste ten šíp odstranil, a stejně tak obdivuji i Abrielle, že vám tak zdatně pomáhala.”

„Přijímám vaši velkorysou chválu s pokorou a vděkem, má paní,” odvětil Cedric a stroze pokývl.

Abrielle přítelkyni jen stiskla ruku. Byla nevýslovně šťastná, že jsou v této strašné, nelítostné době opět spolu.

Isolde uchopila manželovu dlaň a jako oddaná manželka se ho zeptala: „Jak se cítíš?”

Jeho Lordstvo se na ni široce usmálo. „Když teď mám nejhorší za sebou, jsem trochu naměkko. Ještě že tu byl urozený pan Cedric. Zažil jsem doktory, kteří kvůli daleko menší ráně dokázali člověka ošklivě potrápit. Takový muž je v domě hotové požehnání.”

Cedric se jí krátce uklonil. „Nechám vás v Abriellině péči. Má nová snacha je zdatná léčitelka. Musím jít, na kolbišti dnes nesmí nikdo zahálet.”

„Dávejte na sebe pozor!” požádala ho Cordelia, když už se chystal zavřít za sebou dveře. „Rádi bychom vás zase co nejdříve viděli.”

Ohlédl se přes rameno a lišácky na krásnou dívku zamrkal. „Já se vrátím, má paní, o to se nebojte.” Isolde s Elspeth obskakovaly malátného Reginalda. Abrielle

rozdrtila nějaké byliny, aby z nich udělaly obklad, a pak šla za Cordelií do předpokoje.

Přítelkyně si padly do náruče a dlouho mlčely, až nakonec Cordelia o krok ustoupila, vzala Abrielle za ruce a

pátravě se jí zahleděla do tváře. „Vzala sis Ravena, ale vypadáš úplně stejně jako dřív.”

Abrielle vzdychla. „Ach Cordelie, bez tebe to nebyla opravdová svatba.”

„Doufám, že následovala alespoň opravdová svatební noc,” podotkla Cordelia s šibalským úsměvem. Abrielle zasténala a odvrátila se. „O tak důvěrných věcech by neměly hovořit ani přítelkyně.” Cordelia ji přiměla, aby na ni opět pohlédla, a její úsměv pohasl. „Abrielle? Když jsem odjížděla, chovala ses k Ravenovi, jako by byl jen jedním z mnoha nápadníků, a dokonce jsi ho vyzvala, aby tvrz opustil. A hned v prvním dopise jsi mi jen tak beze všeho oznámila, že ses za něj provdala, a nic víc jsi k tomu nedodala.” „Já… chtěla jsem, abys tu zprávu dostala co nejrychleji, a tak jsem psala pouze stručně.”

„Je to ,fešák’, jak by řekl Skot. Tak proč máš smutné oči, když o něm mluvíš? A nevykládej mi, že si o něj prostě jen děláš starosti, tomu nevěřím.”

Abrielle před přítelkyní nikdy neměla tajemství, a tak jí krátce vylíčila vše, co se stalo od chvíle, kdy je spolu přistihli samotné, až po svatební obřad.

„Žádná veselka to tedy zřejmě nebyla,” poznamenala Cordelia suše. „Musí ale být nesrovnatelně lepší manžel než Desmond de Marlé.”

„Jenomže on by mi mohl ublížit daleko hůř než Desmond, kdybych se k němu upnula,” zašeptala Abrielle a začala si třít paže. „Od počátku jsem ho přece podezírala, že za jeho dvořením se skrývá něco jiného.”

„Abrielle, ty jsi úžasná žena a každý muž by si tě s největší radostí vzal už jen proto, jaká jsi. Raven měl

ohromné štěstí, že tě získal, a vůbec nezáleží na tom, jak toho dosáhl. Jsem si jistá, že si je toho dobře vědom.”

„Kéž bych tomu mohla věřit,” prohlásila Abrielle. „Jenže i kdybych tomu uvěřila, je to ještě mnohem složitější.

On je Skot, Cordelie. Jestli vypukne válka… “

„Snažil se tě snad přimět, abys slíbila věrnost jeho králi?”

„No… to ne, ale…”

„Pak se přes to přenesete. To, že spolu bojují země, neznamená, že manželé musejí učinit totéž.” Dívkou zmítaly tak rozporuplné emoce, že jí do očí vhrkly slzy. „Tak jednoduché to není. Když ho začnu milovat a on mě opustí a odejde do války, jak se s tím vyrovnám?”

„Abrielle, nikdo nevidí do budoucnosti. Kdybychom všichni pořád uvažovali, co všechno se může stát, za chvíli bychom se báli vylézt z postele a nikdo by se nedokázal o ničem rozhodnout. Musíš otevřít své srdce lásce.” „Já nevím, jestli to dokážu,” zašeptala Abrielle odevzdaně.

V království nastalo strašlivé krveprolévání a násilí, a není tedy divu, že Thurstana de Marlé brzy napadlo zneužít toho proti Ra-venu Seabernovi. Skot si přivlastnil to, co od počátku mělo náležet jemu: tvrz rodu de Marlé a majetek, který k ní neoddělitelně patřil. Bylo načase poslat cizáka tam, odkud přišel - anebo rovnou na onen svět. Nejprve se však zmocní tvrze, dokud je její nový pán pryč.

Nebylo nic snazšího než navštívit okolní šlechtice, kteří se strachovali o mír a bezpečí svých sídel u skotských hranic, a zahrát na správnou strunu. Thurstan všechny vyzval, aby oblehli Ravenovu novou vojenskou základnu a získali ji „pro Anglii”. Skotové se na anglickém území přece nemají co roztahovat.

Nejistí a vyděšení pánové ze severu mu dopřáli sluchu, a dokonce mu přenechali velení. Vždyť to byl příbuzný Weldona de Marlé, k němuž všichni chovali nesmírnou úctu. Thurstan jel v čele spolu s Mordeou, Desmondovou nevlastní sestrou. Celou dobu ji měl u sebe a živil její nenávist, protože mohl nastat den, kdy mu její zlé čáry budou ku prospěchu.

Thurstan s velkým vojskem rytířů a šlechticů se přehnal krajem jako vichřice a poddaní před ním houfně prchali do bezpečí kamenné tvrze. Po jeho boku jela na střapatém koni Mordea a dlouhé zacuchané vlasy za ní divoce vlály. Přes tmavý plášť měla přehozenou ještě velkou šedivou vlčí kůži a statnou hruď jí chránil náprsní krunýř. Vachel vpustil vyděšené poddané na nádvoří a pak nařídil vytáhnout padací most, aby se útočníci nedostali dovnitř. Nakonec si vybral z řad sluhů nejlepší jezdce, vyzbrojil je meči a kopími a vyvedl je podzemní chodbou k zadnímu vchodu, kudy nedávno unesli Abrielle s Neddou. Od té doby prošlo podzemí tvrze přínosnou přestavbou, poblíž východu například přibyly stáje pro několik rychlých koní, aby v případě dalšího pokusu o únos mohli obránci za lumpy okamžitě vyrazit. Právě odtud vyslal Vachel několik jezdců. Doufal, že zburcují jejich spojence a přesvědčí je, aby jim proti svévolným chamtivcům přispěli co nejrychleji na pomoc. Většina pánů však měla dlouhou paměť, a tak byli spíše toho názoru, že Skoty je třeba z Anglie vyhnat. Thurstan s vlajkou vyjednavače, celý v černém s výjimkou kovového náprsního krunýře, vyjel sám kupředu. Když se ocitl v doslechu mužů na hradbách, zastavil se.

„Proti většině lidí v hradu nechováme žádnou zášť. Pokud se vzdáte, nic se vám nestane. Pánové Northumberlandu však odmítají ve své zemi trpět skotskou přítomnost. Chceme tento hrad udržet v anglických rukou.”

Vachel se pevně rozkročil, založil ruce v bok a zvolal: „Mluvím jménem lady Abrielle, právoplatné paní tohoto hradu, jak je vám všem dobře známo. Její manžel je sice Skot, ale hrad a země náležejí Anglii a za tím lady Abrielle neochvějně stojí. Upusťte od svých záměrů, než začnou umírat nevinní.”

Thurstan se otočil zpět a sklonil vlajku. Zkusil to tedy po dobrém. Namlouval si, že by mu stačilo, kdyby se tvrz vzdala, avšak kdesi hluboko v srdci ho těšilo, že bude muset kořist uštvat a svá práva si vybojovat. S malou armádou, již za pomoci sousedů postavil, bude obléhání krátké a velkolepě snadné. Vachel s Cedrikem, kteří stáli na hradbách vedle sebe, se za Thurstanem zachmuřeně dívali. „Jo, tak v anglických rukou?” poznamenal Cedric temně.

„Těžko může věřit, že mu na takový nesmysl skočíme,” odvětil Vachel, „ačkoli ostatní Abriellini sousedé to očividně udělali.” „Myslíte, že hrad odolá?”

„Všechno se sice nestihlo, ale Raven věnoval přípravám hodně úsilí. Nepochybně tušil, že se blíží nepokoje.” „Spíš vycítil, že k němu šlechta z pohraničí chová nepřátelství,” podotkl Cedric a zavrtěl hlavou. „Co ženy?” „Elspeth s Abrielle přidělily všem nějakou práci, aby nikdo nezahálel a zbytečně nevypukla panika. Připravují šípy, chystají obvazy na rány a samozřejmě také zásobují unavené muže jídlem a pitím.” Vachel zaváhal. „Co myslíte, vrátí se Raven, když budeme v obležení? Doufám, že zůstane pryč, dokud to tu neskončí a nezvítězíme.” „Nevím, co s ním zamýšlí král David,” odpověděl Cedric. „Znám ale svého kluka. Jakmile se doslechne, že Thurstan zaútočil, pospíší si zpátky. Do té doby se o všechno postaráme.” „Díky za pomoc,” řekl Vachel.

„Tahle bitva se týká nejen vaší rodiny, ale i mé.” Cedric ho poplácal po rameni.

Potom Cedric vybral z poddaných nejlepší lučištníky a rozmístil je na hradbách, aby rozehnali vojáky, kteří se pokoušeli vybudovat plovoucí most přes vodní příkop. Za chvilku už na útočníky začaly pršet šípy, a tak rychle ustoupili a skryli se za příhodné stromy, balvany a křoviska.

Cedric obcházel sluhy a nabádal je, aby dobře mířili a nestříleli zbůhdarma. Nešetřil chválou, kde byla na místě, což je v odhodlání porazit vetřelce povzbuzovalo snad ještě víc než nenávist, již cítili vůči Thurstanovi. Zabít svobodného člověka, byť při obraně hradu, znamenalo pro nevolníka velký risk, za takový přečin totiž mohl být velice přísně potrestán. Všichni tedy obraceli k Cedrikovi nejisté oči. Cedric je však nepřestával ujišťovat, že jejich nový pán Raven Seabern od nich očekává, že budou bránit svou půdu a rodiny. Tím je uklidnil a ani jeho rady nepřišly nazmar, jelikož zakrátko už pod neustálým přívalem šípů nejeden muž z tábora nepřítele klesl mrtev či vážně raněn.

Vachel si záhy povšiml, že Thurstanovi vojáci v povzdáli připravují silné prkenné lávky, a pokusil se je odradit. Zavelel, aby poddaní připravili kotle vroucího tuku, kterým budou polévat ty, kdo se brzy pokusí ztéct kamenné zdi. Pak přenechal dohled Skotovi a začal chystat další obranná opatření, jaká často využil při křížových výpravách. Poručil též nabít dva nedávno postavené katapulty velkými kameny, aby byly v případě potřeby pohotově.

Zatímco obyvatelé tvrze se chystali k obraně, nepřátelé rozbili za nedalekými stromy tábor. Zřejmě věřili, že tu ještě nějakou dobu pobudou. K vodnímu příkopu přitáhli beranidla, jimiž patrně hodlali zaútočit na padací most. Thurstan udílel rozkazy svým mužům. Mávl rukou a vojáci vyrazili kupředu s jednou ze dvou dřevěných lávek. Opřeli ji o břeh a spustili ji do vody. K prknům byly připevněny desítky nafouknutých zvířecích mě-chýřů a dřevo se tak udrželo na hladině.

Než stačili útočníci pozvednout štíty, které nesli na zádech, lučištníci na hradbách na ně vyslali další salvu šípů a mnoho jich zranili. Po chvíli se vydala ke břehu další skupina s druhou částí lávky, opatrně vstoupila na plující díl a položila zbývající polovinu tak, že dosáhla na protilehlý břeh příkopu, jen pár kroků od úzkého pruhu země pod zdviženým mostem. Původní most byl velice pevný a odolný, sekyrou ani žádným jiným nástrojem by ho nikdo snadno neprorazil. Po improvizovaném přechodu však začali přebíhat muži s velkými otepmi suchého rákosí a jiných hořlavých rostlin a snažili se je pod mostem nakupit.

Nemohlo být pochyb o tom, co zamýšlejí. Most byl příliš silný a důkladný a rozbít ho by trvalo příliš dlouho, a tak se ho chystali zapálit. Několik Thurstanových vojáků už stálo připraveno s hořícími loučemi. Vachel urychleně poslal půl tuctu nevolníků do kuchyně pro kotle vroucí vody. Když se s nimi vrátili na hradby, vojáci právě podpalovali vyschlé otepi navršené u paty mostu. Dvojice sluhů zvedly velké nádoby pomocí masivních tyčí a vylily jejich obsah na hořící rákosí a zároveň na muže s loučemi. Opaření útočníci se strašlivým křikem prchali po improvizovaných můstcích a na doutnající haldu se snesl další příval vody. Abrielle, Elspeth, Isolde, Cordelia a ženy z kuchyně plnily uvnitř tvrze další velké kotle, tentokrát však vřelým tukem. Oheň pod kotli doslova hučel, jak do něj neustále přikládaly, ale sádlo se díky tomu bleskurychle rozpouštělo a začínalo bublat a prskat. Pak ho přelévaly do menších konví, jež urostlí sluhové nosili na hradby. Tam pak tuk vyšplouchli na vojáky, kteří se po žebřících pokoušeli hradby zlézt. Popálení vroucím omastkem padali s křikem dolů, a jakmile na jejich místo nastoupil někdo další, potkal ho stejný osud. Útočníci hledali úlevu od bolesti v chladivé vodě příkopu, avšak mnozí byli popáleni tak těžce, že neměli sílu dostat se na břeh ani šlapat vodu. Jeden po druhém bez povšimnutí mizeli pod hladinou.

Nevolníci se rovněž chopili dlouhých tyčí s vidlicí na konci a z relativně bezpečné vzdálenosti shazovali žebříky z výklenků, v nichž byly opřené. Vtom vyběhly také služebné a chrstaly vědra vody na zápalné šípy, které uvízly v dřevěných částech stavby. Protivníci zprvu nepřikládali úsilí žen žádnou důležitost, potom však mnozí ucítili krutou bolest, jak se jim do šatů začala vsakovat vařící voda. Pokryti puchýři padali z provizorních žebříků a ječeli bolestí. Voda v příkopě ovšem byla snad ještě horší, snažili se z ní co nejrychleji dostat ven a přitom se do nich opíral mrazivý vítr, který pronikal mokrým oděvem jako nic.

Za okamžik se na hradby a ochoz snesla další sprška zápalných šípů. Obléhatelé zjevně doufali, že se jim podaří zapálit tuk, jímž je obránci polévají. Na hradby i na bariéry, které byly narychlo zbudovány, aby chránily lidi uvnitř tvrze, dopadala jedna vlna šípů za druhou. Ale přestože Thurstan na své vojáky neustále vykřikoval pobídky a rozkazy, nevolníci bránící tvrz prokázali větší odhodlání. Pod zdatným velením Vachela a Cedrika začínali věřit, že dokážou nepřítele porazit a Thurstan bude muset odtáhnout se staženým ohonem. Ochotně by v boji položili život. Raději udatně bojovat a zemřít přitom než snášet kruté tresty, které by je jistě stihly, kdyby se Thurstan s Mordeou tvrze zmocnili.

Konečně padl soumrak a tma zabránila dalšímu boji. Obě strany se pustily do ošetřování raněných a oprav zbroje. Na hradě vládl optimismus, vždyť vážně raněných nebylo mnoho a zásoby jim vydrží celé týdny, ne-li měsíce. Tak uplynuly další tři dny: Thurstanovo vojsko útočilo a Vachel s Cedrikem řídili obranu. Čtvrtého večera už Abrielle měla ve tváři naději pouze kvůli svým lidem, kteří netrpěli ani hladem, ani strachem. Ona neměla na spánek vůbec pomyšlení a musela sebrat všechny své síly, aby nepodlehla obavám a smutku. Vyšla na nádvoří a pak nahoru na spojovací hradbu. Nebe bylo poseté hvězdami a měsíc stál nízko nad obzorem jako bílý škleb, jenž se jim vysmívá.

Vachel obcházel s hlídkami po ochozech, povzbuzoval obránce a chmurně pohlížel k nepřátelskému táboru v dálce. Když si všiml Abrielle, zamířil k ní a přehodil jí přes ramena svůj plášť. Dokud se jí tělem nerozlilo příjemné teplo, ani si neuvědomila, že mrzne. „Měla bys odpočívat, má milá,” řekl Vachel.

„Vy také.” Dovolila mu, aby ji objal a přivinul k sobě, ale ani jeho přítomnost jejímu bolavému srdci neulevila. „Umírají kvůli mně nevinní lidé na obou stranách,” šeptla. Hrdlo sejí stahovalo a měla nebezpečně blízko k slzám.

„To není pravda, dcero. Umírají kvůli chamtivosti jednoho muže, který na svou stranu strhl spoustu hlupáků. Zaslepuje je strach.”

Naklonila se ke střílně a rozhlédla se po zšeřelé krajině. Na obzoru hořely desítky ohňů. „Jak dlouho to podle vás potrvá?”

Pokrčil rameny. „Dokud šlechtici ze severu nepřijdou k rozumu a nepochopí, o co Thurstanovi skutečně jde.” V noci se bitevní vřava stala pouhou vzdálenou vzpomínkou a všude vládlo klamné ticho. Abrielle dokázala zachytit jen mumlání mužských hlasů, které k ní donesl vítr, zurčení potoka a… tlumený třesk zbraní. Napřímila se v týž okamžik jako otčím. „Co to bylo?” zeptala se.

„Bitva,” odvětil stručně. „Ale v noci? A není to nikde u hradeb. Je možné, že na naše nepřátele někdo zaútočil?” Zbrojnoši se jeden po druhém trousili k cimbuří, snažili se prohlédnout temnotu a potichu diskutovali. Abrielle se dívala tak upřeně, až ji bolely oči, a zdálo se jí, že se zvuk přibližuje. Několikrát zahlédla, jak po úderu od zbroje vylétla jiskra, zaslechla několik výkřiků. Potom zazněl dusot kopyt a nějaký muž cosi zavolal směrem k hradu.

Abrielle nemusela toho muže vidět, srdce jí napovědělo, kdo to spěchá tmou a čelí nebezpečí, aby jí mohl stát po boku, a tak vykřikla: „Ravene!”

Před necelou hodinou se Raven proplížil nepřátelskou linií. Pod příkrovem tmy se plazil od jednoho táborového ohně k druhému a kolem hlídek, které hleděly k obzoru a nenapadlo je podívat se na zem. Po celou dobu se soustředil výhradně na každý další krok, každý pohyb ruky a neopovažoval se ani jedinkrát pomyslet na to, co ho zajímalo nejvíc a kvůli čemu to vůbec podnikal. Nemohl si dovolit jediné zaváhání.

Přiváděl s sebou vojenský oddíl, který se mu podařilo sestavit. Byli to sice Štěpánovi přívrženci, ale ochotně se k němu přidali, aby zabránili křivdě a nepokojům. Své vlastní zbrojnoše zanechal o tři míle dál, jelikož věděl, že přes nepřátelskou linii pronikne snáz a rychleji sám.

Musí projít, a také projde, ať se mu postaví do cesty, co chce. Vždyť za hradbou, která se před ním právě vynořila, přebývá ta, na níž mu záleží ze všeho nejvíce, mnohem více, než si myslel, a miliónkrát více, než si ona sama připouští… Abrielle. Nedovolí, aby někdo ublížil jí nebo jejím milovaným. Když pomyslel, jaké strázně už za obléhání musela prožít, cloumal s ním hrozný hněv a byl v tu chvíli ještě nebezpečnější, než jak se o něm povídalo.

Právě se ocitl na dohled od hradních zdí osvětlených pochodněmi, když uslyšel první varovný výkřik a pak volání na poplach. Odhalili ho. Vyskočil na nohy, rozběhl se a přitom tasil šaršoun. Skolil prvního strážce a ani nezpomalil. S pozdviženými zbraněmi se k němu hnali další, ale oči měli vystrašené, jako by se lekali jeho smělosti. Vrhl se ke koním. Měli svázané přední nohy, a tak jedno pouto přeťal, vyhoupl se na neosedlaný hřbet a pobídl zvíře do cvalu.

Původně se chtěl dostat až pod hradby a tajně vstoupit zadním vchodem, ale musel se té myšlenky vzdát. Pronásledovalo ho příliš mnoho nepřátel a stráže by velice riskovaly, kdyby mu vchod otevřely. Avšak kdyby se obrátil nazpět, zklamal by Abridle a to nepřicházelo v úvahu.

Už se k hradbám blížil, když vtom se z temnoty vynořil nějaký člověk, kůň se lekl a divoce se vzepjal. Raven po zádech spadl na zem, ale ještě předtím zaslechl ženský výkřik. Tvrdě se udeřil o zem, hned se však překulil a vstal. Šaršoun pořád svíral v ruce.

Stál před ním Thurstan de Marlé, docela sám, a výhružně třímal meč způsobem, který prozrazoval dobrého šermíře. „Ra-vene Seaberne, jestli chceš vstoupit do této tvrze, musíš projít prese mě. Zabíráme ji ve jménu krále Štěpána.”

„Vidím ale, že co se týče vlastnictví tohoto hradu, moje žena s vámi nesouhlasí,” řekl Raven. Slyšel, že se kolem

něj stahuje kruh vojáků, tmou se míhaly stíny a ozýval se šramot. „Chcete na mě jít v přesile?”

„Ne, protentokrát si to vyřídíme mezi sebou sami,” prohlásil Thurstan a pak zvolal: „Všichni ustupte.”

„Když zvítězím, co tím získám? Tu pochybnou čest, aby mě zapíchli zezadu?”

„Nechají tě vstoupit do tvrze. Platí?”

„Platí.”

Ještě nedořekl, a Thurstan zaútočil. Jeho výpad však okamžitě odrazil svižný protiúder Ravenovy zbraně, jenž na mladíkově paži zanechal hluboký šrám. Náhle už nebyl tak skálopevně přesvědčen, že je lepším šermířem. Zakrátko už se jen stěží bránil Skotovu nemilosrdnému útoku. Raven ho zasypával prudkými seky zespoda a on musel ustupovat, aby mocným ranám šaršounu unikl. Skot přehmátl, okamžitě zase zaútočil a jeho protivník pouze žasl nad jeho obratností. Thurstan se pokusil převzít iniciativu a použil útočný kryt, avšak soupeř ho s ohromující dovedností a lehkostí odrazil. Mladíkovi se na čele perlil pot, jak se ze všech sil snažil zastavit

protivníkovu čepel a uniknout smrtelné ráně. Jeho meč mu v porovnání s Ravenovým připadal ubohý, a přesto jako by vážil stále víc a víc. Nechápal, kde se ve Skotovi bere ta síla a výdrž, že zachází se svou daleko těžší zbraní s neumdlévající přesností.

Raven byl téměř ledově klidný, do každého výpadu šaršounu vkládal sílu vypěstovanou dlouhými hodinami cvičení. Na zápěstí, v mezírce mezi brněním a rukavicí cítil bodavou bolest, ale byla to jen povrchová ranka. Dostal rovněž tvrdý úder do kroužkových nohavic a věděl, že tam bude mít pěknou modřinu. Všude kolem zaznívaly jásavé a povzbudivé či zklamané výkřiky. Na hradbách se rozhořely další pochodně a vypadalo to, jako by se blížilo svítání. Věděl, že ho odtamtud sleduje Abrielle. Po nekonečných týdnech únavných porad a dlouhých, nudných výprav do různých částí obou zemí je konečně znovu téměř u ní. Musí ukončit obléhání, zbavit manželku tohohle hlupáka.

V příštím okamžiku šaršoun zasvištěl shora dolů, Thurstan hlasitě zařval bolestí, pozvedl to, co zbylo z jeho levé ruky, a s rostoucí hrůzou zůstal na zkrvavený pahýl zírat. Věděl, že pokud nezastaví krvácení, brzy zemře, a tak se slepě odpotácel k ohni. Strčil pahýl do plamenů a držel ho tam, dokud ránu do-černa nevypálil a krev nepřestala téct. Z jeho křiku vstávaly přítomným vlasy na hlavě.

Pak náhle nastalo přízračné ticho, jež přerušil až zvuk šaršounu, jejž Raven otřel o mech a zasunul zpět do pochvy.

„Skončili jsme,” pronesl Skot chladným klidným tónem. „Už nikdy nevezmeš do ruky štít. Stojíš pořád za tím, co jsi mi slíbil?”

Mordea se k němu vrhla, skřípala zuby a napřahovala se k ráně, ale Thurstan ji popadl a nedovolil jí jít dál. „Ano… zvítězil jsi,” řekl zajíkavě. V očích ho pálil pot. „Ale jen protentokrát. Můžeš vstoupit do tvrze. Uvidíme… jak dlouho odolá… než ji dobudeme.”

Vojáci na hradbách zajásali, ale zároveň přiložili šípy k tětivám, kdyby nepřátelé chystali nějakou zradu. Padací most byl spuštěn. Raven zničehonic hvízdl a ze tmy se vynořili tři jeho jezdci s vyjednavačskou vlajkou a Ravenovým hřebcem. Čtveřice přešla most a ten pak obránci zase pomalu vytáhli. Teprve když se Raven ocitl v bezpečí za spojovací hradbou, Abrielle klesla do výklenku, odkud sledovala souboj. Nasadil pro ni a její rodinu život a to pomyšlení z ní vysálo veškerou sílu a strhlo lavinu otázek a pochybností, o kterých by musela přemýšlet nejméně týden, aby si je dostatečně utřídila. Nyní z toho chaosu vyvstávala pouze jediná jasná myšlenka, ta nejpodstat-nější. Kdyby Rayenovi šlo pouze o bohatství, jak byla doposud přesvědčena, mohl vyčkat po dobu obléhání ve Skotsku, ale neudělal to. Neopustil ji. Zachoval se jako neochvějně čestný manžel a Abrielle náhle nechtěla nic jiného než vyběhnout mu vstříc. Vachel ji podepřel, a přestože se jeho pomoci bránila, odvedl ji po úzkých schodech na nádvoří. Tam se hrnuli rytíři, poddaní a obyvatelé hradu, tlačili se k Ravenovi a jeho mužům a zasypávali je otázkami. Abrielle se mezi nimi protlačila. „Dost!” zvolala hlasitě.

Všichni kolem zmlkli. Raven na ni upřel známý pronikavý pohled. Všimla si krvavých skvrn na jeho plášti, špinavých šmouh na obličeji a chladu, který v jeho tváři dosud nikdy neviděla. Jeho modré oči na ni však hleděly žhavě. Chvilku trvalo, než popadla dech a vypravila ze sebe: „Muži, potřebujete ošetřit. Všechno ostatní počká do zítřka.”

Raven neváhal ani vteřinu. Rychle se k ní prodral, vzal ji za ruku a zamířil s ní do společné ložnice. Nedda se postarala o to, aby bylo lůžko odestlané, ručníky přichystané a voda ohřátá. Dokonce nechala připravit i vanu a za okamžik se objevily služky s vědry horké vody. Abrielle postřehla, jak vděčně se na Ravena dívají. Byť třeba Skot, již prokázal, že je nesrovnatelně lepší pán než Desmond. Zjevně nedbaly na to, odkud pochází, hlavně že se k nim chová dobře a spravedlivě.

Když se ocitli zase sami, Abrielle mu pomohla svléknout brnění a varkoč. S ulehčením zjistila, že krvácení není vážné. Následovaly kalhoty, zkrvavená košile a spodky. Stále ještě bezděky klopila oči, když se nořil do vany a začal mydlit hadřík.

„Vymyjte si rány pořádně,” podotkla a přehrabovala se v bylinách. Potřebovala se něčím zaměstnat, protože by snadno mohla podlehnout napětí, jež mezi nimi zavládlo. Neviděli se mnoho týdnů a ona se celou dobu trápila pochybnostmi. Nyní se v ní probudil elán a vzrušení. Namlouvala si, že je to jen radost. Vždyť se v pořádku vrátil a pomůže jí zachránit rodinu i poddané.

Ohlédla se a ucítila nával zvláštní něhy. Mohutné tělo se tísnilo v malé vaně, ramena mu čněla nad hladinu a

hlavu měl nepohodlně opřenou o okraj, jako by usínal únavou. Když mu namydlila tvář a oholila zanedbaný

porost, zkoumavě ji sledoval přivřenýma očima. Přiměla ho, aby se předklonil, a začala mu pečlivě drhnout

široká svalnatá záda. Kdoví, kdy se naposled koupal v něčem příjemnějším než v ledovém potoce. Tiše zasténal

a sklopil hlavu. Zajela mu namydlenýma rukama do vlasů a promnula je.

„Spláchnu vám vlasy,” řekla nakonec.

„Podejte mi vědro, spláchnu to všechno najednou.”

Vstal a natáhl k ní ruku. Chvilku otálela a kochala se tím, jak mu po lesklé nahé kůži stéká mýdlová voda. Konečně mu předala vědro, on ho zvedl nad hlavu a vylil ho na sebe. Na okamžik zmizel v oblaku páry a pak s hlubokým povzdechem vylezl z vany. Podala mu ručník a on se začal utírat. „Vaše zranění -” upozornila ho.

Nenechal ji domluvit. „Nestojí za řeč.”

Užasle sledovala, jak sebou hodil na postel, překulil se na záda a zavřel oči. Zamířila k němu a začala ho ošetřovat, ačkoli jeho nádherné nahé tělo ji silně rozptylovalo. Na zápěstí měl krvácející šrám a na stehně tmavou modřinu a několik škrábanců od kroužkového brnění, které proniklo několika vrstvami oděvu. Nechala ho spát hlubokým spánkem vyčerpaných a nanesla na rány byliny, aby se vyčistily a lépe hojily. Sfoukla svíčky a nechala hořet jen oheň v krbu. Pak se převlékla do noční košile a vlezla si do postele. Raven se převalil ňa bok, takže přes něj mohla přetáhnout přikrývku. Nato se k němu bez rozmýšlení přitulila, přitiskla se k němu stehny, paží ho objala kolem pasu a za chvíli klidně usnula.

Raven se probudil do šera těsně před úsvitem a uvědomil si, že ho obklopuje rozkošnické teplo, které již považoval za marný sen. Studené noci na nebezpečných stezkách se mu vykouřily z hlavy. Posléze mu došlo, že se k jeho boku tisknou bujné křivky manželčina těla. Otevřel oči. Opírala se mu tváří o rameno a mžikala dlouhými zlatorudými řasami, aby se po procitnutí rozkoukala. Nadzvedla se a vlasy jí sklouzly na jeho paži jako závoj. Zachvěl se.

Pak si náhle svlékla košilku, sklonila se k němu, políbila ho a útlýma rukama mu zakroužila po hrudi. Raven

zasténal, schvátil ji do náruče a popadl ji za hýždě.

„Žízním po tobě, holčičko,” zamumlal mezi vášnivými polibky.

„A já zase po tobě, muži. Můj muži,” vychutnala si to slovo ještě jednou. Uchopila jeho tvář do dlaní. „Nemáš ani ponětí, jak je krásné, že si to konečně můžu přiznat.”

Široce se usmál, překulil se na ni a přimáčkl ji k matraci. „A ty nemáš ani ponětí, jak hezky se to poslouchá. Je to skoro tak hezké jako…” Začal ji bez zábran hladit. Věděla, co chce, a vzrušovalo ji to. Zlíbal každičký kousek jejího těla, jako by se ji učil nazpaměť, a ji polévalo horko a údy sejí chvěly. Konečně si v jeho objetí připadala jako skutečná manželka a radovala se z toho. Když do ní vnikl, zalapala po dechu. Patří mu a tak to má být. „Ach Ravene,” šeptla a prohnula se, aby lačnými ústy lépe dosáhl na hebká ňadra.

Rty a jazykem rozdával rozkoš a jeho mužství ji hladilo hloub a hloub, až se pod náporem vášně, která je od

počátku vzájemně poutala, její mysl rozletěla na tisíc střepů a ty se jí za-bodaly do těla - i do srdce.

Za svítání se celá domácnost shromáždila ve velké síni u snídaně, aby se všichni poradili, jak čelit obléhání.

Nejprve si však vyslechli Ravenovy zprávy o tom, co se děje v táborech obou uchazečů o trůn.

„Matylda ani Štěpán si nemají co vyčítat,” spustil. „Maud je hrdopyška a lítice, a jak se ukázalo, Štěpán není ani

zdatný válečník, ani dobrý soudce. Porážek utržil nepočítané, zvítězil málokdy, a přece tolik touží být králem, že

rozkazuje šlechtě i kněžím, jako by byli jen ponížení sluhové, kteří ho musejí poslouchat na slovo.”

„Koho z nich tedy máme podpořit?” zeptala se Abrielle ustaraně. „Matylda mi není o nic milejší než Štěpán.”

„Já jsem Skot a musím zůstat věrný králi Davidovi. Vy,” přejel pohledem všechny své nové anglické přátele a

příbuzné, „si musíte zvolit podle svého uvážení, ale radím vám, ať si zvolíte kohokoli, nechte si to pro sebe, aby

se to nedozvěděli nepřátelé. Tento spor mezi Maud a Štěpánem už stál život mnoho pošetilců, kteří se otevřeně

přihlásili k jedné ze stran.”

Abrielle smutně zavrtěla hlavou nad tím, jaká příkoří nyní musejí snášet ti, kdo se snažili splnit Jindřichovo přání ohledně nástupnictví. Podle jejího názoru byla Matylda stejně vinna jako Štěpán, vždyť jí nic nebránilo, aby se zachovala, jak otec určil, a usedla na trůn jako královna říše. Snad čekala, že se šlechtici rozjedou za ní a budou ji prosit… třebaže to by se nesrovnávalo s její svárlivou povahou. Takto za svou svéhlavost zřejmě zaplatila korunou. Ať to bylo jakkoli, země se potácela v nejistotě, co přinese zítřek.

Vachel vážně přikývl. „Vezmeme si vaši radu k srdci, necháme si své postoje pro sebe a svěříme je jedině těm, kterým věříme.” Rozhlédl se po lidech kolem stolu: Elspeth a Abrielle, Grayso-nových a Seabernových. „Například zde přítomným dobrým přátelům a členům rodiny,” dodal.

„Mluvil jsem se Štěpánem o tom, co se děje tady na severu,” řekl Raven. „O nepokoje na skotských hranicích nestojí, a tak se mnou poslal oddíl vojáků. Dnes dopoledne sdělím Thurstanovi a ostatním vašim sousedům, že očekáváme posily. Brzy budou muset bojovat na dvou frontách.”

Cedrikova tvář sálala chmurným zadostiučiněním. „Uvidíme, jestli se budou dál pokoušet získat tohle panství ,pro Anglii’. Jako bychom se my dva snad snažili zmocnit cizího majetku a chtěli ho použít proti nim.” Abrielle k tomu sice nic nepodoťkla, ale udivilo ji to. Cedric přece ví, že Raven teď vlastní anglickou půdu a právě to přispívá k nepřátelství sousedů.

„Tahle situace ovšem může být teprve předzvěstí násilností, které naplno propuknou v budoucnu,” prohlásil Raven. „Můžeme se stát terčem útoků, k nimž bude docházet po celé měsíce, či dokonce roky. Nejvíce mi záleží na tom, abyste všichni byli v bezpečí. Jakmile skončí obléhání, musíme odjet do Skotska. Otec má pevnost, která se bezmála vyrovná téhle, takže kdyby se k nám chtěl někdo připojit, nezůstane na severu bez přístřeší. Tady už prostě nejsme v bezpečí, když v celém kraji řádí takové šílenství.”

„To je velkorysá nabídka,” odvětil Vachel důstojně. „Pojďme si o tom podrobněji promluvit.” Abrielle na půl ucha poslouchala, o čem muži hovoří, ale v hlavě měla zmatek. Popravdě si musela přiznat, že žádný manžel, ať už by to byl kdokoli, by nemohl věčně zůstat v tvrzi rodu de Marlé. Majitel několika panství může v jednom sídle prodlévat nanejvýš několik měsíců a pak musí zase na další hrad, aby na vše dohlédl a spotřeboval něco z tamějších zásob, než se zkazí. Nehodlala se hloupě vzpírat a odmítnout strávit část roku na

manželově panství. Ale že se „bezmála vyrovná” tvrzi Weldona de Marlé? To si nedokázala dost dobře představit.

„Abrielle?”

Trhla sebou a pak si uvědomila, že vedle ní stojí matka a dotýká se jejího lokte. Usmála se na ni. „Ano, maminko?”

„Pojď, potřebuji s tebou mluvit, dcero.”

Zamířily ke krbu, posadily se na lavici a uvelebily se v příjemném teple.

„Abrielle, proč se tváříš tak smutně?” otázala se Elspeth. „My dvě se přece ještě neloučíme. Odjedeme s vámi do bezpečí a na čas zůstaneme ve Skotsku.”

„Ach maminko, to tak ráda slyším! A také vím, že Vachel s Ravenem zajistí po dobu naší nepřítomnosti našim domovům bezpečnost, ale…” Náhle sejí stáhlo hrdlo. „Ti pomýlení Angličané venku mě stavějí do obtížné situace, a přitom mám povinnosti k manželovi. Mí lidé ho právě začali uznávat, a teď se odstěhujeme na jeho panství. Budu Saska na skotském území, v podobné pozici, jako je Raven zde.”

„Takový už je úděl manželek, zlatíčko. Musíme muže všude následovat a naučit se žít mezi jeho lidmi. Myslíš snad, že já, saská vdova, jsem to měla lehké, když jsem se provdala za Normana?” „Ne, vím, jak to pro tebe bylo těžké. Mohu si tě s klidným srdcem vzít za vzor.”

„Vidíš, nemusíš o sobě pochybovat, jistě ses mnohému naučila. Věřím ti. A dnes ráno navíc vidím, že jste k sobě s manželem našli cestu.”

Abrielle se pokusila potlačit ruměnec. „Je to tak, maminko. Pomalu se se svým sňatkem vyrovnávám.” „A také poznáváš jeho klady, že?”

Abrielle rudě zaplály tváře a na pořádnou odpověď se nezmohla. Elspeth se usmála. Vtom k nim z nádvoří zalehl zvuk rohu. Raven rozrazil dvoj-křídlé dveře velké síně a vyšel ven. Za několik minut se vrátil. „Jede sem královský posel, nechali ho projít nepřátelskou linií. Vojáci spouštějí padací most, aby mohl do hradu. Doprovodím ho dovnitř.” Otočil se a zase zmizel.

„Co nám jen nese?” přemítala Elspeth a v ochranitelském gestu si přitiskla ruku na břicho. „Pomůže nám snad nový král?”

„Raven povídal, že k nám přijíždí oddíl královského vojska,” prozradila jí Abrielle.

O chvíli později přivedl Raven do velké síně prostě oděného muže. K údivu všech přítomných ukázal na Vachela a kurýr se obrátil na něj.

„Sire Vachele de Gerard,” pronesl a podal oslovenému list v koženém pouzdře. „Vezu vám důležitou zprávu od

Jeho Výsosti krále Štěpána. Mám počkat na odpověď?”

„Raději snad ano, vůbec totiž netuším, o co běží,” přiznal Vachel.

Isolde odvedla muže stranou a nabídla mu občerstvení, ale pak se rychle vrátila k ostatním, kteří se shlukli kolem.

Vachel roztáhl pergamen a mlčky začal číst. Elspeth na něj hleděla se vzrůstající obavou. Raven dvojici zvědavě pozoroval, dokud si náhodou nepovšiml své mladé manželky, která se neobyčejně zářivě a nadějně usmívala. Tázavě naklonil hlavu a pokusil se upoutat její pozornost, avšak ona uchváceně sledovala, jak se otčímovi rozlévá po tváři ohromený údiv.

„Co tam stojí, Vachele?” zeptala se Elspeth radostně. Viděla totiž, že manžela se zmocňuje nadšení. Vachelovy rty se roztáhly v širokém úsměvu. Zvedl hlavu. „Zdá se, má drahá, že Jeho Výsost se rozhodla udělit mi za věrné služby království i statečnost při křížových výpravách významný titul a půdu. Pokud tu čest přijmu, stanu se hrabětem de Venn.” Hluboce se manželce uklonil. „A ty, má nejmilejší Elspeth, se brzy budeš nazývat hraběnkou de Venn, nejkrásnější a nejúchvatnější příslušnicí šlechtického stavu.”

„No tohle!” Elspeth doslova zářila a přitiskla si útlé ruce k zrůžovělým tvářím. „Ale jak je možné, že jsme byli tak znenadání poctěni?”

Vachel lehce pohladil pergamen hřbetem ruky a pak odpověděl: „Tady se píše, že Jeho Výsost nedávno upozornila na mé věrné služby koruně Abrielle.” Upřel rozradostněný pohled na mladší ženu a tázavě zvedl obočí. „Velice by mě zajímalo, jak jsi něco takového udělala, aniž jsi opustila tvrz? Naposledy jsi byla venku, když tě unesli.”

Abrielle se na oplátku ušklíbla a nonšalantně odvětila: „Jednoduše jsem Jeho Výsosti napsala, že přehlédla vaši chrabrost při křížových výpravách, a pak jsem požádala Ravena, aby zprávu doručil. Po Jindřichově smrti se zřejmě dostala ke králi Štěpánovi a ten si uvědomil, že by bylo záhodno takového dobrého člověka odměnit, když se mu stala křivda.”

„Spíš si uvědomil, že ve sporu s Maud si potřebuje zavázat více mužů,” řekl Vachel suše. „Ale mně na tom nesejde. Nikdy bych se té pocty nedočkal nebýt tebe, Abrielle,” poznamenal pokorně. „A pokud nám můj nový titul nějak pomůže z téhle nepříjemné situace, pak ti nebudu zavázán jen já.”

Objal ji a políbil na čelo. Reginald Grayson zčistajasna pozvedl korbel a nadšeně zajásal. Síň se začala otřásat radostným voláním, až na sebe muži za hradbami zůstali zírat jako opaření. Co můžou lidé v obležení slavit? Brzy však útočníci poznali, že oslavný duch se přetavil ve smělou sebedůvěru, protože z brány vyjel Raven Seabern se dvěma rytíři, nesli vyjednavačskou vlajku a žádali o rozhovor s novými vůdci obléhatelů.

Několik pánů ze severu mu vyjelo vstříc.

„Včera večer jsme si nestihli popovídat,” začal Raven suše. „Chci vám jen říct, že se právě vracím od dvora krále Štěpána. Rozhořčilo ho, že na severu šíříte nepokoj, a posílá sem oddíl rytířů. Jsou den jízdy za mnou. Já jsem spěchal, protože mi pomyšlení na manželku v nebezpečí nedalo spát. Královi muži dorazí dnes večer. Vyšlete špehy a uvidíte, že vám nelžu.”

Šlechtici na sebe kradmo pohlédli, ale než stačil některý promluvit, Raven pokračoval: „Asi jste si všimli, že dnes přijel královský posel.”

„Copak jsme ho k vám nepustili?” odsekl jeden muž zlostně.

„Pustili, a dobře jste udělali, protože nesl výbornou zprávu. Můj tchán Vachel de Gerard se z vůle Jeho Výsosti stal hrabětem de Venn.”

Šlechtici se začali ošívat a nejisté pohlíželi jeden na druhého.

„Říkej si, co chceš, Skote,” pronesl baron Gravesend, který se ještě před několika týdny neopovažoval vyzvat Ravena k ničemu vážnějšímu než k partii vrhcábů. „Král neví, jak to chodí v pohraničí. Musíme se bránit.” „Král se rozhodl, že bude bránit mou ženu a její rodinu,” odvětil Raven chladně. „Radím vám, abyste to dobře zvážili, než na nás znovu začnete bláhově útočit a zbytečně mařit lidské životy. Ukončete obléhání a vraťte se domů, než vás potká něco zlého.”

Nato Raven obrátil koně, a aniž se jedinkrát ohlédl, vyrazil zpátky ke spuštěnému mostu. Mnozí pánové by mu milerádi vrazili dýku do zad, ale nyní by se toho nikdo neopovážil.

Neuplynuly ani dvě hodiny a vojáci se začali stahovat, ačkoli už plánovali, jak seberou více mužů a vrátí se. Thurstan je proklínal ze svého polního lůžka a Mordea, toužící po pomstě, mu přizvukovala, ale nikdo je neposlouchal. Mladík ztratil svou moc a užíral se k nepříčetnosti. Už zcela ztratil zdravý rozum a cítil jen stále silnější zášť vůči Abrielle, jejímu manželovi a jejich milovaným rodinám.

Druhého dne už se na nádvoří a ve velké síni tísnil královský oddíl v počtu sta mužů. Tvrz nebyla na takové množství lidí stavěná, ale Raven vojáky ještě nemohl poslat pryč, jelikož mu zvědové sdělili, že páni ze severu se přece jen chtějí králi vzepřít, vyhnat Skoty z Northumberlandu, a dokonce sbírají větší armádu. Všichni se začali chystat na dlouhou cestu do Skotska a Raven o odjezdu celé rodiny neprodleně zpravil okolní šlechtu. Většině Vachelových rytířů se na skotskou vysočinu nechtělo, a tak se rozhodli zůstat a chránit Abriellin a Vachelův hrad. Raven však nevěřil, že Thurstanova touha po pomstě vychladla. Poslal k mladíkovu panství několik mužů a ti mu měli podat zprávu, kdyby se svým nevelkým vojskem opět vytáhl do útoku. Thurstanovy rány se hojily pomalu, a tak se alespoň snažil přesvědčit spojence, aby přece jen hrad dobyli a Raven Seabern už na něj neměl právo. Myslel si, že šlechtici na celou věc nahlížejí stejně jako on, avšak nyní najednou tvrdili, že od počátku pouze chtěli, aby Raven odjel. Jakmile Skotové odtáhli, Thurstanovi spojenci se vrátili do svých domovů, aby je v těchto nelehkých časech mohli osobně bránit. Mladík neměl k útoku dost mužů, a tak mu tvrz rodu de Marlé připadala jako kořist, již nedokázal skolit, jako symbol porážky. Bolest a zklamání ho postupně připravily o zdravý rozum. V touze po odvetě zosnoval plán, že se vydá za výpravou Seabernových a rozmetá ji, a pokud se mu to nepodaří, bude je pronásledovat až k samotné pevnosti. Požádal o pomoc Mordeu a společně se připravovali na cestu do Skotska. Potom se mu ale zranění zanítila a sklátila ho horečka, takže museli odjezd odložit.

Od Abriellina hradu mezitím vyrazila karavana koňských povozů. Mnoho nevolníků se ochotně uvolilo, že se k výpravě na sever připojí, a tak řídili vozy, táhli káry a starali se o zvířata. Jiní poddaní zase uměli vařit chutná jídla a věnovali se sběru jedlých bylin a kořínků, které používali jako koření. V noci zaplály vysoké vatry, které zaháněly chlad, a kolem tábora obcházely hlídky, jež by odhalily každého, kdo by se pokusil přiblížit. Jakmile překročili skotskou hranici, vypadalo to, že v údolích a na pahorcích vládne naprostý klid, ale to bylo jen klamné zdání. Ve srovnání s hrůzami, jež se odehrávaly v Anglii, bylo Skotsko bezpochyby vlídným útočištěm, Raven však dobře věděl, že kdesi za nimi číhá nebezpečí. Celé dny proto karavanu objížděl a čekal, kdy se pronásledovatelé ukážou. Když byli na cestě již dva týdny, dohnal je jeden zvěd se zprávou, že Thurstan se kvůli nemoci týden pozdržel, ale nyní už jeho malé vojsko vyrazilo. Nevěděl ovšem, jestli se k němu připojí ještě nějaké posily či vozy s proviantem, a tak Cedric vyslal dalšího zvěda, aby zjistil, jaké jsou početní stavy nepřítele.

Abrielle zatím sledovala, jak něžně a pozorně Vachel pečuje o Elspeth. To, že on je Norman a ona Saska, jim v manželství zjevně nikterak nepřekáželo. Když je spolu viděla, sílilo v ní přesvědčení, že s Ravenem rozdílný původ také překonají, a její obavy ze skotsko-saského svazku postupně slábly. Mizely i další pochybnosti - teď chápala, že většinu problémů příliš zveličovala. Dřív pochybovala o své přitažlivosti, nyní však věděla, že Raven chce rovnocennou partnerku, dospělou ženu, a ne dívenku sužovanou bláhovými představami o ideálním manželství. A k ideálu mělo vskutku daleko, vždyť muži celé dny hlídkovali a v noci se střídali na stráži kolem tábora. S Ravenem byla sama pouze ve vzácných chvilkách, když si mezi hlídkami mohl na pár hodin zdřímnout. Pokud z toho všeho vyváznou živí, pak jistě dokážou čelit všemu, co je v příštích desítkách společných let potká.

Konečně Raven oznámil, že se blíží k jeho domovu. Poslední den hnali s otcem výpravu co nejrychleji kupředu, až málem strhli koně. Chtěli totiž za každou cenu dorazit na panství Seabernů dřív, než je dožene Thurstan. Mezi stromy už několikrát zahlédli nepřátelské zvědy, jeho vojsko tedy nemohlo být daleko. Když Abrielle spatřila hrad Seabernů, hluboce se zastyděla a zapřísáhla se, že už nikdy nebude o svém manželovi dělat ukvapené závěry. Byla to masivní pevnost s mnoha věžemi a vysokánskými hradbami. Celá stavba budila snad ještě větší respekt než ta, kterou navrhl a vybudoval lord Weldon. Abrielle hltala pohledem manželův domov - svůj domov, a vskutku velkolepý! Zahanbeně si vybavila, jak si dříve myslela, že Raven potřebuje její bohatství. Připadala si teď hloupě, ale pak si připomněla, že měla spoustu důvodů mu nevěřit. Nyní ovšem měla po svém boku muže oddaného rodině, jenž je všechny ochraňoval v průběhu mnohatýdenní cesty. Za chvilku už Raven zastavil vůz u padacího mostu, vystoupil a svižněji sundal na zem. „Vítej v naší skromné pevnosti, má paní.” Snažil se o lehkovážný tón, ale jeho oči pozorně sledovaly nedaleký les, jako by se z něj měli zčistajasna vyřítit vojáci s meči.

„Vůbec jsem netušila, že vaše rodové sídlo je tak nádherné,” řekla Abrielle a pokoušela se být stejně statečná jako manžel. „Proč jsi mi nevyprávěl o tom, jak je toto údolí krásné?”

Nucené se na ni usmál. Oba byli neklidní, ale přesto ho manželčina chvála potěšila. „Pojď se podívat dovnitř, děvenko.”

Ohlédla se k temnému lesu, z něhož právě vyjeli. „Jistě,” odvětila, jelikož věděla, že je chce všechny co nejdříve mít za branami. Na cimbuří patrolovaly hlídky a v dálce zahlédla, jak přes pole a luka míří k tvrzi desítky nevolníků s koši a ranci.

Raven si všiml, na co se dívá. „Vzkázal jsem, ať se v pevnosti ukryjí všichni zbývající poddaní, abychom mohli zabarikádovat vchody.”

Přikývla a snažila se nemyslet na to, jak musejí ti nebožáci být vyděšení. Tohle všechno se děje kvůli mně, napadlo ji. Kdybych si Ravena nevzala, Thurstan by nevtrhl do tohoto mírumilovného údolí a nešířil by tu zkázu. Vesničané před sebou hnali děti. Nevěděli sice, proč musejí do pevnosti, ale věřili urozenému panu Seabernovi, že je ochrání, ať se stane cokoli. Všichni se choulili před mrazem v pláštích, a tak si nikdo nepovšiml postavy s kápí staženou do tváře, která se mezi ně vmísila, když míjeli nevelký lesík. Osoba nesla košík jako všichni ostatní a spolu s nimi trpělivě vyčkávala v řadě u zadního vchodu, dokud je nevpustili dovnitř. Pak zmizela v tmavých stínech neosvětlené chodby.

Ve velké síni přijímali Raven s Cedrikem pozdravy rytířů a hradního služebnictva. Muži i ženy se klaněli a blahopřáli Abrielle a Ravenovi ke sňatku. Vrchní kuchařka slíbila novomanželům hostinu, na jakou hned tak nezapomenou, ale oslavy musely pochopitelně ještě počkat.

Když se Abrielle konečně mohla v klidu porozhlédnout kolem, doslova užasla. Nad krbem se skvěla umělecky vyřezávaná římsa a před průvanem chránily místnost četné krásné tapiserie. Několik stěn velké místnosti zdobily štíty a portréty předků, mezi nimiž bylo mnoho pohledných mužů a neobyčejně krásných žen. Její pohled bezděky zalétl k obrazu vznosné krasavice s kaštanovými vlasy, který visel na čestném místě vedle portrétu mladíka, jenž se velice podobal jejímu manželovi.

„Otec a matka,” řekl Raven a položil jí zezadu ruce na ramena. V hlase mu zaznívala láska a pýcha.

„Jako bys mu z oka vypadl,” podotkla. Ta neuvěřitelná podoba ji naplňovala údivem. „Tvá matka byla skutečná

krasavice, o tom není sporu.”

„Otec ji miloval nade všecky ostatní. Teprve nedávno začal konečně pokukovat po jiné, ale samozřejmě si myslí, že je pro ni moc starý.”

„Pokud mluvíš o Cordelii,” prohlásila Abrielle, „má u ní patrně mnohem větší šance než jiní nápadníci, třebas o polovinu mladší. Možná ti to uniklo, ale Cordelia má svou hlavu. Neber její city na lehkou váhu, doposud nejevila o muže svého věku přílišný zájem, spíše je odbývala. A na staršího pána vypadá tvůj otec stále velice dobře a je při síle.”

Raven kývl a usmál se. „Nepopírám, že mi sem tam dá pěknou nakládačku. Ale co by takovému manželství řekl

lord Reginald?”

„Podle mě má Cedrika rád, zvlášť od té chvíle, kdy ho ošetřoval. Kdyby si tvůj otec Cordelii vzal, stali by se jistě ještě bližšími přáteli než teď.” „Myslíš?” řekl Raven pochybovačně.

„Máš snad nějaký důvod mi nevěřit?” opáčila Abrielle s hranou nevinností.

Chvíli mu trvalo, než se doopravdy usmál, a pak to vypadalo, jako když za nejčernějšími mraky vychází slunce. Na okamžik ze sebe shodil břemeno zodpovědnosti a velení, ale potom se mu v očích znovu objevily chmury. Setmělo se a Thurstanovi vojáci se dosud neukázali. Obyvatelé hradu i hosté věděli, že ráno už možná budou v obležení, avšak nyní se sešli u prostého jídla a vzdávali dík za to, že jsou v bezpečí. Hovořilo se polohlasně a lidé jedli ve spěchu, protože museli ještě uložit své rodiny na noc.

Raven s otcem naposled obešli celý hrad a Cedric se posléze usadil ke krbu a začal čistit svou válečnou sekyru. Tehdy k němu přistoupil lord Reginald Grayson a odkašlal si. „Urozený pane Cedriku… ” „Urozený pane?” skočil mu Skot do řeči. „Reggie, copak jsme už dávno nenechali tituly stranou? Říkáš mi jménem skoro od té doby, co jsme se poznali.”

Reginald cítil, jak se mu do tváří hrne krev, a rozpačitě se usmál. „To máš pravdu, Cedriku. Víš, žena mě poslala, abych s tebou o něčem promluvil. Možná na to není nejvhodnější doba, ale kdoví, co bude zítra? Jde… o naši dceru.”

Cedric už vůbec nevěděl, co si o tom má myslet. „Obdivuju lady Cordelii nade všechny ženy, co chodí po téhle

zemi. Jestli ji moje žertování uráží, samozřejmě s tím přestanu.”

„Není uražená,” pronesl lord Grayson. „Právě naopak, nadmíru ji to těší.”

Cedric zvolna přikývl. Domníval se, že už ví, co se mu přítel snaží sdělit. „Inu, je to hezounké děvče, ale zkusím se k ní chovat uctivěji. Nechci urazit tebe ani lady Isolde. To máš tak, když vidím lady Cordelii, srdce se mi rozezpívá, a pak povídám věci, které se pro důstojného muže nehodí, abych jí zalichotil.” „Ujišťuji tě, že jsi nikoho z naší rodiny ničím neurazil.”

Cedric odložil sekyru a naprosto popleteně se zeptal: „Tak co se mi tady pro všechno na světě snažíš naznačit,

Reggie?”

„My… ehm… tím myslím já a Isolde bychom rádi věděli, jestli by sis naši dceru chtěl vzít.” Cedric si dunivě odkašlal. „No, abych pravdu řekl, oheň

mého mládí ještě tak docela nevyhasl… ale nedělám si naděje, že by mé přátelství s lady Cordelii mohlo přerůst v něco víc. Být však o nějakých dvacet let mladší, požádal bych o ruku právě ji a žádnou jinou.” „A právě proto jsem za tebou přišel. Já ani lady Isolde ti vůbec nebudeme mít za zlé, když se o dceru budeš ucházet,” vyhrkl Reginald překotně.

Cedric naklonil hlavu ke straně a pronikavě se na muže zahleděl. „A lady Cordelii by to taky nevadilo?” „Popravdě, ona o tom sama začala. Zeptala se nás, jestli bychom proti tomu něco namítali. Ta nebezpečná výprava ji patrně přiměla přemýšlet o budoucnosti. Já jsem zatím nepotkal nápadníka, který by mi byl milejší. Isolde i já bychom se rádi dočkali vnoučat, než budeme povoláni na onen svět.”

„Nebudu ti lhát. Stačí mi pomyslet na život s tak milým děvčetem a připadám si zase mladý. Jenomže mezi námi je rozdíl mnoha let a já se bojím, abych lady Cordelii neprokázal medvědí službu. Najde se spousta mládenců, co by jí snesli modré z nebe, a tak by někdy mohla litovat, že se unáhlila. Té cti bych si nesmírně považoval, ale možná by si to ještě měla pořádně rozmyslet.” Odmlčel se. „Ví o tom, že jsi s tím za mnou přišel?” „Ne. Svěřila se Isolde a já se s ní o tom bál hovořit dřív, než zjistím tvůj postoj. Pokud si Cordelii vzít nechceš, už o tom prostě nebudeme mluvit. Na našem přátelství to samozřejmě nic nezmění.”

Cedric kývl a pevně Reginaldovi stiskl ruku. „Nebudeme to tedy dál řešit, dokud to ze všech stran neuvážím a nebudu skutečně přesvědčen, že to děvče opravdu chce za manžela mě a nikoho jiného.” Večer se v nádherně zdobené soukromé kapli, která patřila Ravenově matce, Abrielle vroucně modlila za ty, které zanechala ve své tvrzi. Svět se jí zdál roztříštěný na kusy a neexistovala žádná záruka, že se život kdy vrátí do stejných kolejí jako za vlády krále Jindřicha. Zemí pobíhalo příliš mnoho hladových vlků v lidské podobě, kteří toužili po krvi a násilí.

Když Raven nepřicházel, vydala se ho hledat. Kapitán stráží se jí nabídl k službám a doprovodil ji po úzkých schodech na hradby. Opřel se do ní prudký poryv větru a plášť jí zavířil kolem nohou. Přitáhla si teplou látku ke krku. Svítil měsíc a kolem blikotaly ostrůvky světla loučí, a tak zřetelně rozeznala Ravena, jak stojí sám na ochozu a dívá se do tmy. Kapitán stráží ji podpíral, dokud k manželovi nedošla. Ten ji objal a zahřál ji vřelým úsměvem.

Když se ocitli sami, řekl: „Mé ženě se nelíbí nové komnaty?”

„Vždyť víš, že jsou překrásné,” zamumlala, přitiskla se k němu a zavrtala mu hlavu pod bradu. „Všichni hosté a příbuzní už spí a ty si také potřebuješ odpočinout, ale místo toho zůstáváš tady.” Pokrčil rameny. „Nemůžu si pomoct.”

Jeho uklidňující hrdelní hlas jí projel celým tělem, jako vždy když se dotýkali.

„Svým lidem bezvýhradně věřím,” pokračoval, „a vím, že všechno udělají přesně tak, jak jim s otcem řekneme…

jenomže někde tam venku je de Marlé, vyčkává a chystá se udeřit.”

„Copak by udělal takovou hloupost, aby zaútočil v noci?”

„Ne, všechny výhody by byly na naší straně, protože nás chrání hradby.”

„Tak si pojď lehnout.”

Musel sebrat veškeré zbytky sebeovládání, aby se na ni přestal dívat. Vzrušovalo ho i to, že prostě dýchá. Odtrhl se od ní a zahleděl se do krajiny. „Za chvilku.”

Zaváhala. „Nenapadlo mě, že ti to řeknu na takovémhle místě, ale je načase, abys to věděl. Co bys tomu řekl, kdybych čekala dítě?”

Trhl sebou, pak ji uchopil za předloktí a zadíval sejí do tváře, jako by v jejích něžných očích našel všechno, co kdy potřeboval a chtěl vědět. Nejprve nemohl ani promluvit, jak se mu stáhlo hrdlo. „Děcko,” zašeptal konečně. „Moje děcko.” „Jsi šťastný?”

Zasmál se, vtiskl jí rychlý polibek a pak ji k sobě přivinul. „Šťastný? A jak, má nejmilejší Abrielle.” „Tak vítej doma,” špitla.

Položil jí velkou ruku na břicho a ona si povzdechla. Znovu se k ní vrátila naděje, myslela na to, kolik radosti jim děti přinesou. Připomínala si, že jejich manželství nebude stále ve stínu obléhání a útoků. Musejí s Ravenem žít pro budoucnost - a pro dítě, které v ní roste.

Před úsvitem zazněl roh a zburcoval celou domácnost, která se již chystala na nastávající chmurný den. Ti, kdo nebyli na nádvoří, spěchali ven, ale narazili na vojáky, kteří běželi proti nim a s tvářemi zrůzněnými strachem je zaháněli zpět.

Nebe ozářila první salva zápalných šípů, jejichž svit se vyrovnal vycházejícímu slunci. Pak se snesly na nádvoří, odkud Abrielle s ostatními ženami sotva před chviličkou utekly.

Na pozadí temné oblohy, kterou dosud neprotrhlo slunce, působily plamenné střely hrůzostrašně. Křik vyděšených lidí probral Abrielle ze strnulosti a u srdce jí bolestně zatrnulo. Všichni na ženy volaly, ať se schovají, a Isolde odvlekla dovnitř Elspeth, ale Abrielle se k tomu nedokázala přinutit. Většina hořících šípů neškodně přistála v hlíně nádvoří, avšak několik dopadlo na střechy stájí a kasáren, takže muži museli šplhat nahoru, čekat na vědra s vodou a plameny polévat.

Zaslechla za sebou výkřik, prudce se otočila a spatřila malou holčičku, která se sotva držela na nohou a zoufale

máchala hořícím rukávem. Abrielle se k ní rozeběhla a udusila plameny svou sukní. Pak předala bezvládné dítě

vzlykající matce, začala pobíhat po nádvoří a zadupávala oharky na zemi.

Za několik minut byly požáry uhašeny a ona s úzkostí čekala, kdy nepřátelé vystřelí další salvu.

„Co se děje?” zeptala se napjatě kapitána stráží, jenž právě spěchal kolem. „Proč přestali?”

Muž se na chvilku obrátil. „Nemají dost mužů ani vybavení, aby dokázali vniknout dovnitř, a tak zneužívají

našeho strachu, má paní. Vyčkávají, abychom se dalšího útoku tím víc báli.”

Vojáci na hradbách náhle vykřikli a za vteřinu se přes spojovací hradbu snesla další sprška střel.

„Jsme připraveni, má paní,” zvolal kapitán a vyrazil ke kasárnám. „Naši lučištníci neustále protivníkovi střelbu

oplácejí, takže musejí uhýbat nebo se krýt štíty. Nebojte se!”

Alespoň že děti už jsou v bezpečí, pomyslela si Abrielle a byla ráda, že neslyší žádný další podobný křik, protože jí z něj doslova tuhla krev v žilách. Na nádvoří zůstalo ještě několik jiných žen, dusily plameny pokrývkami a voláním a gesty upozorňovaly na požáry, ke kterým se nemohly dostat. Muži tahali ze studen další a další vědra vody.

Obloha se zatáhla mračny, ale zatím ještě nepršelo. Vzduch ztěžkl přicházející bouřkou a horkem sálajícím z požárů, jež leckde odolávaly. O hodinu později se prodlevy mezi salvami začaly prodlužovat a Abrielle se mohla rozhlédnout. Holubník shořel na popel a ubohé ptáky nedokázal nikdo vysvobodit. Jedna kupka sena poblíž stájí pořád doutnala. Ženy i muži unaveně klesli kamkoli, kde bylo místo, a nabírali nové síly. Viděla začernalé tváře, ohořelé šaty a spálené vlasy.

„Abrielle!”

Byl to přísný hlas jejího manžela. „Co tady děláš?” obořil se na ni. „Hned jdi dovnitř!” „Nepůjdu! Nedělám nic zvlášť namáhavého, jenom zašlapávám plameny.” „Já ti nařizuju, abys…”

„Teď jsem tu doma i já, ne?” zvolala. „Budu tenhle hrad také bránit!”

Raven v životě necítil takový strach, jako když viděl svou manželku - ženu, kterou miloval nade vše a která nosila jeho dítě - jak uhýbá zápalným šípům. Nával něhy se v něm svářil s naléhavou touhou vidět ji v bezpečí. „Já se o ni postarám!”

Raven s Abrielle se otočili a spatřili Cordelii. Mířila k nim, plavé vlasy jí poletovaly kolem špinavého obličeje a za sebou táhla propálený hadr, jenž jí zjevně posloužil k hašení požárů. „Dostanete ji dovnitř?”

„Pokusím se,” prohlásila Cordelia odhodlaně. „Ted jděte a konejte, co je třeba.” Raven kývl a rozběhl se ke schodům na hradby. Abrielle si založila ruce na prsou. „Nikam nejdu.”

„Vždyť já vím,” řekla Cordelia unaveně. „Ale slib mi, že na sebe dáš pozor a nebudeš se ode mě vzdalovat.” „Slibuji,” odvětila Abrielle a vystrašeně vzhlédla k obloze. Po chvíli tlumeně řekla: „Jak dlouho to ještě potrvá?” „Dokud jim nedojdou šípy.” Cordelia se opřela o prázdný koňský žlab. „Jenže jestli to takhle plánovali od začátku, určitě jsou připraveni.”

„To neříkej.” Abrielle dál upírala oči na mraky a náhle v ní vzplál hněv. „Proč neprší?” K její hrůze se z nebe snesly další šípy a vykreslily na něm ohnivé čáry. Svůj slib, že zůstane poblíž Cordelie, nedodržela, protože se každá vrhla na jinou stranu. Abrielle bila do plamenů rohožkou, kterou vzala uvnitř, a kdykoli se nadechla kouře, rozkašlala se. V jednu jasnější chvíli si však uvědomila, že šípů je méně než ze začátku. Ravenovi lučištníci zjevně zkosili nejednoho protivníka. Stačilo, aby tvrz odolala, dokud Thurstanovi nedojdou muži.

„Střecha!” zahulákal jeden z vojáků na hradbách.

Všichni ohromeně vzhlédli, ale ze země nebylo na vršek hradu vidět. Abrielle však pochopila, že střecha hoří, jinak by se vyčerpaní muži tak rychle nerozeběhli po ochozech, které spojovaly hradby s tvrzí. Nikdy se nemodlila vroucněji.

Potom však od oblohy odpoutala zrak, jelikož náhle zaslechla povědomý výkřik. Divoce se rozhlédla a spatřila Cordelii, jak se zoufale snaží uhasit své šaty. Plameny už sežehly lem a plazily se výš. Abrielle vyrazila kupředu, ale než stačila udělat druhý krok, z kouřové clony se vynořil Cedric, povalil Cordelii na zem a zadusil plameny vlastním tělem. Abrielle se zapotácela a posadila se na lavičku u zahrady.

Cordelia se s pláčem tiskla k Cedrikovi a nechala se objímat. Nakonec se narovnala a otřela si mokrou špinavou tvář.

Cedrikovi nikdy nepřipadala krásnější. „Nestalo se vám nic, děvenko? Jste popálená?” „Ne, zachránil jste mě včas,” škytla Cordelia a třaslavě se na něj usmála.

„Jste moc statečná a hodná,” prohlásil a zazubil se. „Teď seberte Abrielle a jděte dovnitř. Brzy tu budou zranění, které bude třeba ošetřit.” „Na střeše… “

„O tu se starají jiní,” uklidnil ji. „Běžte.”

Vycítila v jeho chování chmurný podtón, který nevěstil nic dobrého, ale jen polkla a přikývla. Pak se zadívala na Abrielle.

Ta se přinutila vstát. Byla tak unavená, že by na nádvoří jistě nadělala víc škody než užitku. „Půjdu s tebou.” Přítelkyně se o sebe opíraly a pomalu se ploužily do schodů, jež vedly do velké síně. Překvapilo je, že tam vidí jen několik služebných. Z kuchyně vyšla Elspeth, a když je spatřila, spěchala k nim. „Kde jsou všichni?” zeptala se Abrielle. „Nejsi zraněná, zlatíčko?” starala se matka. „Ne, asi vypadám daleko hůř, než se cítím.”

„Isolde vzala ženy nahoru a hledají těžké látky, které se hodí k hašení požárů,” prohlásila Elspeth a úkosem

pohlédla na Cordelii. „Má o tebe strach.”

„Půjdu za ní. Abrielle, ty zůstaneš tady?”

„Ano, a tentokrát slib dodržím.”

Cordelia přikývla a rychle zamířila pryč.

„A služebnictvo?” vyptávala se Abrielle.

„Většinou se snaží být nějak k užitku. Pomůžeš mi chystal misky z chleba na maso.” „Ale maminko, určitě bych byla více platná zraněným.”

„Seabernovi mají vlastní léčitelku. Už si přenesla byliny do kaple, ale naštěstí raněných zatím není mnoho.”

Elspeth se zahleděla dceři do očí. „Ale ty si potřebuješ odpočinout a najísl se, zlatíčko.”

Abrielle se zamračila, že ji matka tak obskakuje. A potom jí to došlo. „Ty o tom víš, že?”

„O dítěti? Ano, uhodla jsem to. Takovému muži, jako je Ra ven, by sotva trvalo dlouho zasít své sémě.”

Abrielle vzdychla. „Chtěli jsme vám to oznámit v nějakou příhodnou chvíli, abychom to mohli oslavit.”

„A také to oslavíme, vždyť je to šťastná událost. Stanu se babičkou a zároveň znovu matkou.”

Abrielle zacukaly rty.

„Z Vachela bude najednou otec i dědeček!” Abrielle zavrtěla hlavou a pobaveně se ušklíbla.

„A hned je ti lépe,” prohlásila Elspeth. „Teď pojď, chleby jsou u kuchyně. Pomůžeš mi je roznosit na stoly.” Z kuchyně se vynořily další dvě ženy a také přiložily ruku k dílu. Abrielle vzala několik bochníků a vydala se k nejvzdálc-nějšímu stolu. Na okamžik téměř zapomněla, že venku prší z nebes oheň a lidé tam bojují za záchranu jejího nového domova.

Ženy, jež jim pomáhaly, nic neříkaly, soustředily se na svůj úkol sklesle a letargicky, naprosto vyčerpané. Pak se síní rozlehl barbarský výkřik, jako z hrdla pekelného démona. Abrielle se prudce otočila. Řítila se k ní tlustá žena s tváří staženou v šílené grimase a vlajícími černými vlasy. Čarodějnice Mordea, Desmondova sestra, přišla vykonat pomstu.

Venku před pevností Thurstan de Marlé přelomil dřík šípu, jenž mu trčel z hrudi, a nezaujatě se podivil, že necítí žádnou bolest. Díval se, jak plameny na střeše vyšlehly výš, a čekal, kdy se ozve nářek nad smrtí Abrielle Seabernové. Pomsta byla tak blizoučko, že mu její hořkost sládla na jazyku.

Abrielle stačila pouze vztáhnout paže před sebe, ale proti Mor-deině šílené síle tak chabá obrana nestačila. Kostnaté prsty se jí zaryly do hrdla jako spáry a připravily ji o dech. Zoufale zaryla babici nehty do rukou, odtrhnout je však nedokázala.

Mordea s ní zatřásla jako se psem. „Žádnýho dědice neporadíš, všecko, cos nakradla, patří mýmu Thurstanovi!” Ženy spustily křik a rozběhly se pro pomoc, kromě Elspeth. Když viděla svou dceru v pařátech šílené ježibaby, pocítila náhle naprostý klid a hrůzu vystřídalo neochvějné odhodlání. Žádnou matku neochromí strach nadlouho, když se její dítě ocitne v nebezpečí. Popadla kameninový džbán, vyrazila k Mordei, napřáhla se a zezadu ji nádobou udeřila do hlavy. Džbán se roztříštil na tisíc kusů. Mordea se zapotácela, zhroutila se na zem a Abrielle strhla s sebou.

Dvojkřídlými dveřmi se dovnitř vřítil Raven, ale to už se Abrielle osvobodila z bezvládných rukou divé ženy, sedla si na paty a drásavě se rozkašlala. Elspeth se rozvzlykala, popadla dceru a pokoušela se ji od příčiny všeho toho zla odtáhnout. Mordea se však nehýbala.

Raven zvedl Abrielle přímo z podlahy jediným pohybem do náruče a přitiskl ji co nejtěsněji k sobě. Cítil splašený tlukot jejího srdce… i svého. „Nestalo se ti nic, lásko?” Zavrtěla hlavou. Už nekašlala, ale tiskla si ruku k hrdlu.

„Bude to zhmožděné, ale jinak nemám ani škrábnutí, díky mamince. Pusť mě, prosím, ať můžu k ní.” Elspeth stála sama opodál, rukama se pevně objímala a plakala. Obě ženy si padly do náruče a hlasitě se rozeštkaly. Do síně přibíhali další a další lidé, tlačili se kolem nich a šeptali. Raven převalil Mordeu na záda. Nevidoucí oči zíraly ke stropu. „Je mrtvá.” Elspeth se zajíkla a zvedla hlavu z dceřina ramene. „Ale já ji nechtěla zabít!”

„Maminko, vždyť jsi mi zachránila život! Nechtěla jsi to udělat, jenže ona byla zlá a chtěla všem jenom ubližovat.”

Elspeth pokývala hlavou a slzy jí začaly osychat. Pak však zaslechla manželův hlas, vrhla se Vachelovi do náruče a rozplakala se znovu.

„Jak se jenom Mordea dostala do pevnosti?” řekla Abrielle ochraptěle.

Raven ji objal kolem ramen a s chmurnou jistotou pronesl: „Než jsme zavřeli brány, pustili jsme dovnitř nevolníky. Schovat se mezi ně nemohlo být nijak těžké, zvlášť když měla na sobě tenhle plášť. Je to moje vina. Thurstanovo vojsko ještě nebylo v dohledu, a tak mě nenapadlo, že už tu někdo je a že může být nebezpečný.” Na chviličku zavřel oči. „A tebe moje chyba málem stála život, Abrielle.” „To teď pusť z hlavy,” odvětila důrazně. „Obléhání ještě neskončilo.”

„Střílejí čím dál míň. Zřejmě jim docházejí zásoby šípů a mají víc padlých než živých. Naši lučištníci se málokdy minou. Co takhle oznámit de Marlému, že jeho plán nevyšel? Uvidíme, co na to poví.” „Měli bychom mu předat její tělo,” řekla Abrielle, kradmo pohlédla na mrtvolu a otřásla se. „Byla to skoro jeho teta. A jdu s tebou.”

„Abrielle… “

„Copak mi po tvém boku může hrozit větší nebezpečí, než jaké jsem prožila zde?” Proti tomu nemohl nic namítat.

Z hradeb se Abrielle poprvé nabídl rozhled do širokého okolí. Když spatřila hromady mrtvol pod hradbami a všimla si, že některá těla se ještě hýbají, udělalo se jí nevolno. Potom se však otočila a uviděla střechu hradu. Z jednoho rohu dosud šlehaly plameny a vojáci se je zoufale pokoušeli uhasit. V tom okamžiku ty hlupáky, kteří se přidali k Thurstanově bláhové výpravě, přestala litovat.

Na nohou už se držel jen tucet nepřátel, ale přesto i nyní chystali další salvu hořících střel. Abrielle vzhlédla k temné obloze, po níž se hnaly hrozivé černé mraky. Déšť je možná jejich jedinou nadějí, jinak střechu neuhasí, oheň se rozšíří a pohltí celou tvrz. Možná odtud budou brzy muset utéct. „Thurstane de Marlé!” vykřikl Raven.

Vojáci dole se zarazili a obrátili se k jedinému muži. Thurstan stál v popředí, u boku mu v podivném úhlu visel štít, jenž ho vůbec nechránil. Ravenovi došlo, že ho zasáhl šíp a na nohou se drží pouze silou vůle. „Hoří ti střecha nad hlavou,” ozval se Thurstan a v hlase mu zazněl náznak škodolibého smíchu. „Moc času už vám nezbývá, Seaberne.”

„Zbývá ho víc, než si myslíš, de Marlé. Moc mužů už nemáš a mí vojáci ten požár brzo uhasí.” Abrielle letmo pohlédla na střechu a napadlo ji, že manžel to možná říká jen proto, aby Thurstana zmýlil. „Nabízím ti tělo ženy, kterou jsi považoval za svou tetu a poslal ji sem úplně samotnou, aby za tebe udělala špinavou práci.”

Thurstan spustil meč k zemi, opřel se o něj a málem se zapotácel, protože hrot zajel do půdy. „Neuspěla?” „Neuspěla!” vykřikla hněvivě Abrielle. „Jsem tady, Thurstane, živá a zdravá!”

Na okamžik svěsil hlavu. Jeden plán za druhým se mu hroutil. Pak sebral poslední zbytky sil a zaječel: „Jsi zrádkyně, Abrielle z Harringtonu!”

Nepoužil její nové příjmení a to v ní vyvolalo nepříjemný pocit.

„Už nikdy se nebudeš moci vrátit do rodné země,” dodal zlověstně a klesl na kolena.

„Mluvíš do větru!” zvolala. „Raven je můj manžel, a podle zákonů Božích, královských i podle zákonů mého

srdce má věrnost náleží jemu.”

Pohlédla do Ravenovy milované tváře a vtom z nebe spadly první dešťové kapky a stekly mu po lících jako slzy štěstí. Z dálky k ní dolehl radostný jásot jejich unavených lidí.

„Nezradím své srdce,” pokračovala dále znělým hlasem, „vždyť v těchto těžkých časech netrpí jen naše země, ale i naše rodiny. Zůstanu věrná svému muži.”

Raven ji vzal kolem pasu a přitáhl ji k sobě. „Miluju tě, Abrielle,” pronesl ochraptěle. „Miloval jsem tě hned, jak jsem tě uviděl u královského dvora, kde jsi byla tak hrdá a statečná. Miluju tě a věřím, že společně zvládneme všechno, co nám život přinese. Dávám ti svoje srdce, děvenko, a modlím se, abys mi i ty dala své. Budu ho navždy střežit a hýčkat.”

S radostným výkřikem se mu vrhla kolem krku, zaklonila hlavu a nechala kapky, ať se smísí s jejími slzami. „I já tě miluji, Ravene, muži můj. Miluji tě pro tvou čestnost a odvahu - a také vytrvalost, vždyť jsi mě nezískal lehko. Tolik mě mrzí, že mi trvalo tak dlouho, než jsem pochopila, jaký skutečně jsi.”

Dlouze se políbili, potom se na sebe usmáli a líbali se zas a zas, a pokaždé když se jejich rty setkaly, znamenalo to pevný příslib celoživotního štěstí.

Plameny zhasly pod přívalem z nebes a Thurstan vydechl naposledy. Zbytek vojáků utekl zpět do lesa, o jeho tělo se nestarali. Nebezpečí zmizelo a rodina Seabernových mohla začít znovu.

Večer, když se všem raněným dostalo ošetření a muži provizorně vyspravili střechu, oznámili Raven s Abrielle radostnou zprávu, že čekají dítě. Obě rodiny si vzájemně blahopřály a začaly mladému páru připíjet na zdraví. Raven ani Abrielle to však nevnímali, protože hleděli jeden druhému do očí a viděli pouze krásnou budoucnost.

epilog

Urozený pan Cedric sezval do své pevnosti sousedy z celého širého okolí a uspořádal velikou hostinu na oslavu synova sňatku. Několik skotských mladíků nemohlo odtrhnout oči od jediné neprovdané dívky, která se mezi návštěvníky nacházela. Z krasavice vyzařovala veselost a bujnost, její rodiče byli velice milí lidé, ale dychtiví mládenci se marně snažili s dívkou seznámit a ohromit ji líčením svých hrdinných skutků. K jejich nesmírnému údivu se raději držela starého velmože a poslouchala jeho historky.

Za necelý měsíc tíž Skotové vrtěli nechápavě hlavou nad svatebním obřadem, který se konal v údolním kostelíku. Ta hezká děvenka si totiž brala právě toho staříka. Vždyť je bezmála dvakrát starší než my, šeptali si mezi sebou udiveně. Pokud je to domluvený sňatek, jistě už nebude tak veselá, až bude opakovat svatební slib, kterým se zaváže k takovému pochmurnému údělu. Jenomže na dívce nebyla znát sebemenší známka lítosti či nelibosti. Naopak, působila spíše nadmíru rozjařeně a po zbytek večera se od postaršího, avšak stále pohledného ženicha odmítala hnout. Velmož ostatně dokázal svůj elán dostatečně: začal za zvuků dud tančit a nedošel mu dech, ani když mladí chlapci již sotva pletli nohama.

Reginald byl dceřiným sňatkem nadšen a obdařil ji věnem, nad nímž skotští mládenci z řad hostů jen žasli. A neméně je udivilo, co ženich na oplátku daroval Jeho Lordstvu: velký lán půdy v těsném sousedství vlastních držav, na němž by se dalo snadno vybudovat pěkné panské sídlo.

„To kdyby ses někdy rozhodl, že chcete bydlet někde poblíž,” poznamenal k tomu Cedric a zachechtal se. Reginald doširoka roztáhl rty a uznale pokýval hlavou. „Aspoň bude mít Isolde klid, když má teď vyhlídky na domov, kde se bude moci zaobírat vnoučaty.”

Srdečný smích obou starších mužů se rozlehl celou síní a svobodní chlapci na sebe jen popleteně koukali. Byli vesměs toho názoru, že starý pán už žádné děti zplodit nemůže, vždyť koneckonců za celé dlouhé první manželství se dočkal jen jednoho syna.

„Náš prvorozený se bude jmenovat Reginald,” prohlásil Cedric a přiťukl si s přítelem. „A kdyby to náhodou bylo děvče, dostane jméno po lady Isolde.” Všichni pozvedli poháry k přípitku.

V klidnějším koutě velké síně odpočívali po tanci Abrielle s Ravenem. Spokojeně seděli a mlčky přihlíželi veselí. Byli tam s nimi též Vachel s Elspeth a všichni měli dobrou náladu a nic je netrápilo. Elspeth se na dceru vřele usmála. „Jsem ráda, že jsi šťastná, zlatíčko. Dlouho jsem se za to modlila.” „Takže až se za pár měsíců vrátíme domů a budeš se muset s dcerou nakrátko rozloučit, nezlomí ti to srdce?” obrátil se Vachel na manželku.

„Proč byste odjížděli?” namítla Abrielle a stiskla matce ruku. „Vždyť jsme sotva přijeli, a slíbili jste, že tu zůstanete, dokud se dítě nenarodí a cesty nebudou opět bezpečné.”

„A svůj slib samozřejmě dodržíme,” odvětil Vachel. „Možná dokonce ještě počkáme, až se nám narodí vnouče.” Ženy se na sebe široce usmály.

Vtom se Vachel zadíval na Ravena a odkašlal si. „Dcero, musíme si promluvit o tvém panství. Co se má udělat, zatímco budeš ve Skotsku?”

Abrielle mávla rukou. „Proberte to s mým mužem. Mně to nevadí, věřím, že se o všechno dobře postará.” Raven se zamračil a nenápadně zavrtěl na Vachela hlavou, jenomže Abrielle nespouštěla z manžela oči a hned si toho všimla.

„Něco mi snad uniklo?” podotkla a pohlédla nejprve na jednoho a pak i na druhého.

Vachel si hluboce povzdychl. „Tak, Ravene, a je to venku, déle už to před ní tajit nemůžeme.”

„Co?” naléhala a zmocnil se jí neklid.

„Vidíte? Jestli jí nepovíte pravdu, jen ji rozčílíme.” Raven odevzdaně pokrčil rameny a Vachel se obrátil k nevlastní dceři. „Má milá, o tvrzi rodu de Marlé musíš rozhodovat ty sama. Náleží tobě.” „Ale bylo to mé jediné věno.” „A Raven ho odmítl přijmout.”

Vzhlédla k manželovi, hebké rty překvapeně pootevřené, a zmocnily se jí rozpaky. „Ale… já myslela… Ravene, každý muž by měl od nevěsty dostat věno.”

„Já jsem žádné nepotřeboval,” odpověděl. „Kdybych si ho vzal, vždycky bys mě podezírala, že jsem se s tebou oženil jen kvůli němu.”

Sklopila zrak. „Ach Ravene, připadám si tak hloupě.”

„To nic, lásko. Teď si promluv s otčímem a řekni mu, co všechno se má na tvém panství zařídit.”

Zhluboka se nadechla. „Vachele, pokud dohlédnete na to, aby se nevolníci naučili prospěšným řemeslům, pak s radostí přenechám správu tvrze i všeho svého ostatního majetku vám až do doby, kdy ho bude zapotřebí pro mou rodinu. Chci od vás nejméně čtyřikrát ročně kompletní vyúčtování. Jako odměnu za své služby si můžete nechávat patřičný podíl ze zisku. Souhlasíte?”

Vachel s Ravenem na sebe udiveně pohlédli. Nečekali, že se Abrielle tak dobře vyzná v obchodních záležitostech. Zato Elspeth to vůbec nezaskočilo a lišácky se na manžela ušklíbla.

Vachel stanovil stejné podmínky, když svěřil svůj majetek otci, avšak nevyplatilo se mu to, protože po starcově smrti připadlo všechno jeho staršímu bratrovi. „Pět procent z částky, o niž navýším tvé dosavadní jmění, mi postačí.”

„Ale deset bude lepší,” odvětila hbitě Abrielle, jelikož chtěla být velkorysejší než jeho vlastní rodina. Vachel chvíli bojoval s hlasem, protože se mu v návalu citů sevřelo hrdlo, a pak řekl: „Jsi příliš laskavá, Abrielle, a já si tvé důvěry nesmírně cením. Nezklamu tě.”

Dívka se podívala na Ravena a pocítila naprosté štěstí a klid. Nejvážnější nedorozumění už si vyjasnili… ačkoli se stěží dalo očekávat, že se dva tak tvrdohlaví lidé vždycky na všem shodnou!

Hleděla mu do očí s neskrývanou láskou, když ji Raven vyzval: „Pojď se mnou do našich komnat, lásko. Chci ti něco ukázat.”

Zapýřila se, omluvila se pobaveným rodičům, zamávala přešťastné Cordelii a šla s ním. Jakmile vstoupili do svých komnat, zastavila se. Uviděla totiž před krbem dřevěnou kolébku.

Prudce se nadechla a cítila, jak se jí do očí derou slzy. „Ach Ravene,” zašeptala, vykročila kupředu a dotkla se hladkého dřeva. Na čele kolébky byly krásně vyřezané slunce, měsíc a hvězdy. „Tajně jsem ji vyrobil pro naše děcko,” řekl tiše a položil jí ruku na rameno. „Chtěl jsem, aby to bylo překvapení. Teď už ti ji ale můžu ukázat, stejně jako svoji lásku. Nedovedu si život bez tebe vůbec představit, holčičko.”

Rozechvěle se usmála. Společně poklekli u kolébky ozářené tlumeným svitem ohně a mysleli na dítě v Abriellině lůně a na to, s jakou láskou ho přivítají na svět.