JOSEF ŠKVORECKÝ

PŘÍBĚH INŽENÝRA

LIDSKÝCH DUŠÍ I

Entrtejnment na stará témata

o životě, ženách, osudu, snění,

dělnické třídě, fízlech,

lásce a smrti

IVO ŽELEZNÝ

PRAHA

© Josef Škvorecký, 1998

ISBN 80-237-3546-2

souborné číslo ISBN 80-237-3545-4

OBSAH

Část první

I. Poe

II. Hawthorne

III. Twain

IV. Crane

Mojí nakladatelce

Za Lojzovo plíživé poslovenštění děkuji své

staré kamarádce Jaroslavě Blažkové. Pokud se do

toho procesu vloudily chyby jemu cizí, nechť

padnou na mou hlavu.

J. Š.

V dny přišed smutné, oddal jsem se smíchu,

oddav se smíchu, byl jsem tesklivý.

Viktor Dyk

Generalizovat

znamená

být

Idiot.

Partikularizování je jediný znak Hodnoty. Obecné

vědomosti jsou ty vědomosti, které mají Idioti.

William Blake

Pojďme a přemýšlejme o generacích Člověka.

Stvořen jsa z prachu a hlíny, bezmocný, tápavý;

chřadne, jak listí na podzim uvadá,

bezkřídlý stín, ztracenec,

přelud určený k smrti, sen.

Aristofanes

Část první

I. POE

The skies they were ashen and sober;

The leaves they were crisped and sere –

The leaves they were withering and sere;

It was… in the lonesome October…

Ulalume

Celý veliký rejstřík myšlení a citů,

a přece v organickém spojení se směšným šlágrem.

Aldous Huxley

8

Milý Dane,

předem mého dopisu přijmi srdečný pozdrav

a milou vzpomínku. Jsem v lázních Karlsbad už

týden a mám se dobře. Jsem v lázních od akse

Rajnarda Hajdrycha. To je akse pro dělníci kam

dříu jezdili jen boháči nyní můžou též dělníci.

Jídlo je 4 x deně snídaně chleba s umělym medem

neb marmeladou objed kde je maso 3 x týdně

svačina čaj a housky v neděli koláč a večeře též

vidatná jako vpoledne. Je to akse od Říšského

Protektora Rajnarda Hajdrycha pro dělníci. Dříu

takové akse pro dělníci nebyli. Mně vybral pan

betrýpslajtr Schilink že pan doktor Sélich mu řek

že mám stíny na plicích tak abych nedostal tuberu

tak mi zařadili do akse Rajnarda Hajdrycha pro

dělníci. Mám se dobře. Eště děláš na mesršmitech?

Já uš se s akse Rajnarda Hajdrycha do fabriky

neurátim neb jsem se přihlásil dobro volně do Říše

že tam potřebujou vyučený lidi a víc platěj kde se

pracuje na noční. Napíšu ti zase z Říše měj se též

dobře škoda že tě nemůžou taky zařadit do akse

Rajnarda Hajdrycha neb to je akse pro dělníci ale

třeba by tě též zařadili že teď děláš ve fabrice je

to tu moc pěkný. Závěrem mého dopisu přijmi

srdečný pozdrav sem už mi nepiš neb za 6 dní

odjíždím do Říše odtamtuď ti pošlu adresu tak že

mi napiš. Závěrem mého dopisu přijmi srdečný

pozdrav a milou spomínku!

Tvůj přítel Lojza

˜

Za oknem, které je úzké a vysoké – skleněná

gotická nudle –studený kanadský vichr míchá dvě

běloby: rozbitý sníh, jenž se jako prach sype

z černavých mračen nahoře, a sněhový prach,

který vichr zdvíhá z pláně táhnoucí se od

Mississaugy na jih, k jezeru Ontarijskému. Rozbitý

sníh víří bílou pustinou, kde není nic, jen pár

holých zčernalých stromků. Kolej stojí v divočině.

Očekává se, že za několik let se město Mississauga

rozroste a kolej pak získá pestřejší okolí. Zatím je

v pustině, dvě a půl míle od nejbližšího

developmentu rodinných domků. Ale ty už nejsou

jeden jako druhý – od dob George F. Babbitta se tu

něco naučili. Možná je poučila literatura.

Familyhauzů jsou nejmíň čtyři typy, střídají se

v nepravidelných intervalech, takže development

působí dojmem švýcarské vesnice načrtnuté

nějakým hodně stylizujícím malířem. Pohled je na

ni pěkný.

Jenže ji nevidím; leda vnitřním zrakem, jak mi

těkají myšlenky. Skutečnýma očima vidím bílou,

studenou, vichrnou kanadskou pustinu. Často

takhle vnitřním zrakem vidím mnoho krásných

věcí, které jsem spatřil na vlastní oči v téhle zemi

měst bez minulosti. Skájlajnu torontských

mrakodrapů třeba, černých, bílých a pokrytých

zlatými zrcadly. Temena mají vražená do mlhavých

mračen, svítí jako zlaté šachovnice do večerního

přísvětlí prérie a za nimi zapadá slunce, veliké

jako Jupiter a rudé jako anilínový rubín, to

všechno na zelené obloze soumraku. Bůhví čím to,

že zelené. Asi tím, že je to v Kanadě. Srovnávám

to panorama s Račanama a připadá mi krásnější,

ale objektivně vzato je to asi stejné. Země je

krásná všude. Krásnější je tam, kde je člověku

dobře, a dobře je mu tam, kde už nic neodkládá

do budoucnosti, protože nemusí a protože

z budoucnosti už mnoho nezbývá. Kde pozbyl

strachu, protože se není čeho bát, ani

obecně – mají tu sice rovněž stranu, ale strana

zatím nemá moc – ani osobně: tady není česká

literární kritika, nesestavují se tu žebříčky

spisovatelů podle velikosti. Mé romány, které tu

vydává krcálek paní Santnerové, se pouze čtou,

ale skoro nerecenzují; není, kdo by je recenzoval.

Ti dva nebo tři vděční amatéři, co o nich píšou do

exilového tisku, vmáčknuti mezi inzeráty na

šibřinky a na Tuzex, rozumějí nanejvýš čtení,

nikoli literatuře. V Saskatchewanu žije sice pan

profesor Koupelna, jemuž dodávkový obchodní

dům Passer v Chicagu přibalí občas do zásilky

domácího jamu a pražské šunky jako bonus knihu.

Kniha probudí v panu profesorovi divošský instinkt

a on se domnívá, že je kritický duch. Pošle potom

útok do čtvrtletníku Společnosti pro vědy a umění,

ale naštěstí útočí z výšky tak velikého vzdělání, že

většinu členů Společnosti věd jeho atak odradí.

Jeho vzdělání má taky příliš veliká bílá místa,

takže u těch, které neodradí, mine se účinkem.

Je mi dobře. Je mi zatraceně, nebezpečně

dobře v téhle pustině.

Sheila Ellwood, překrásně nazrzlá a nezřízeně

pihovatá Irka z Burnham Lake Settlement, drmolí

mi za zády referát o Pymovi. Chce jej mít z krku,

já naopak si přeju, aby mluvila hodně dlouho,

protože pak nebudu muset dlouho mluvit já.

Samozřejmě poznávám, odkud to opsala. Ale

minimální akademický standard má: neopsala to

z Colesových taháků, ale z docela solidní knihy

profesora Quinna, a opsala to pečlivě,

a nevynechala nic. Právě, ač jsem ji o to nežádal

(ale je to v Quinnovi), srovnává Pyma s Bílou

velrybou. „Úvodní věty jsou prakticky stejné:

,Jmenuji se Arthur Gordon Pym,‘ a ‚Říkejte mi

Ishmael.‘ Oba hovoří o městě Nantucketu. Některé

postavy v obou románech se obírají skrytými

významy: Pym a Peters významem hieroglyfů

vrytých do skal na ostrově Ts –“ No ovšem!

Škobrtla o slovo slovansky začínající souhláskovým

klastrem, „– Tsalal. Posádka Pequodu významem

zlatého dublonu, který Achab přibil ke stěžni. Pym

a Augustus na počátku příběhu téměř zahynou na

moři – Ishmael navštíví velrybářskou kapli

a studuje pamětní desky námořníků zahynulých na

moři…“ Hledím do bílých vírů za oknem,

a – příjemně v teple – vím, jak jsou nelidsky

ledové. Trochu je slyšet vytí větru a mně ve

vnitřním sluchu zní ruské verše, jež jsem včera

předčítal prérijním mláďatům. Poe, obávám se, je

nudí, v televizi hrajou horrorovitější horrory,

a snažím se jim ho, jak můžu, zpestřit. Předčítal

jsem jim tedy ruské verše. Taky proto, že jsem

opět jednou podlehl hloupé, jenže snad

nezlikvidovatelné

tendenci

vysvětlit

nevysvětlitelné. Irena Svenssonová, dívka s krásně

pohrdavým obličejem (je to sebeobrana), vstala

a prohlásila, že Havran je bezcenný sentimentální

kýč. Udělala to ze msty: všimla si, že se mi

zadrhává hlas (nemohu si pomoct, jsem

sentimentální), vždycky když čtu verše … if,

within the distant Aidenn, / It shall clasp

a sainted maiden whom the angels call…, a tak se

domnívala, jak chytře a přede všemi se mi pomstí

za to, že jsem ji minulý semestr, v soukromí své

kanceláře, skoro dvě a půl hodiny sadisticky mučil.

Nasadil jsem tehdy profesorskou masku a jako

zupák jsem položil nezodpověditelnou otázku:

„Jak je to možné? Proč jste to udělala?“, ale

děkanovi jsem ji přirozeně pro její plagiátorství

neohlásil. Na konci krutých dvou hodin jsem jí

milostivě povolil napsat nový papír, ovšem do rána

příštího dne, čímž jsem jí zajistil příjemný večer.

Žádné holce, která se jmenuje Irena, nejsem

schopen provést něco skutečně zlého. To je

inhibice z dávných let. Irena Svenssonová tedy

napsala nový papír a myslela si, že mě převezla.

Ale měla smůlu. V prvním papíru podcenila mou

profesorskou učenost, v tom druhém nepočítala

s českým zákonem schválnosti. Koupila si jej od

Term Papers, Inc. a ti podvodníci jí střelili papír,

který prodali přede dvěma lety hezounké Číňance

Joan Pak Wong, když si k nim tehdy zašla nepřímo

na mou radu: musel jsem od dívenky z Trinidadu

mít totiž aspoň jeden papír, kde by každé druhé

slovo nebylo špatně a nevyskytovala se orientální

mystéria ř la „Tento román je román. Je to veliké

dílo, neboť je v podobě knihy“. Jinak bych ji

s klidným svědomím nemohl pásnout. Nevím

vlastně, proč jsem měl svědomí neklidné. Asi to

byl rovněž spíše sadismus, neboť papíry po

profesorech nikdo nečekuje. Ostatně, kdyby

čekoval, byli bychom oba, Joan Pak Wong i já,

stejně v maléru: zakoupené dílo tak bezmezně

převyšovalo předchozí hurvínkiády, že rozdíl by šel

vysvětlit leda lobotomií. Zkrátka a dobře:

anonymní písař Term Papers, Inc. střelil papír už

jednou střelený panence z West Indies, Ireně

Svenssonové, takže seděla u mě v kanceláři

podruhé, já měl podruhé nasazenou masku

profesora a trýznil jsem ji tentokrát téměř tři

hodiny, až se v slzách přiznala. Byla to rozkoš,

vidět pohrdavý obličej s pyšnou pusou

sofistikované mladé dámy najednou něžně

rozpuštěný do podoby tváře nejisté holčičky

z Oshawa, Ontario. Říkal jsem si však: Kde zůstal

její ženský instinkt? Copak ta deodorantem

a levandulí vonící švédská holka nevidí, že já ji

přeci jakživ děkanovi neprásknu?

Ale nebyl to v ní ani tak nedostatek instinktu,

jako nedostatek mé zkušenosti. Nemohla vědět, že

i kdyby se nejmenovala Irena, život mě imunizoval

proti jakýmkoliv oznamováním jakýchkoliv

provinění jakýmkoliv autoritám. Zábrana ve mně

je neproniknutelná jako železná opona. Žil jsem

příliš dlouho v zemi, kde i nejčistší pravda, je-li

oznámena, promění se v lež na základě na Západě

málo známých zákonů marxleninismu.

A tak jsem tehdy Ireně Svenssonové poručil, aby

vzala pero a papír. Vzala Parkerovu stříbrnou

propisovačku a svůj absurdní kanadský linkovaný

blok a přede mnou musela pak další dvě hodiny

smolit papír na téma Funkce barev v Hawthornově

Šarlatovém písmeni. Potila se tak, že levandulí

slabě pronikala vůně holčičí tělocvičny, a jak

hryzala Parkera, vylil se jí z něho věčný inkoust do

úst, takže pak čtrnáct dní chodila na přednášky se

rty jako mrtvá Ligeia.

A já tedy podlehl bláhovému sklonu udělat ze

čtverce kruh a pošetilé snaze ukázat zcela

iracionální Irence a zcela prérijním dětem

z Edenvaleské koleje, že, jak praví Hemingway, je-

li něco napsáno dobře, může to mít mnoho

významů, přinesl jsem si na přednášku Jesenina

Volpina.

Vířící bílá vichřice za oknem teď dokonce

filigránsky rozdrnčela sklo, dokonale zapuštěné do

chromovaného rámu, a slyším Poea, slyším ho

vnitřním hlasem rusky:

Kak-to nočju v čas terora

Ja čital vpervije Mora –

Tvrdá ruská r zarachotila poloospalou

posluchárnou, bylo to taky v zimě, za oknem

vichřice, týden před vánočními prázdninami.

„Laciné, mechanické vnitřní rýmy,“ říkala Irena

a opovržlivá pusa malovala křivky jako samoznaky

nenávisti. „Ne nadarmo ho už současná kritika

nazývala jingle man.“ Bylo zřejmé, že na pomstu

se dobře připravila studiem pramenů. „Ve

skutečnosti je jeho monotónní poezie jenom

slabým odvarem romantické poezie anglické

a sotva co může dát moderní sen –“ škobrtla,

„senzibilitě.“ Měla po efektu. Třída to sice

nepoznala, ale shodila se přede mnou a zrudla

vztekem.

I v somneni i v pečali

ja šeptal: „To drug jedva li,

vsech druzej davno uslali –“

Slzy mi vstoupily do očí. Chtěl jsem Irenu

zpražit, ale nemohl jsem. Na chvíli jsem musel

přestat číst, počkat, až Pavlovovský reflex poezie

a zkušeností, národních i mezinárodních,

z fašistických i komunistických impérií, odezní.

Irena byla na koni, protože si to tabula rasa jejího

mozečku přirozeně vyložila jenom jako další

doklad mé směšné sentimentality. Oči mi klouzaly

po azbuce:

O Prorok, ne prosto ptica!

Jest li nyně zagranica,

Gde svobodnyj ob isskustve

ne opasen rozgovor?

Jesli jest, to dobegu li

ja v tot kraj ne vstretiv puli?

V Niderlandach li, v Peru li

ja rešil by staryj spor –

Romantizma s realizmom

do sich por ne končen spor!

Karknul Voron: Nevermore!

Sheila kuňká, a už to brzo bude mít z krku.

„Neexistoval spisovatel, který by byl více

soustředěn na naprosto osobní zkušenost. Byl to

první a největší umělec abnormální psychologie.

Jevil tendenci nořit se do problémů, jejichž řešení

předpokládá téměř geniální důvtip, aniž vyžadují

jakoukoli životní zkušenost.“ Vystřídala své

nepřiznané prameny a nyní papouškuje Krutche.

Hledím do metelice, chodbou bílých vírů rozvážně

kráčí veliký, vypasený havran, nebo prostě nějaký

černý kanadský pták, a z bílé mlhy se noří

přízračná loď kapitána Guye –

„Nikagda!“ skazala ptica…

Za morjami zagranica…

Tut vlomilis dva soldata,

sonnyj dvornik i major…

Vnitřní rýmy, mechanické vnitřní rýmy

uchlastaného rolničkáře. Irenka si zlostně sedla,

přece jen poněkud vítězná Pyrrhovým vítězstvím,

já vztekle zvládl slzy, pomsta za dvojí od krytí

a do třetice ponížení – rtíky byly dosud trošku

akvamarínové – byla dokonána.

Pered nimi ja ne šarknul,

odnomu v lico lišč charknul –

No zato kak prosto garknul

černyj voron: Nevermore!

I važu, važu ja tačku,

povtorjaja: Nevermore.

Ne podnjatsja. Nevermore!

Musel jsem dělat, že smrkám, dlouho smrkám.

Neuctivé oči dětí prérie na mně spočívaly se

zvědavým zájmem. Začal jsem předčítat

vlastnoruční anglický překlad, který všechno

zavraždil: rachotivá ruská r, Poeovu nejsmutnější

samohlásku o, daleko, daleko smutnější v ruštině

než v jazyce génia avonského, toho dvorního

patolízala – ale mně v uších drnčela dál ruština

a přes absurdní vzdálenost dlouhého století

a velikého oceánu vykládala EAP s nesrovnatelně

obrovštější znalostí než profesoři – s životní

znalostí, již Poe nějakým tajemstvím osudu

a navzdory Krutchovi měl – ne že neměl –, se

znalostí, kterou nemá Joseph Wood Krutch –

…Potomu čto s davnych por

Ja bojus drugoj pučiny

v carstve, grjaznom s davnych por…

Karknul Voron: Nevermore!

„Nebude-li se Pymova pouť interpretovat jako

pouť Mysli, pak to není nic jiného než jedno

z mnoha docela obyčejných vyprávění

o dobrodružstvích na moři.“ A Sheila přestane,

jako když utne. Otočím se. Sheila na mě kouká

zelenýma, irskýma očima, trochu v rozpacích, ne

ze mě, ale z toho, že se musí před třídou

intelektuálně producírovat; s předčasným

cynismem dětí z Etobicoke to není tak žhavé.

Skončila předčítání plagiátu a zbývá jí přežít ještě

jednu nepříjemnost: zodpovědění mých otázek,

pokud ovšem na něco budu zvědavý.

Rozhlížím se. Ted Higgins, kvortrbek University

Blues, zakryt Davidsonovým vydáním Poea, svačí.

Irena Svenssonová si provokativně (také část

pomsty, ten ostentativní nezájem) maluje nehty

něčím, o čem je přesvědčena, že je to krásné.

Vypadá to jako stříbřenka na roury od kamen.

Vicky Heatheringtonová, která ve školním

jazzbandu (ano, mají dokonce swingband, ne rock-

group. V něm hrají muzikanti. Ostatní samozřejmě

dělají rámus hned v několika elektronických

řachačkách) fouká na trombón, flirtuje

s vlasatcem jménem William Wilson Bellissimmo,

naježeným jako jeho zamerikanizované

trojdvousouhláskové příjmení. Dělá to fyzicky:

cosi drží v pravé ruce, tahají se o to a Bellissimmo

přitom má ruku kolem Vickyných trombónem

vypěstěných ňader, jež se dmou pod T-shirtem,

a na něm křiklavý portrét muže. Když jsem se jí

ptal, kdo to je, a očekával neznalost, sdělila mi,

že je to vlastní portrét Van Cocka. Za těmi

laškujícími milenci na mě, skrze mě, hledí

smutňoučké oči Veroniky Prstové, melancholické

dívky z Vinohrad, která sem utekla z Kuby a hned

první týden se poprala s Hakimem, jenž byl na

Kubě na brigádě.

„Myslíte, že to je pravda?“ tážu se Sheily, „Že

Pym opravdu je buď pouť Ducha, nebo obyčejný

thriller?“ Okamžitě se zatvrdí. Žádný názor na to

přirozeně nemá, ale to nemůže říct. „Ano!“ praví

tedy vzdorně, mě nespoutané myšlenky odnesou

do dřevěné kabiny v dřevěné lodi kapitána Guye

do dávného prvního času terora, jak jsem vždycky

před usnutím plul s Julesem Vernem na té lodi,

průrvou mezi obrovskými ledovci po černomodrém

moři, v alabastrové bráně jižní průrvy nízko nad

obzorem zářilo vlažné slunce a před lodí se náhle

rozložilo klidné, mírňoučce zčeřené moře, za ním

v dálce pevnina a na ní, nesmírně daleko, divoké,

fialové hory. Proč a odkud fialové, to jsem ještě

nevěděl. Ve vzduchu vířily arktické

vlaštovky – spatřil jsem Poea, škrábajícího husím

brkem v studené místnosti v zimě, v nějaké

chatrči v Baltimore, jako já v té posteli, v té

dřevěné kabině, zavřený neproniknutelnou oponou

protektorátu Böhmem und Mähren, oddělený od

přístupů do krásných Arktid, on oddělený

chudobou, snící na papíře o Wilkesově expedici, na

niž nevzali Jeremiáše Reynoldse jak na smrtelné

posteli vydechuje jeho jméno – proč? Protože to

měl být jeho život? V krásné a příšerné svobodě

fialových hor šílenství? A nebyl: uplýval v příšerné

nesvobodě bídy, nevyvětratelného smradu

novoanglických chatrčí. Pouť ducha? Pouť v duchu.

Velice konkrétní, nádherné klukovské

dobrodružství. Jenom bohatí, úspěšní, důležití,

mocní přestávají být kluky a holkama…

Ty slzy. Byla asi ostuda. Anglosasové jsou – praví

tradovaná

moudrost – nesentimentální.

Anglosasové Bellissimmo, Hakim, Svenssonová. Ale

Irena už neřekla nic. Zkoumala mě šedivýma

severskýma očima a neřekla už nic o láci vnitřních

rýmů rolničkářových. Snad aspoň jí se zalíbila

exotická rachocení, Kak-to nočju v čas terora, ja

čítal vpervije Mora – neřekla nic a pozorovala mě

bez protestu, přemýšlivě, pátravě zpod Vidalem

Sassoonem nakadeřené kštice. K mému

překvapení –sadisticky jsem jí udělil cé minus jako

výslednou známku frešmenského kursu – zapsala si

letos můj kurs pro sofomóry, zčásti opakující

(teoreticky: prohlubující) látku loňského kursu,

kde ji potkaly hned tři karambóly. Opět jsem

v něm probíral Poea. Papíry měla tentokrát

bezvadné, snad si na ně najala nějakého teaching

assistenta – nebo se dokonce učila – a většinou

byla zticha, pozorovala mě… kak-to nočju v čas

terrora… Morra… Morrra –

Odjakživa jsme byli obklopeni hrůzou,

a příslušnou krásou –

˜

Milý Dáne,

pamatuješ se na ten nádherný verš/rým:

Umřela, řekněme, že měla úbytě./Úbytě to je to,

co hbitě hubí tě? Nevím, proč mi stále zní v duši,

ať se pokouším spát, nebo ať se držím stříkačky,

když se ženeme hasit. Snad se musím držet také

něčeho krásného – v duchu. Ale je to krásný rým?

Proč je krásný? Úbytě přece nic krásného nejsou.

Objevil jsem tu nového básníka, jmenuje se Erich

Kästner. Náš Einsatzführer Ernst Hübel mi půjčil

jeho sbírku Eine kleine lyrische Hausapotheke.

Nádhera! Třeba: Ein Mathematiker hat behauptet,

/ daß es allmählich an der Zeit sei, / eine stabile

Kiste zu bauen, / die Tausend Meter lang, hoch

und breit sei. // In diesem einen Kubikkilometer /

hätten, schrieb er im wichtigsten Satz / sämtliche

heute lebenden Menschen / (das sind zirka zwei

Milliarden) Platz! // Man könnte also die ganze

Menschheit / in eine Kiste steigen heissen / und

diese, vielleicht in den Kordilleren, / in einen der

tiefsten Abgründe schmeißen. // Kreischend zögen

die Geier Kreise. / Die riesigen Städte stünden

leer. / Die Menschheit läg in den Kordilleren. /

Das wußte dann aber keiner mehr. Co tomu říkáš?

Píšu Ti o tom takhle otevřeně, protože jeden

kamarád má Urlaubsschein a jede do Hradce;

pošle Ti tenhle dopis odtamtud. Erich Kästner

totiž žije ve Švýcarsku. Musel se z Německa

ztratit, sotva to tu vzali do ruky hitlerovci. Náš

Einsatzleiter u nich ale není. Domluvili jsme se,

když mi jednou náhodou při inspekci ubikace

přišel na Eliota. Because I do not hope to turn

again / Because I do not hope / Because I do not

hope to turn – říkám si tyhle verše také často.

Otec Ernsta Hübela je Schulrat, profesor na

gymnasiu, je u nich, ale jenom proto, aby mu dali

pokoj a aby neměl nepříjemnosti kvůli něčemu, co

dělal před Machtübernahme. Není to absurdní,

Dane? Když jdu po ulici v uniformě Technische

Nothilfe, vypadám jako esesman. A tím víc

Ernst – je blondýn, má modré oči, podobá se

poněkud Heydrichovi. A jak jdeme vedle sebe,

recitujem si polohlasem Kästnerovy verše,

střídavě každý jeden. Já: Da lägen wir dann, fast

unbermerkbar, a on: als würfelförmiges Paket.

A zase já: Und Gras könnte über die Menschheit

wachsen. A náš Einsatzleiter: Und Sand wurde

daraufgeweht.

Život je krásný, Dáne, ale kdyby nebylo

poesie – Uviděl jsem náhle v pachu novin tona /

sníh a velkou podobiznu Edisona –

Dej na sebe pozor, milovaný Dáne! Musíme

přežít válku. Potom.

Tvůj Jan

˜

Měl bych si patrně s Irenou Svenssonovou něco

začít. Jeví všechny příznaky očekávání. Mohla by

to sice být moje dcera, ale koneckonců, jsem tu

obklopen aureolou muže, jenž prožil život

v policejních diktaturách a za války byl

v protinacistickém odboji. Když se tím vytahuju

před dívenkami z Chitagoogy a z Yellow Pants,

chytře tomu neříkám resistance group, nýbrž

guerilla group; ten výraz spíš znají a asociuje jim

s bombami. Tento zajímavý muž provozoval navíc

povolání spisovatele, v policejních diktaturách tak

nebezpečné. Popravili mu nejlepšího

přítele – samozřejmě dělám ze soudruha Huberta

Steina nejlepšího přítele, ačkoliv mě nikdy ve

zvláštní lásce neměl. Ale s jeho popravou je to

čistá pravda – nebo špinavá pravda –, které trochu

imaginace neuškodí. Nakonec tohoto muže vyhnaly

z vlasti sovětské tanky, je ve svých osmačtyřiceti

fyzicky zachovalý a má přirozeně vlnité vlasy,

prokvetlé stříbrem, které se díky Dry Looku

lesknou vůbec nejinteresantnějším dull shinem.

Měl bych tedy s Irenou Svenssonovou neváhat.

Podle veřejného mínění jsou dnešní kanadské

holky snadno svolné k nejlepšímu. Z osobní

zkušenosti to nevím, moji potřebu v tom směru

zatím plně kryje Margitka. Ale od té doby, co jsem

mluvil s Larrym MacAlearem, o té svolnosti trošku

pochybuju. Larry se nějakým omylem octl ve

frešmenském kursu, kde řadě mladých akademiků

dělalo potíže vyslovit slovo ratiocination a Larry si

pro zábavu četl Finnegans Wake. Lezl za mnou do

kanceláře a zaváděl na to řeč. Nemohl jsem mu

ovšem říct, že mě Finnegans Wake nudí, a tak

jsem vždycky odváděl řeč od Joyce a zaváděl ji na

Larryho kolegyně. Larry byl mohutný fousáč,

učesaný na Krista, zrzavý, v modelově roztrhaných

džínsech, jimiž na zadnici prozařovaly jockey

shorts, takže měl sexappeal. „Není to tak horké,

jak se říká,“ pravil. „Jenže co se říká, je víc

newsworthy, you know. De facto si ale většinou

hlídaj své –“ se samozřejmostí své neinhibované

generace použil pro ženské přirození slova

o čtyřech písmenech. Pokud jde o jazyk, není zde

skutečně zábran, a jsem přesvědčen, že ani Irena

Svenssonová by před tím slovem neucouvla. Kdyby

však mělo dojít k fyzické manipulaci se

čtyřpísmenkovou částí těla – „– protože skoro všem

jde o akademický titul. Víte, o který?“

„M. A.?“ navrhl jsem, na doktorát ani při

demokratických požadavcích Edenvaleské koleje

většina dívek nevypadala. „M. R. S.,“ pravil fousáč

a mazaně zamrkal očičkama. Chvíli jsem nechápal.

Jenom chvíli. Pak jsem pochopil.

S nedůvěrou – přece Women’s Lib –, ale věděl

jsem, že všechna radikální hnutí nadělají rámusu

neúměrně k počtu svých skutečných stoupenců.

Samozřejmě. Mrs.

Takže kdoví. Ale začnout bych si patrně měl.

Vytrvale mě pozoruje krásně vyšisovanýma očima

z Kiruny, kde prý měla kdysi dědečka majitelem

železných dolů, v tom městě půlnočního slunce.

Jak hezky by se jí muselo zrcadlit v panenkách

z něžné ocele, v plavých vlasech. Vždycky – na

rozdíl od smutečních vrb uniformní většiny – je má

pečlivě a nákladně nakadeřené. Nehlásí se. Když ji

vytasím, odpovídá tak, že to vypadá, jako by

mnou uložené knihy skutečně četla, a že na mé

přednášky se dokonce šprtá z profesorských knih.

Pusu má pořád pohrdavou, ale EAP už nezlehčuje.

Nedávno dokonce přispěla do diskuse – a to se

výjimečně sama přihlásila – poznámkou, že Poe byl

vynikající vizuální umělec, čímž nemyslím,

pravila, jeho romantizující deskripce vysněných

interiérů, ale jeho realistické vizuální postřehy.

Jako příklad uvedla popis exploze lodi Jane Guy na

ostrově Tsalalu. Pochválil jsem ji a zauvažoval, že

snad má dokonce vskutku literární, téměř

spisovatelský cit – třeba letos píše své papíry

opravdu sama, alespoň na žádný rozbor téhle

scény jsem si z profesorských knih nepamatoval.

Možná že je to tím, že v nich nejsem nejsečtělejší,

ale když jsem pak černošedobílou edenvaleskou

pustinou ujížděl domů vstříc třpytícím se věžím

torontského dauntaunu, najednou mi blesklo, že

jsem tuhle scénu vychvaloval loni ve frešmenském

kursu já sám. Co to Ireně ubralo na literární

inteligenci, to jí to přidalo na zajímavosti.

Jenže už to není tak snadné. Kdysi jsem snadno

hoříval, a hořel jsem s potěšením. To už dnes

nejde. A o zdraví se mi dobře stará Margitka.

Tenkrát to snadné bylo. Pro simulovanou

neschopnost mě vyhodili ze svářečského kursu

a dovedli k vrtačce. Měli tam dvě, u druhé stála

dlouhá holka v rozedraném svetru a zválené sukni.

Dlouhá, kostlivá holka s moc hezkým bílým

obličejem, v šátku na babku a s nohama

v přízových punčochách, přes něž měla ještě

tisíckrát seprané lyžařské ponožky. Ponožky vězely

v horáckých mužských šněrovacích škrpálech.

Pohlédla na mě, černé oči jí žhnuly, a já na místě

shořel jako Jan Hus.

„Budeš dělat frzenky,“ nařídil mi mistr

Vachoušek. „To snad nezvoráš. Ale musej se dělat

přesně na kalibr, tolerance plus mínus půl

milimetru. Norma je deset minut na jeden kříž,

a kříže pak budeš nosit na druhej takt, támhle

Švestkovi a Hetflajšovi. Tady Naďa ti všecko

ukáže.“

Kývl na kostlivou holku. Ta se zazubila. Doslova.

Připomnělo mi to Berenici. Měla opravdu

překrásný, zdravý chrup a hubu od ucha k uchu.

Když jsem pak trochu poznal její rodinné poměry,

nešlo mi do hlavy, jak při vší mizérii celou válku

může mít tak zdravé zuby. Až tady v Torontu jsem

z brožury v čekárně pana doktora Žížaly vyčetl, že

hladovějícím rasám se zuby nekazí, protože

nemají na cukr. U Jiroušků neměli. Sladili

cukerínem. „Mhmmmm!“ vzdychla Naďa blaženě

a spolkla na jedno ukousnutí celý povidlový koláč,

které občas i za války pekla moje máti, neboť její

bratr, ředitel panství hraběte Czernína, nám nedal

nejen zahynouti, ale ani nuzovat. „Mhmmmm, to

je dobrý!“ řekla. „Nemáš eště?“ Věnoval jsem jí

tedy všechny čtyři svoje koláče, díval jsem se, jak

je virtuózně polyká, a měl jsem radost, že jí

chutná. Když jsme se potom líbali, voněla jí pusa

místo obvyklým chlebem po marmeládě. Ale pak

mě odstrčila a řekla:

„Nechej mě!“

„Ale Naděnko!“

„Franta to na ně pozná.“

„A co má bejt?“

„Já ho mám ráda.“

„Mě snad taky, ne?“

„No taky. Ale ty si ně nevemeš.“

Tím mě utřela. Na sňatek jsem skutečně

nepomýšlel. Nebyl jsem proletář jako Naďa.

V duchu jsem měl příliš dobře zakotvené

přesvědčení, než se muž může oženit, musí

nejdřív něčím být. V mém případě to znamenalo

univerzitu, tou dobou zavřenou. Naďa byla taky

starší a její Franta byl přadlák, přeškolený – na

rozdíl ode mne úspěšně – na svářeče. Líbali jsme

se na ferrofluxu, v takové kukani, vždycky když

Vláďa Nosek se šel ulejvat na hajzl. Zamykal nás

tam. Pak odmykal – přemrštěně dlouho – přestali

jsme se honem líbat a Naďa zrudla. Ale pokaždé

tam se mnou šla znova.

„Taklenc si to podržíš,“ vysvětlovala mi

a kostlivou ruku s přelámanými nehty

a zanícenými oděrkami položila na duralový kříž,

„ale pravačkou nesmíš na vrták moc tlačit. Dyž se

ti zdá, že už je to dost vyvrtaný, dáš do frzenku

kalibr.“ I to předvedla. Kalibr byl železný kuželík

s držátkem, a zapadl do kónické prohloubeniny

jako ulitý. „Ten musí pasovat. Rači dyž vrtáš, tak

aby ti kalibr malinko čouhal,“ pravila. „To se pak

dycky dá na slabej dotek doďát. Dyž to uďáš moc

hluboký, tak je to zmetek. A to by ti mistr

vynadal.“

Hleděl jsem na duralový kříž, a jak ho holka

obratně zpracovávala.

„K čemu to vlastně je?“ Nezajímalo mě to, ale

chtěl jsem s ní kecat.

„Přeci na eroplány. Mesršmity. Do těch frzenků

přídou štyry šrouby, jak držej buben.“

„Buben?“

„S municej,“ pravila. „Do mašinkvérů.“

„Mesršmit bé ef sto devět ef,“ přednášel

Benda. „Nestačil palebnou sílou na spitfajry, tak

mu přidali dvě palubní děla ráže dvacet

milimetrů, jedno pod každý křídlo. Dovnitř do

křídla se nevešly, tak sou pod křídlama v takovejch

plechovejch krytech. Vypadá to jako vobrácená

vana.“

„Já vim,“ řekl jsem. „Šroubujou je

v dokončovacim taktu.“

„Vevnitř je jenom buben s nábojema. Na tom

duralovym kříži.“

Ačkoliv jsem byl technický antitalent, přece mi

došlo, proč ta péče o přesnost. Benda, který

o letadlech znal všechno nazpaměť, mi to

potvrdil. „Jasný. Dyž je frzenk moc hlubokej,

napne se plech bubnu přes hranu, a jak se začne

střílet, může prasknout.“

„Takže se buben třeba utrhne,“ řekl Přema.

„Jo,“ řekl Benda. „Proto ty kalibry.“

Přema, jehož letadla zajímala pouze jako

možné objekty sabotáže, zavřel oči. Zasněně řekl:

„Pánové, přectavte si to! Přectavte si skopčáka.

Má spitfajra na mušce. Zmáčkne

spoušť – ratata – a voba bubny se mu urvou, a je

v loji!“

Seděli jsme pod vyblitou žárovkou v tabákovém

skladu a snili o úspěšném válečném hrdinství. Tam

jsem dostal ten blbý nápad.

To proto, že Naďa mi řekla, a oči jako uhlíky jí

hořely něčím jiným než láskou:

„Toho dybych znala, kdo to uďál, pro takovýho

bych uďála šecko! Šecko, Dane, víš? Ponivač

takovej je vopraudu hrdina!“

V souvislosti s Naděnkou a jejím ctěním hrdinů

vzaly za své poslední zbytky rozumu.

Zneužil jsem Frantovy hospitalizace – dostal

zánět slepého střeva – a vylákal jsem Naďu na

rande. Naši odjeli v sobotu na panství hraběte

Czernína, aby doplnili proviant, a já v neděli po

kostele čekal, až uslyším na schodišti cvakot

Nadiných bot. Pak jsem otevřel. Vlekla se do

schodů na tak mladou holku –bylo jí devatenáct

pryč – trochu těžce, ale to jsem připisoval jejímu

permanentnímu hladu. Na hlavě měla nedělní

šátek a na bílých líčkách červené růžičky. Snad to

bylo taky těmi škrpály – byla celá udýchaná.

Zavedl jsem ji do pokoje a poprvé jí nabídl mátiny

koláče.

„Ty nemáš rodiče?“ zeptal jsem se, když mi

vylíčila, jak přelstila strejdu Venhodu, který s ní

byl v kostele, ale nejdýl za půl hodiny prý musí

zpátky, strejdoj by bylo divný, kde je. Hladovýma

očima zkoumala náš pokoj – bronzový lustr

s krápníčky z křišťálového skla a takové ty

podobné nádhery – a krásně se jí pohybovalo

chřípí. Asi čmuchala, co by kde ještě snědla.

„Chceš eště?“ zeptal jsem se. Kývla. Šel jsem

pátrat do kuchyně a Naďa šla bez pozvání za

mnou. Na sporáku mi máti připravila oběd,

svíčkovou z koňského masa. Nadina chřípí se

zachvěla. Zapnul jsem sporák. „Za moment to

bude,“ řekl jsem. „Ty nemáš rodiče?“

„Mám tátu,“ pravila. „Ale je v koncentráku.“

Rozhlédla se, pak si sedla na štokrle u kamen.

Třídní instinkt, to si ale říkám až dnes, ve

vzpomínkách. Klasický trůn českých služek.

Tenkrát mi to nenapadlo. Zahlédl jsem pod

ošoupanou černou sukní do kostela bledě modré

bombarďáky skoro ke kolenům. Nezdálo se, že se

za ně stydí. Sundala si šátek, otočila se ke

svíčkové –a ke mně tedy hezkým profilem – a

chřípí se jí opět zachvělo.

„Pro co ho sebrali?“

„Kuli Sokolu. Von byl starosta jednoty na Černý

Hoře.“

„Čim byl –“ honem jsem opravil zlověstné

perfektum, „– čim je tvuj táta?“ Jenže Naďa

nebyla na takové věci citlivá. Vyhlídka na

možnou – a pravděpodobnou – otcovu smrt v ní

nevyvolávala slzy a strach, ale horáckou nenávist.

„Von ďál u Mautnerů na droslích,“ řekla. „Na

Černý Hoře ved cvičení, a dyž byly narozeniny

pana prezidenta Masaryka, tak uďál projeu. To

eště předtim, než Sokol zakázali. Už to budou

málem tři roky.“

„Máte od něj – nějaký zprávy?“

„Už dlouho ne. Von už je, chudák, co já vim,

možná po smrti. Ty, Dane –“

„Co?“

„Von je to asi hřích – ale Němce já bych mohla

klidně zabít.

Klidně! Ty ne?“

„No – taky,“ pravil jsem nejistě, poněvadž jsem

o tom dost pochyboval. A nakonec jsem já svého

Němce zabil, a Naďa ne – jenže kdo to mohl

tenkrát vědět? Svíčková zavoněla. Bylo skoro

jedenáct. Naložil jsem Naděnce celou svou

porci – vydatnou: dle matčina mínění jsem byl

pořád v růstu – a kochal jsem se požitkem

pozorování toho, jak kostlivá holka zpracovává

svíčkovou jako vyhladovělá kočka. „Mmmhmmmm,

to je dóóóbrý!“ pochválila oběd, jako předtím ty

koláče, jako mnohokrát potom všelijaké štrůdly,

makovce, buchty a domácí koňské sekané. Napadlo

mi, jestli i cesta k jejímu srdci nevede žaludkem,

a že máme vlastně obrácené role. Ale nevěřil jsem

tomu. Naďa nebyla taková. Objal jsem ji, sotva

dojedla, bez drahot se nechala líbat a bez zábran

opětovala mé polibky, hladové jako její

gargantuovský apetit. Pusa od ucha k uchu voněla

nakládanou koninou. Pak se mi vyznala

z nekonečného obdivu k neznámému hrdinovi,

který před dvěma měsíci vyhodil v Kostelci do

vzduchu skladiště benzinu.

Danny,

zdravím Tě z Prahy. Sešel jsem se s Matějem.

Třešně budou ještě dvakrát kvést. Přijedu

v neděli. Nazdar!

Tvůj kamarád

P.

˜

Příští semestr se naše oddělení bude stěhovat

do nové budovy. Už stojí. Má okna z medového

skla, které dovnitř propouští sluneční světlo, ale

nikoliv sluneční teplo, a ven nepropouští vůbec

žádné optické signály. Člověk se patrně bude moci

svléct do naha a před plnou loukou

undergraduátek, pojídajících na prosluněné trávě

své polední French Fries s kečupem, vystavit

frontální nuditu světlu, i když ne teplu slunečních

paprsků. Architekt pamatoval i na přání zvlášť

radikálních studentů, takže v některých

posluchárnách nebude vůbec nábytek, zato ale

různě tvarované boule v podlaze, všechny

potažené wall-to-wall karpetem. Na jedné bouli

budu sedět já jako profesor, na ostatních a mezi

ostatními, podobni Gulliverům mezi ňadry

Brobdingnagianek, mí studenti. Má je to zbavit

trémy, zrelaxovat, zvýšit pozornost a koneckonců

zlepšit prospěch. V naší koleji se vůbec hodně

experimentuje. Rocky McBeth podal nedávno

děkanovi návrh na zakoupení vyřazených padáků

od Královského kanadského letectva. Tyto padáky

se mají zavěsit v učebnách od stropu tak, aby

zakryly okna. Vznikne něco podobného stanu a ve

stanu přívětivé přísvětlí, pocit bezpečí, intimity,

mateřského lůna. Cílem je rovněž nervózní

studenty zrelaxovat, uvolnit, zlepšit a více

soustředit na vědy, které jim přednášíme.

S přestěhováním do nové budovy vznikají však

také problémy. Rocky, podobný Dürerovu

Autoportrétu, a tím pádem Kristuspánovi, se

ohrazuje, uraženě a zamračeně. Proč právě jemu

má být přidělena pracovna bez oken, jenom

s klimatizací a zářivkami, když ze všech kolegů

právě jenom on potřebuje okno. Všichni vědí, že

má v pracovně experimentálně roztažený padák,

a k prozkoumání psychologického efektu padáku je

nezbytné přirozené, denní světlo, ne zářivky!

Vzniká spor, zprvu klidný, rychle však

přecházející v divokou při. Principál oxfordskou

výslovností suše poznamenává, že přirozeně, komu

nová budova koleje nevyhovuje, může rezignovat.

Freddy Cohen, náš chairman, rudne jak jablko

a praví, že to nebyla fair poznámka. Atmosféra

ledovatí, potají se dívám na hodinky, mně samému

je jedno, budu-li s oknem nebo bez okna. Snažím

se být v pracovně co nejmíň, protože jsem

pracovny nikdy neměl rád.

Ale kolegy spor strhl. Bojují tvrdě. Jsou to

strašně hodní lidé a vzdor mému akcentu

a občasným roztodivným formulacím přijali mě

mezi sebe jako svého. Ale spor o místnost s nebo

bez okna v nich probudil politickou vášeň. Zápolí

tuze, zamračeně, pronášejí nádherné věty

naplněné anglosasky sofistikovanou ironií.

Absurdně mě zalévá něžný pocit. Zdá se mi, že je

miluju, ty milé Američany, tak upřímně

rozhořčené principálovým pokusem narušit

Rockyho lidská práva.

Rocky je Kanaďan, jediný na našem anglickém

oddělení. Hoch z Maritimes, žasnoucí Kristuspán,

specialista na britské sedmnácté století, ale

nedávno jsem mu, netuše co dělám, otevřel dveře

do prehistorického světa dadaismu, fauvismu

a surrealismu a on v něm nyní je celým srdcem.

Staré evropské ismy v něm probudily tvořivost.

Minulý týden jsem v pondělí brzo ráno přijel do

koleje a o průčelí seděl opřený gigantický panák,

sešitý z plastikových pytlů na odpadky, naplněných

patrně odpadky. Sahal až do třetího poschodí

a očima vyrobenýma ze středových terčů autokola

tupě zíral přes edenvaleskou pustinu, do dálky

k jezeru Ontarijskému. Plastikový dadaistický

Brobdingnagian, vyvřelý z tvůrčí touhy fousatého

hocha ze Země Prince Ruperta. Musel na tom

pracovat celý víkend. Nechápal jsem, jak mohl

toho desetimetrového bublína vůbec sešít, vztyčit,

opřít polyesterovými zády o fasádu. Ale krásný

superpanáček tam seděl jenom den. Pak na

principálův rozkaz zmizel. Co znázorňoval, nevím.

Nic.

Porada se rozchází ve stavu neshody. Rocky

s hrdě vztyčeným černým plnovousem mizí ve

svém stanu, já mizím ve své prázdné pracovně

a hned zase v kožichu a s aktovkou vypadnu

a sbíhám po zadním schodišti, protože nechci

s nikým mluvit o problému s nebo bez okna ani

o žádném jiném problému. Stmívá se do

ontarijského večera, v němž svítí zdola sníh

a shora obloha, rozzářená odrazem zlatých oken

v mrakodrapech na Front Street. Jim chci rychle

vyjet vstříc, nikým nerušen. Začínám asi stárnout,

protože se hodlám ponořit do myšlenek. Myšlenky

jsou většinou vzpomínky.

Kolej je už prázdná, studenti odjeli posledním

autobusem nebo ve svých otlučených vozech. Jdu

dlouhou, prázdnou, vytopenou chodbou k východu.

Najednou odněkud zazní muzika. Jazz. To, čemu

my jsme říkali jazz, když jsme to v Kostelci hráli.

Tedy swing. Růžovou pentli měla jsem, když jako

dítě před časem – zní to prapodivně v téhle

kanadské koleji, český hlas Eviny Fitzpilarové,

touhle antiseptickou chodbou, polepenou plakátky

o kursech rychločtení románů, o přednáškách, jež

odhalí tvář kontrarevoluce v Chile, o ještě větších

právech pro už tak dost preferované ženy,

o levném opisování papírů na stroji, o možnosti

uvěřit v Hare Krišnu. Muzika vychází

z pootevřených dveří studentského common

roomu, který je napojen na komunikační systém

rádia Edenvale. Jdu dovnitř. Prázdná, obrovská

místnost, stolky pokryté zbytky potravin,

koupených z automatů Canteen Canada. Jejich

barevné elektrické oči svítí podél stěny do šera,

zející prázdnotě mechanicky nabízejí donaty,

gumové koláčky, trigonometrické sendviče se

syntetickým kuřetem, kávu, extra silnou kávu, čaj

a syntetický bouillon v konzervě; kanadský

futurismus… Elektrické oči svítí do bílého příšeří

za širokými okny a z ampliónu Evina:… pentle

zmizela, vlasy mi padaj do čela, a život není

legrace… Stojím, zírám, poslouchám, swing končí.

Pak z ampliónu jiný hlas, rovněž dívčí, anglicky,

s lehounkým akcentem, charakteristickým pro

Veroniku Prstovou. Mluví k nikomu. Sebe

nepočítám. Já její poselství k moudrosti

nepotřebuju:

„Tak se tak dívám z okna, well, máme pravé

kanadské zim ní počasí, chumelí vata, to zas

nebudou vidět hvězdy, well, vlastně měsíc. Dnes

má být v úplňku. V koleji už stejně nikdo není, že

ne? Tak vám zahraju takovej rock, ten jste

neslyšeli, mí pitomí miláčkové. Černá limuzína.

Víte, co je Černá limuzína? To když se v Praze

upálil jeden kluk, Palach, tak estébáci zavraždili

jednu holku a svedli to na západní Němce. Na

západoněmecký špióny. Ale každej přirozeně

věděl, kdo to tý holce udělal, a každej přirozeně

musel držet jazyk za zuby. Tak tady to je. Černá

limuzína. Hraje skupina Flamingo a zpívá Marie

Rottrová.“

Veronika zmlkne, zazní Rottrová:

Já měla sen, že ke mně anděl slít,

píseň že smutnou mi zpívá.

Nebyl to déšť, co křídel stopy smyl.

Málo mého času zbývá –

Nevím, zda interpretace textu od Veroniky

Prstové není jenom její zbožné přání a jestli

Rottrová a mládenci z Flaminga spíš v narážkách

nepropagují estébáckou verzi, ne že by jí věřili,

ale aby potom mohli hrát Simona a Garfunkela

nebo kterého Američana vlastně chtějí hrát.

V prázdném komonrůmu Edenvaleské koleje, která

stojí uprostřed pustiny svažující se k jezeru

Ontarijskému, zní však píseň strašidelně. Jako nad

Havranem stoupají mi slzy do očí. V duchu ji

vidím, toho dubčekovského sirotka, tu smutnou

českou holku, jak sama v rozhlasové kabině

v šestém poschodí koleje vysílá do vylidněných

kafetérií své rockové poselství, doléhající

nanejvýš k nerozumějícím uším italských

uklízeček.

Tak to poslouchám aspoň já. Jediný, kdo tomu

tady rozumí:

Proč zrovna já

už mám být brzy tou,

co jí osud hlavu stíná?

„Thatʼs Czechoslovak?“ ozve se za mnou. Leknu

se. Ohlédnu se. Irena Svenssonová. V elegantním

kabátku se sealskinovou podšívkou, nějaká

nákladná butika v Yorkvillu. Objevila se tu jako

duch.

„Ne, česky,“ řeknu a dodám, trochu popuzeně,

protože po skoro dvou letech mých instruktáží by

to už mohla vědět i zabedněná Kanaďanka: „Žádný

československý jazyk neexistuje.“

„Really?“ praví jakoby udiveně a zaposlouchá se

do zpěvu. „She’s a terrific singer!“ vyjádří se

chladně v superlativní terminologii své země.

Plavé vlasy rozhozené na límci z kůže tuleních

mláďat jí jiskří odleskem svítící mašiny na coca-

colu. Poslouchá. Poslouchám s ní:

Ráda mám své dny plné soužení,

pár hříchů. Nebudu jiná.

Proč mě straší jak hrůzyplný sen

dlouhá, černá limuzína?

„Soul?“ zeptá se Irena. Pokud jde o rockovou

muziku, má zřejmě vysoké IQ. Vykládám jí obsah

písničky a Veroničinu interpretaci.

„Proč ji zabili?“

„To nevím.“

„Museli přeci mít důvod.“

„To jistě museli.“

„Ale vy nevíte jaký?“

„Ne.“

„Jaký mohli mít? Mladá holka –“

„Nečetla jste nikdy Jamese Bonda?“

Blýskne po mně luxusně vyšisovanýma očima.

„Ne. Měla jsem ho snad číst, pane profesore?“

„Ne z literárních důvodů. Ale součást

naší – jestli chcete: kultury – to je. Dokonce

symptomatická.“

Do komonrůmu vtrhne skupina uklízeček.

„Pojďte.“ Přejdeme místností ke skleněným

dveřím a jimi do noci. Vichřice už přestala. Ještě

za námi zazní Veroničin samotinký hlas: „Pomalu

šest. Venku pořád sněží vata. Co kdybysme si

pustili Vánoce? Už přicházejí. Tady to je. Purpura.

Od nějakýho pána, co se jmenuje Jirži Suči.“

Sněží opravdu vata. Vydáváme se podél budovy

koleje k parkovištím.

„O. K.,“ ozve se Irena. „Já si ho tedy na vaše

doporučení, pane profesore, koupím na cestu.

Kterého mi doporučíte?“

„Bonda? Kterého chcete. Každý je dokonalá pars

pro toto.“

„Isn’t Latin that?“

„It is.“

„I took some Latin in high school. But I never

learned much. What does it mean?“

„Že když si přečtete jednoho, jako byste

přečetla všechny.“

Sníh chroupe Ireně pod nohama v šedivých

holínkách z měkoučké kůže, které vypadají spíš

jako rukavice ušité na míru pro štíhlá lýtka.

Vločky se jí usazují v umně zkadeřených vláscích

jako severské světlušky.

„Jsem ráda, že jsem vás ještě stihla, sire,“ říká

mi. „Chtěla jsem se vám omluvit, že příští týden

nebudu na přednáškách.“

„Vážný důvod?“

„Letím s matkou na Havaj. Doktor jí to nařídil,

otec nemá čas a matka se bojí lítat sama. Zůstanu

tam s ní jen pár dní. Ona si vždycky brzo zvykne.“

„To vám závidím. Pěkně se opalte.“

„Mně slunce nesvědčí,“ zastaví se u malého,

ohnivě červeného porsche. Obrací na mě

vyšisované oči. Zazáří v nich okna komonrůmu.

„Byla jste někdy v Kiruně?“ zeptám se.

„Jako dítě. Měla jsem tam dědečka.“

„Já vím. Já tam byl taky.“

„Really? A kdy?“

Říká to s upřímným zájmem.

„To už je – skoro deset let. Možná že jste tam

tou dobou právě byla. Před deseti lety jste musela

být malá holčička.“

„Možná –“ říká Irena. Vyšisované oči mě

zkoumají, nejsou si něčím jisté. Říkám:

„Tam vám snad slunce svědčilo? Severské

slunce.“

„Tam ano. Vám se líbilo v Kiruně?“

„Velice. Kdybych si mohl vybrat, žil bych

v Kiruně. Nebo v San Francisku.“

„Tak proč jste v Torontu?“

„Jsem tam, kde mám místo.“

Něco podobného asi Ireně ještě nikdy

nenapadlo.

„I see,“ říká. A pak: „Můžu vás svézt?“

„Mám támhle vůz.“

Chvilku je mezi námi ticho. Vyšisované oči mě

stále zkoumají. Potom Irena, zdá se mi, že

s lehkou ironií, řekne: „Thaťs too bad.“

Nedá se to přeložit, ale je to mezinárodně

srozumitelné. Vše jako by šlo podle předpisu.

Irena elegantně vklouzne do svého přízemního

vozítka o bůhavíkolika stech koních, sealskinový

kabátek se rozevře, obloha potažená zářným

smogem rozsvítí nylonová kolena a holčenčí

stehna. Irena nemá bledě modré bombarďáky,

prolétne mi absurdně hlavou, vozítko zařve a jako

tygr skočí na dálnici:

„Šťastnou cestu!“

„See you in a week, sir!“

Ručka severské královny v automobilistické

rukavičce mi lehkomyslně pokyne z autíčka.

Patrně si s ní přece jen něco začnu. Život je

krásný. A strašný.

˜

Zdruv, Danieli!

taxem v Praze na Grafický škole, natýrlich krz

protekci. Jak asi soudíš, a správně, dostal mě sem

starej Balaš, co mě dycky předváděl jako zázračný

dítě Vráťomaluj! a já křídou pomalovával tabuli

výjevama z kosteleckýho života. Balaš tím byl

dycky tak unesenej, že si nikdá nevšim, jak sem do

těch breughelovskejch pletenců těl dycky někam

zakomponoval nějakej ženskej akt, a to mi teprv

bylo dvanáct, natož teď, dyž mi bude osmnáct.

Dostal mě sem dílem, aby mi pomoh, dílem aby

rajchu vodejmul jednu pracovní sílu, neb Balaš čte

takový divný knížky, vohmataný, a schází se

s divnejma lidma, vůbec ne vod kumštu.

Já nevim, esli sem ti vylíčil, jak k tomu vlastně

došlo. Ve třech fázích, jak by řek Balaš,

dialektická triáda (ty však houno víš, co to je, ty

přitroublej kosteleckej saxofonisto). To nejdřív

přišel pan Dašek pro louh, a louh jsme

přechovávali až úplně nahoře na štelářkách, ňáký

málem tři metry nad zemí. Tak sem vzal schůdky,

takový ty s tou platformou nahoře, vylez sem na

ně a natahoval sem se pro ten louh, avšak i dyž

sem si stoup na špičky, došáh sem naň pouze

špičkama(mi?) prstů. Tak sem ho pošoupával ke

kraji, že ho jako zachytím, až se převáží. Jenže

jak se převážil, převážily se taky schůdky a tím

pádem dle kausálního neksu taky já. A já sem ti

neřek, že v těch štelářkách měl pan Helebrant

různobarevný limonády naležato a čouhaly

hrdly(i?) ven, přičemž ten převáženej louh,

padaje(jíc?) dle zákona o volnym pádu furt

rychlejc a rychlejc k zemi, zpřerážel hrdla ňákejch

dvaceti těch lahví s těma různobarevnejma

limonádama, přičemž já, ležíc mezi tím už na

zemi jako těleso těžší louhu, různobarevný

limonády na mě vytékaly, jako kdyby na mě čůralo

dvacet vožralejch a každej měl v sobě ňákej jinej

lék, co se po nich močí duha.

To teda byla, abych tě poučil, these. Akorát že

sem musel zapravit škodu z gáže, jináč se pan

Helebrant zvlášť nerozčílil.

Pak si ze mě Helebrantovic Janka dělala

šprťouchlata (jak říkává můj otec), že sem srab

a neumim kouřit. Taxem ukrad bráchovi žváro

a potají sem se ho učil kouřit ve skladu, vsedě na

sudě. Náhle do skladu vstoupil pan Helebrant,

velice zařval, vyškub mi žváro a udusil je mezi

palcem a ukazováčkem, přičemž se spálil.

Von v tom sudu byl benzín. Tentokrát mi pan

Helebrant pohrozil, že vpádu-li se u mě bude

opakovat nešikovnost a nezodpovědnost, vyhodí

mě z učení a předá k dispozici Pracovnímu úřadu,

odkud mě asi pošlou do Rýše.

To byla antithese.

Nešikovnost a nezodpovědnost se u mě bohužel

vopakovala, protože mě přistih dřív, než jsem

vykonal, co jsem vykonat chtěl (nešikovnost), a to

ne na jedné z kosteleckých prodejných žen, ale na

jeho dceři Jance (nezodpovědnost). Ačkoliv jsem

se skoro nikam nedostal, vyhodil mě

z drogueristického učení, což byla synthese.

Naštěstí se vobjevil z Prahy na neděli pan profesor

Balaš jako kubistickej anděl (nosí teď fousy, dole

zastřižený podle lineálu, což mi připomíná ofinku

na čele, co mi ji maminka dělávala podle rendlíku)

a řek, že mě dostane na grafickou školu, kde má

velké slovo. To má, a taky mě sem dostal, takže

teď mám do konce války, doufám, vystaráno. Ty už

asi do rajchu taky nepudeš, dyš si činej v říšskym

zbrojnim průmyslu v Kostelci, takže se po válce

sejdeme v Praze. V šest večer U Kalicha.

Tvuj

Vráťa

P. S. Dej za mě pusu Janičce Helebrantový, až Ti

doručí tento zapečetěný list. Už sem vykonal, co

sem vykonat chtěl. Dyž tu byla s výpravou na

Prodanou nevěstu.

˜

Neznámého hrdinu jsem znal. Dozvěděl jsem se,

kdo to je, ovšem až post factum a náhodou. Byla

to tedy věc. Bouchlo to, zrovna když jsem se

vracel s Irenou a s foťákem z lesa, kde jsem ji

fotil v různých postojích, o nichž se domnívala, že

jsou svůdné, a to se domnívala správně. Aspoň

pokud šlo o mě. Mám ty fotky dodnes, s sebou

v Torontu. Je na nich docela hezká maloměstská

holka v květovaných šatech s nohama do O. Ty mi

nevadily, později jsem si to vysvětloval Lordem

Verulamem v podání EAP: There is no exquisite

beauty without some strangeness in the

proportions. Poe měl ovšem na mysli Lygeiny oči;

nevím, jestli by to uznal i v případě křivých

nohou. Ale pro mě Verulam platil a později, ve

svých četných spisech, v nichž byla Irena vždy

přítomná, i když ne všudypřítomná, jsem jí ty

hokejové nožičky krásně narovnal. Přirozeně, po

celou procházku hlubokým lesem s četnými

zastávkami k focení jsem ji přemlouval, aby se

dala vypodobnit také bez šatů, a ona přirozeně

nesvolila. Všechno, co jsem v tom směru dokázal –

a to až později, na Jerichu – bylo, že mi dovolila

vyfotografovat ji v plavkách, a ani je neměla

dvojdílné. Zato měla mezi stehny přímo pod

kundičkou krásnou dirku, a jak jsem jí tam čuměl

hledáčkem svého Voigtlandera, zaostřil jsem tou

dirkou přímo na obličej Zdeňkovi, jenž seděl za ní

na její osušce. Tím se mi dostalo první lekce

z uměleckého symbolismu.

Vraceli jsme se kolem řeky a já měl ve

Voigtlanderu naděje-plně nabitý čerstvý film,

protože jsem si myslel, že třeba nebude její papá

doma a třeba se dá přemluvit. Kráčeli jsme kolem

řeky v zeleném stínu lesa na druhém břehu pod

pivovarem, když to najednou bouchlo. Prásk! Nebo

spíš: BrůůůM! Cukli jsme sebou a z Velclovic

skladu kousek za námi vyšlehl obrovský plamen

a vyvalil se kouř. „Jé!“ řekla Irena, pornograf ve

mně udělal rychle místo válečnému

fotoreportérovi. Několika skoky, jak se to

píše – ale doslova jsem skákal –, jsem se přiřítil co

nejblíž k požáru, a už jsem jej zvěčňoval do

kamery. Kouř se valil čím dál temnější, vydatnější

a hrozivější, nad skladem se vytvořil obrovský

a vysoký černý sloup, já fotil a fotil, a najednou

něco začlo praskat, pukat, jako když se smaží

popcorn. Z černého kouře cosi vylítlo, cosi těžkého

a hořícího, a jako nic to letělo přímo na mě.

Uskočil jsem, o kus dál dopadl hořící barel

a explodoval, opět jsem uskočil, a jak jsem znova

dopadl, ujely mi nohy, protože to bylo na břehu

prudce se svažujícím k řece, a já po něm ve

světlých kalhotách a vyprané bombajce hladce sjel

do řeky. Ale zapůsobil fotoreportérský reflex:

třebaže jsem se celý ponořil do studené vody, ruku

s foťákem jsem dokázal udržet nad hladinou.

Absurdně mi v té, kádrově později potenciálně

výhodné, chvíli napadlo, že jsem jako syn King

Konga, zachraňující v dlani Fay Wray na

potápějícím se ostrově. Naštěstí byla řeka mělká,

rychle jsem se vyškrabal na břeh a pokryt bahnem

dokončil jsem fotoreportérské dílo.

Potom jsem se rozhlédl. Po břehu táhl pan rada

svou dceru domů a volal na mě: „Pane Smiřický!

Běžte okamžitě domů! Okamžitě!“ Nedošlo mi

hned, proč je tak energický, ale pak jsem zahlédl

dvě šedivé dékávky s německýma vojákama, jak si

to plnou rychlostí hasí po ulici od nádraží

k Velclovic skladu, který se mezitím proměnil

v gigantickou prskavku. Pochopil jsem jeho obavy

a s pocitem amerického výsadkáře v Pacifiku jsem

hupsnul zpátky do řeky, přebrodil ji na druhý břeh

a kryt lesem doklusal jsem kolem pivovaru do

města a domů. Cestou jsem udělal ještě pár

snímků.

Doma naštěstí nikdo nebyl. Převlékl jsem se

a zavřel se v koupelně, kde měl otec temnou

komoru. Za hodinu byly fotky hotové. Ty

s požárem. Kupodivu, na druhý film, s Irenou,

který jsem měl v bakelitovém pouzdře v kapse,

jsem zapomněl. Vzpomněl jsem si naň teprve,

když jsem si prohlížel dílo zachycující v Kostelci

zatím nevídanou zkázu, ale vývojka byla už zpátky

v láhvi, tak jsem Irenu odložil na příště. Hořel

jsem nedočkavostí ukázat fotky Přemovi.

Přema byl hlavou podzemní organizace, na niž

jsem byl, jak by se dnes řeklo, volně napojen.

Žádné hrdinské činy zatím nevykonala, kromě

občasného stříhání telefonních drátů v noci v lese,

o nichž jsme doufali, že spojují kostelecké

vojenské velitelství s Berlínem. To byl omyl.

Jenom jsme odřízli výletní restauraci Mistra Aloise

Jiráska na Černé hoře od kostelecké pošty.

Spěchal jsem ke Skočdopolovům. Ve městě už

postávaly vzrušené hloučky a rokovalo se.

V rekordním čase jsem dorazil k tabákovému

skladu a po schodech do prvního poschodí ke

Skočdopolovic bytu a zazvonil jsem. Nic. Ani po

druhém, ani po třetím zazvonění. Přešel jsem tedy

chodbou za roh, kde měl Přema malý kamrlík se

zvláštním vchodem, a zaťukal jsem na dveře.

„Kdo je?“ ozval se za dveřmi Přemův hlas. „Já.

Danny.“

„Poď! Rychle!“

Vlezl jsem dovnitř a lekl jsem se. Přema byl

v košili a levou ruku měl od lokte k rameni jakoby

seškvařenou. Zíralo na mě ohnivě červené puklé

maso, v něm cáry spálené košile.

„Páni!“ řekl jsem. „Tys tam byl taky?“

„Já to podpálil, čeče,“ Přema se divně

zašklebil. „Doprčic –je to – cejtit –“

Všiml jsem si, že je zpocený. Z čela mu

vyloženě teklo.

Taky byl bledý.

„Hergot,“ řekl jsem. „Máš na to něco?“

„Namazal jsem to Niveou. Ale pálí to jak čert.

Už taky žádnou nemám.“

„Já ti přinesu. Máti myslim ňákou má.“

„Mám dojem, že Nivea –“ odmlčel se a přes

obličej mu zurčel hotový vodopád, „– je hovno

platná. Nemáte doma ňákej volej?“

„Volej?“

„Rostlinej. Nebo na vopalování.“

„To myslim ne.“

Oba jsme zmlkli. Přema si sedl na postel a ruku

položil na stoleček vedle postele.

„Do prdele práce. Prsklo to na mě, než sem

stačil uhnout. Jenom kapka. Nejvejš lžíce. Ale

dívej na tu paseku.“

Díval jsem se na ni. Vypadala nepěkně.

„Co vostatní?“

„To sem udělal sám. Vyčíhal sem, že to skoro

nehlídaj. Jeden takovej dědek, Rakušák. Ten ve

stojce dycky klímal – doprdele. DOPRDELE!“

Přema zařval. Bralo ho to pěkně.

„Hele,“ pravil jsem. „Já dojdu pro doktora

Labskýho. Ten je – spolehlivej. Mně už dvakrát

napsal potvrzení, když jsem zmeškal šichtu.

A Bendovi, pamatuješ? Jak si chtěl udělat pikrovou

žloutenku a von mu napsal, že má žlučový

kamínky –“

Přema snad zasténal. Předtím jsem nikdy

nikoho sténat neslyšel, ale pomyslil jsem si, že je

to zasténání. Prostě vydal divný zvuk.

„Já vim, že je dobrej. Ale tady de vo hubu.

Aby – aby se neposral.“

Koukali jsme na přiškvařené rámě. „Něco se

s tim dělat musí.“

„Asi jo.“

Přema se zase zašklebil a zase zařval sprosté

slovo. Rozhodl jsem se:

„Já du. Zatim se podívej na tohle.“

Nechal jsem mu tam fotky, aby se aspoň potěšil

dokumentem toho, co vyved. Teda Němcům.

˜

Věděl jsem, že u doktora Labského bude jako

vždy nával. Tehdy se ještě neobjednávalo na den

a na hodinu a doktoři neměli recepcionistky.

Prostě člověk přišel do ordinace, spočítal si, kolik

lidí je před ním, a dával bacha, aby ho

nepředběhli ti, co se dostavili po něm. Dost často

se snažili. A protože za války se kdekdo koukal

ulejt, věděl jsem, že touhle dobou bude mít

v čekárně nejmíň patnáct lidí.

Teprve na ulici mi plně došel Přemův výkon,

a pod dojmem jeho velikosti jsem se rozhodl

k triku, jenž taky vyžadoval jisté hrdinství. Ovšem

nepatrné, nepatrňoučké; maličké krveprolití, ale

přece jenom krev. Krev prolitou za vlast, napadlo

mi, a hned mi to připadalo blbé, i když úplně

přesně řečeno to byla pravda. Ale když Přema

dokázal vyhodit do vzduchu benzínový sklad,

nebudu přece takový posera, abych se bál

zanedbatelné bolesti. Vytáhl jsem kapesní nůž

a čistý kapesník a zavřel jsem oči. Objevila se mi

nadživotní prskavka, hořící sudy, pukající jak

popcorn, zlatě padaly do tmavozeleného stínu lesa

a syčely v mělké řece – a rozřízl jsem si bříško

palce až na kost, že jsem zasyčel bolestí. Vyvalil

se nádherný proud krve, zachytil jsem jej do

kapesníku, kapesník jsem přimáčkl k nosu

a čerstvou krví jsem si pomazal obličej. Takto

zakamuflován jsem vpadl do čekárny pana doktora

Labského.

Jak jsem čekal, měl tam narváno, ale zkrvavený

obličej udělal na nemocné dojem. Zamumlal jsem

skrz kapesník něco o havárce na motocyklu, nějaký

děda vstal a s výrazem zachránce života zabušil na

dveře ordinace. „Co je?“ ozval se zevnitř pan

doktor Labský, dost nevrle. „Pane dochtor, máte

tu havárku. Mládenec je celej rozsekanej!“ Mé

zranění děda trošku přehnal a zevnitř se – zdálo se

mi, že vyloženě nasraně – ozvalo „Moment!“ Ale

za chvilku se dveře pootevřely a štěrbinou vykoukl

pan doktor Labský. Vzhlédl jsem k němu – byl to

skoro dvoumetrový hezoun, dosud mladý, takových

pětatřicet –a zahuhňal jsem skrz kapesník: „Motá

se mi hlava, asi tou ztrátou krve.“

„Tak poď dál,“ pravil pan doktor otráveně

a zrakem odhadl, jak jsem blízek smrti. „Ať mi

nevykrvácíš na koberec!“ Jeho kapesník neobelstil

a já pořád tušil, že jsem se svým hrdinským

posláním přišel nevhod.

To jsem přišel. U gynekologického stolu stála

Marie Dreslerová a dopínala si blůzu. Zrudla jako

pivoňka. Pokusil jsem se jí omluvit. „Promiň!“

pravil jsem nosem. Ona svůj nos pyšně zdvihla,

cynicky asi taky odhadla míru nebezpečenství,

v němž jsem se nalézal, a pravila nevhodně: „Kdes

zas cos vyváděl, Daníčku?“ Všechna s zasyčela jak

zmije a Marie se obrátila k doktorovi.

„Tak ty prášky třikrát denně, slečno,“ pravil

hezoun sladce. „Dobře zapít vodou a přijďte se mi

ukázat zas za týden.“

Přes situaci, v níž jsem se nalézal, se ve mně

vztekle pohnula žárlivost. Přijďte se mi ukázat! To

je přesný! Na gynekologickym stole! Marie hrdě

vyšla na svých nejkrásnějších nohách v Kostelci

z ordinace a já se otočil k panu doktorovi.

˜

Ke Skočdopolovům přišel asi za čtvrt hodiny po

mně a položil Přemovi přesně stejnou otázku jako

prve já. Když se přesvědčil, že to byla sólová

práce, vybalil z porodnického kufříčku své zboží

a pustil se do uklízení paseky. Přema vystřídal

celou škálu různých šklebů a sprosté slovo řekl asi

pětkrát.

Potom pan doktor vyňal nám oběma dobře

známý formulář, jímž se továrně oznamovala

pracovní neschopnost pracovníka, a zamyslil se.

„Můžu ti dát jen tři dni. Pak bys musel na

kontrolu, a to už by do toho bylo zasvěcenejch

moc lidí.“

„Rozumím,“ pravil Přema tónem spiklence. „Tři

dni stačej.“

„No neřikej,“ odvětil pan doktor Labský.

„Dostaneš horečku, ale nedá se svítit. Musíš to

vydržet.“

„Nebojte se, pane doktore.“

Doktor Labský se na něho podíval. Jako dlouze.

„Já se nebojím,“ řekl. „Doktora na rukojmí

neseberou. Doktory potřebujou. Ale uvážils,

kluku, co děláš?“

Přes Přemovu tvář přelétlo cosi jako zamračení.

„Samozřejmě,“ řekl, ale nezaznělo to tak.

„Kolik myslíš, že jich seberou, co?“

Přema mlčel.

„Patnáct? Dvacet? Padesát?“

Nakonec jich sebrali čtyřicet osm. Mezi nimi

i mého otce, ale ten to přežil.

Přema pořád nic.

„A kolik se jich vrátí?“

Deset. To jsme přirozeně ještě nevěděli.

Tak jsem byl zasvěcen do relativity lidských

činů.

„Dyť je válka,“ zahučel konečně Přema.

„A dyby byli všichni podělaný, tak – aspoň někdo

musí něco dělat.“

Doktor Labský na něho zase vrhl ten svůj dlouhý

pohled.

„Ty si asi myslíš, že seš hrdina?“

„To ne,“ pravil Přema rychle. „Ale je válka.

Musíme Němcum –“

„Kdybys byl hrdina, tak bys šel a udal by ses.

Zachránil bys tim těch nevim kolik nevinejch lidí,

který tohle vodkašlou.“ Doktor Labský vstal.

„Ale radši to nedělej. Vytloukli by z tebe, kdo

tě ošetřil, protože by poznali, že to je odborná

práce. Tak novej obklad každý tři hodiny. Přídu se

na tebe zejtra podívat. Sbohem.“

Sklapl porodnický kufřík, sehnul se ve dveřích,

aby si neudělal bouli, a zmizel.

Seděli jsme mlčky a bylo nám trapně.

„Doprčic,“ řekl po chvíli Přema. „Tohle mi

nenapadlo. Myslíš, že má pravdu?“

„Má. To by ti fakt nikdo nevěřil, že sis to

vošetřil sám.“

„Ale ne,“ řekl Přema podrážděně. „Že sem

udělal blbost. Že se to nevyplatí. To mi fakt

nenapadlo, že na to může zařvat bůhvíkolik lidí.“

„Dyťs to sám řek. Je válka.“

„Jenže voni vemou neviný lidi. Někoho třeba

vodstřelej.“

„Neviný, ale posery. S poserama se válka

nevyhraje.“

Připadal jsem si při té sentenci jako hrdina.

Netušil jsem, jak budu litovat, že jsem nesetrval

mezi posranými, ale nevinnými.

Přema usilovně přemýšlel. Už se nepotil.

Chladivé oleje blahodárně zapůsobily. Ale bledé,

vpadlé tváře Přemova mongolského obličeje

zahořely, asi začínající horečkou.

„Moh bych zmizet,“ řekl, „a napsat na gestapo

dopis a v něm se přiznat.“

„Tak by je sebrali z pomsty. Pokud by tě

nechytli. Víš, jak za heydrichiády vyhrožovali, že

vodstřelej každýho třetího, dokud se nevypátrá

pachatel.“

„To je fakt,“ řekl Přema a po chvíli, trochu

zaraženě: „Moh bych se vodstřelit a pak napsat

ten dopis. Teda vopačně.“

„Nemáš čim.“

„Mám.“

To mi nikdy neřekl. Zažárlil jsem. Otec míval

před válkou pistoli, ale když přišli Němci, někam

ji schoval a pak ji za revoluce nemohl nalézt.

Strávil celou revoluci marným hledáním. Takže

jsem byl neozbrojený.

„Neblbni,“ řekl jsem. „Voni toho stejně

použijou, aby si vyřídili účty s těma, co si je

s nima chtěj vyřídit. To máš prašť jako uhoď, ať

se přihlásíš nebo ne. A když se přihlásíš, bude míň

vo jednoho, kterej aspoň posera teda není.“

Tím jsem tehdy Přemovi sofisticky vyřešil věčné

dilema lidského hrdinství. Nebo jsem aspoň

pomohl jeho instinktu přežít, jímž jsou i hrdinové

vybaveni. Domů jsem šel až za tmy a přes

očekávané represálie a hekatomby nevinných hřál

mě pocit spoluúčasti na účinném spiknutí, které

mělo všechny známky dobrodružství a snad

i heroismu, pokud to nebyla mladická

nerozvážnost.

Zazvonil jsem a otevřela mi uplakaná máti.

Represálie už začly.

A zrovna u nás doma.

˜

Přede mnou řeka krve, proti mně řeka zlata. Za

ta dlouhá krátká desetiletí, která mě dělí od

okamžiku, kdy jsem mezerou mezi stehny pod

Ireninou svatyňkou spatřil dobře zaostřenou tvář

mého tehdejšího soka Zdeňka Pivoňky, zvykl jsem

si už, že téměř všechno může znamenat něco

jiného, ale že ten prvotní, pravý význam,

konkrétní skutečnost, je nakonec nejlepší.

Nejkrásnější. Nejplatnější. Ujíždím v červeném

dusteru po dálnici královny Alžběty Druhé, je tma

a rush hour, řeka krve jsou zadní světla karavany

aut přede mnou, řeka zlata jsou přitlumené

reflektory vozů plazících se z Toronta do městeček

podél břehů jezera, do Oakvillu, Clarksonu,

Mississaugy, Etobicoke, a dál do Hamiltonu, do St.

Catharines, do Niagary on the Lake. Přestalo

sněžit, tisíce umělých světel na zemi osvětlují

mraky letící nízko nad ontarijskou plání a mraky

světélkují jako stardust. V tom světélkujícím

večeru se přede mnou zdvihají nestejně dlouhé

černé a bílé prsty mrakodrapů dauntaunu,

vertikální zlaté šachovnice, mrkají na mě rudé

signály na jehle Canadian National Tower, varují

jumba, která nabírají kurs na letiště, aby se na

jehlu nenapíchly. Krásná, zimní, bezpečná,

kanadská předvánoční noc, nenapodobitelná

v Evropě, v té části Evropy, odkud pocházím.

Přede mnou noc, v níž se mi nemůže stát nic,

nanejvýš mě sklátí infarkt, opožděný následek

mnoha nocí doma nebo tam, kde jsem tomu říkal

doma, ale už neříkám. Po noci přijde den,

a nejhorší, co se mi, kromě infarktu, může

přihodit, je, že Irenu Svenssonovou přejde její

vstřícná nálada, ze zlomyslnosti se o Poeovi

našprtá něco, co já nevím (to ale bude mít co

dělat; měla by raději počkat, až začnem probírat

Joyce), a shodí mě před Bellissimmem a Tedem

Higginsem, pokud to ti ovšem pochopí. To ale asi

sotva. Irena Svenssonová je asi pěkně fikaná, ne

sice zrovna ve vědě, jenže já ve svých téměř

padesáti letech jsem fikanější. Takovou situaci

snadno vyřeším. Je to nejhorší situace, v níž se

mohu octnout.

Je mi dobře, znova a znova se mi zdá, že život

je krásný, že jsem vlastně vždycky měl krásný

život, protože jsem všechno bez úhony přežil

a teď žiju v zemi, kde, budu-li jezdit opatrně,

nemůžou mi ani dát tiket.

Přemýšlím, zasním se. V myšlenkách se vynoří

otec, jak se vrátil, ani ne měsíc po tom svém

zatčení, a noha mu smrděla jak stiltonský sejra,

pokud smrdí; ne-li, tedy určitě jako gorgonzola.

Tatínek byl taky válečný hrdina. Říká se to o všech

těžce zraněných, i když zrovna jedli sejra,

a tatínek byl těžce zraněn u Zborova. Ale příliš

často se tím nechlubil, neboť byl hrdinně zraněn

na špatné straně fronty, kulí, která velmi

pravděpodobně pocházela z legionářské strojní

pušky. Několikrát se pokusil svou story vylepšit

tvrzením, že zranění utrpěl při pokusu

o přeběhnutí k nepříteli, jenže to mu nikdo

nevěřil, nejmíň já. Tatínek byl skrznaskrz Čech.

Vždycky svědomitě sloužil, přitom si vždycky

myslel opak toho, co si myslet měl, ale sloužil.

Vůbec se nesnažil přeběhnout. Kdepak. Na povel

svého rakouského poručíka opatrně vyskočil ze

zákopu, protože však za války je opatrnost málo

platná, sotva vyskočil, spadl zpátky s nohou

nadranc. Bitva zuřila několik dní a nebylo moc

času ani prostředků odsunout všechny raněné do

zázemí, a tak tatínek ležel s rozbitou nohou ve

sklepě rozbombardovaného zámku, trpěl bolestí

a měl žízeň. Felčar se o raněné moc nestaral. Celý

den se pokoušel probourat si cestu do zasutého

vinného sklepení, přes zámek přelétávaly

šrapnely, bručely, až se to konečně felčarovi

podařilo, zmizel ve tmě a zase se objevil s náručí

plnou lahví obrostlých mechem. Ranění a umírající

spustili nářek a felčar, jako svatý Mikuláš,

rozdával láhve napravo nalevo. Byl moudrý felčar.

Věděl, že flaštičkou jódu a krabičkou aspirinu,

které měl k disposici, raněným a umírajícím

nepomůže tak jako alkoholem, jenž všechny boly

zhojí. „A tumáš!“ vyprávěl o tom vždycky tatínek

a pak používal to hrozné slovo, jehož meteorickou

nemravnost ve své nevinnosti asi netušil:

„Jebemtipizdutvojimátimatery! Urazil sem hrdlo,

nahnu flašku a z flašky, Danny, vyteče černá kaše

jak povidla! Pít se to nedá, jíst taky ne. To víno

tam bylo snad tři sta let a durchundurch se

zkazilo!“

Tak sténal, naříkal žízní a umíral celou noc,

felčar vybíhal před zámek a zase se vracel, až

ráno přilít, celý bez sebe, že přišel pan feldkurát

a nese poslední pomazání. Nevím nakolik je to

pozvedlo na duchu, v noci jich stejně několik

zemřelo. Tatínka asi ne, protože tatínek nebyl

nábožensky založený, byl spíš na tělesné cvičení,

turista, Sokol. Ani na ženské nebyl. Ale ve

vybombardovaném vchodu se rozhrnula plachta

a vešel velebníček rovnou ze semináře, bledý jako

smrt, ale hezký jako panenka, asi chudák tolik

mrtvol pohromadě v životě neviděl, a jak se

rozhlížel, tatínek zasténal: „Karle!“ Protože to

byl jeho bratr, můj strýček Karel, ten, co chtěl být

chemickým inženýrem a měl známost s dívkou

jménem Josefina. Jenže tu rodiče provdali za

úředníka z berňáku, za necelý rok potom umřela

na horečku omladnic a strýček jí zůstal věrný až za

hrob a vstoupil do semináře.

Život je divný. Hrozný. Ale krásný.

V tom zámku pod šrapnely udělal tehdy strýček

asi něco, co se úplně nesrovnávalo s povinnostmi

feldkuráta. Několik raněných, co dosud nezemřeli,

sice zaopatřil a od jednoho si pokorně nechal

vynadat kněžourů a tmářů – to byl člen Volné

myšlenky a rozčilil se tak, že upadl do kómatu

a do večera nevydržel. Ale hned nato strýček

dezertoval. Podplatil místního sedláka, naložil

tatínka na žebřiňák a se sedláčkem ho odvezli za

frontu. Tam strýček sehnal bumášku – feldkuráti

měli v rakouské armádě patrně postavení

politruků – vtěsnal tatínka i sebe do lazaretního

vlaku do Lvova. Ve Lvově najal kupé v rychlíku do

Vídně a ve Vídni umístil tatínka do důstojnické

nemocnice. Poté se pokorně vrátil na frontu.

To už měl tatínek nohu v takovém stavu, že mu

ji chtěli amputovat. Nakonec to neudělali

a tatínek za padesát let nato zemřel při operaci

holenní kosti, tou dobou už zcela vyhnilé. Kdyby

byli za války amputovali, pravil docent, když jsem

přijel do nemocnice se svátečním oblekem

tatínkovi do rakve, byli by mu ušetřili mnohá

utrpení a mohl se dožít ještě mnoha let. Fyzicky,

až na tu nohu, byl prý ve výborné kondici. Fyzicky

snad. Jenže nevím. Ve Vídni tatínek brečel. Sokol

bez nohy? Turista bez nohy? Strýček, ještě než

odjel, nasadil opět páky feldkurátského vlivu

a věhlasný a zaneprázdněný profesor Lebensold se

uvolil k experimentu a nohu zachránil. Žijeme ve

světě absurdních souvislostí, snad náhod, snad

nevyzpytatelných kapric krutě žertovného

Hospodina. Zachránili končetinu, která hnila,

a hnila pak zaživa dalších padesát let, ale pořád

přirostlá k tatínkovi. Tatínek trpěl. Cvičit už

nemohl, ale když sám nemohl, cvičil o to tvrději

jiné. Mezi nimi taky Irenu, což způsobilo, že přes

odpor k tělesným cvikům dal jsem se i já na

gymnastiku. Než jsem si však mohl něco udělat,

Němci Sokol zakázali.

Je mi blaze. Tříproudá karavana se u nájezdu

na Jarvis Street plynule rozdělí na dva proudy,

jeden pokračuje dál po Gardiner Expressway,

druhý, já v něm, neméně plynule sjede svažující

se smyčkou dolů, projede na zelenou, zahlédnu

neposkvrněně zářící reklamu na Breggfast

s tuřínovitou tváří pihovatého kanadského

spratka, cpoucího se volskými oky, a v pocitu blaha

se náhle rozhodnu dovršit je večeří v Mourek Innu,

kde vaří nejlepší svíčkovou na sever od hranic

Spojených států. Zabočím tedy na Richmond

Street, z ní na Avenue Road, na College Street je

červená, přes ulici přechází skupina čínských

mediček v pletených čepicích, s tvářemi jak

orientální plaváčci, naskočí oranžová, ale za

Číňankami se ještě žene černá medička, oslněně

na mě zamrká velikými bělmy. Je mi jako v ráji.

Jsem vlastně v ráji.

Těším se. Nic mě neznepokojuje. Zdá se mi, že

doma jsem takovýhle večer nezažil. Vzpomínám na

tatínka, který tak miloval svíčkovou. A na chudáka

Naďu, jak si dávala do nosu. Kdyby mu byli uřízli

tu nohu, bůhví jak by to s ním dopadlo. Možná že

by ho s amputovanou končetinou soudce Neuthaler

pokládal za nezajímavou oběť obyčejné

autonehody a tatínek se vez, rovnou do Belsenu.

Jenže náš absurdní Pán Bůh tropí občas dobré

žertíky.

˜

Mourek Inn září přívětivěji než jiné podniky do

barevné předvánoční noci na Eglinton Avenue.

Velká modrá písmena na béžovém skle, zevnitř

stejnoměrně prozářená, takže béžové a modré

světlo člověka zaleje ve vchodu. Někdo zrovna

spěchá ven, ustupuji stranou a hele, kulatá

slovanská tvář Milenky Cabicarové, zvané

neprávem, ale mile Blběnka. A už repetí: „Hi,

Danny! Jak příde, že sem tě neviděla za tak

dlouhej čas? To seš tak lejzy, že mi ani nezazvoníš?

Já budu rýli engry, když ke mně někdy nedropneš.

Anforčnetly teď sem zrovna byzy, a enyvej, ty máš

vevnitř nějakej dejt, rajt? Tak báj báj, já nechci

slyšet žádný exkjůzy!“ Přelítne kolem mě

v jakýchsi stříbrných hrůzách z teploušské

ševcárny na Yonge Street, má to snad

čtvrtmetrové podešve a je to celé pošité

blboučkými zlatými slovy jako LOVE, DEAR, HEART,

DOVE, teď kouknu, že to není tak blbé, protože

mezi fragmenty slovníku z romantické poezie je

taky docela maličkým písmem ukryto slovo FUCK

a kousek dál ještě menšími písmenky OFF, celé se

to třpytí a sahá to Blběnce až nad kolena. Pak

následuje asi čtvrt metru lákavých stehen z nylonu

a nad nimi nejminimálnější supermini z umělé

kůže barvy růžového staniolu. Bleskne mi hlavou

vzpomínka na vánoční cukroví, a co má Blběnka od

pasu výš, už nezahlédnu, to už kolem mě

přefičela. Jedině že na krku má pověšený obrovský

zlatý šroub. Poučen dávným průhledem mezi

Ireninými stehny chápu, že šroub má význam

symbolický. Otočím se za cukrátkem, vlaje za ním

kabát až na zem, sešitý z umělých záplat, na hlavě

se kymácí širokánský tyrkysový klobouk, zpod něho

visí záviděníhodné, leskle kaštanové vlasy rovně

k ramenům. Jenže Blběnka si konečky vlasů, asi

tak dva centimetry kolem dokola obarvila na

fialovo, takže to vypadá, jako kdyby měla kolem

krku špatně upevněnou svatozář. Celkem působí,

musím říct, jako štětka, hodně vylízaná. Vůbec

ovšem není. Přes den, oděna korektně dle tradice

toho řemesla, pilně zařezává jako tellerka – z

čehož si vyrobila pěkný neologismus talířka – za

přepážkou Royal Bank na kříži Bloor a Yonge

a pouze večer si nestřídmě vynahrazuje, oč ji

připravil komunismus. O tom, jak nepřesná je její

přezdívka, svědčí fakt, že Blběnka je v Kanadě

legálně: v létě 1968, když do Prahy táhli hippíři

a marihuanos z celého světa, zalasovala jakéhosi

troubu ze Saskatchewanu a tím se vysvobodila

z třídní pravomoci. Dojela s ním pouze do Toronta,

kde troubovi došly peníze a kam to Blběnce

stačilo. Manželkou zůstala jenom přesně tak

dlouho, aby jí vzniklo právo na status přistalé

imigrantky, a pak se osvobodila i od trouby.

Protože doma dosáhla pouze základního vzdělání,

stálo ji vyvázání z československého občanství

toliko tři stovky. Sotva ji vyvázali, hr do Prahy,

v kreacích, jež částečně pocházejí ze stóru

Salvation Army a z proletářsko-taliánského

Jarmarku Poctivého Edy (a které doplňuje nákupy

v černošských krámech v Buffalu), a hr na

Václavák, ať ji všechny holky (a kluci) vidí! Zlatý

hřeb toho požitku svobody vystavované na odiv

v policejním státě je, vypráví, když ji nějaký

smůlovatý esenbák pozastaví a osloví jednou z vět,

jimiž vládnou: „Soudružko, nejsme tu na maškar

ním bále!“ Jeho konec. Plynulá Blběnčina

kanadština vezme příslušníku zbývající čtyři věty

ze rtů.

Někdy mám dojem, že Blběnka emigrovala

hlavně kvůli těmhle návratům. Jenže se vždycky

zas z návratů vrátí, osvěžena a v dobré náladě,

a znovu zahájí velký lov lasem, v jehož smyčce má

bohdá uváznout pracháč. Ze srdce jí přeju

pracháče, neboť z krajanské komunity je Blběnka

moje nejmilejší přítelkyně, i když její agresivně

uplatňovaný sex na mě nepůsobí. Ale to nevadí jí,

ani mně. Stejně mám podezření, že Blběnka je

vlastně staročeská manželka a já, jelikož nejsem

pracháč, nemohu být ničím víc než kamarádem.

V poslední době se zdá, že laso se zadrhlo

kolem hrdla pána jménem Brian Zawynatch, který

se uplatnil v konfekci a živí se nyní už pouze

(velmi výnosným) vlastněním akcií a realit. Mám

skoro chuť se modlit, aby málokdy dobrotivý Pán

dal panu Zawynatchovi nadobro ve smyčce lasa

uváznout.

˜

Tatínek o tom vyprávěl, když se tenkrát vrátil

z gestapáckého vězení s nohou jako gorgonzola.

Noha vyžadovala dvě hodiny denní péče: čistit,

vyplachovat, dezinfikovat, zasypávat, obvazovat.

V base to přirozeně nešlo. Takže když ho předvedli

před soudce, soudce vtáhl nosem vzduch a pravil

výhružně:

„Co je to tu za smrad?“

A otočil se k bachaři a přísně řekl:

„Vy nedohlížíte, aby se vězni podle předpisu

myli?“

Hradecké vězení nebyl koncentrák. Panovala

tam pouze tuhá kázeň, a ta zahrnovala i přísnou

hygienu.

„Dohlížím, Herr Gerichtsrat!“ cvakl podpatky

bachař a obořil se na otce.

„Proč smrdíte?“

Nevlídná ráznost otázky probudila v otci dávné

c. a k. reakce. Vypjal prsa a řízně zahlásil:

„Ich melde gehorchsam, že nesmrdím!“

„Nepovídejte, že nesmrdíte, když smrdíte!

Cítím to! Prdět si můžete na cele, ale ne před

soudním dvorem!“

„Poslušně hlásím, že neprdím!“ hlásil tatínek,

stále v lati a rychle se vžíval do klasické české

role. „Tak jak je to možné, že smrdíte?“

„Smrdí mi noha.“

„Když víte, že vám smrdí nohy, máte si je mýt!

V každé cele je kbelík, mýdlo a ručník. Nebo

není?“

„Poslušně hlásím, že je,“ pokračoval tatínek, už

zcela

v roli,

třebaže – jak

vždycky

zdůrazňoval – posraný strachem. „Poslušně hlásím,

že mi nesmrdí noHY, ale noHA!“

Hygienická anomálie Gerichtsrata zaujala.

Naklonil se přes rostrum.

„Mám tomu rozumět, že vám smrdí jen jedna

noha, kdežto druhá ne?“

„Poslušně hlásím, že ano!“

„Která?“ otázal se Gerichtsrat z neznámého

důvodu. „Poslušně hlásím, že levá. Ein Beinschuß

aus dem ersten Weltkrieg.“

Gerichtsratem to maličko cuklo. „Vy jste

bojoval v první světové válce?“

„Jawohl!“ pravil tatínek. „V které armádě?“

„In der k. und k. Österreichischen Armee in

Galizien.“

„Který pluk?“

V přísně vojenských termínech a se vzornou

stručností a přehledností vyjmenoval tatínek pluk,

kumpanii, četu, místo bitvy a den zranění.

Gerichtsrat seděl nějaký zaražený. Pak zalistoval

v lejstrech.

„Wie war der Name?“

„Smiritzki!“ zahlásil naposled tatínek.

Gerichtsrat sebou škubl. Podíval se na otce. Pak

řekl:

„Líčení se odročuje.“

A tak tatínka pustili. Frontkameradschaft

překlenulo národnostní i rasové přehrady.

Gerichtsrat byl Rakušák. Pozval tatínka k sobě do

kanceláře, a aby příměr s dobrým vojákem byl

úplný, ožrali se spolu borovičkou a k ránu se

v slzách loučili, zpívajíce starou vojáckou píseň

z doby polního maršálka Windischgrätze. Vyšlo

najevo, že mladý poručík, za nímž otec ten krát

posraný strachem, ale poslušně vyskočil na zteč ze

zákopu a vzápětí, už jako hrdina, se zřítil zpátky,

byl tento Gerichtsrat jménem Neuthaler. Proto

tatínek přišel z vězení až dva dny poté, co ho

propustili, noha mu smrděla jako gorgonzola

a z úst mu táhl alkohol.

˜

Blběnka zmizela jako kometa v nastaveném

taxíku a já konečně vstupuju do útulného tepla

Mourek Innu. Uvnitř je tradiční americké přítmí

a z amplionů přitlumeně zpívá Pilarová a Matuška

píseň Nechoď dál, o níž pan Mourek jistě netuší,

že je ruská, jinak by ji z pásku vystřihl. Touhle

dobou tu ještě není plno. U několika stolů sedí

Kanaďani: pojídají svíčkovou s jedním knedlíkem,

ačkoliv před ně pan Mourek postavil na horké míse

z knedlíků horu. U ostatních stolů sedí nad

svíčkovou Češi: horká mísa je prázdná, z omáčky

na talířích čouhají kopečky knedlíků. Zamířím

k společnosti u rohového stolu: pan Pohorský,

Milan, Frank, který v komunitě reprezentuje

krajní pravici a je to poněkud neaktuálně asi

největší poctivec mezi krajany. Čtvrtého neznám.

Představuje se mi: Magistr Máslo. Má těkavé oči,

jako kdyby trpěl chronickou horečkou. Vzal jsem

svým příchodem řeč panu Pohorskému, ale sotva

dosednu, pan Pohorský naváže, kde přestal.

Poslouchám s napětím; od něho se člověk vždycky

něco dozví. „Deset táců!“ povídá pan Pohorský:

„Hoši, deset táců, to se přeci musí sehnat! Mám to

vypočítaný. Jenom novejch a jenom v Kanadě je

skoro patnáct tisíc. Když každej dá tři kvortry,

dělá to jedenáct tisíc dvě stě padesát! Když

každej dá padesátník, hodí to sedum tisíc pět set.

Málo, to je fakt – ale poúnorovejch

a předválečnejch je tu na třicet tisíc!“ Magistr

Máslo si zaznamenává data na papírový ubrousek;

snad je chce zkontrolovat. To nemusí. Vím, že

spočítáno má pan Pohorský vše správně. „Když

každej z poúnorovejch a předválečnejch dá jenom

kvortr, je to dalších sedm tisíc pět set, to máme

totál patnáct táců! A já potřebuju deset!“

„Na co?“ tážu se.

„Na rozhlas,“ praví Frank.

„Na etnickej rozhlas?“

„Hovno etnickej. Americkej!“

„Nějaký komeršls?“

„Žádný komeršls!“ pana Pohorského to málem

urazilo. „Hodnotný programy. Víte, co stojí hodina

času na férst klás stejšn, co ji přebírá celej

americkej netvork?“

„Nemám tušení.“

„Pouhejch dva tisíce doláčů! To je za deset táců

pět hodin, a když je rozdělim na pětiminutovky,

dostanu šedesát programů! A já vám říkám, hoši:

Dejte mi pět minut denně po dva měsíce na

americkym netvorku a pohnu Amerikou!“ Panu

Pohorskému září oči demosthénovským plamenem.

„Dva měsíce a americký veřejný mínění si na těch

blbounech v Bílym domě vynutí přerušení

diplomatickejch styků s čéeser!“

„To budete mluvit sám, pane Pohorský?“ ptám

se. Orátorova angličtina, jak se říká, není

nejlepší. Ale i s tím se počítá:

„Já to budu psát. Na slovní projev se někdo

najme. Třeba Voskovec.“

„Tomu to nedovolí dělat zadarmo. Je

v hereckejch odborech.“

„Tak se mu zaplatí,“ rozhoduje pan Pohorský.

„Koukněte, hoši. Moje kalkulace je založená na

tom, že nový daj tři kvortry. Ale de facto voni

většinou daj doláč. Když jen polovina z těch

patnácti tisíc dá místo tří kvortrů doláčů“ Magistr

Máslo rychle počítá na ubrousku a pan Pohorský se

dává unášet matematickými vidinami, v nichž

všechno klape. Ke stolu přistoupí rotundní pan

Mourek, vyčítavě prohlásí, že mě tu už nějak

dlouho neviděl (byl jsem tu předevčírem),

a pozeptá se, dám-li si před večeřičkou cucáníčko.

Tím myslí drink. Dám si cucáníčko zvané Rusty

Nail; ne že by mi chutnal víc než konvenční

manhattany a krvavé Mařenky, ale pořád je ve

mně cosi ze staré sympatie k surrealistům.

A zeptám se Milana, co ženský.

˜

Moje známost s Milanem málem začla

průšvihem a není vůbec vyloučeno, že průšvihem

skončí. Po sedmi letech na

Západě člověk odvykne užitečné vlastnosti, pro

niž prezident Gottwald vryl do podvědomí národa

termín bdělost a ostražitost. Když jsem se toho

dne pozdě odpoledne vrátil z koleje domů, vyřídil

mi telefonní lokaj český vzkaz. Muže, jenž vzkaz

namluvil, technika telefonního lokaje zřejmě

zarazila. Měl jsem si všimnout váhavosti hlasu,

naprosté absence slovíček z Blběnčina slovníku,

a dokonce lehkého náznaku východočeského

nářečí. Nebyl jsem však už bdělý ani ostražitý

a příznaky jsem zaregistroval až později, když

jsem, už v průserové situaci, nutil lokaje znova

a znova opakovat: „Tady Novák. Já – já bych byl

velice rád, dybych – s váma moh mluvit.

Sem – tady na pár dní a bydlim v hotelu Hiltón…

Prosim vás – dyž budete tak laskavej – zavolejte

mě… dyž… tak… na shledanou.“

Číslo pokoje neuvedl. To mohlo být

samozřejmé, kdyby volal z hostince U lva ve

Zdicích, ale protože se chtěl se mnou spojit

z jednoho ze čtyř set sedmdesáti pokojů hotelu

Hilton, mělo mi to něco napovědět.

Nenapovědělo, a jméno, na které mívali v Praze

klub, mi přirozeně nic neřeklo. Lehkomyslně jsem

mluvčího zařadil mezi čtenáře nakladatelství paní

Santnerové, kteří mě někdy, když přijeli služebně

do Toronta, zvali do hotelů na drink. Free drink se

mi vždycky hodí. Vytočil jsem tedy číslo hotelu

Hilton a požádal recepčního, aby mi dal Mr.

Novacka. Chvíli to trvalo, pak: „Room 3316, sir.“

Slyšel jsem vyzvánět telefon ve třicátém třetím

poschodí, nikdo jej nebral Vyzvánění přerušil

recepční: „I’m sorry, there’s no reply, sir.“ A já,

místo abych poděkoval, zavěsil a zkoušel volat

třeba v hodinových intervalech – za drink by se to

vyplatilo, protože málokdy zůstane při jednom,

a čtenáři insistují na placení –nechal jsem

v recepci své jméno a číslo a šel jsem si zaplavat

do bazénu v bejzmentu našeho hájrajzu (jak tomu

říká Blběnka) na jedno sto Wellesley Street.

Když jsem se vrátil, zvoní telefon.

„Haló?“

„Jo – tady Novák.“

„Dobrý den.“

Čekal jsem, co má Novák na srdci. On zřejmě

taky. Pořád mi nic nedocházelo. Po delší pauze

řekl rozpačitě:

„Vy – jste mě volal? Měl jsem u klíče vzkaz –?“

„Ano. Já tu měl vzkaz od vás.“

„Ode mě?“

„Šůr. Pan Novák, hotel Hilton.“

„Ale – já vás nevolal –“ pak rychle, s absurdní

pražskou úctou, ale zase mi nic nedošlo: „Já vás

přirozeně znám, pane Smiřický. Četl jsem všechny

vaše knihy – i ty, co jste vydal až v exilu. U nás to

jde z ruky do ruky. Lidi si to i opisují –“

Konečně mi vše došlo, a nečekaně, jako když

explodoval Velclovic sklad. A že to může mít

následky vlastně podobné, třebaže ne tak

drastické, ale není taky válka. Udělalo se mi

špatně. Pochlebovačské úsilí pana Nováka z Prahy

mě nepotěšilo. Skoro jsem vykřikl:

„Počkejte! Vy ste z Prahy?“

„Ne – já jsem z Litoměřic. Jsem tady

s Čedokem.“

Pozdě, velice přičinlivě pokusil jsem se honit

bycha. Myšlenky zmateně létaly mozkem

kybernetickou rychlostí, všechny houby platné.

Nevymyslel jsem než blbé:

„Tak vy ste mě nevolal?“

„Kdepak. Já bych si nedovolil – já tu našel váš

vzkaz. Dole u klíče –“

Pan Novák se zarazil, a dospěl ke stejnému

logickému závěru jako já.

„Jo počkejte, Mistře – to bude omyl! On s náma

přijel ještě jeden Novák. Ten je myslím z Prahy. Já

ho neznám, ale já ho můžu opatrně oťukat –“

„To – by bylo od vás moc laskavý –“ pravil jsem

mdle, a sudy s benzinem přilétaly z dávno

neexistujícího, ale na druhé straně Atlantiku ve

staré vlasti vlastně nikdy úplně nezmizelého času.

„Děkuju.“

„Není zač.“ Novák se pak rozhovořil hbitě

a úslužně a moje zapomenutá bdělost se probudila

k dvojnásobnému, možná trojnásobnému životu.

Mluvil patolízalsky; s nevěrohodnou úctou

k hrdinům pera: „Byl jsem moc rád, Mistře, že

jsem s vámi mohl hovořit. A – prosím vás,“ udělal

malou pauzu, hlas mu zazněl tak nesnesitelně

pateticky, že mě polil pot. „A – dělejte to tak dál.

Je toho doma moc zapotřebí!“

Zavěsil jsem. Ruce se mi třásly. Vrátil jsem se

do starých časů a do klasického dilematu lidových

demokracií.

˜

Je fízl Novák číslo jedna (ten, co mi nechal

vzkaz), nebo Novák číslo dvě (který omylem dostal

můj protivzkaz)? O důvodu, proč a jak mě má ten

první – je-li fízl – fízlovat, jsem neuvažoval. Dávno

jsem došel k názoru, že informátoři StB provozují

vlastně jakousi variantu lartpourlartismu.

Dokonce silně formalistického, takže se pomalu

mění v umění dle schématu. Formula art.

S dvojitou, ne-li trojitou frigidní Skotkou

(Blběnka) jsem seděl v křesle, ruce se mi klepaly

tak, že jsem si alkoholem pobryndal košili,

a patrně jsem páchl jako vajnoš na skidrou.

V posledních dvou letech mě jich navštívilo snad

sedm a technika vykazovala zřetelnou paternu,

řekla by moje milá Blběnka, ale ta výraz používala

pouze o látkách na dámské šaty: Zazvoní telefon.

Ozve se hlas: „Dobrý den, tady ixypsilon. Já jsem,

Mistře, důchodce, v Torontu na návštěvě u dcery.

Mohl bych vás, Mistře, navštívit? Nebudu vás

dlouho zdržovat. Mám pro vás vzkaz od pana

Vaculíka.“ V tomhle bodě se paterna liší: někdy je

to Vaculík, jindy Havel, někdy Suchý, zřídkakdy

Hrabal, nikdy Kohout. První stopa, protože oni

vědí, že zrovna Kohout by zrovna mně sotva co

vzkazoval. Vystupuje, jak zde říkají profesoři,

thinly disguised, v úloze bufóna v příliš mnoha

mých románkách. Ne proto, že bych ho nenáviděl,

spíš ho mám rád. Ale když on má takovou

minulost, že difficile est – a já jsem na takové

věci křehká nádoba, spíš bych zavraždil vlastní

matku, než bych odolal pokušení. Protože tedy už

vím, nebo myslím, že vím, o co jde, řeknu: „Tak

přijďte.“ Přijde důchodce, rozhlíží se, naleju mu

vísku (Blběnka, když je mírně zvískaná). „Tak

copak mi vzkazuje Vaculík?“ Předem to

samozřejmě přesně vím. Důchodce si srkne na

kuráž: „Pan Vaculík vás nechá pozdravovat.“

„Že děkuju. A copak mi chce?“

„No –“ důchodce váhá, a to znamená: buď

bojuje vnitřní boj, má-li říct, co má říct – že mi

například Vaculík nabízí dodat tajnou cestou

z Prahy rukopisy nebo že mě žádá o peněžitou

podporu přes Tuzex – anebo neví, co si vymyslet.

V druhém případě je košer. Znovu si srkne, často

vyzunkne do dna, protože je zvyklý na slivovici.

„No –“ praví váhavě, „– von vás prostě dává

pozdravovat.“

„Vy znáte pana Vaculíka?“

„Vlastně – ne. Já sem se s ním jenom náhodou

sešel –“ Nyní následují tři varianty: na fotbale,

u Pinkasů, v sauně (nevím, proč zrovna v sauně.

Zdá se, že zlikvidovaní spisovatelé jsou tam

častými hosty. Možná že mikrofony jsou tam

navlhlé a nahrávce není rozumět). Pak host

pokračuje: „– a přišla řeč na to, že jedu za dcerou

do Toronta, tak mě pan Vaculík (Havel, Suchý,

Hrabal – ten ale nikdy v sauně, vždycky u Pinkasů.

Jsou informovaní.) požádal, abych vás od něho

pozdravoval.“

„Že děkuju.“ Doleju whisky. Buď whisky, na

kterou, zejména strejt, není zvyklý, nebo

akumulovaná a potlačená chuť sprostě nadávat na

tzv. poloměry – anebo ovšem pokus o captatio

benevolentiae – rozváží důchodci jazyk a příští

půlhodinu stráví zběsilým spíláním režimu. Z něho

by laik nabyl dojmu, že soudruh Štrougal má

dlouhý červený jazyk, soudruh Bil’ak v kalhotách

ocas, soudruh Husák páchne sírou a lidé žijí

v něčem, podobném předmětu kázání Joycova otce

Arnalla. Důchodce, zdá se, nesmírně trpí potřebou

intelektuální, a zejména literární svobody. Po

půlhodině se potlačená touha nadávat buď

vykompenzovala, nebo mluvčí usoudil, že si mou

důvěru nezíská, a zviskán se odpotácí do veselé

torontské noci.

Mluvil snad pravdu? Vskutku se odtučňoval

v sauně s dost svalnatým Vaculíkem? Nebo se

pouze chtěl kamarádům z mokré čtvrti pochlubit

zakázanou návštěvou? Či snad cestu do Kanady

vykoupil slibem, který právě pro forma laxně

splnil?

Nevím. Dal bych mnoho za to, kdybych věděl.

A trýzní mě to.

Jenomže teď – uvažoval jsem, toho dne,

zabořen v křesle a tupě hledě na zářící moře

dauntaunu – teď možná nejde pouze o to, že

nějaký důchodce dostane v kachlíkárně vynadáno.

Tohle může být hrozivější malér. A já jednoho

z těch dvou Nováků budu mít na svědomí. Je-li

fízlem Novák č. 2, je Novák č. 1 v průšvihu. Je-li

fízlem Novák č. 1 a Novák č. 2 splní slib, že ho

oťuká, v průšvihu je Novák č. 2. Jediná naděje

spočívá v možnosti, že ani jeden, ani druhý Novák

fízl není. Nebo –v možnosti snad možnější – že jsou

fízli oba. Do toho znova zazvonil telefon:

„Haló?“

„Dobrý večer. Tady Novák. Já sem vám už

jednou volal, ale vy ste tam měl

takovej – magneťák –“

Novák č. 2 ho tedy ještě nestihl oťukat. Rychle

si s ním dávám sraz v nálevně Bill’s Place, poblíž

hotelu Hilton. Tvrdí, že mě pozná. Ale neřekl mi

Mistře. Fízl? Anebo ne?

V Bill’s Place jsem nervózně čekal asi dvacet

minut. Bylo tam po americku skoro tma a já se

posadil k rohovému stolku. Hned nato jsem se po

pražsku lekl. Přímo naproti u řady stolků sedělo

asi patnáct mladíků, stejně vlasatých a stejně

odžínsovaných, pili pivo a upřeně zírali přímo na

mě. Měl jsem pocit, že jsem se octl v absurdní

hře, kterou snad napsal mezitím Havel

v trutnovském pivovaře. Opět se mi rozklepaly

ruce a seděl jsem jako králík v ohnisku patnácti

nedefinovatelných, ale nehybných pohledů. Za

mnou něco luplo – povědomý zvuk dopadu tvrdé

pěsti na tvrdou bradu – cukl jsem sebou a vzápětí

se absurdita proměnila v americký realismus. Na

stojánku v rohu místnosti, rovnou za mou hlavou,

kousíček nad ní, byl televizor. Ta kanadská

kulturní brigáda tu zabíjela čas sledováním

sériového násilí.

Spadl mi kámen ze srdce a příštích dvacet

minut jsem se bavil zíráním na zírající mladíky,

z nichž někteří se ukázali být stejně záplatované

dívky. Pak se objevil neomylný, nakrátko ostříhaný

pan Novák a pod paží nesl papírový pytlík

s nápisem SUPRAPHONE. Nebyl však sám. Vstoupil

s ním jiný ostříhanec. Na okamžik mi napadlo, že

se snad oba Nováci mezitím domluvili, ale ten

druhý se jmenoval Fikejz.

Sedli si, poručil jsem drinky a chvíli jsme

mlčeli. Přes naše hlavy sledovali zkamenělí mladí

lidé, jak se ostrostřelci z mafie nemohou z pěti

kroků trefit do stopadesátikilového Cannona.

Potom pan Novák zdvihl z klína pytlík od

Supraphonů a podal mi ho:

„Já sem vám tady přines takovej suvenýr – snad

se vám to bude hodit.“

„Ježíšmarjá, děkuju!“ Z pytlíku jsem vyňal

zbrusu novou, patrně ve frontě vystálou (pokud to

nebyl fízl) Suchého Kytici. „Děkuju vám. To je

ohromný!“ zajásal jsem, nezmíniv se, že mám už

tři. Pořád jsou ještě v Praze dobří přátelé, kteří

znají mou věrnost Semaforu a že se mi tam líbí

jedna moc nezpívající zpěvačka.

„To je totiž,“ pravil pan Novák, „náhradou za

tamtu desku, co sem vám tenkrát – co ste vo ní

tenkrát mojí vinou přišel.“

Přišel? O desku? Jeho vinou? Ostře jsem na něho

pohlédl, ale padesátiletá tvář řadového

poddaného mi nic neprozradila.

„Vy už se asi nepomatujete,“ pravil a „o“ ve

slovese mi zřetelně připomnělo rodný kraj. „My

sme se vlastně viděli jen jednou. A já si tu desku

vypučil vod Harýka, kerej jí měl vypučenou vod

vás – I’ve Got a Guy – hrál sem jí na kluzišti a Ceeh

vtrh do kabiny a zabavil mi jí, a –“

˜

Byla to jedna z menších hrůz, nepatrná hrůzička

mezi mnoha hrůzami našeho života.

„Průser, čeče!“ uvítal mě Harýk. Čekal na mě,

když jsem se v sedm večer vrátil z fabriky,

zpitomělý obzvlášť dlouhou seancí ve ferronfluxu

a s poněkud opuchlými rty (sahal jsem dokonce

Nadě na ňadra, ale nahmatal jsem spíš žebra).

„Ten blp Novák hrál I’ve Got a Guy na kluzišti

a Ceeh mu to sebral.“

Hned jsem vystřízlivěl z oblouzení.

„Pročs mu jí, blpče, pučoval? Pučil sem jí

tobě!“

„Nemohl sem, blpče, vědět, že je to takovej

blp. Von řiká, že neměl šajn, že je to zpívaný,

a šel bruslit. Jak prej zaslech zpěv, tak běžel do

kabiny, ale Ceehák tam byl dřív.“

„Doprčic! Co myslíš, že udělá?“

Oba jsme se ponořili do nepříjemných

myšlenek. Pan Ceeh se před okupací jmenoval

Čech. Typická česká svině. Americký zpěv na

veřejném kluzišti – no, tě pic!

„Asi né nic křesťanskýho,“ pravil Harýk. „Rači

bysme měli přemejšlet, co uděláme my.“

Nevymysleli jsme nic originálního: úplatek.

Samozřejmě ne v málo hodnotných říšských

penězích. V alkoholu, pokud možno tvrdém.

Neměli jsme ani měkký.

Nevymysleli jsme ani originální zdroj. Šli jsme

k Límovi.

Podíval se na nás špehýrkou. Když viděl, že to

jsme my, otevřel. V kuchyni měl zvláštní

manufakturu. Zaměstnával v ní zrovna taky Marii

Dreslerovou, která, když mě viděla, vybrala

z repertoáru svých výrazů nejnepřístupnější

a nasadila si ho. Vedle ní pracoval holič Leneček

a z druhé strany jeden kluk z kvinty, kterého jsem

znal jen od vidění. Každý měl v ruce štětec,

namáčeli ho do kelímku s rozdělanými vodovými

barvičkami a hbitě kolorovali nějaké perokresby.

Sotva Marie jednu namázla, podala ji Lenečkovi,

ten ji namázl svou barvou a podal ji tomu z kvinty.

Koukl jsem na to. Byly to Hradčana a vypadaly na

Rosťovo autorství. Práce jim šla od ruky. Leneček

mazal sytě červenou střechy, kluk z kvinty zelenou

stromy, Marie, šmyk sem šmyk tam, natírala

oblohu na něžně blankytnou modř a vynechávala

přitom dva obláčky. Ve velkém vyráběli originály.

„Vo co de?“ zeptal se Lím.

Vysvětlili jsme, vo co šlo.

Následovala hodinka Límovy nepřítomnosti,

kterou jsme si zkrátili pozorováním rychlomalířů.

Vyšlo najevo, že jde o Límovu spekulaci

s národním cítěním. Kromě rychlomalířů měl

najatou i síť obchodních zástupců, kteří

sugestivními řečmi přiváděli možné kupce na

myšlenku, že až začnou Američani bombardovat

Prahu, historická silueta pravděpodobně vezme za

své a ručně kolorovaný skorooriginál se promění

v neocenitelnou památku. Později jsem se

dozvěděl, že plán Límovi vyšel. Prodal jich asi

sedm tisíc, po stovce za kus, a Marie si vydělala na

měsíční pobyt v Praze, kam ji ale rodiče nakonec

nepustili.

Za hodinu se Lím vrátil. Spravily to dvě flašky

padělaného francouzského koňaku a Ceeh desku

vrátil. Ze zlomyslnosti, nebo snad z důvodů

ideologických, což je skoro jedno, ji ovšem

rozlámal na sedm kusů.

Bylo už pozdě. Manufakturisti se sbírali

k odchodu, sebrali jsme se taky a před domem

jsem se rozloučil s Harýkem a přidal se k Marii,

která zamířila opačným směrem než ti tři ostatní.

Měla na sobě svůj populární modrý zimní kabát

s kapucí lemovanou bílou kožešinkou, která jí na

zádech dělala velké V jako Vau für Viktoria, na

nohou filcové válenky a kolínka v rýhovaných

punčochách. Začalo chumelit, v modrém světle

zatemněných luceren vypadala Mariina zlatá hříva

platinově a vločky sněhu v ní jako briliantky.

Ale dřív než jsem se stačil pokusit začít ji žádat

o rande, pravila mile a se zasvěcenou znalostí

toho, o čem jsem hodlal začít:

„Hele, než začneš – prej máš ňákou novou

holku? Ňákou fabričku?“

„Já?“ užasl jsem lživě. „No ty. Já ne.“

„Kdo ti to řek? To sou kecy!“

„Prej vás spolu Láďa Nosek zamyká v ňáký

dílně.“

Ten padouch! A já se domníval, že je diskrétní.

Zatloukat jsem to dobře nemoh, tak jsem použil

obvyklého argumentu, na Marii použitého už asi

dvacetkrát:

„No ňákou holku mít musim, když ty mě

vodmítáš.“

„Ale fabričku!“

„Ve fabrice jiný nejsou než fabričky. Mimoto to

neni důležitý. U holek je důležitý, jestli je

hezká.“

„Podle tebe,“ pravila Marie, aby se, poněvadž

sama byla hezká, jako zastala míň šťastnejch.

„Mně nejde vo to, že je to fabrička. Ale prej má

ženicha.“

„No a co? Ty máš taky Kočandrleho.“

Ačkoliv mě dosud bolela pokousaná huba, nějak

jsem opomenul, že z faktu existence Kočandrleho

Marie vyvozuje závěry, které z faktu existence

ženichovy Naďa nevyvozuje. Marie však, jakožto

ženská, sledovala jinou logiku.

„Jenže ten její ženich bude vod rány. Dělníci

prej sou. Tak si dej majzlíka, Daníčku!“

Zarazil jsem se.

„Jak to myslíš?“

„No že aby sis dal majzlíka. Jé, ahoj, Franto!“

Zřejmě tam na ni čekal. Vynořil se z chumelenice

a pohlédl na mě s nepěkným nedostatkem

vlídnosti.

„Čelem vzad!“ zavelel.

„Tak Franto!“ pravila Marie.

„No co, vole!“ pravil jsem já. „Já ti jí nesnim!“

To věděl taky. Věděl, že si ani nelíznu.

„Šel bych, abych se nenastyd,“ řekl.

„No no!“ odtušil jsem chabě. „Tak ahoj, Marie.“

„Ahojahoj, Daníčku!“ pravila sladce. Bylo jí mě

líto.

Šel jsem chumelenicí domů, naplněn

bezmocným vztekem a nepříjemnými myšlenkami

na Marií popsané vlastnosti dělníků. Když jsem si

doma sundaval kabát, nahmatal jsem v kapse

střepy desky. Vzal jsem je do pokoje, na posteli

jsem je složil. Bylo jich opravdu sedm. Slepit to

nepůjde. Skoro se mi chtělo brečet. Zrovna I’ve

Got a Guy! Zrovna ty medové Chick Webbovy

saxofony! Už je neuslyším, než usnu. Snad poprvé

v životě se mě dotkla neodvolatelná nenávratnost

některých věcí. Nad tou deskou, co ji ze zloby své

černé duše rozbil dvěma lahvemi denaturovaného

koňaku podplacený člen strany Ceeh. Všechny

elementy téhle maličké příhody měly se později

v našich životech mnohokrát vyskytnout znova:

neodvolatelně zničená krása, ideologická zloba

černosotněnců, vysokoprocentní úplatková měna.

Tři ze základních zkušeností našich životů.

A původce toho málem maléru seděl teď

v torontské hospodě na Queen Street a říkal:

„– a vy ste ho pak museli s Límem uplatit

koňakem. Mě brzo nato nasadili do rajchu, tak se

na mě už asi nepamatujete –“

Měl jsem intenzivní pocit boží přítomnosti

a Pán Bůh byl žertéř. Novákova paměť byla

přirozená: já se mezitím proslavil, takže jemu se

zkáza desky vynořovala z paměti, kdykoli narazil

na mé dost často tištěné jméno. Z mé paměti se

vynořovala jen občas, když jsem si vzpomněl na

Kostelec. Ale v Kostelci bylo tolik nač vzpomínat.

Přesto se mě dotkl pocit boží, žertovně zlomyslné

intervence. Surrealistický pocit – tedy pocit

Pravdy. Dojalo mě to.

„Pane Novák,“ řekl jsem. „Mně je to hrozně

líto, ale možná, že sem pro změnu teď udělal zase

malér já vám –“

A vylíčil jsem mu potenciální průšvih

s telefonním lokajem.

Trochu zbledl, ovládl se. Já však měl zkušenosti

s takovým ovládáním a duši mi zalila strašlivá

lítost, bezmocný žal.

„Počkejte,“ pravil zadrhávajícím hlasem.

„Kterej to může bejt –“

„To je ten holohlavej,“ vmísil se do hovoru

Fikejz. „Co pořád vykládá, jak vede nácvik na

spartakiádu. Co si včera koupil Playboy.“

Nákup Playboye mohl snad vysvětlit obsesivní

řeči o nácviku na spartakiádu. Ale Novák ještě víc

znervózněl. Vedoucí nácviku na spartakiádu… na

druhé straně fultajmoví fízlové (Blběnka) by asi

nepředstírali takovou vyspělost. „Jo ten,“ polkl.

„Počkej – ale ten měl v Torontě taky někoho

volat – ňákou sestřenici, která má syna v Hlasu

Ameriky. Řek to Maťátkovi –“

„To může bejt kamufláž. Maťátko ho zná?“

„Právě ne. Až ze zájezdu.“

„No jo, sakra –“

V Colonial Tavern hrál zrovna Earl Hines. Navrhl

jsem, abychom si ho šli poslechnout, v naději, že

pohledem na živoucí legendu někdejší swingař

okřeje a zapomene – aspoň na chvíli – na

československý problém, importovaný Čedokem do

Kanady.

Nezapomněl. Nalil jsem do něho – zvláštní,

tykat jsme si nezačli; bylo nám skoro padesát,

vypadali jsme jinak, než když nás (dokonce možná

na životě) ohrožoval pan Ceeh – nespočetnou řadu

sód pokropených whisky, a třebaže slovy jásal nad

Hinesovým powerhousem, myšlenkami byl jinde.

Věděl jsem kde. V líbezné české krajině posedlé

tmou.

Snad v ní myšlenkami tkvěl i Milan Fikejz.

O Hinesovi se nevyjadřoval, mlčel a pil skotský

gelbgespritzt. Když jsme se kolem půlnoci měli

k odchodu, z ničeho nic řekl:

„Jardo –“ tím myslel Nováka, „– já tu zůstanu!“

Tím nemyslel, že chce zůstat v Colonial Tavern

až do rána. Ještě tu noc vynesl z hotelu kufr a já

mu ho vzal k sobě. Druhý den se dostavil za

kufrem a se zprávou, že se jim nepodařilo zjistit,

je-li druhý Novák fízl. Opět na mě sedl strašlivý

smutek, zoufalství bezmoci. Vzal jsem Milana na

menpaur, pomohl jsem mu vydyndat pracovní

povolení na jeden rok. Pak jsem se vrátil na kolej

a dlouhý čas mě v noci probouzela smutná

myšlenka na muže, jenž přes oceán vody a času

přinesl náhradu za dávno zapomenutou desku,

a jemuž jsem nemohl pomoci.

˜

„Jakej je ten tvuj, co si tě chce vzít?“ vyzvídal

jsem na Nadě. Byl pořád se slepákem v nemocnici;

prý nastaly komplikace, ale na umření to

nevypadalo. Seděli jsme na bedně u vrtaček

a Naďa jedla jeden můj krajíc chleba se sádlem.

Druhý (máti mi dávala dva, kvůli tomu stálému

růstu) jsem jedl já. Na svačinu jsme měli čtvrt

hodiny. Nedávno prodloužili pracovní dobu na

třináct a půl denně a dali nám čtvrt hodiny

v devět a čtvrt hodiny v pět. S půlhodinou

v poledne to dělalo šedesát minut denně, které

jsem mohl s Naďou prokecat, pokud bude ten, co

si ji chce vzít, ve špitále. Doprovázet ji domů

z práce nešlo. Jednak bydlela na Černé Hoře, což

byly sice jen čtyři kilometry, ale s výškovým

rozdílem čtyři sta metrů, takže při prodloužené

pracovní době bych se dostal domů někdy před

půlnocí (do odhadu jsem započítával líbání v lese),

a vstávat jsem musel v pět (Naďa ve čtyři). Stejně

to byla jen teoretická možnost, protože u brány se

Naďa pokaždé povinně přidávala k tlupě horalů

z Černé Hory. Vlekli se – zejména v zimě, kdy fičel

vichr a hnal do tváře jehlový sníh – po cestě do

strmého kopce společně a chlapi se střídali ve

vedení, asi jako cyklistický peloton. Taky všichni

věděli, že Naďa má toho, co si ji chce vzít,

a někteří už, místo aby seděli na svých bednách

a svačili, chodili se na nás s výrazem nesouhlasu

dívat k vrtačkám. Naďa však byla mladá

a lehkomyslná, snad jsem se jí i líbil, a docela

určitě stála o moje potraviny. Po odhalení Marie

Dreslerové to ale ve mně všechno dohromady

probudilo nepříjemný pocit, jako by ve vzduchu

visely facky. Proto jsem se jí otázal:

„Jakej je ten tvuj, co si tě chce vzít?“

„Hodnej. Pracant,“ řekla s velkou hubou celou

od sádla. „Je silnej?“

„Jéje – a jak! Ten mě uzvihne v jedný ruce!“ To

by tak moc neznamenalo. Přes pravidelný přísun

proviantu z Czernínského panství připadala mi čím

dál hubenější. „Neni vzteklej nebo něco?“

„Taky je – někdy.“

„Jak?“

„Co jak?“

„Co dělá, dyž se navzteká?“

„No – řve.“

„A – namlátil ti někdy?“

„Ne. Na ně von eště nikdá steklej nebyl. Ale

kolika kukum v hospodě namlátil, dyž ho

namíchli.“

Tohle už nebylo povzbuzující. Žvýkal jsem svůj

chleba a facky mi nešly z hlavy.

„Ale dyby se na tebe někdy navztekal –?“

„Von je na ně hodnej.“

„Ale dyby. Dyby mu někdo řek třeba vo mně –“

Zamyslela se. Snad jí ta možnost nikdy

nevstoupila na mysl. Koukla po mně žhavýma

očima, zakryla si špinavou dlaní zamaštěnou hubu

a vyprskla, až jí kapičky sádla proletěly mezi

prsty:

„Ten by mi dal!“

„Namlátil by ti?“

Pořád se řehnila do dlaně, až jsem na tu svatou

prostotu dostal vztek. Žhnoucí oči na mě vesele

hleděly přes prsty a Naďa řekla přesně to, čeho

jsem se obával:

„Nejdřiu by ale namlátil tobě!“

Její přesvědčení razantně podtrhla tovární

siréna, oznamující konec přestávky.

˜

Danielku!

Ten pan četník, co sem jezdí služebně, mi

přislíbil, že Ti tohle psaní pošle. Mám k Tobě

velikou prosbu. Prosím Tě, zajdi k Dolfovi, já mu

nechci psát, protože na něho dávají asi pozor,

a vyřiď mu, kdybych se nevrátila, tak že ta

miniatura s maminčiným portrétem není u vás, ale

u mojí kamarádky W. Já jsem mu to zapomněla

říct, tak aby ji pak nechtěl po Tvém otci

a nemyslel si, že Tvůj otec mu ji zapírá. Moje

kamarádka W. mu ji určitě dá, jestli se nevrátím.

Máme se moc špatně, a pořád dávají lidi do

transportů. Vozí je někam do Polska, a odtamtud

se nikdo nevrátí. Je mi hrozně smutno a jsem

zoufalá. Proč se tohle všechno muselo stát? Hodně

vzpomínám, taky jak jsme si spolu hráli jako děti

na dvoře v písku, tuhle mi to zas napadlo, a jak

Tvůj tatínek na nás křičel z třetího poschodí,

a přišlo mi to k smíchu, i když to nebylo nic

hezkého. Avšak byli jsme jenom děti. Já se asi

nevrátím, Danielku, tak proč bych ti to nenapsala,

že lituju, že jsem na svobodě s nikým nic neměla,

ani s Bertou, protože umřu a ani nebudu vědět,

jaké to na svobodě je. Někdy si myslím, že se

pominu na rozumu a že by to vlastně bylo

nejlepší. Ale to se asi nestane, mně se vlastně

nikdy nesplnilo nic, co jsem si přála. A když, tak

to nemělo dlouhé trvání.

Už musím končit. Ten pan četník má za chvíli

přijít.

Danielku, modli se za mě, abych se vrátila.

I když já nejsem křesťanka. Tys přece býval tak

zbožný, a dokonce jsi ministroval.

Tvá kamarádka

Reba

˜

„Ale proč? Proč právě po vás?“

Magistr se na mě podívá očima plnýma

chronické horečky. „Vy mi taky nevěříte?“

„Vůbec ne – tedy: věřím. Samozřejmě. Já vím,

že to dělají. Ale z jakýho důvodu si vybrali právě

vás?“

„Píšu články. Jsem jim nebezpečnej. Mám vliv

na mládež.“

„Ale. Bohužel jsem je nečet, ale –“

„Do Skauta Junáka v Exilu,“ přerušuje mě.

„Takovej Peroutka nebo Tigrid, ty jim tak

nebezpečný nejsou. Ty píšou pro střední a starou

generaci a tu oni už odepsali. Ale já ovlivňuju

mládež.“

Ruka se mu klepe, málem jako kdyby měl

Parkinsona, zdvihá sklenici plzeňského a pocákává

si nondeskriptní kravatu.

„Vidíte? Mám nervy nadranc. Pane, zkuste se

vžít do mý situace! Na Kvín Elizabet o půlnoci,

v pětaosmdesáti majlích, a najednou vás začnou

tlačit k pankejtu.“

„Speciálně je na to trénujou. V Izraéli,“

podotkne Frank.

„Kde?“

„V Izraéli,“ opakuje Frank. „V Sovětským svazu

nemaj dálnice. Pro takovýhle účely židovský

centrály v Moskvě používaj Izraél.“

„To je divný – a že Moskva podporuje Araby?“

„Arabove sou taky Židi. Sadát to tuhle veřejně

přiznal. Že je taky hamita.“

„Semita, ne?“

„To je skoro stejný,“ mávne rukou Frank.

„Moskevský Židi maji s vašingtonskejma rozdělený

úkoly. Moskevský maj vládnout na východě,

vašingtonský na západě. Samozřejmě že se přitom

navenek tvářej jako úhlavní nepřátelé. Ve

skutečnosti jde světovýmu židovstvu vo ovládnutí

světa.“

Jak osvěžující je naslouchat ideologii spojující

všechny trýznivé rozpory světa v tak velkolepě

dialektickou jednotu. Ale magistr Máslo s Frankem

nesouhlasí:

„V tom bych se s vámi přel,“ praví. „Židé jsou

stoupenci demokracie. Proto je v Sovětským svazu

perzekvujou.“

„Na oko,“ míní Frank. „Co Kaganovič? Co

Bérija?“

„Důležitý z našeho hlediska je, jestli Židi

podporujou naši věc,“ praví pan Pohorský. „A to

podporujou. Já se ve Vancouveru seznámil s ňákym

Egonem Levenem, to je továrník, velkej pracháč.

Zatim sem eště vázanej mlčením, neni všechno

eště přesně dohodnutý. Ale tolik vám prozradim:

Brzo budu mít dobrý zprávy!“

Pak zmlkne, vázán mlčením, a vrátím se

k tématu nočního dobrodružství, které na dálnici

královny Alžběty prožil magistr Máslo.

„Černá limuzína. Kadilák,“ praví skautský bas.

„Dojel mě v pětaosmdesátce a začal mě tlačit

k pravýmu vokraji, tam, co je v těch místech sráz,

rovnou k jezeru.“

Rychle vzpomínám, kde je na dálnici královny

Alžběty sráz k jezeru, a nevzpomínám si. Mě do

něho ovšem taky nikdo netlačil.

„Zrychlím na devadesát,“ pokračuje magistr.

Představuju si jeho ševroletku z roku 1956, kterou

koupil od jakéhosi nezaměstnaného za devadesát

dolarů. „Kadilák zrychlí taky. Zpomaluju, von

taky. Nebýt mý duchapřítomnosti – to ale snad

musel bejt přímej zásah boží prozřetelnosti, sám

bych na to nepřišel.“ Vyleje zbytek ze sklenice do

šlachovitého hrdla. „Nejdřív jsem zpomalil,

kadilák po mně a pak jsem v přesným momentě

prudce vyrazil, předjel jsem kadilák zleva a teď

jsem je zas já začal tlačit ke srázu. Voni

zpanikařili, dupli na brzdu a dostali smyk. Než ho

vyrovnali, navěsil jsem se na konvoj, kterej jsem

devadesátkou dohonil, a držel jsem se ho až do

Toronta. To se ví, to už se pak neodvážili.“ Ještě

jednou nahne třesoucí se sklenici, ale všechno už

vypil nebo vybryndal. „Platim, pane vrchní!“

houkne na černošskou servírku, ta přivolá pana

Mourka a magistr zaplatí. „Promiňte, pánové,

musím si jít lehnout. Jsem s nervama ještě celej

to.“

Mlčíme, dokud magistr Máslo neprojde

modrobéžovou září a nespolkne ho torontská noc,

plná pražských agentů.

Pak řeknu:

„Ten má ale opravdu nervy v kýblu.“

„Aby ne,“ praví temně Frank. „Dyž po něm dou

sionistický zabijáci.“

„Taky má za sebou deset let na uránu,“ dodá

pan Pohorský. „Já ho znal. Dávali mu tam zabrat.

Von je teplej a ty vrahouni estébácký děsně daj na

mravopočestnost.“

˜

„Pro takovýho muskýho já bych uďála šecko,

Dane! Eště měl vodstřelit toho skopčáka, co to

tam hlídal.“

„Toho vodstřelej voni sami,“ řekl jsem. Naďa se

zarazila. „Jako myslíš, že ho za to popraujej?“

„Jasně. Musel tam přeci usnout nebo co. Ve dne

si nechat vyhodit sklad!“

Před vidinou popravy se Nadina krvelačnost

zastavila.

„Tak vidíš,“ pravila, a aniž co postřehla, řekla:

„Měl ho vodstřelit. Bejval to měl lepší.“

„Kdo?“

„Přecejc ten hlídač!“

„Tobě je ho líto?“

„Co tě nemá, Dane!“ ohradila se nepřesvědčivě

a rozhlédla se po kuchyni. „Nemáte meltu?“

Úslužně jsem vyskočil, postavil jsem na vařič

konvici, v níž máti vařila kafe, a ze skrýše

v kredenci jsem vytáhl zásobu předválečného

Meinla. Naďa vstala ze štokrlete, přistoupila ke

kredenci a prohlížela si hrníčky.

„Ty sou krásný!“ řekla. „My máme taky hezký,

po babičce, ale takovýdle nemáme.“

Sebral jsem jeden, byl to čajový servis,

a předvedl jsem Nadě div keramického umění.

Když se člověk proti světlu podíval do hrníčku,

objevil se na dně portrét krásné gejši, jako

fotografie. Efekt vyvolávaly čistě jen různě silné

vrstvy bílého porcelánu, žádná kresba. Naďa

reagovala, jak jsem nečekal.

„Kdo to je?“

Bůhví, proč jsem řekl:

„Reba Silbernáglová.“

„Kdo?“

„Jedna holka. Skovali si to u nás přes válku.“

Otočila ke mně žhnoucí oči a velice zvážněla.

Potom se zas zakoukala do nitra hrníčku.

„Ta je moc hezká. Ale vypadá jako Japonka.“

„No – vona je Židovka. Židi sou vlastně taky

orientální rasa.“

„To je – tvoje holka?“

Byl jsem mladý, nadržený, houby se mi dělo.

Zalichotilo mi, že mě hubená kráska z Černé Hory

eroticky spojuje s tokijskou prostitutkou.

„No – je. Teda byla. Vodvezli jí do Terezína.“

Znova se na mě obrátily oči planoucí jako smrt.

Houby jsem věděl.

„Dane, voni ti jí tam zabijou. Jako mýho tátu.“

Na to jsem neřekl nic.

„Ty jí musíš pomstít!“

Strašné, hořící černé oči. Bylo mi trapně.

„Já našeho tátu taky pomstim. Eště nevim jak.

U nás maj kuci vorganizaci, ale holky nechtěj. Tak

si budu muset něco vymyslet sama.“

„Dyť ani nevíš, jestli je mrtvej.“

„Je. Já to vim. Cejtim to, Dane. Taky už sme vo

ňom neslyšeli, ani nevim, kdy naposled. Je

mrtvej. Zdá se mi vo ňom v noci.“

„Ach jo,“ vzdychl jsem a na okamžik jsem

zakoketoval s možností přemluvit Přemu, aby ji

vzal k nám, když odbojáři na Černé Hoře holky

neberou. Ale Přema by ji taky nechtěl; byl zásadní

odpůrce holek, nejen v konspirační činnosti. Taky

by se Naďa asi dověděla, že je to on, kdo vyhodil

skladiště benzinu, a našla by svého hrdinu. Podle

vlastních slov by pro něho udělala všecko. Tak

jsem to zavrh a řekl jsem: „Něco vymyslíme.“

Naďa znova zazírala do hrníčku. Kafe se začalo

vařit. Sundal jsem konvici a údajný portrét Rébiny

Silbernáglové jsem zalil vůní předválečných časů.

˜

V hale mého apartmenthauzu mě zastaví

vrátný: You have a visitor, sir. Ohlédnu se. Pod

asembláží z autíček a starých panenek od Mistra

Skopičáka – za jednu takovou asembláž měsíčně ho

grandi z Miriam Company nechávají bydlet

zadarmo – se z plyšového fotelu zvedne holka

v módním kabátě s krokodýlem v podobě kabelky.

„Pan Smiřický?“ táže se česky.

„Ano?“

„Já jsem Svobodová. Volala jsem vám z Ottawy,

jestli se pamatujete.“

„Aha, to jste vy,“ prohlížím si to další dilema.

Mluví možná pravdu; jsem nakloněn věřit, že spíš

ne. Jestli ne, konečně se po těch sedmi penzistech

zmohli na interesantnější variaci. „Tak pojďte

nahoru.“

V apartmentu si odloží kabát, odhalí blůzu

nejmíň za padesát dolarů a poslední model kalhot

mírně do zvonu, mezi stehny bílých, na bocích

modrých. Bohužel stehna jsou do těch dobře

vymyšlených kalhot moc hubená. Mechanicky

naleju skotku na úskalí (Blběnka), nezředěnou,

přesto že matahára vyslovuje přání dostat co

nejvíc vody, a sobě, podle primitivní metody

zkušených prostitutek, načepuju gelbgespritzt.

„Jste tady s Čedokem?“ Dobře vím, že mi do

telefonu říkala něco o studentské výměně. Trik se

daří, matahára mezitím na výměnu zapomněla.

„Kdepak. To bych za váma nemohla přiletět.

Jsem tu za snoubencem. V Ottawě.“

Zkouším ji dál:

„Já myslel, že to je Američan. A na zdraví!“

Loknu si whiskové limonády, kterou zakrývám

dlaní, a dívka si zdatně přihne vizourem. Těší mě,

že na mataháry nedokážou v Praze plné Miss

Vesmírů naverbovat nic lepšího než takovéhle

vyžle. Holka je plochá jak tác, v obličeji má

vymačkaná a zamejkapovaná vimrlata. Koho má

tohle svést? Mě? Samou Stranou, dnes už snad

i Vládou vyhlášeného pornografa?

„Von je Američan,“ zaplétá se. „Ale žije

v Ottawě. Je tam zástupcem nějaký americký

firmy.“

„Aha.“ Ušklíbnu se, jak tím jsem známý: „To je

tedy romance! Kde jste ho klofla?“

„V Paříži. On mě zapřísahal, abych za ním

přijela do New –tedy do Ottawy. No jo. Jenomže!“

Odmlčí se, já se rázně napiju své poněkud

zjantarované vody, reflex zafunguje. Ze skotky

v její sklenici zbude pouze úskalí.

„Jenomže co?“

Zatváří se jako dívka se smyslem pro

sebeshození. Zřejmě se nyní přizná k milostnému

karambólu, aby měla manévrovací prostor a mohla

eventuálně zůstat v Torontu ještě pár dní.

„Jenomže! Se ukázalo, že to byly jenom řečičky.

V Ottawě jsem zjistila, že je ženatej.“

„To jste tedy nalítla, dívko!“ Nechová se,

napadne mi, poněkud do paterny mých románků?

Všichni moji hrdinové jsou smolaři. Hned mi to

potvrdí, ale předtím opět dopije.

„To víte, jsem ženská – a ani conningtonská

vůdkyně nás neosvobodí z otroctví, které je v nás,

v hebkém a jemném ustrojení tkání a chemie –“

Dokonce se musela naučit citáty. Připravili ji

svědomitě, jenom na tu studijní výměnu neměla

zapomenout.

„Pane jo,“ pravím. „Měl bych se nafouknout.“

Vstanu, vezmu prázdné sklenice a jdu do kičenety.

„To byste měl,“ říká ona a taky vstává.

„A právem. Měla jsem to půjčený jen na den,“ už

je za mnou v kičenetě, „a zhltla jsem to na

posezení. A ještě jsem si stihla udělat výpisky.“

Zdaří se mi – kryju se zády – vyrobit novou

velkou skotku na docela malinkém úskalí

a jantarový střik pro sebe.

„Taky vás mám pozdravovat od Lestera.“

To je tedy úplně nová varianta. Začínám se cítit

polichocen. Snad mě přidělili starším, zkušenějším

pracovníkům.

„Vy ho znáte?“

„Znám. Tedy přes Jandu.“ Teoretik popu, je tak

asi z její generace. Všechno je pečlivě věrohodné.

„Řekla jsem mu, že sem jedu.“

„Tak na Lestera!“ zdvihám rozjařeně sklenku

v hrsti.

„Vy ani nevíte, co máte v Praze obdivovatelů.

A lek.“ Ano, je instruována dobře. Ne už tak dobře

je vybrána. Srkne si. Do třetiny. Taky ji naštěstí

zapomněli vycvičit v alkoholismu.

„Jo? A co Suzi Kajetánová? Víte, nejvíc mě mrzí,

že mi vůbec nepíše. Když jsem se s ní v Praze

loučil, zapřísahala se –ale sliby jsou chyby. Nebo

se možná bojí –“

Vracíme se do livingrůmu, usedáme, já do

křesla, ona na čestrfíld.

„To spíš,“ říká. „Jestli – chcete,“ trošku škytne,

což přijmu s povděkem, „tak já jí to – vyřídím.“

„Co?“

„Že vám má psát.“

„Vy se s ní znáte?“

„Znám. Tedy – jen povrchně.“

„Jestli se bojí, nebude vám důvěřovat.“

Zarazí se. „Vona bude.“

„Tak na Suzi! Ať jí to zpívá!“ Srk skoro do dna.

„Ach!“ vzdychne. „Já tomu vlastně nemůžu

věřit – že tu sedím s váma…“

„Vidíte, sedíte!“ Vracím se do kičenety

a uvažuju, jestli už můžu risknout vzít flašku

s sebou. Risknu to. Jakmile jí doleju, začne

nasávat. Oddychnu si. Ani si neřekla o led.

„Ne-nechcete ještě něco vzkázat?“

„Komu?“

„Třeba Steinovi – nebo Barvírkovi – já je

všechny zna-znám –“

Dolejvám a pobízím ji, aby se pochlubila svými

známostmi, jež jsou, jak jsem očekával,

podivuhodně identické s mými. „Koho ještě znáte?

Z mejch kamarádů myslím?“ Dokonce je začne

počítat na prstech: „Doktora Rusa – pana Stejskala

z Odeónu –“

„Znáte Plnovse?“ Toho jsem si vymyslel.

„Samozřejmě že znám.“

„Poslyšte – vy znáte kdekoho.“

„To znám.“

„Vy musíte bejt velmi populární dívka.“

„To jsem!“

Už je šejdrem. Ještě jedna docela malá skotka

a ze mě budou dva.

„Ale vysvětlete mi, jak vás sem pustili. To

přece není tak snadný?“

„J-já vám to řeknu. Ale tajdův. Já mám dobrýho

známýho ře-ředitelem v bance a von mi dal – d-

devizovej příslib. To –to je důležitější než pas. D-

devizovej příslib!“

„To musí bejt nějakej opravdu dobrej známej.“

„M-moc dobrej!“

„Znáte se s ním?“

Trošku sebou cukne, ale ještě to zvládne. „Sa-

samosebou, vy šprýmaři!“

„Tak na bankovního ředitele!“

„Ať ži-žije!“

Pro jistotu jsem v dalším kole risknul ještě tři

další neexistující objekty: Ramešovou, Sněhurku

a dokonce kavárnu Komplex. I tu zná. Je tam prý

pečená vařená.

Jsem trochu zklamán. Agenti pověření

likvidováním magistra Másla jsou lepší

profesionálové. Nebo ne? Dát se v cadillacu

obelstít ševroletkou z roku 1956. Ale čím je

vlastně pověřená slečna Svobodová?

Nejdřív opakuju otázku:

„Ale poslyšte, že vás sem pustili? To přece není

tak snadný?“

„Dy-dyť sem vám to ř-řekla!“

„Jo tak. Já jsem už trochu obestřenej. Na tu

studijní výměnu. Já vím.“

Načínám novou flašku. „Ale né! Za

snoubencem!“

„Přece jste jim nemohla udat jako důvod, že

jedete do Kanady uhánět chlapa!“

„No né! Řekla sem, že jedu na ko-kongres.“

„Jakej kokongres?“

„Ne-nedělejte si ze mě sr-srandu. Žádnej

kokongres. Ko-kongres!“ škytne. „Světový fe-

federace a-artistů.“

„Vy jste aartistka?“

„Prosim vás! M-muj strejček je tam ká-

kádrovákem, t-tak mě prosadil jako žo-

žonglérku –“

„Ten je v Ottawě, ten kongres?“

„N-no. Vo-tavě.“

„Tam ale žádnej není,“ pravím tvrdě.

„Tak neni, no!“

„Tak je, nebo není?“

„J-já NEVIM. A je mi to f-F-FUK!“

„Už rozumím. Váš strejček kádrovák si ten

kongres vymyslel. Abyste mohla jet na studijní

cestu za ženatým americkým ženichem do

Kanady.“

„Ja-jasně –“

Vstává, má už velké potíže se stabilitou.

„Kde má-máte tu mi-místnost?“ Dovedu ji tam.

Za dveřmi teskně hučí Niagara.

˜

Čekám, zklamán a potěšen. Úspěch byl

nečekaně snadný, že se mě zmocňuje trýznivé

dilema. Neubližuju snad nějaké skutečné absurdní

ctitelce svých výmyslů, která surrealistickým

trikem unikla ze spárů patafyzického režimu

a riskujíc vše, přijela mi za těžce získané devizy

vyznat literární lásku? Zamítnu to. Široký kruh

našich společných známých má příliš obrovský

poloměr. Taky sem přijela z příliš mnoha důvodů

najednou. Červ pochybnosti je však nezahubitelný.

Nekřivdím? Nepodléhám představivosti muklovské

duše, když se tu stýkám s tolika mukly?

A s dřevními

antikomunisty?

Dokonce

s reprezentantem českého fašismu Frankem

Obnovou?

Ale všechno je to příliš velké dada. Vzpomenu

na osmého penzistu se vzkazem. To byla taky nová

varianta. Vzkaz byl od mého otce. Když jsem

důchodci – bylo mi přitom za něho trapně – sdělil,

že mého otce mohl navštívit leda se svíčkou

o dušičkách, poděsil se tak, že málem převrhl

vísku. Zakoktal, zrudl, opravil se. Vzkaz je prý

vlastně od mé matky, ale to nechtěl říkat, abych si

snad o ní něco špatného nemyslel, když je vdova

a on vdovec. Ujistil jsem ho, že by mě jedině

potěšilo, kdyby moje maminka-vdova měla

milence, jako je on, ale že to bohužel asi nepůjde,

neboť moje maminka nikdy vdovou nebyla, neboť

můj otec byl vdovcem a podruhé se už neoženil.

Chvíli řešil ten hlavolam, pak vyskočil, jako by

spatřil Frankensteina, a utekl. Dokonce u mě

zapomněl v Kanadě zakoupenou bobří čepici.

Přesto i o něm jsem pochyboval. Mohl skutečně

dostat tak mizernou instruktáž? Třeba byl

referent ožralý a s někým si mě spletl. Anebo

důchodce trpěl stařeckou sklerózou. Je to ale

možné, taková bota? Nechtěl se snad přece jen

pouze pochlubit známým?

Ten červ je strašné zvíře.

˜

V nepřítomnosti mataháry jsem doplnil

rezervoár. Nebylo to třeba. Ve slečně Svobodové

dokonale převládl v memoárech popsaný důvěrný

vztah vyšetřovatele a vyšetřovance, jenom role se

vyměnily.

„Proč to děláte?“

„T-tak. C-co bych to nemohla dě-dělat?“

„Pro světovou revoluci?“

„Co-cože?“

„Máte hezkou blůzu.“

„Že jo. Se-sedumdesát dolarů – stá-stála.“

„Sluší vám. Ty panty“ (Blběnka) „taky.“

„Poj-pojďte si sednout sem. Ve-vedle mě. C-co

ste tak da-daleko?“

„Já mám zrovna krámy.“

Je to drsný fór. Ani nejchandlerovitější Marlowe

by se ho neodvážil. Marlowe byl ostatně mravný

detektiv. Já jsem kontrarevoluční nemrava.

Matahára se však rozesměje:

„Vy ste spro-prosťák! Pře-přesně, jak to vo vás

pi-píšou.“

„Kde?“

„V článeč-cích.“

„Co například? Milenky?“

„Taky. Mi-milenky taky.“

„Já mimilenky můžu mít. Nejsem ženatej.“

„Myslím vdaný mi –“ snaží se slovo vyslovit bez

zaškobrtnutí, ale nezdaří se: „mi-milenky.“

„Mimilenko, nechcete kafe?“

„To by b-b-b –“

„Bo-bodlo.“

Vstanu, jdu do kuchyně. Zapnu perkolátor

a telefonuju pro taxík. Je tu dřív, než se kafe

uvaří. Protestuje. Chce u mě zůstat přes noc.

„Mimilenko,“ říkám, „kdybys byla Geraldinka –“

Fízlounský instinkt se probudí v posledním slabém

záchvěvu:

„K-kdo je Ge-Geraldinka?“

„Jedna babička,“ říkám po pravdě, neboť sotva

ji pustili, Geraldinka si pětiletý půst, ztrpčený

pokusy o jí bytostně cizí lesbickou lásku, rychle

vynahradila. Vyhladovělou chtivost snad zdědila

její dcera, protože ta se stala matkou už

v patnácti letech. Geraldince je třicet osm.

V padesáti může být prababičkou.

Pomůžu noční návštěvnici do kabátu, svezu ji

výtahem a uložím do taxíka.

„Ho-hotel,“ osloví taxíkáře, „Wi-windsor

Arms.“

Noc plná agentů spolkne i tu ubohou pražskou

mataháru, ten uvozdřený dialektický protiklad

někdejší okaté, veselé Geraldinky, ve službách

ovšem britských. Kdyby tak aspoň za mnou poslali

nějakou novou Geraldinku, zasním se… kvůli

Geraldince bych si pro ně něco vymyslel… něco

věrohodného.

Jedu nahoru, dopíjím černé kafe z perkolátoru,

černé jako metaforická noc, černé jako

Geraldinčiny nezapomenutelné oči, jako oči tamté

ještě dávnější holky, vždycky žhnoucí nějakou

zvýšenou teplotou.

˜

Milý Dane,

předem mého dopisu přijmi srdečný pozdrav

a milou spomínku. Posílám ti pozdrav z říše sem

u fochu. Majstr je přísnej ale ídla je dost a na

válečný poměri dobrý. Dělám noční u mýho

řemesla to inač nejde. Posílám ti pozdrav

z Oberšarau co je u Berlina. Máme skorem každou

noc poplach ale do krytu nechodíme zboží musí

bejt dyby trakaře padaly a Oberšarau

bombardovali jenom 2x věčinou lítaj bombardovat

Berlin. Tam je to hrozný co nevinejch lidů příde vo

život. Pan Majstr Akrman říká že říše má tajnou

frgeltunksvafe a oplatí pluto kratum že zabíjej

neviný a ženy a děti tou frgeltunksvafe. Řiká že to

bude paprsek smrti a nikdo mu neujde a po válce

bude Nová Evropa. Ve dne spim vodpoledne

chodim často do bio hrajou výborný filmi moc se

mi líbil Pandůr Trenk. Taky bylo hezký Zkáza

Titaniku a Om Krugl. Taky Jud Sus jak ho objesili

v kleci to sem eště neviděl a Romance mol taky se

mi líbilo. Taky Ich frtraue dir mejne frau vtom

hrála česká hvězda A. Mandlová a Ruman voba moc

dobrý ale vona se teď menuje Lilaladina. Nejvíc se

mi líbí hvězda Hajdemarí Hatajer ta je nejhesčí,

též je hezká Ilse Verner. Jenom mi zdraví neslouží

jak teďkon zasej míň spim kašlu a pliju krev ale

doktor řiká že to je bronchial katar. Moje adresa

je A. Mutoň bei Johann Akerman Hans-Jost Str. 5

Oberscharau bei Berlin tak mi napiš. Závěrem

mého dopisu přijmi srdečný pozdrav a milou

spomínku.

Tvůj přítel Lojza

˜

„Co vymyslíme?“ ptala se Naďa. Objevil jsem

v kredenci matčinu specialitu, které říkala

makovec. Naďa se tedy cpala oslazeným mákem

a nahýbala si ze Silbernáglovic hrnečku.

Nahýbala si, až opět spatřila Japonku na dně.

„Vona je vopraudicky moc hezká.“ Držela

hrníček proti bílému svahu Černé hory za oknem.

Sněhový mrak přikrýval výletní restauraci

i vesničku na vrcholu hory a na svah, na Port

Arthur na jeho úpatí, na pivovar a na řeku padal

hustý sníh.

Naďa ke mně obrátila žhavé oči.

„Co si vymyslíme?“

„Eště nevim. Musí se to nejdřív dobře

promyslet.“

„Ale co?“

A tehdy mi hlavou bleskl ten pitomý nápad.

Oslepen černým světlem žhnoucích očí jsem jeho

pitomost nepostřehl. Přemovo hrdinství bylo

v naší paměti dosud čerstvé, a to, jak kostlivá

holka s krásnou pusou, zírající do hrníčku, ctila to

hrdinství, mě dokonale zatemnilo.

„Zatim ti to neřeknu,“ pravil jsem. „Jak ti

povídám: musí se to dobře promyslet.“

„A kdy mi to řekneš?“

„Možná zejtra.“

„Na mou duši.“

„Na mou duši.“

Naďa vzdychla, naposled se podívala na Rébinku

a vstala. „Já ti pomožu umejt nádobí. A děkuju.

Bylo to móóóc dobrý!“

Přepásala se matčinou zástěrou – vlastně si ji

asi dvakrát otočila kolem těla – vyhrnula rukávy

zaštupovaného svetru, dala všechno do dřezu

a pustila se do práce. Já utíral. Nesmírně blahý

pocit zahnal chlad bílého nedělního odpoledne za

války. Potom už nikdy v životě jsem takový pocit

nezakusil.

Proč, nevím.

II. HAWTHORNE

Nevadí mi stěny dešťů

Ať padám do hrobů

Nevadí že slepnu v mlhách

Já jenom jdu a jdu

O vodu se dělím s hady

Ve vlasech mívám sůl

Peklem jdu a eldorády

Moře jsem obeplul

Někdy krása kolibříků

Někdy cesta plamenem

Umřel jsem a narodil se

Z démantů křesal sen

Josef Kainar

Umění je nemoc, a blbost je jen jiné slovo pro

zdraví.

Colin Wilson

„Ona je taky herečka?“ zeptala se Wendy.

„Kdo?“

„Žena toho herce, co jste říkal, že ji znáte?“

Je to anekdota? Takové život vyrábí. Vzdělaná

kolegyně Websterová, Britka, již si místo

vytouženého ověření sporného data v chronologii

dvorních radovánek Alžběty První přivezl

z Britského muzea kolega Webster, jednu nedávno

vyprávěla. S úžasem, neboť poprvé v praxi

narazila na teoreticky jí známý rozdíl v asociacích

mezi Británií a touto zemí. Po čtyřicetiminutovém

výkladu o černém humoru ve Waughových Drahých

zesnulých přihlásila se právě tato legendární

Skotka z Horseman’s Saddle v severním Ontariu,

Wendy McFarlanová, a otázala se:

„Já tomu nerozumím, paní profesorko – vždyť

tam nejsou žádní černoši?“

I kolegyně Websterová si nejdřív pomyslela, že

je to pokus o vtip; Wendina pihovatá tvář vypadá,

jako by si stále dělala legraci. Ale nebyl to vtip.

Jenom rozdíl v prvním významu téhož termínu

mezi Cambridge University a Horseman’s Saddle.

Ani tohle není anekdota. I tady rozdíl tkví

v životní zkušenosti. Wendina je hlavně televizní,

moje pochází z evropského teatru mundi. A dnešní

Wendina otázka se týká Gavrasova filmu Doznání,

na který jsem je poslal, a slabá polovina naň

skutečně šla. Předloňské Gavrasovo Z viděli

všichni, protože o něm recenzenti psali, že je to

nejlepší film o poválečném fašismus. Děti z prérií

fašismus přitahoval. Komunismus ne, proto pokles

v návštěvnosti. Fašismus patří k ostudám jejich

světa, o komunismu mají pocit, že se jich netýká.

Krom toho je také Řecko z digestované historie

nepoměrně známější než republika, jejíž název zní

jejich uším asi jako Ruritánie. A tak se mě veselá

Wendy zeptala:

„Ona je taky herečka?“

Řekl jsem jim, že znám manželku jednoho

z popravených, a Wendy to pochopila televizně.

Tím jsem zjistil, že Gavrasovo Doznání byl pro ně

biograf. Za svůj krátký život viděli takových

stovky. V některých bili do zubů Barnaby Jonese,

v jiných svítilo ostré světlo do očí Kojakovi, anebo

za pačesy mlátili o zeď Cannonovou hlavou.

Zazoufal jsem v duchu nad zástupy studentů,

kteří nemají profesorem americké literatury

člověka odtamtud, ale někoho z Harvardu, jenž

v hodinách věnovaných funkci barev v Šarlatovém

písmenu

skutečně probírá funkci barev

v Šarlatovém písmenu. Asi to pro ně pro všechny

navždy zůstane biograf. Ne navždy. Do pádu

západního světa.

Stojím opět u gotického okna a myslím na

takové věci místo na symetrickou stavbu

Šarlatového písmene, o níž čte z papíru fotbalista

Higgins. Zaskočen mou nedávnou filipikou proti

plagiátorství, již jsem proslovil v souvislosti

s referátem Sheily Elwoodové opsaným z Quinna,

špikuje každou větu sebezajišťujícím „jak píše

David Levin“ (nahlédnutím přes rameno jsem

zjistil, že tyhle vsuvky tam dopsal; jsou jiným

inkoustem). Hlavní postavy románu, jak píše

Levin, symbolizují hříšníka Veřejného – Hester,

hříšníka

Tajného – Arthur

a hříšníka

Neomluvitelného – Chillingworth.

Fotbalista nepřenese míč přes slovo

Unpardonable a klesne hlasem. Asi skončil. Otáčím

se, Wendina paže je opět vztyčená. Kývnu

a Wendy, vůbec ne relevantně k Higginsovu

referátu, se táže:

„Sire, já jsem slyšela, že se podobné tresty

v Evropě užívaly ještě poměrně nedávno.

V Německu prý počátkem našeho století za

fašismu, když si nějaký muž vzal za ženu Židovku,

musel nosit na kabátě vyšité velké JL jako Jew

Lover, podobně jako Hester šarlatové A jako

Adulteress.“

Ach Wendy! Svatá nevědomosti! Ty

neomluvitelný hříchu zaatlantické civilizace!

˜

Milý Dáne,

moc jsem litoval, že jsem Tě nezastihl doma.

Byl jsem v Praze ale jenom na den, večer jsem

musel zpátky, protože jsem měl uzávěrku. Úplně

marná cesta to však nebyla: v jednom antikvariátě

jsem sehnal J. Friče Umělé květiny, které jsem

dávno chtěl mít. Znal jsem jenom zlomky

z některých poznámek v Nezvalovi. A je to krásná

poezie: sociální a moderní zároveň, trochu jako

Wolker, ale hodně původního. A ne tak suchá jako

S. K. Neumann. Siréna pláče a život veliký /

nemůže myslet na ty horníky / protože asi dvě

miliardy lidí / se miluje a nenávidí. Četl jsem tu

sbírku cestou ve vlaku, a tak jsem se aspoň zčásti

odškodnil za zklamání, že jsem neměl příležitost

si s tebou pohovořit.

Ale hlavně jsem se uklidnil po tom, co jsem

prožil odpoledne a co bylo vlastně důvodem mé

návštěvy v Praze. Jak víš, rediguji v Kostelci

časopis SČM Slovo. Kvůli němu, přesně řečeno pro

několik mých článků, mě zavolali na ústředí do

Prahy. Netušil jsem, že to bude „na kobereček“.

Ten první článek, to byl úvodník o Winstonu

Churchillovi. Přišlo mi jako velký nevděk, když

letos, hned po válce, prohrál volby. Vždyť on byl

přece snad jediný, a jistojistě nejrozhodnější

odpůrce každého smíru s Hitlerem, on zachránil

Anglii, a tím i nás, a když to domyslíš do konce,

tedy i Sovětský svaz – nedovedu si alespoň

představit, jak by se Sověti byli ubránili, kdyby

Anglie uzavřela separátní mír a Němci měli

v Evropě volná záda. Napsal jsem tedy takový,

přiznám se, že asi sentimentální článek Good Bye,

Mr. Churchill! Snads ho dokonce četl. A představ

si – na ústředí mi řekli, že ten článek je reakční!

Churchill prý je imperialista a svým naléháním na

pokračování ve válce s Hitlerem nesledoval vůbec

žádné humanitní cíle, jako třeba pomoc

okupovaným národům, ale čistě jen zájmy

britského impéria a britských kapitalistů.

Zůstal jsem jako ohromený. Rozuměj: nejsem

takový naivka, abych si myslel, že Churchill měl

na srdci jenom okupované národy. Jistě mu také

šlo o britské impérium, a možná dokonce

o kapitalisty. Ale čistě jen? Ten soudruh na ústředí

to neustále opakoval a tvářil se, jako kdyby věděl

absolutně všechno a já absolutně nic.

Víš, Dáne, co mi to připomnělo? Jak jsem šel

jednou za války, než mě nasadili do rajchu, kolem

Rupy, kde byla vitrínka kostelecké Hitlerjugend.

Měli tam vyvěšený plakátek, něco na způsob

scholastických otázek a odpovědí: DIE FRAGE DES

IDEOLOGIELEITERS:

Wer

ist

Winston

Churchill? – DIE ANTWORT DES HITLERJUNGEN:

Winston Churchill ist der größte Kriegshetzer, der

in dem Interesse des internationalen Kapitalismus,

Reaktion und der jüdischen Plutokratie eine

Fortsetzung des Krieges gegen das Neue Europa

fordert und in seinem Haß gegen den

Nationalsozialismus sich sogar mit dem

Bolschewismus verbindet.

Nějak je mi úzko, Dáne. Tys o něčem takovém

mluvil už za války, ale já ti moc nevěřil. Četl jsem

Bloka – retka je v zubech, na stranu čepice, / z očí

nám kouká káznice – kamaráde, ten člověk, ten

soudruh – mně taky říkali soudruhu, ačkoliv jsem

je upozornil, že nejsem členem ani komunistické,

ani sociálně demokratické strany – tak tedy ten

člověk soudruh neměl ani retku v zubech, ani

čepici, a z očí mu koukalo –

Já nevím, Dáne. Připadám si provinile, když Ti

tohle píšu. Potom mě ještě zepsul za článek

o Rosťových obrazech. Jestlis to četl, byla to

v podstatě recenze na Rosťův portrét Mařenky

Dreslerové, který se mi opravdu líbí, a myslím, že

je v pravém slova smyslu krásný (Ty, známý

milovníče žen, s tím nebudeš souhlasit, ale já

věřím, že je krásnější než Mařenka in corpore).

Pramenem poesie však prý není, jak jsem napsal

já, Krása, řekl mi soudruh člověk, ale Třídní

Nenávist, Třídní Boj. A doporučil mi, abych si

přečetl Wolkera: nejhlouběji, chudý, vidím

nenávist. To je ale přece jenom jedna báseň,

jedna podoba Jiřího Wolkera – a i tu dělá básní to,

že je krásná, ne že se v ní mluví o nenávisti.

Dáne, je mi poněkud úzko. Snad mám ještě

v nepořádku nervy, válka přece skončila skoro

včera. Ale snad – doufám, Dáne, žes neměl pravdu!

Tvůj Jan

˜

Potí se, píšou test. Jsem sadista s měkkým

srdcem. Dám sice neohlášený test, ale na téma,

které jsem minulý týden nakonec přece jen

probral a o němž je dostatek informací v každém

taháku: Funkce barev v Šarlatovém písmenu.

Ovšem, polovina jich na přednášce nebyla.

Například Wendy. Místo aby psala, opět cosi kreslí.

Asi se dozvím pěkné věci o Hawthornových

notorických barvičkách. Irena Svenssonová pracuje

s přísným, téměř učeneckým výrazem. Od začátku

semestru jedenkrát nevynechala. Vicky okusuje

propisovačku přesně tak, jako to dělaly holky

v sextě kosteleckého gymnázia při matematických

kompozicích pana profesora Bivoje. A Wendy

kreslí. Hledím na ni, nevím, proč mě přitahuje její

legrační, doslova strakatá tvář, piha na pize.

Nevím. Její papíry se vůbec podobají spíše kolážím

než písemnostem. Na titulní list posledního

nalepila například portrét Marilyn Monroe od

Andyho Varholy a další list nechala pietně

prázdný. Pomyslel jsem si, že snad proto, aby se

Varholovo dílo oddělilo od textu učedlnice Wendy,

nehodného takového sousedství. Jenže na

následujícím listě stál toliko citát z Filozofie

básnické skladby:… the death, then, of a beautiful

woman is, unquestionably, the most poetical

toppic, in the world… Chybu jsem opravil, otočil

list, a na nové stránce – jediné slovo: LIGEIA.

Provedené ovšem písmem… Wendy si snad

v knihovně musela listovat v Arcimboldovi a pak

ho doplnila pornografickou imaginací kreslířů

Penthousu. „L“ byl sedící ženský akt z profilu. „I“

dámská frontální nudita s nazrzlým klínem (patrně

autoportrét) a s melounem na hlavě. „A“ muž

a žena, oba nazí, stojící našikmo proti sobě

a podepírající se navzájem, přičemž mužův

vzpříčený úd… obrátil jsem, otřesen a zároveň

zvědav, zda i Wendin text bude stejně pikantní.

Text však na sebe pořád dával čekat: za

arcimboldovským titulem následovala pouze

stroze profesorská, z mého seznamu témat opsaná

výzva: Zvolte si jednu Poeovu povídku a na ní

demonstrujte, jak Poe aplikoval vlastní teoretické

postuláty na stavbu příběhů. Jinak zase nic. Znovu

jsem, už trochu netrpělivě, otočil. Objevila se

pouze červená římská jednička. Otočil jsem. Citát,

tentokrát moje parafráze Poeovy zásady: Hned

první věta má v kostce obsahovat náladu,

emocionální obsah příběhu a jeho závěrečného

efektu. Profesor Daniel Smiřický. Pod ním

perokresba ženské tváře nadepsaná Ligeia, oči

jako talíře, kulaté, ale prázdné. Tady byla

inspirací patrně Little Orphan Annie, ale přesně

dle mého receptu to zřejmě mělo hned první

kresbou znázorňovat závěrečný efekt povídky – na

konci Wendiny knihy (papír se tomu fasciklu říct

nedalo) jsem objevil podobnou ženskou tvář,

tentokrát nadepsanou Lady Rowena, s očima

stejně kulatýma a v jednom nalepený portrét

Ligeiy z počátku svazku, zmenšený xeroxem.

Wendy tu vznikl problém: v Poeově povídce se

Ligeia nerozdvojí, nýbrž pouze převtělí, ale

estetický cit kresličku nutil dát něco i do druhého

oka. Dokázala by sice jistě realisticky nakreslit

zřítelnici, ale to by pro její surrealistickou duši

bylo málo zajímavé. Umístila tedy do oka

fotografii tučňáka. Z nouze: v kanceláři mi při

výslechu vysvětlila, že to měl být havran, jenže

žádnou fotografii havrana nemohla sehnat,

a protože termín se neodvažovala přetáhnout,

použila, co měla po ruce. Svým způsobem to

potvrdilo platnost nápisu, jenž zdobil stránku

definitivně poslední: FINIS CORONAT OPUS!

Mezi tímto projevem radosti a citátem ze mě

na straně č. 7 bylo dvaačtyřicet dalších listů,

tvořících jakési sekvence. Každou zahajovala

stránka s římskou číslovkou od II. do XII. a pak

obrázek: starého hradu (sídlo Roweny), ženského

obličeje, s ohavně zkřivenými ústy (some

strangeness in the proportion), dívky hrající na

loutnu, jež se ale podobala elektrické baskytaře,

loutnistce šel od úst comicsový balon a v něm

krásně kaligraficky a téměř mikroskopicky opsaná

první strofa z Červa Dobyvatele a tak dále. Po

obrázku následoval vždy list s citátem z některého

z Poeových teoretických článků a po něm stránka

nesoucí citát z Ligeiy, jenž příslušný teoretický

požadavek ilustroval. Na konci každého citátu

krásně cípatá hvězdička a dole pod ozdobnou

čarou nikoli odkaz ke stránce a vydání, ale

komentář k citátu. Například: Je zřejmé, že tato

úvodní věta dokonale ztělesňuje Poeovy představy

o tonálním zabarvení. Nebo: Makabrózní estetika,

vyjádřená slavným: the death, then, of

a beautiful woman is, unquestionably, the most

poetical topic in the world, nemohla najít

pregnantnější objekt než tento vysněný portrét

ženy, jíž se zdaří to, co se Poeově družce zdařit

nemohlo. Vymyslela si tyto inteligentní komentáře

Wendy? Zakusil jsem divný pocit zklamání: jako by

velkolepou jednotu kvotací a koláží zásah

Wendiných vlastních myšlenek narušil. Pak mě

napadl přísný kolega Webster a jeho svatá válka

proti plagiátorství a strávil jsem (na to jsem jinak

příliš líný) celý den v knihovně. Byl to plodný den

a nakonec uspokojil mou potřebu jednolitého

stylu. I poznámky pod čarou byly citáty, tentokrát

nepřiznané. To mě sice rovněž trochu

zamrzelo – narušilo to jinak naprostou poctivost

Wendiny editorské práce – jenže Wendy byla

poctivější, než jsem si myslel. Dva dny po

odevzdání papírů na mě čekala před posluchárnou

a s výrazem, s jakým se kostelecké holky

omlouvaly panu profesoru Bivojovi, když „pro

nevolnost“ nemohly přijít psát kompozici, podala

mi list, který „omylem zapomněla zařadit do

svého papíru“. Byl nadepsán (Arcimboldem:

„P“ – v pozoru stojící prsatá žena z profilu)

POSTSCRIPT a obsahoval úplný soupis

literárněkritických pramenů, jejichž částečným

vypátráním jsem strávil celý den.

Nemohl jsem jí tedy vytknout ani plagiátorství.

Nad papírem jsem pak strávil ještě jedno celé

odpoledne a pral se ve mně dobře placený

profesor se starým poputčikem surrealistů.

Zvítězil poputčik. Za papír tloušťky menší

dizertace jsem jí dal B a zdůvodnil to nemístným

tučňákem v Rowenině oku. Wendy byla zklamaná:

na tolik úsilí očekávala lepší známku. Proto jsem

se obával, že pro další papír zvolí konvenčnější

formu. Papír o Hawthornovi byl však – ne napsán:

vytvořen – na různobarevných papírech a stránku

co stránku zdobilo v záhlaví velké šarlatové

písmeno vystřižené z hedvábí, nikoli k papíru

přilepené, nýbrž přišité ozdobným stehem.

Dohromady tvořila písmena nápis ADULTERY:

VOLUNTARY SEXUAL INTERCOURSE OF A MARRIED

PERSON WITH SOMEONE OTHER THAN HIS OR HER

LAWFUL SPOUSE. Z toho lze nabýt představy

o délce tohoto papíru.

Byl to ovšem taky jediný text, jejž fascikl

obsahoval. Dal jsem jí A minus.

Oh, Wendy!

A zatímco Ted Higgins říká, že – jak píše Lelland

Schubert – přísnou symetrii Šarlatového písmena

tvoří tři scény pod šibenicí, které román zahajují,

zakončují a půlí, a mezi ně jsou, opět přísně

symetricky, zakompovány dvojice kapitol po dvou

a po třech v zrcadlovém postavení, což vše – jak

píše Lelland Schubert – je navíc zarámováno texty

s románem jen volně souvisejícími, ale

vyvažujícími symetrii: Celnice a Závěr, zatímco

Ted Higgins uvádí, jak tohle všechno píše Lelland

Schubert, padne mi zrak na něco, co píše

Nathaniel Hawthorne: „Já vám povídám, sousedky,

co si o tom myslím,“ řekla jedna padesátnice

s přísnou tváří. „Všem by nám to náramně

prospělo, kdyby se nám ženským, věkem zralým

a vyhlášeným údům církve, svěřilo trestání

takových bezbožnic, jako je Hester Prynnová.“

„Měla by viset!“ zvolala jiná žena,

nejšerednější a také nejnemilosrdnější ze všech

těchto samozvaných soudkyň. Pozdvihnu zrak,

pohlédnu do bílé pustiny za oknem, zakončené

tlustou černou čárou Ontarijského jezera, která

v zimě odděluje studenou pláň od bezútěšně

a krásně šedivé oblohy, zrak se přeladí na vnitřní

zrak a před ním táhne dlouhý průvod

nejšerednějších, nejnemilosrdnějších žen, všechny

jsem je znal a všechny vystoupily jednou nebo

víckrát v okruhu mého vlastního života, ve

funkcích podobných Hawthornově fikci. Také

volaly po trestech tvrdých, ale spravedlivých, jak

se to ne snad v Salemu, ale v mé zemi říkávalo.

Ženy mladé i staré, jednonohé i hrbaté, vážící sto

třicet i třicet kilo, s koňskou tváří nebo koňskýma

nohama, ženy navenek nepoznamenané

méněcenností, ale poznamenané někde uvnitř,

žertíkem biochemie nebo prostě nemilosrdností,

která je snad orgánovou méněcenností duše.

„Zastavila mě v Moskvě na Rudym náměstí,“ říkala

jednou dávno jedna holka, nějaká Honzlová Jana,

zpěvačka, „a povídá: ‚Soudružko Honzlová,

okamžitě půjdeš do hotelu a převlékneš se!

Uvědom si, že tu reprezentuješ Československo!

A ty si tu chodíš jako nějaký dívčí pásek!‘ To byl

dotaz k mý sukni, kterou sem si sama ušila,

poněvač já neměla ani na konfekci, natož na

švadlenu. Na tu sukni sem si přiknoflíkovala dvě

veliký kapsy, kam by se dal strčit Marx

i s Kapitálem, abych nemusela po Moskvě vláčet

kabelu. Mě to rozčiluje, pořád s sebou nosit vak.

Chlapi neví, jakou mají výhodu, že maj všude

samý kapsy. A ta kráva šilhavá to na mě spustila

rusky, ačkoliv rusky mluvila jak předseda

Komunistický strany Pygmejů. To schválně,

protože já na tom Rudym náměstí stála s Borisem,

a to byl skutečně velice hezkej ruskej blondýn

a hrabě k tomu. ‚Rozumělas, soudružko Honzlová?‘

Udělala to z ryzí soudružský závisti, soudružka,“

řekla Honzlová jedovatě. Ze starší vrstvy vnitřního

světa skočím do novější, v Edenvaleské koleji.

Blitheadaleská romance: Takový je zlý vkus,

k němuž to svět dopracoval, že člověk nedokáže

dát najevo opovržení k bližnímu a smrtelníku

účinněji ani s větší drzostí zaujmout postoj

nadřazenosti, než když ho osloví „příteli“.

Zneužití toho slova obzvláště zvýrazní latentní

nenávist, která zajisté hýbe zvláštními sektami

a těmi, kdož se z jakkoli bohulibého úmyslu

izolovali od zástupů.

„Soudružka!“ řekla

Honzlová. „Taková soudružka, že by se z ní daly

udělat tři, a všechny tlustý. Ta kdyby šila

u Rosenbauma, bude pořád vypadat jako hodně

napapanej sněhulák!“ Honzlová soptila, prskala,

nadávala, ačkoliv se to všechno stalo už před

dvěma lety, zachvácena zdravě iracionálním

ženským vztekem, jenž dle Hawthorna směřuje

pravdou nerozumného srdce k podstatě pravdy

o tomto světě, věčně falšované nakrásno

natřenými řečičkami. „Kráva! Kráva! Kráva! Jestli

na mě ještě jednou příde, já jí bodnu tady tim

perořízkem!“ Honzlová vytáhla z kapsy (kam by se

vešel nejen Marx s Kapitálem, ale snad i živý

soudruh Brežněv) žabikuch s kráskou v pomalu

padajících plavkách, zřejmě dáreček kolegyně ze

zájezdu na Západ, na který Honzlovou

neprokádrovali, a zamávala mi s ním před očima.

„Děloha nečistá! Kdyby ji tak chtěl někdo brutálně

znásilnit. U popelnic. Syfilis na ni! Všechny neduhy

světa! Fujtajbl!“ vykřikovala interpretka něžných

lidových písní, a mě to plnilo nadšením, neboť

jsem soudružku Satrapovou rovněž znal. Kdysi

o mně napsala anonymní dopis sekretariátu Svazu

spisovatelů, že spím se ženou nějakého s. Kozáka,

o jehož existenci jsem ani nevěděl (pak se zjistilo,

že si mě spletla s někým z aparátu strany, s jehož

manželkou spal ten s. Kozák), a nevšimla si, že

anonyma napsala na rub dopisního papíru

s hlavičkou Státního souboru písní a tanců

Sedmikrása, na němž si předtím koncipovala text

rezoluce proti hře Vratislava Blažeje Kde je

referent? Text byl nejprve na schůzi ROH

Sedmikrásy neschválen, protože hru recenzovali

kladně s výhradami v Rudém právu, Satrapová si

však koncept schovala k eventuálnímu jinému

použití (byl dost univerzální). Mezitím hru

zfilmovali, Rudé právo ji napadlo pro titoismus

a ROH Sedmikrásy schválilo novou rezoluci, rovněž

od Satrapové, ale ostřejší. Dotazem u Honzlové

jsem snadno zjistil autorku konceptu a běsnící

dívka mě chytla za ruku a povídá: „A hele! Hele!

Ty znáš Cincibuse? Toho zvukaře? Ten když k nám

přišel, tak byl tak zelenej, že se málem usoužil

k smrti, poněvač na prvním koncertě zjistil, že mu

mikrofon nebere Satrapice hlas. Člověče, von se

tak snažil, aby mu mikrofon bral to její kvákání,

že jí ho málem nacpal za předkus a vona ho

málem spolkla. Ale hlas stejně ne a ne sebrat. Nás

tři slyšel, jenom Satrapici ne. Tak povídá: Jano,

buď sem se pominul na sluchu, nebo je to světová

záhada akustiky. Ten mikrofon – a je to zbrusu

novej západoněmeckej Braun –nejen že Satrapice

hlas vůbec nebere – ale vůbec! – ale ještě k tomu

to vaše kvarteto zní jako trio! Já se z toho

zblázním, Jano! Mně de, sakra, vo mou

profesionální kvalifikaci, a já se vo takovymhle

akustickym jevu nedočet ani v naší, ani v západní

vodborný literatuře!‘ Chápeš to?“ To se Honzlová

zeptala mě. „Nechápu,“ řekl jsem. „Nemá vona

hlas jako slavík, takže vydává ty tóny, co zněj

slavíkům, když my si myslíme, že jenom

naprázdno otvíraj zobák?“

„Tys to teda uhod! Ta hlizna vyčvachtaná, ta má

hlas takzvaný kádrový supersopranino!“ Něžná

Honzlová počala opět velmi nevhodně nadávat, až

jí samé přeskočil hlas do slavičí fistulky. „Co je to

kádrový supersopraníno?“ zeptal jsem se, a tak mi

to vysvětlila, jako tenkrát Cincibusovi. Mikrofon

hlas s. Satrapové nesnímal, jelikož při produkci na

jevišti hlas s. Satrapové z úst s. Satrapové

nevycházel, a to z toho důvodu, že s. Satrapová

neumí vůbec zpívat, ale zato je předsedkyní

stranické organizace státního souboru písní

a tanců Sedmikrása a stálou spolupracovnicí

ministerstva vnitra s kvalifikací pro dozor

v západní cizině. „A co to trio? Jak můžete znít

jako trio, když máte písničky aranžovaný pro

kvartet?“

„Ty seš taky mameluk bez politickejch znalostí,

ty saxofonisto z Balíkova,“ pravila Honzlová. „To

je přeci jasný. Fedor Kršiak, co nám to aranžuje,

to aranžuje rovnou pro trio. To je přeci veřejný

tajemství, že soužka Satrapová zpívá jako píšťalka

na psy!“

Vzpomněl jsem si na tu zvláštní osobu, jejíž

mluvený folklor byl původnější než ten, jehož

zpíváním se živila, vzpomněl jsem si na ni nad

Hawthornem, slunce vyšlo nad ontarijskou pláň

a pláň se třpytí jako vánoční výklad u Eatonů. Ne,

lidé se nemění, a žádné režimy nejsou zcela nové.

Jenom jsou mocnější, Pámbu s náma! Praví přece

Hawthorne: Copak si nedovedete představit, že to

někdo se světem může myslet dobře a usilovat

o dobro světa na základě nějakých jiných myšlenek

než přesně těch, které máte vy? To se Hawthorne

ptá radikálního soudruha, pro něhož jako pro

Hollingworthe lidstvo není nic než spřežení volů,

tvrdohlavých, pomalých a pitomých, které je

třeba pohánět holí s bodcem. Ale jsme my jeho

voli? A co mu dává právo být náš kočí? Jenže

Hawthorne nebyl vědec, radikál by se nad mým

citátem, jímž nepříliš zainteresované mládeži

ilustruju Leninův princip vedoucí úlohy předvoje

dělnické třídy, jenom usmál. Vědecká ideologie

není contradictio in adiecto, řekl by, kdyby

dokázal být poctivý. Je to metoda, jak vědecky

využít falešného vědomí.

˜

Danielku,

narodil se nám, váží dvě kila dvacet a bude se

jmenovat David. Ty si neumíš představit, jak jsem

šťastná, nebo umíš? Víš o mně všecko, i jak mi

bylo, když jsem se konečně dostala domů a Leo byl

nezvěstný a já byla skoro pominutá, že ho zabili.

Ale to už je za námi, za oběma, za všema! Teď JE

David, a ty MUSÍŠ přijít na křtiny. To si dělám

legraci – my, takoví ortodoxní židi, nebudem

samozřejmě Davida křtít, a co se místo toho dělá

s židovskýma chlapečkama, to z vrozené cudnosti

do tohoto listu nenapíšu. Bude tam taky Wanda,

a potom jedna moje velice vzdálená sestřenice,

která kromě mne jediná zbyla z naší rodiny, a ta

Tě bude určitě zajímat, jak Tě znám. Je jí

devatenáct a právě ji přijali na dramatickou

konservatoř. Proč se vlastně namáhám

a přemlouvám Tě, abys přišel. Vždyť Ty příjdeš!

Kvůli Davídkovi, abys byl při tom, až bude

obkřtěn.

Tvá Rebina

˜

Že soud spěje ke katastrofě, mi bylo čím dál

jasnější. Milan, v dobře vyčištěné konfekci

z Oděvního průmyslu Prostějov, se postavil do

ohrádky pro svědky, placatou ruku položil na nikdy

neotevřenou bibli, a sotva pronesl první anglická

slova – so help my God – s chybou i v tak

jednoduchoučké formuli, přestal jsem doufat. Po

dobu výslechu jsem už nezačal.

Úmyslem Milanova obhájce v tomhle kanadském

minimonstrprocesu bylo dokázat za prvé, že Milan

v Československu

trpěl

pronásledováním

a diskriminací pro svoje politické a náboženské

názory, a za druhé, že bude-li deportován

z Kanady zpět do Československa, bude znovu

vystaven perzekuci, případně nebezpečí ztráty

svobody či života. Z kanadské strany vyskytlo se

zde slovo svoboda poprvé a naposled, zato Milan

je opakoval jako pominutý. Soud, zdálo se,

nezajímalo. Stísněně jsem naslouchal, jak se muž

určený k deportaci snaží vylíčit sám sebe jako

oběť téměř pronásledování křesťanů, ponuře jsem

pozoroval tváře členů senátu. His Honor Mr.

Justice Przitelczuk sliboval trochu naději. Mr.

Melieux – nevěděl jsem, co si o něm mám myslet.

Mrs. Braithwaite vyhlížela jako volající žena

z Hawthorna a optimistický plamínek, zažehnutý

souhláskovou skrumáží v soudcově jméně, udusila,

kdykoliv jsem pohledem zavadil o velkou bradavici

na jejím nose. Žalobci bylo sotva třicet, mlčel, byl

nondeskriptní, vyznačoval se jedině velikým

pečetním prstenem.

Milan se snažil, seč byl. Z pseudovět, které

zněly jako neznámé idiomy, šel jakž takž

zrekonstruovat životopis: syn živnostníka, jehož

však po Únoru ponechali v jeho bývalé živnosti

jako vedoucího (vstoupil do KSČ), po maturitě

chtěl studovat slaboproudou elektřinu, ale

protože tam měli vyčerpaná směrná čísla, musel

na silnoproudou a teprve po roce mohl přejít na

slabý proud. Přes všechen lopotivý zápas

s jazykem a fakty, křesťanům předhazovaným

dravé zvěři se Milan nepřiblížil. Zíral jsem na Mr.

Justice Przitelczuka a myslel na poražené

Banderovy jednotky prchající z Ukrajiny, potom na

přísedícího Melieuxe a přemýšlel jsem o návštěvě

nosatého generála v Quebecu. Milan uvedl, že po

absolutoriu mu nabízeli práci v Brně, to odmítl

a našel si v Praze zaměstnání jako vedoucí údržby

hotelu Flora, což neodpovídalo jeho vysokoškolské

kvalifikaci. Z Prahy do Brna, napadlo mi, je asi

tolik co z Toronta do Buffala. Milan se měl snad

aspoň zmínit, že tam ovšem nevede dálnice.

Jediný světlý bod byl svědek obhajoby pan

Newton z Ontario Centre, jenž v důvěru

vzbuzujícím businessuitu udělal z Milana nositele

nejstarokanadštějších ctností. Jenže důležité bylo

prokázat perzekuci, ne píli, houževnatost,

optimismus a snahu dopracovat se úspěchu.

Taková to byla hra. Slovem „svoboda“ se v ní

pokoušel trumfovat pouze deportovanec.

Připadalo mi, že v těchto laminátových zdech zní

to slovo staromódně, jako přežitek. Svět už je dál.

Nejde o svobodu, o nějaký absolutistický

idealismus bláznů z osmnáctého století, ale

o přípustnou míru jejího omezení. Teprve za tou

mírou začíná oblast perzekuce. Slovo perzekuce

znělo mnohem moderněji.

A Milan houževnatě vedl svou. Frýdm, frýdm,

frýdm. Padalo to jak zrno na půdu vyčerpanou

příliš mnoha sklizněmi. Sedím tu nad zbytky

knedlíků a hledím na něho, pobledlého a vůbec ne

takového optimistu, jak ho vylíčil jeho šéf,

protože výsledek se dozví až za čtrnáct dní,

a uvažuji, zda Quebečan Melieux a monarchistka

Braithwaitová uznají frýdm za dostatečný důvod.

Pochopí, o co jde? Snad Przitelczuk. Dle

nezvládnutelných zákonů asociace přeskočí mi

myšlenky na Irenu Svenssonovou, z níž se – alespoň

v mém kursu – stal vyložený šprt. Ta pochopila.

Uložil jsem třídě, aby si na příští hodinu každý

promyslel, co je na Šarlatovém písmeni relevantní

pro přítomnost. Podmíněn svou obsesí jsem

nečekal, že Bellissimmo shledá relevantním

sexuální prudérii, jaká prý dosud vládne

i v Kanadě; že Ted Higgins za relevantní prohlásí

formu románu, která je, jak praví Lelland

Schubert, symetrická, a Wendy že přizná, že se jí

nic relevantního objevit nepodařilo, protože

přesně nevěděla, co relevantní znamená, a někam

si zabordelila slovník. Irena Svenssonová, Vidal

Sasoon na hlavě a v temně zeleném kostýmu

s jantarovými knoflíky, orchidej mezi trním

texasek, otevřela knihu ručkou, na níž jasnou žlutí

hořel jantarový náramek, a výslovností téměř

oxfordskou ohlásila: „Strana sto devatenáct

Nortonova kritického vydání.“ A četla: „Osvojila si

svobodu uvažování, tehdy zcela běžnou na druhé

straně Atlantiku, již by však naši předkové, kdyby

o ní věděli, považovali za hřích smrtelnější než byl

ten, stigmatizovaný šarlatovým písmenem.“

Zavřela knihu, pravila tónem mladičké učenkyně:

„Editor říká v poznámce pod čarou, že zde Hester

jeví charakteristické rysy feministické hrdinky. Já

ale myslím, že tato pasáž má platnost mnohem

širší a je i pro současnost a pro svět, v němž

žijeme, relevantní. V některých zemích dosud

platí intelektuální nonkonformismus za zločin

těžší než sprosté zločiny, o sexuální morálce ani

nemluvě.“

Pochopila. Doufal jsem, že pochopí i Mr. Justice

Przitelczuk a zperzekvuje své přísedící.

˜

„Užs to vymyslel?“ dorážela na mě v pondělí při

svačině Naďa.

„Promejšlim to. Je to – dost složitá věc –“

„Řekni!“

„Až to budu mít úplně vymyšlený, Naďo. Taky

se to bude muset nakreslit –“

Nadiny oči žhnuly ve stínu vrtačky, lesklé

namaštěnou ocelí. Po celé obrovské hale svačili

muži v modrákách a ženské ve všem možném, od

tepláků až po tlustou, šedivou Nadinu sukni

a záplatovaný svetr. Stropními okny, natřenými

modrou barvou, dovnitř padalo na shromáždění

mrtvolné světlo zimního rána. Naďa si olizovala

prsty od sádla. Pod sádlem je měla zamazané

vazelínou z vrtačky.

„Musím taky nejdřív dát něco vysoustružit,

než –“

„Než co?“

„Než to budu moct províst.“

„Ty? A co já! Víš, žes mi slíbil, že to vymyslíš

taky pro mě!“

„Naďo, já nevim. Von to bude risk –“

„Takový věci sou dycky risk.“

„Právě proto.“

„Já se nebojim!“

„Ale já se bojim.“

„Tak to nedělej!“

V očích jí zablesklo. Pohrdavě? Byla to nějaká

jiná Naďa, najednou.

„Já se bojim zatáhnout do toho tebe.“

„Dyť je to vopačně,“ pravila. „Já do toho

zatahuju tebe. Akorát že ty to musíš vymyslet.

Vod toho seš muskej.“

„Právě. Tohle je mužská záležitost.“ Pak jsem

málem ocitoval Přemu. „Mně se zdá nevodpovědný

tahat do toho naše ženy.“

„Copak sem tvoje žena? Já mám snoubence,

a to ty nejseš.“

„Vidíš. Co dyby ses nejdřív zeptala Franty?“

„Ten by mi to nedovolil.“

„A já ti to mám dovolit?“

„Ty mi nemáš co dovolovat!“

Zazněla siréna, konec svačiny. Švestka

a Hetflajš na taktu za námi vyskočili a okamžitě se

jali bušit pneumatickými kladivy do duralu. My

dva zůstali sedět.

„Ale já tě, Naďo –“ začal jsem, ale vtom se za

mnou ozval gestapácký hlas obermajstra kontroly

Otty Uippelta:

„Na, meine Herrschaften?“

Jemně nás upozorňoval, že jsme se nezachovali

tak bezodkladně jako Švestka s Hetflajšem. Naďa

se to pokusila napravit, ale hlavou narazila na

rukojeť vrtačky a zase si sedla, nohy v režných

punčochách a v horském obutí roztažené jako

z filmu s Chaplinem. Já rovněž vyskočil, nenarazil

jsem na nic, otočil jsem se k oberkontrolorovi,

a dřív než jsem mohl něco udělat, vylétlo mi

z huby dixielandové:

„Sorry!“

Hned jsem se lekl, jenže bylo pozdě. Uippeltovi

vyjelo obočí vzhůru a shodilo mu cvikr, gag na gag.

Obrmajstr na mě civěl bledě modrýma očima zpod

centimetrového ježka a knírek r la Vůdce v kulaté

tváři sebou zacukal. Napadla mě absurdní

myšlenka, že vypadá jako pan Babbitt, jehož jsem

právě četl, dokonce v originále.

„Was – haben – Sie – gesagt?“ otázal se pomalu

Her Uippelt. Spíš však užasle než výhružně.

A já, zblblý hypnózou bledě modrých očiček, to

ještě vylepšil: „I’m sorr – verzeihen Sie, Herr

Obermeister!“

„War – das – Englisch?“

„Ja, bitte. Ich – ich –“

„Kommen Sie mit mir,“ pravil a otočil se, na

tmavošedém klotovém plášti měl na zadnici

obtisknutý křídový hakenkrajc, který mu nějaký

odbojář namaloval na židli. Udělal jsem obličej na

Naďu, ve skutečnosti se mi však začalo chtít na

velkou stranu. Naďa na mě obličej neudělala. Byla

docela normálně zděšená. Taková blbost, tuhle

vesnickou holku zatahovat do nějaké přemiády.

Jenže jsem byl samozřejmě vedle. Nevěděl jsem,

že Naďa se jenom neřídí gangsterskou etikou,

kterou já měl vyčtenou z Přemovy ohmatané knihy

Život Legse Diamondse, a neví, co je poker face.

Kdyby se její strach o sebe měl měřit s mým…

Kráčel jsem za tučným zátylkem pana Uippelta.

Absurdně jsem si pomyslel, že tučnost způsobuje

spíš kadeřnická móda. Uippelt vůbec nebyl tučný.

Měl jsem pocit, že se doslova podělám. Ledová

panika myšky v pasti. A to se ještě nic neděje!

A to chci páchat sabotáže! Páni!

Dovedl mě do svého skleníku a posadil se za

stůl, pokrytý výkresy. Mě nechal stát.

Stál jsem, aniž jsem si to uvědomil, v přísném

pozoru.

Pak se na mě zadíval jako modrooké prasátko,

ale nebyl to jeho obvyklý kukuč geheime

Staatspolizei.

„Sorry…,“ pravil zamyšleně. „Warum haben Sie

diesen englischen Ausdruck benützt?“

„Ich – ich lerne Englisch. Es kam heraus – ganz

automatisch –“

„Warum lernen sie Englisch?“

Sakra! Proč se vlastně občan protektorátu učí

anglicky, když říše svádí vítěznou válku s anglicky

mluvícím světem? Proč ne italsky? Nebo třeba,

vzhledem k válečným výkonům Taliánů, řekněme

japonsky?

„Ich – wir haben es in der Schule gelernt.

Ich – will es nicht –vergessen –“

„Warum wollen Sie’s nicht vergessen?“

Zaháněl mě do rohu známou vojenskou

taktikou.

„Ich – ich –“

„Na?“

Opět mi něco vylétlo z huby. Autorem evidentní

nepravdy byl tentokrát, patrně už mrtvý, pan

učitel Katz.

„Was einer weißt, das kann einem niemand

nehmen.“

Uippelt vytáhl obočí a zapasoval si skřipec a já

se posral. Spustil jsem proti své vůli docela

kolaborantsky:

„Ich meine – nach dem Krieg werden wir – ich

meine, die Deutschen werden England

besetzen – und dann werden wir –vielleicht – auch

benutzt –“

Očička zamrkala a pan obermajstr se ke mně

naklonil přes výkresy. Čekal jsem výbuch

v nejbaroknějším slohu, ale Herr Uippelt řekl

důvěrně polohlasem:

„Bullshit.“

Asi jsem se musel přeslechnout. Mechanicky

jsem zapátral po nějakém německém slově, které

by znělo podobně. Obermajstr pravil:

„Don’t kid me, son. You don’t believe we’re

goin‘ to win this war.“

Celá německá věta sotva mohla znít jako celá

anglická. Obzvlášť když jsem měl dojem, že mi to

říká Wallace Beery.

„You –,“ polkl jsem. „You speak English?“

„Sure I do,“ řekl Mr. Babbitt. „Ever heard of

the Bund?“

„Su –,“ zarazil jsem se, pak jsem ale zmužile

řekl: „Sure I have.“

„I was one of them,“ pravil a melancholicky si

sundal skřipec. „Ich hab heim ins Reich gekehrt.“

Vzdychl? Hleděl na mě, jako by mě zkoumal. Ale

z jakého hlediska? Pak skutečně vzdychl.

„Na gut. Nächste mal passen Sie auf, was Sie

sagen. Sie können gehen.“

„Jawohl. Danke schön.“

Málem jsem srazil paty, ale obermajstr vypadal

už zcela anglosasky. Ovládl jsem se tedy a vypadl

jsem ze skleníku. Když jsem se u velkých štancen

ohlédl, seděl obermajstr dosud nehnutě ve své

kukani a hleděl doblba. Podoba opravdu přesná.

George F. Babbitt.

Obešel jsem štancny a spatřil jsem Naďu.

Pracovala nějak neobyčejně pilně, snad proto, že

nad ní stál Hetflajš a bál se, že nedostane

kořalku. Strach ze mě spadl. Vystřídala ho výborná

nálada.

Naďa vrazila Hetflajšovi do ruky dohotovený

kříž, Hetflajš se rozběhl a Naďa se pustila do

dalšího kříže. Začal jsem taky, lážo plážo, makat.

Naďa zasyčela:

„Proboha, co to bylo, Dane?“

„Podrž se, Naděnko,“ pravil jsem. „Náš pan

óbrmajstr je Američan!“

˜

Než se odebrali k poradě, měl ještě závěrečné

slovo obhájce s pečetním prstenem. Bylo krátké,

bohužel však pádné. „Pan Fikejz,“ pravil hoch

v obleku od krejčího, „se zde pokoušel dokázat, že

bude-li deportován do Československa, bude

obžalován a uvězněn, čímž se splní požadavek

perzekuce, na jejímž základě byste mu mohl, Vaše

Ctihodnosti, povolit status politického uprchlíka.

Ovšem když se pan Fikejz rozhodl Československo

opustit, věděl, že tím porušuje v Československu

platné zákony. Nu, my na tyto zákony můžeme mít

svůj názor. Tím se však nic nemění na faktu, že

tyto zákony ve vlasti pana Fikejze platí, a on je

překročil s plným vědomím trestnosti jejich

překročení. Jestliže tedy na něho po deportaci do

Československa bude v Československu uvalena

vazba, nelze tu mluvit o perzekuci, ale pouze

o trestním stíhání.“

Všichni jsme zvadli. V angličtině zazněla věta

téměř jako lettristický wisecrack: It will not be

PERsecution, but merely PROsecution.

Takže Milan sedí nad mísou nedojedených

knedlíků. Blběnka ho hladí expresionisticky

okolorovanou pracinkou, a pan Mourek se táže,

přejeme-li si něco sladkého na zoubeček. Ireně

Svenssonové citoval na oplátku Hawthorna zběh

z Vietnamu Larry Hakim: „Ze všech možných

životních přetvářek se nám jistě podařilo dojít

k té nejbezobsažnější, jak jsme se snažili nastolit

ten jedině správný systém.“ Aplikoval to na

Ameriku.

Snad na tom něco je i v případě Ameriky. Ale

mě, otužilého středoevropským počasím, to

nemůže tak zajímat. Může Irenina relevance

zajímat Mr. Melieuxe? Proč by měla?

˜

Moje milovaná Liduško!

Od mého návratu neuplynula ani hodina, abych

na Tebe nemyslel. Bez ustání vidím Tvou bílou tvář

před sebou, tak bílou, tak krásně bílou, i když TY

se mi směješ a říkáš, že je béžová a pihovatá. Pro

mne je bílá jako padlý sníh. A nemohu také

zapomenout na vaši nádhernou zemi, jak

spokojeně tam lidé žijí a jak je o ně postaráno. Ty

víš – mluvili jsme o tom často a hodně – že mně se

na zemi, kde žiji, leccos nelíbí. Ale je to moje

vlast a chtěl bych, aby i tady měli lidé všechno, co

mají u vás. Mám pro Tebe malé překvapení – jistě

Tě potěší. Sotva jsem se vrátil, navštívil jsem

sekretariát Komunistické strany a požádal

o přijetí za člena. Co tomu říkáš? Soudruh

Slepidze, který je vedoucím sekretariátu, mi

přislíbil, že mou žádost projednají na nejbližší

schůzi. Už se těším, jak Ti budu moci napsat, že

i já jsem soudruh! A vlastně víc soudruh než Ty,

protože Ty jsi zatím jenom členkou Socialistického

Svazu Mládeže. Taková organizace ovšem u nás

není. To, co si říká Liga mladých Socialistů, jsou

trockisté, polovina z nich jsou Židi, a s těmi já

nechci mít nic společného. Také bych organizaci

mládeže neodpovídal ani věkem. Ale jsem

přesvědčen, že než soudruzi vyřídí naše

žádosti – mou v této zemi a Tvou v Praze – budeš

i Ty členkou Strany. S převedením členství do

členství v naší Komunistické straně nebudou jistě

žádné potíže.

O, Happy Day! jak se zpívá v tom populárním

spirituálu. Již se na ten den velice těším. O,

Happy Day! Ty, moje milovaná Liduško, víš, co

myslím naším šťastným dnem…

Tvůj a jedině

Tvůj Booker

˜

Pokusil jsem se Nadě objasnit to málo, co jsem

věděl o americkém Bundu. Přímo se zděsila:

„Šmarjápano! Von se dovopravdy vrátil

z Ameriky? A do rajchu?“

„Třeba mu taky vylili perka.“

Vzalo jí to řeč. Duralové piliny vrhaly studený

lesk na vosková líčka. Veliké oči žhnuly z toho

vosku jako dva černé paškály.

„To nejspíš,“ pravila po chvíli. „Přeci takovej

vosel snad nemůže bejt ani Němec. Vracet se

z Ameriky do Europy!“

˜

Ahoj Danieles!

Taxi přectav, že je ze mě reakcionář, ovšem

s prognózou ozdravění, a aby se prognóza ukázala

správnou, ozdravuju se na komandýrovce

v hnědouhelných dolech kladenských. To všechno

kvůli tomu blbýmu nápadu napsat hru! Já,

výtvarník –realista a skoroabsolvent grafický školy!

Žes mě, hochu, nepřerazil. Jenomže ty vo tom asi

ani nevíš, pro tebe kultůra končí tim, co vychází

ze saxofonu, anebo nanejvejš když je v divadelním

kuse hezká ženská, jak se slíká.

Muj divadelní kus byl takový podobenství, jako

asi co nám je vykládal velebnej pán Meloun; vo

marnotratnym synoj a vo tý kurvě, co se jí před

ukamenovánim zastal Kristuspán, že se mu asi

líbila, a podobný příběhy ze života. Já si vybral tu

vo arše Noémový. Jaxi stavěj archu, jedny makaj,

druhý kafraj, kádrujou a kráglujou. Šak to znáš.

Nebo třeba tak dobře neznáš, že nejseš v partaji.

Ty si vo mně myslíš, že sem vůl, že v partaji sem

a že sem hned neviděl, že vono je všechno trošku

jináč, nýbrž si myslel, že všechno je přesně táč

a nejináč, takže dnes partajník žasne

a bezpartajník se diví. Jenomže já, ty vopatrníku,

sem na rozdíl vod tebe byl dycky nevopatrnej

a načenej, mně už za kríze bylo líto dělníkůch, jak

stáli nezaměstnaný a já kolem nich chodil pro

drškovou k Součkom. Tys někdy chodil se mnou,

jenže jako bys je neviděl, nebs byl dycky svině

introvertovaná. Taxem vlez hned po převratu do

partaje a do dnes si myslím, že to bylo správný,

akorát že tehdá mi partaj připadala jako Gréta

Garbo a teprvá dneska vidim, že má na ksiftě

kosmetický vady. Avšak to jenom takoví do sebe

zakoukaný hošíci jako ty přestanou bejt

zamilovaný, dyž se jejich milý udělá na nose

nežid.

K těm kosmetickejm vadám tohle:

Divadlo sestávalo ze dvou půlek, první napsal

herec Šťovíček, menovalo se to Xenia Latrinovna

Stoličnaja a pojednávalo to o s. asistence

veřejných toalet, neboli jak se říkalo za první

buržoasní republiky, hajzlbábě. Která što

soudružka podá zlepčovací návrh, aby se lépe

a snad i radostněji využilo výrobní kapacity

veřejných uleven, neboli jak se za první buržoasní

republiky říkalo zbytečným cizím slovem tojlet

(lidově hajzlů, z něm. Der Heissel). Dle toho

zlepčováku všichni pracující, kteří se uchýlej do

veřejné úlevny stran velké úlevy, nejprve zaplatí

a poté se seřadí do řady před kabiny. Teprve dyž je

jich přesně tolik, co kabinek, uvede soudružka

Stoličnaja stisknutím knoflíku v chod mechanismus

otvírající všecky dveře najednou, pracující

vstoupí, spustí kalhoty nebo zvednou sukně,

usednou a serou (z franc. je serai). Mezitím

soudružka Stoličnaja seřadí další směnu a vybere

další peníze. Když má zcela obsazeno, stisknutím

jiného knoflíku uvede v chod splachovací zařízení,

počká deset vteřin předepsaných pro vytření

a dalších deset vteřin pro natažení kalhot

a spuštění sukní, načež stisknutím třetího knoflíku

uvede v činnost mechanismus otvírající všechny

dveře najednou. Soudruzi, kteří si ulevili, vystoupí

vlevo, zprava vstoupí soudruzi, kteří si chtějí

ulevit, a soudružka Stoličnaja počne řadit další

směnu. Pro soudruhy posravší se, buď pro krátkost

doby vevnitř, nebo pro dlouhost doby v řadě, má

soudružka Stoličnaja připraveny čisté podvlékačky,

které půjčuje na zálohu 100,– Kčs a na předložení

občanského průkazu.

Taková, prostě, konstruktivní satyra, jak vidíš.

Těsně před premiérou nařídilo Ministerstvo

kultury divadlu novinku: že se to v předvečer

premiéry bude hrát pro „dělnické kulturní

referenty“.

Když soudruzi dělničtí kulturní referenti zhlédli

kus o sou družce Xenii Latrinovně, vyvolalo to

o přestávce silnou diskusi v úlevně. I v nálevně. Po

přestávce pak zhlédli moje socialisticko-

realistické podobenství o pracujících pracujících

a o mluvících pracujících, jak si staví archu za

účelem výpravy do zaslíbené země.

Jaxem na ně koukal z proscénia, začalo se mi

chtít do úlevny. Čistě jen nervově. V závěrečné

scéně pracující pracující se srotí proti mluvícím

pracujícím a přejdou do zpěvu takovéhle písně (v

rytmu fox trotu):

Dovolte nám navrhnouti

jeden novej protiplán:

aby i ta nová šlechta

musela se chopit lan!

V tom okamžiku vstal jeden soudruh kulturní

referent, asi silně dělnickej, ponivač o přestávce

v nálevně kouřil lulku, jež mi něco připomínala,

ale né lordi, a zvolal mym rodnym nářečim:

„Todle už přestává ušecko!“

Taky přestalo. Soudruhům hrajícím pracujícím

zmrzla píseň na rtech, soudruh dělnický referent

vylezl po schůdkách na jeviště a eště hlasitějc

zvolal:

„Todle už začíná bejt záležitost pro soudruhy

z Vnitra!“

Byl sem na sebe pyšnej, že sem vytvořil hru,

která má takovej dopad, ale zároveň sem se po

tom soudruhově zvolání musel uchýlit do úlevny,

a nedoběh sem tam včas.

Pak sem se uchýlil do nálevny.

Probudil sem se naštěstí nikoli v nápravně.

Pouze doma. Jana mi kladla na čelo ledový obklad

a na srce, že se mám držet svýho kopyta, malovat

první máje a traktory, jak se na louce pasou, a né

psát hry, ani konstruktivně krydické.

Nyní studuju život naší dělnické třídy přímo

v terénu dole, a to hodně dole, v dolech. Dostala

se mi do ruky taková knížka vydaná péčí

Socialistické Akademie: Život soudruhů Marxe

a Engelse. Tam sem se dočet, že soudruh Engels

měl přítelkyni dělnici ve své továrně, kterou (tu

továrnu) si ovšem ponechával jen proto, aby moh

s. Marxe vydržovat na studiích. Taxem pojal

úmysl, že moje příští hra bude milostná,

o soudruhu Engelsovi a jeho přítelkyni-tovární

dělnici. Chtěl bych ho tím tak nějak přiblížit naší

pracující třídě, připadá mi tak nějak moc

mramorovej.

Jana praví, že jestli to udělám, přestane už

úplně šecko. Tak nevim.

Asi pudu se soudruhama horníkama do nálevny,

jenže voni si tam vyprávěj anekdoty, a já vim, co

je moje povinnost. Oušem, ač je mi stydno, musim

se přiznat, že jí neplnim.

Tak nevim, co mám dělat.

Poraď Cole Mane Haw Kinsi!

Jenže ty se na mě ulevíš. Ty mi máš za blbý, že

tomu přes to přese ušecko vjéřim.

Sem možná méně chytrý, ale uvidíš, že nakonec

mám praudu, kterou ty chytrej uvidíš, že nemáš.

Tímto proroctvím se s tebou nikoli navždy loučí

tvůj

Vraťka, dramatyk

˜

„Slečna si jistě dá!“ vemlouvá se pan Mourek do

přízně Blběnky Cabicarové. „Dámy mají rády

sladké!“

„And gentlemen prefer blondes!“ zvolá pan

Zawynatch a obejme Blběnku kolem tloustnoucích

ramínek v blůze, za niž by ji v Praze zašili. Vpředu

je na ní vymalován nahý muž, zády k publiku. Leží

na ženě, která je mužovým tělem sice hodně

zakrytá, ale co z ní čouhá, je rovněž svlečené. Co

spolu dělají, bylo by v Praze jasné každému

dospělému. V Kanadě je to jasné každému, kdo je

starší čtyř let. Když se Blběnka otočí, ukáže se, že

na zádech má nahatou ženu zády k publiku. Leží

na muži, jehož tělem sice téměř zakrývá, ale co

z něho čouhá, je rovněž svlečené. Blběnka se tím

proměnila v chodící soulož a zabralo to. Laso se

zadrhlo a Blběnka se nám bude vdávat.

Oslavujeme a pan Zawynatch objednává pro celý

stůl štrůdl a brazilskou kávu s cointreau.

Pan Mourek, s hlavičkou ke straně, rychle

odbíhá s objednávkou do kuchyně. Odbíhá

americkým přítmím, z malovaných, elektricky

prosvětlených oken září kompletní česká

geograficko-historická mytologie: Říp, Račana,

Karlštejn a též Poslední zastavení J. A.

Komenského na cestě do exilu. Přísvětlím se pilně

míhá také mladší syn pana Mourka, starší mixuje

drinky u baru a ze stěny shlíží na hospodu fixní

tatík Masaryk a vyměnitelná Alžběta Druhá a Mr.

Pierre Trudeau (nevyléčitelnou nemoc nástěnných

státníků si pan Mourek přinesl do Kanady

z Československa). Snacha pana Mourka je

v národním kroji, roznáší piva a drinky a střídá

koketní úsměvy s přísnými pohledy, jimiž

kontroluje práci tří malých čínských pikolíků

a jedné urostlé černé servírky. V kuchyni – hostům

neviditelná – vaří paní Mourková svíčkovou

a jablkama nadívá štrůdl. Hospoda kypí kšeftem,

životem a exotickým jídlem. Lewisovo Umělecké

dílo, napadá mi, je zde uskutečněno. Křivka zde

nezadržitelného vzestupu pana Mourka podobá se

navlas americké legendě from rags to riches, jež

dle úsudku místních odborníků vlastně nikdy

neodpovídala skutečnosti. Asi je to tím, že pan

Mourek je emigrant a americké legendy nezná.

„Vy jste prý spisovatel?“ vyruší mě pan

Zawynatch z filozofie.

Připustím, že jsem.

„Chtěl byste vydat nějakou knihu? Dalo by se to

zařídit.“

Nechci pana Zawinatche intelektuálně zahanbit,

a tak mu neprozradím, že moje díla už tři roky

vycházejí u paní Santnerové.

„Nebyl bych proti,“ říkám. „Vy se znáte

s nějakým kanadským nakladatelem?“

„Nemyslím tady. V Praze!“

„To asi nepůjde. Tam jsem na indexu.“

Pan Zawynatch zatřepe odmítavě rukama

a vycení chrup, krásně perleťový, od nejlepšího

dentisty.

„To není tak!“

„Co není tak?“

„To je všechno taková hra.“

„Hra?“

Pan Zawynatch ztiší hlas.

„Podívejte. Ten Husák, víte, kdo to je?“

Kývnu.

„Nevíte. Je to můj nejlepší přítel. Tajně, of

course. Byli jsme spolu odsouzení. On na doživotí,

já k smrti.“

„Jak to, že žijete?“

„Well, tohle je, jak to bylo,“ pan Zawynatch si

prohrábne dry look, takže mu ve vlasech zůstanou

rýhy po sedmi masivních prstenech, a narovná si

smaragdového motýlka s fialovými puntíky.

Motýlek se vznáší nad klenutou hrudí v košili

pruhované hráškově zelenými a blankytně

modrými pruhy. Košile rozkvétá mezi širokými

klopami saka vyrobeného z látky v podstatě

růžové. Látka jakýmsi zázrakem textilní techniky

zeleně fosforeskuje. Manžetové knoflíky má pan

Zawynatch zlaté, velikosti disku pro mladší

dorostenky, s plastickým poprsím prsaté ženy, snad

Medúzy. Pod stolem vězí jeho překvapivě malé

nožky v kanárkově žlutých ponožkách a ve

střevících, které si patrně koupil na výstavě op

artu nebo na šachovém turnaji. Čtverečky jsou

černé a skoro zlaté.

S potěšením si uvědomuji, jak se ti snoubenci

k sobě hodí.

„Když mi přečetli rozsudek,“ vypráví, „věděl

jsem, že už nemám co ztratit. Vzal jsem si

poslední slovo a hovořil jsem plné dvě hodiny.

Když jsem skončil, předseda senátu byl tak

rozviklaný, že mi na místě sentenci smrti změnil

na dva roky ve vězení. Sedět jsme šli s Gustou

Husákem, ale já za půl roku uprchl.“

Pohlédne na mě, aby zjistil, jak to na mě

zapůsobilo. Vydechnu obdivem. Pan Zawynatch se

usměje.

„Takže, Mistře, jak jsem povídal: znám se

s Husákem. Dobře se s ním znám. Když jsem byl

naposled v Praze, sešli jsme se, tajně of course,

a mám to všechno od něj. Hraje takovou hru

s Moskvou. Vydat váš román nebude problém.“

„Ale moje jméno je na tom indexu.“

„Vydáte ho pod jiným jménem.“

Pokusím se mu vysvětlit, že obsah mého díla by

neprošel pod žádným jménem.

„Když řeknu Gustovi, Gusta poručí –“ mávne

rukou. „Všechno je dohodnuté. To se jen tak

prezentuje masám. Všechno je úplně olrajt.

V naprostém pořádku.“

To tvrzení vyruší z letargie magistra Másla,

který tu dosud jen lhostejně jedl štrůdl.

„Jak to: všechno je v pořádku?“

„Všecko. Dohoda mezi Amerikou, Ruskem

a Čínou. Všechno je jen na oko.“

„Dohoda o čem?“ vykřikne Máslo.

„Prostě – dohoda.“

„Jaká dohoda? Co Izrael? Střední východ? Co

Portugalsko?“

„Za tim jsou židi,“ ozve se temně Frank.

„I s židmi je to dohodnuté,“ tvrdí pan

Zawynatch. „Židi jsou dohodnutí s Araby. Kvůli

oleji.“

Blběnka neříká nic, cpe se štrůdlem. Už může.

Je skoro pod čepcem. Jakým asi? Blankytně

modrým s brčálovýma kytičkama?

„Ale vždyť se válčí! Teroristi –“

„Nesmíte to vidět, jak se to jeví.“

„A jak to mám vidět?“

„Podívejte se,“ pan Zawynatch klade ruku se

sedmi prsteny na nervózní ruku magistra Másla.

„Navenek je všecko rozhádané. Ale ve skutečnosti

se nic neděje. Všecko je olrajt.“

Jeho idylický světový názor mě vyloženě

uklidňuje. Magistra Másla nikoli.

„Vždyť mě chtějí zavraždit! Včera mi střelili do

okna!“ ukáže prstem na drobnou ranku na tváři.

Ranka vypadá na říznutí při holení. „To je od

střepinky rozbitýho skla!“

„Klid, pane magistře,“ usmívá se pan

Zawynatch úsměvem zasvěceného. „To je

přirozeně nutné. Drobnější akce, atentáty, lokální

války, taková – small change. Jinak by se dohoda

nedala skrýt. Masy se musí domnívat, že velmoci

spolu zápolí o světovládu. Ale de fakto je všechno

dohodnutá hra. Všechno je v naprostém pořádku.“

Mlčíme, ohromeni tak prostou pravdou.

„Ale – jaký to má všechno – smysl?“ vydechne po

chvíli zděšený magistr.

„Světovládu židovstva.“ Frankův hlas zazní jako

zlé svědomí.

„Ne tak,“ praví pan Zawynatch. „Je to jasné?“

„Co je jasné?“ vybuchne skoro plačky Máslo.

„Všecko,“ praví pan Zawynatch. Vyzařuje z něho

klid vlastníka realit a soukromých informací,

nedostupných masám. „Přirozeně, vlády to

nemohou prozradit. Dohody jsou přísně tajné. Ale

všechno je v pořádku. Nic se neděje. Buďte

klidný.“ Pak se i on pustí do štrůdlu.

Flákanec čerstvě upečených jablek mu upadne

na pruhovanou košili.

„Bráňo! Vočaut! Zase ses pokecal!“ zvolá

Blběnka. „Ty se nikdy nenaučíš jíst proprly, jů

čuně!“ Říká to však zamilovaně.

Pan Zawynatch vytáhne z náprsní kapsy

hedvábný kapesník s obrázky červeného

javorového listu na tyrkysu a energicky tře košili.

Ovane nás vůně santálového dřeva.

˜

Na hajzlu bylo jako vždy narváno, ale na mísách

nikdo neseděl. Rozkoukal jsem se v hustém dýmu

domoviny a uviděl jsem Ponykla ve vzdáleném

rohu. Vyrazil jsem k němu, ale Kos mě chytil za

rukáv.

„Smiřickej, pocem!“

Kos byl i v té skorotmě snadno k poznání podle

zaflákaných modráků. Stříkal v lakovně modrou

barvou spodky mesršmitských křídel a šablonou na

ně dělal německé kříže. V lakovně se mělo

pracovat v maskách, které vypadaly jako psí

náhubky a nasazovaly se na nos, ale podle Kosa

v nich nešlo dýchat, tak stříkal bez nich. Byl už

taky nějaký namodralý, chrchlal a do žlábku na

chcaní odplivoval modré sliny.

„Ty seš študák, že jo? Že seš študák?“ řekl.

„Helej! My se tu hádáme, jak je velkej měsíc.

Podle mě je jako předválečná pětikačka. Malina

říká, že je jako pecen chleba.“

„Dyž je v úplňku!“ pravil Malina, zahradník,

který pracoval ve svařovně duralu.

„To se rozumí samo sebou, blpče,“ řekl Kos.

„Dyž je z něj srpek, tak je jako srpek pětikačky.“

„Je to relativní,“ řekl jsem. „Příde na to,

z jaký dálky se díváte na pětikačku a z jaký na

pecen chleba.“

„No dyž je na vobloze, krávo,“ řekl Malina. „Co

je to obloha?“

„To snad víš, ne?“

„Podívej,“ řekl jsem. „Kdybys dal pecen chleba

nebo pětikačku do stejný vzdálenosti, jako je vod

nás měsíc, viděl bys kulový hovno.“

„Ty hovno víš, slone,“ řekl Malina.

„Ve skutečnosti je měsíc tak velkej jako

čtvrtina zeměkoule.“

„Ty koni! Nežvaň!“

„Nežvanim. Dyž chcete vědět, jak velkej se

měsíc jeví, musíte to měřit rozsahem viditelný

oblohy. To znamená víst smyšlenou čáru přes

oblohu a změřit, jakej úsek tý čáry zakrejvá

úplněk.“

Koukali na mě s podezřením. Ohlédl jsem se po

Ponyklovi. Típl právě už téměř neexistujícího

špačka a chystal se vypadnout.

„Dyby byl měsíc tak velkej jako štvrtina

zeměkoule, tak by musel zakrejvat štvrtinu

voblohy,“ pravil Kos.

„To by musel bejt asi tak čtyřikrát blíž, než je.

Asi víckrát,“ řekl jsem. „To nevim.“

„Ty víš vůbec starou belu. Je jasně jako

pětikačka.“

„Hovno! Dyby byl jak pětikačka, tak ho na

obloze vůbec neuvidíš, bejku!“ pravil Malina

a téměř se tak přiblížil pochopení relativnosti.

„Verkšuc!“ zavolal někdo od vchodu. Přiskočil

jsem k nejbližší záchodové míse, předstihl jsem

Kosa, spustil jsem kalhoty, sedl jsem si na

zasviněné sedátko a otrávený Kos se musel tlačit

k východu s ostatními, kteří to nestihli. V několika

vteřinách se místnost vyprázdnila, až na řadu nyní

sedící na mísách. Hned u vchodu stál Leneček,

který měl montérské overály a zasek se mu zip.

Zápasil s ním marně, a protože ve vchodu se

objevil Eisler, místo aby se zcela věrohodně dál

potýkal se zipem, sedl si na mísu v nestažených

overálech.

Eisler ovšem takové triky znal. Po vzoru velkých

šturmbanfýrů se nad Lenečkem zhoupl v ne zrovna

šturmbanfýrersky vyleštěných holínkách a pravil

s pruskou ironií:

„Na Leneček, was ist das? Voni si serou do

kalhot?“

„Mám laxírku, pane verkšuc.“

„A co tím získaj, když si naserou do kalhot?“

Na žádný logický argument se Leneček nezmohl.

„Tak vstanou a pudou se mnou k panu

betrýbslajtrovi.“

Eisler se znovu zhoupl, ale vytahané holínky

nezavrzaly. Rázným krokem se proto vydal podél

hajzlíků na kontrolu, jestli všechny kalhoty jsou

spuštěné.

Zastavil se vedle mě, kde seděl Ponykl. Na

rozdíl od ostatních, kteří kalhoty spustili až na

zem, takže na verkšuce svítila zimně bílá kolena,

ponechal si Ponykl nohavice přetažené přes

kolena. Verkšuce to zaujalo. Přistoupil těsně

k míse a nahnul se přes Ponykla. Vzadu byla přes

okraj mísy spuštěna Ponyklova košile a zas nebylo

nic vidět. Eisler tam sáhl, nadzdvihl košili a strčil

nos skoro až do klozetu. V té chvíli se Ponykl

pyrotechnicky usral. Eisler vylétl jak zasažený

yperitem.

„Sie sind aber ein Schwein, Ponykl!“

„Mám těžkej případ, pane verkšuc.“

Eisler poodstoupil a zařval:

„Vy a těžkej případ? Vy nemáte žádnej těžkej

případ! Vy sem chodíte vést řeči proti říši!“ Zlým

zrakem přelétl naši řadu.

„Sie haben zehn Sekunden. Wer binnen zehn

Sekunden nicht scheißen beginnt, der kommt mit

mir zum Herrn Betriebsleiter!“

Švihem odhalil švýcarské náramkové hodinky

a začal nahlas počítat:

„Eins – zwei – drei –“

Ozval se hlasitý výbuch plynů smíšených

s břečkou, která vystříkla pod velkým tlakem.

Verkšuc i my jsme se ohlédli. Usvědčený Leneček

využil konfliktu s Ponyklem, urval zaseknutý zip

a seděl nyní s nahými koleny na míse. Eisler se

k němu vrhl.

„Počkat, Leneček! To neplatí!“ zařval. „To jim

už teď je houby platný! Pudou se mnou, i dyby tu

teď vysrali vola!“

Porůznu následovaly další exploze, některé

vyrobené na hubu. Verkšuc si jich však nevšímal.

Stál nad Lenečkem tak dlouho, dokud nepoužil

přední stránku Der neue Tagu s oznámením

o smrtích za Vůdce a Vlast, a pak holiče

odeskortoval k betrýbslajtrovi a o nás ostatní se

nestaral. Vstali jsme.

„Oldo,“ oslovil jsem Ponykla. „Něco bych vod

tebe potřeboval.“

„Co?“

„Můžeš mi tohle vysoustružit?“ vytáhl jsem

náčrt, který jsem udělal večer předtím. Ponykl si

ho prohlédl. „To pude. Žváro bys neměl?“

Beze slova jsem vytáhl balíček, který jsem nosil

pro všechny případy. Ponykl si skromně vzal jednu.

Pak jsme vypadli z hajzlu, který se už zase začal

plnit další směnou.

˜

Chumelí, jak se sluší na poslední den přednášek

před vánoční recesí, jak by řekla Blběnka. Na

zastávce autobusu vidím známý sealskinový

kožíšek a známé zkadeřené vlasy Ireny

Svenssonové, bílé holínky ze semišové kůže,

přiléhající těsně k lýtkům. Vše je trochu zastřeno

padajícími vločkami. Vedle ní stojí postava

v džínsech do zvonu a v džínsovém kabátku, na

hlavě červenou pletenou čepici a půlkilometrový

šál vepředu i vzadu. Pod paží obě po kanadsku drží

študentský štos knih.

Jdu k nim.

„Hi! Can I give you a lift?“

Ta druhá je Veronika. Mou nabídku vztáhnou

každá na sebe.

„That would be great,“ řekne Irena.

„To by bylo fajn,“ řekne Veronika.

„Veronika Prst,“

pravím.

„Meet Irene

Svensson.“

Zazubí se na sebe a už si je vedu k parkovišti.

Cestou se dozvím, že Irena měla havárku, ale nic

se jí nestalo. MG bude opraveno příští týden. Včas

na Vánoce.

„Kam pojedete na svátky, sire?“ ptá se mě.

Kam? Nikam. Kam vy?

Vyjde najevo že do Rocky Mountains.

Svenssonovi mají lyžařskou chatu nad Denverem.

„With your boyfriend?“ Hledim kruhovými

výsečemi po stěračích na vánoční Mississaugu,

která se podobá výkladu u Eatonů.

„I haven’t got a boyfriend,“ praví Irena

mrazivě.

Obě holky si po kanadském způsobu sedly vedle

mě, takže vepředu je celkem příjemná tlačenice

a na zadním sedadle dva balíčky knih.

„Kam jedete vy, Veroniko?“

„Nikam.“

„Co budeš dělat?“ chce vědět Irena.

„Budu doma a budu brečet.“

„Vy jste taky bez bojfrenda?“ tážu se pořád

anglicky.

„Kvůli tomu ne. Tak.“

„Proč?“ ptá se Irena.

„Stejská se mi. Obzvlášť o Vánocích.“

„I see,“ řekne Irena. Světlo noci, téměř polární,

sílí a slábne podle toho, jak stěrače zmáhají příval

eatonského sněhu, odhaluje a zas poněkud

zahaluje Irenina nylonová kolena, odvážně

odhalená do kanadského mrazu. Vedle nich jiná

dvojice kolen v denimu, na jednom z nich smutně

přišitá československá vlaječka.

„Já za to nemůžu,“ říká Veronika. „Já jsem

o Vánocích vždycky strašně sentimentální.

Poslední tři roky před – před tím, než jsem přišla

sem – jsem byla vždycky s kapelou. Kluci hráli

koledy, do rocku, já jsem si vymejšlela texty –“

„Ty seš zpěvačka?“ přeruší ji Irena.

„Jo. Totiž byla. Teď študuju angličtinu

a náboženství, chemii a já nevím co.“

„Proč už nezpíváš?“

Veronika se podívá na mě. Usměju se na ni.

Veronika se ušklíbne.

„My English isn’t good enough.“

Za výřezy stěračů se objeví veranda nějakého

zazobance, celá ověšená barevnýma žárovkama.

Rozsvěcují se a zhasínají, rozsvěcuje se a zhasíná

i Veroničin obličej a červené, zelené a zlaté

žárovky hlásají MERRY XMAS.

Otevřel jsem dveře a dovnitř vpadla zplihlá

blondýnka.

„Prosim vás, vy ste Čech?“

„I am. Tedy: Sem.“

„Můžu si u vás odpočinout?“

Dopadla na gauč, celá se leskla, to byl oděv ze

Západu v módě před dvěma lety, který vyšmelila

v Praze, na svou Grand Tour. Nelogicky – vzhledem

k předchozí otázce – pravila: „Mně dala vaši

adresu Suzi Kajetánová. Vona –“

Pak byla v limbu. Doslova. Omdlela. Když jsem

ji přivedl k vědomí, napojil whisky a naplnil

libriem, k němuž ona přidala dosud nevyužívaný

sedolor (český organismus vydržel však alchymii

bez nehody), vyprávěla mi svůj bláhový příběh.

„Vona mi to Suzi rozmlouvala.“

„Proč nešla s váma?“

„Řekla, že je lepší bejt první v Prčicích než

druhej v Praze. Jenže jí se de facto všude šíleně

stejská –“

„Vám se taky bude.“

„Možná. Ale já tam nemohla zůstat.“

Ušklíbl jsem se. Věděl jsem, že málokdo přizná

barvu. Ideologie a ideály vadí málokomu. Skoro

nikomu. Vadí jiné věci. I její příběh zněl jako

emigrantská tall tale. Byl jsem však dítětem své

vlasti a doby a věděl jsem, že tenhle nepatří do

mytologie, ačkoliv Veronika sama byla dítětem

mýtů des zwanzigsten Jahrhunderts. Tatínek Žid,

maminka ne. Árijka, Kaukazanka. Prostě taková

rasa, jíž bylo dobrodiním norimberských zákonů

umožněno s Židy se bez byrokratických průtahů

rozvést. Maminka dobrodiní nevyužila, tatínek

unikl konečnému řešení. Pak se domnívali, že svět

je bezpečný pro štěstí, a v roce padesát jedna si

upletli Veroničku. Potom v roce sedmdesát se

maminka s tatínkem podruhé nerozvedla. Veronika

byla právě na nejlepší cestě ke slávě, možná

hlavně díky slušivosti pážecího převleku v hlavní

roli zmuzikálované Noci na Karlštejně. Ředitel

divadla vysvětlil však režisérovi, že podniky

výrazně ideologických sfér, jako je například

divadlo, nemohou na místech tak důležitých, jako

je hlavní role, zaměstnávat děti ze smíšených

manželství. Režisér se neovládl, začal řvát. Že

není rasista. „Pojem ‚smíšené manželství‘, jak jej

používá strana,“ poučil ho ředitel, „není

rasistický, ale ideový. Znamená manželství dvou

komunistů, z nichž jeden byl ze strany vyloučen

a druhý se s ním nerozvedl. Takže, a to

zdůrazňuju, se s Veronikou musíme rozloučit ne

proto, že je Židovka,“ hovořil teple, poučen

předtím jiným, vyšším soudruhem, a myslel si své,

„i když to jí přirozeně na politické spolehlivosti

nepřidává.“

„Jak to?“ vylétl rebelující režisér, ale ředitel

byl tolerantní a vysvětlil, že ani tahle jeho

poznámka nemá nic společného s rasismem. Židé

jsou prostě specifickým historickým vývojem

podmíněni, a proto se z nich prakticky nedá

vykořenit podvědomá sympatie k sionismu – „Snad

k vlastnímu národu?“ namítl režisér. Štítil se

výrazů profláknutých před dávnými lety. „Jak

ovšem definujete národ?“ otázal se poučený

ředitel a hned sám přednesl vyšším soudruhem ze

zapomnění vytaženou Stalinovu definici, jež Židy

z tak lidských společenstev vylučovala. „Čistě

historicky vzato,“ pokračoval, „lze i sionismus

chápat. Staletí pogromů – později katastrofy

nacismu – jenomže v současné situaci se Židé

stávají objektivní překážkou v zápase mezi –“ Dál

režisér odmítl poslouchat. „Tak já ji vyrazím

a řeknu jí, že je to proto, že její otec je

nepolepšitelnej – co? Žid? Sionista?“

„Ne, to ne,“ pravil ředitel. „Ale tak to o něm

stálo v Rudém právu!“

„Tam je to z agitačních důvodů,“ říkal ředitel

pořád laskavým hlasem. „A spíš obecně. Její otec

není samozřejmě žádný organizovaný sionista.

Před válkou byl dokonce předsedou

antisionistického spolku Čechů-Židů. Ovšem Žid to

je, a objektivně –“

„Tak nepolepšitelnej trockista?“ skočil mu do

řeči režisér. „To je moc silné,“ pravil ředitel.

„Řekněme: revisionista.“

Veroniku vyrazili pro objektivní židovskost

jejího tatínka. Ujala se jí Suzi Kajetánová

a umístila ji do svého zvukového pozadí nazvaného

Borůvky. Donedávna Blueberries.

„Tvoje angličtina je výborná,“ praví Irena

Svenssonová.

„Ne na rock. V rocku obecenstvo nevezme

zpěvačku s akcentem.“

Zabočím na Spadinu, v ulicích už je předvánoční

ruch. U Kensington Market je tlačenice, vidím

muže v evropské beranici, který si v síťové tašce

nese do vany zmítajícího se kapra.

Irena řekne:

„Nechceš jet na Vánoce se mnou do Rockies?“

Dobré srdce Ireny Svenssonové.

„Vás tam bude jistě dost i beze mě.“

„V naší chatě se vyspí třeba dvacet lidí.“ Vím,

že jejich chata je naruby obrácený eufemismus.

„Jestli máš bojfrenda, můžeš ho klidně vzít

s sebou.“

„Nemám bojfrenda,“ praví Veronika. „Jsem

odhozená milenka.“

„Whať s that?“ zasměje se Irena.

„Měla jsem tady kluka, utek sem rok přede

mnou,“ říká Veronika. „Jenže mi nezůstal věrnej.“

„To ještě nemusí být důvod k definitivnímu

rozchodu,“ praví velký znalec sexuální psychologie

Svenssonová. „Bylas mu ty?“

„Samozřejmě. Já mám staročeský vychování.“

„Člověk musí brát sexuální vztahy realisticky.

Na nerealistickém maximalismu se pevný vztah

vybudovat nedá,“ pokračuje Irena. Jenže Veronika

odpoví stručně:

„Se ženatejma já nechci nic mít.“

„I see,“ uzná učenec.

A byl to tenkrát problém. Ptala se na poště,

dali jí adresu domku v High Parku. Otevřela bytná,

přejela ji pohledem, a prý tady nebydlí. Kam se

odstěhoval? Zeptejte se na poště. Tam jinou

adresu nemají, řekla Veronika. Mně nedal vůbec

žádnou, slečno. Dveře se zavřely. „Takže už ho asi

v životě neuvidím,“ pravila smutně Veronika

a svěsila ruce mezi nohy v mini. Mini byla už

pořízena v Torontu.

Něco mi napadlo, asi vnuknutí. Zašel jsem do

High Parku. Bytná měla zřejmě své instrukce

a velice ochotně mi dala adresu v Etobicoke. Tam

jsem dojel za soumraku. Zbrusu nová čtvrť

krásných domečků. Na adrese otevřela mladá žena

v předimenzovaných brýlích – taková, jak by se

vyjádřila Blběnka, plejnová.

„Does Mr. Škvarek live here?“

„Yes, he does.“

„You are –?“

„Mrs. Squareck,“ pravila mladá žena s hrdostí

novopečené, jak by se vyjádřila Blběnka,

hausvajfky.

Šetrně jsem to sdělil Veronice. Zaťala zuby.

„A říkáš –“ to už jsme si tykali – „plejnová? Jako

nepohledná? A brejlatá?“

„Ne nepohledná. Plejnová. Jako že když za den

potkám deset takovejch, tak mám dojem, že jsem

dnes žádnou ženskou neviděl.“

„Tak takhle končíš, haure!“ pravila trpce

Veronika. „A v Kanadě!“

To byl její nekrolog za Oldřicha Škvarka a už se

o něm nemluvilo.

„Můžu vás pozvat k nám?“ z ničeho nic Irena.

„Moje sestra bude promítat film. Třeba by vás

zajímal.“

„Já nemůžu,“ praví Veronika. „Zejtra píšu test

z Freuda.“

„Co to bude za film?“ ptám se.

„Triumph

of

the

Will.

Leni –

Reefen – something.“

„Anebo já půjdu s váma, jestli můžu,“

rozhoduje se najednou Veronika opačně.

„Sure,“ praví Irena Svenssonová. „Moje sestra

říká, že to je první umělecký film v dějinách

kinematografie, který natočila žena.“

A máme to.

˜

Milý Danny,

asi jsi už nečekal, že ode mě uslyšíš ale

využívám příležitosti že ocuď odjíždí jeden

kamarád do Australie tak ti pošle ten dopis

odtamtuď. Už sou to štyři roky co jsme se viděli

naposled. Se mnou se mezi tím stalo moc věcí.

Nejdřív jsem skejs v lágru rovnou za hranicema

u Regensburku a ne a ne se ocuď dostat. To víš,

neměl jsem „tlačenku“ a jaziky jsem neuměl, ani

jsem neměl příbuzný na západě. Když už to trvalo

víc jak jeden a půl roků a měl jsem toho zrovna

akorát, přijeli z Cizinecký legie a dal jsem se

k nim. Jaký to tam bylo ti nebudu psát bylo to

horší než v kníškách. Byli jsme na Sahaře a cvičili

nás pro Indo-Čínu. Bylo nás tam Čížků šest. Vícvik

trval šest měsíců pak se eště nějakou dobu čekalo

a pak nás nalodili do Indo-Číny. Cestou jsme

přistáli ve Španělsku a já si řek do Indo-Číny mě

nedostanou skočil jsem v noci z lodě a doploval

jsem na břeh. Tam jsem vyměnil boty a mundůr

s nějakým ludrákem za civil ale chytli mě

a neuměl jsem španělsky ani žádnou jinou řeč než

krapet francouzsky co jsem pochyt v legii. Dali mi

francouskýho tlumočníka ale já dělal že neumím

ani francousky tak mně poslali sem na Sicilii do

tábora pro osoby bez státní příslušnosti. Je to tu

samej esesák a ustaši a samozřejmě se s tim moc

nechluběj ale když jsem to zistil a začal jsem se

s nima hádat tak mě zmlátili, že jsem málem

dodělal. Eště že se mě zastal ňákej Lotyš ten byl

za války taky v německý armádě ale řek mi že

bych v ní byl taky dybych si měl vybrat. Je to

lamželezo tak si na mě teď netroufnou taky je nás

tu víc z legie taky ňáký Němci který za války

válčili v legii proti Romelovi. Žádal jsem si do

Ameriky (USA) ale nevzali mě skrz skažený zuby.

Tak to vypadá že z toho budou ty protinožci, no

jaká pomoc všecko lepší než Sicilie. Musim končit

už nemám papír. Ozvu se ti zas od protinožců.

Tvůj kamarád

Přema

˜

„Vel, enyvej,“ říká Blběnka a sedmiprstenný

pan Zawynatch přikrývá prackou jednu její

pracinku, také s prstenem, v němž je do umělého

jantaru zalita jakási ploštice. Avšak ta druhá,

s prstenem dřevěným, pomalovaným jako

velikonoční kraslice, a v náramku, z něhož na

stříbrných šňůrkách cingrlátkují písmena, ta druhá

pracinka energicky gestikuluje, jako by Blběnka

byla židovský kupec na Kensingtonském trhu:

„Byla to přeci moje první noc v dauntaunu, ne? Já

sem musela týden sedět s mojí mámou, jů nou,

ona chce vědět všecko, a óldtajm chodily všelijaké

druhy tet a kazns a nefjůs, takže žádný div, že

sem se do Prahy dostala až na první víkend. To je,

proč sem na sebe dala červenej miniskért a tenhle

druh týšertky, jak mám, s timhle druhem nejkyd

buzm, vy ste to na mě viděli, didnt-ča?“ Abychom

to na ní neviděli! Týšertku s fotografií obnažených

ňader, obtisknutou přímo tam, kde Blběnka má

pod týšertkou svoje, stejně utěšená. Pan

Zawynatch se neřestně zasměje a pracinku v zajetí

prstenů přitiskne Blběnce na zadnici nahého muže.

„Vel,“ praví Blběnka a je jí to jedno. „Ono je to

džastebit dérink, ale souvat? Vel, na hlavu sem si

dala vig, ne tenhle. Tamten druh karotop,

zhajlovala sem taxík a drajvovala sem rovně dólu

do dauntaunu. End vudžbilívit: direktly před

Jaltou běžím do Lídy! Lída byla dycky zvyklá bejt

muj nejlepší gérlfrend, ale máj got! Džvundbilívit!

Vona má na sobě ixektly tu samou týšertku, jenom

místo nejkyd buzm má tadyhle vepředu,“ pracinka

s náramkem ukáže na Blběnčina ňadra, cingrlátka

se zablýskají a na zlomek vteřiny zajiskří dvě

písmenka: P – R. V nápis se nesloží, mám však

tušení, že nápis bude stejně nepřístojný jako (v

Praze) Blběnčina dérink týšertka. Zahlédnu ještě

D, pak dlouhé í – proboha, snad Blběnka neblýská

na Kanaďany nějakým fórletrvordem, v českém

jazyce! „– tuhle vepředu má tenhle druh snepšot

tý – tý slavný ženský, co se směje – co je její

jméno? Je to druh jako slavný malby – Briane, help

mí!“ Praví pan Zawynatch: „Malba? Smějící se

ženy? Monolíza?“

„Dets rajt!“ Blběnka pohladí pana Zawynatche

po drajluku. „Vel, to si smíte představit, ten

mítink! Imídžetly sme droply do Jalty a gosipovaly

sme o živejch mrtvejch, až sme byly modrý

v obličeji. A pak se k nám připojil ten chlap!“

Blběnka vyvalí oči a narovná si blond afro. „Já dyž

na to myslim zpátky, já se cítím jako Elis ve

vondrlendu. Stil!“

„Proč?“ zeptám se do efektní Blběnčiny pauzy.

„Proč? Vel, bikóz jak brzo jak mě Lída

introdjůsovala, tenhle chlap taky povídá: ‚Pojďte

ke mně! Já dávám party, jenom pro dva mý kolegy

a gérls se neukázaly.‘ Džas lajk det! Ani mě

neznal! Já sem chtěla říct, že ne, ale Lída řekla,

šůr. Tak sem nechtěla spojlovat fan a vzali sme

keb. V kebu sem se Lídy zeptala, estli má pořád

džob jako nerska, a vona že ne, že teď pracuje

jako interpretr. Vel, za chvíli sme byli tam. Ten

chlap měl haus, vel, už na venku vypadal ohromně

fešnebl, ale když sme se dostali dovnitř – aj kudnt

bilív máj ájz!“ Blběnka vyvalí oči a vykládá, jak

v hauzu byly vólpejpry, co vypadají jako džínsy,

lejtyst fešn, které v Trónu právě měli jako big

novlty.

Fajrplejs dat big! rozpaží a zacingrlátkuje, ale

nic se mi nepovede přečíst. A v něm tenhle druh

logs, co hoří barevnejma plamenama na gáz.

Nábytek Skendynejvien, taky hájly fešnebl.

Telefon najntýn senčery stájl, oni je prodávaj

v Yorkvilu, děsně expensiv. Takovej ten stár end

strajps, ručka naznačuje, podaří se mi přečíst

jiskřivá písmenka P, R a T a ještě í, co je letos

dělaj k bajsentenial. V rohu kolouniel stájl tývíset

s rímout kontrol a vedle hájfáj stereo,

kvadrofoun, vel, hůevr hez it in Tróno ívn? Enyvej,

úplně nejposlednější gadžet. Z něj pouštěj hity, co

byly předtím tejden v Top Ten ve Státech!

rozhlédne se, smočí rty v cocktailu Pink Lady.

Nikdo neříká nic, jenom Frank něco zabručí, pan

Zawynatch hledí pyšně, ačkoliv tohle se mi nezdá

jako historka úplně vhodná pro celebraci zásnub.

Blběnka však, mám dojem, balancuje přesně po

tom laně, na němž ji pan Zawynatch chce vidět,

a když ji tam vidí, je hlínou v jejích prstech.

Takže ona šikovně stylizovaná do počestné děvky,

postaví pinklejdynu na stůl a pokračuje:

„U hausbáru seděli ty dva kolegové toho chlapa.

A ten bár, jů šudv sínit! Číves Rígl, Gilbys, Džek

Denielz, Koantró. Tekila ounly vodku měli

moskevskou. Vel, my sme si sedly u báru, vzala

sem ven cigarety a ten jeden, co nás tam vzal, mi

dal oheň – měl gás lajtr, a jak se mu vyhrnul rukáv,

mohla sem vidět, že má tenhle novej fensy

elektronik didžital ristvoč. A jeden ze dvou

vostatních řek: ‚Na tyhle hodinky bych si dal

bacha, Boby. Víš, že Korytenko po takovejch jede.

Jedny už ukrad Pepovi, a asi taky Jiřímu, tak

bacha!‘ Já cítila, že na tom všem bylo něco fany,

takovej strenžovej fílink, tak se nahnu k Lídě

a povídám pod svym dechem: ‚Lído, to sou nějaký

fouks z vestern embasis?‘ a Lída začne giglovat

a povídá: ‚Ty seš dobrá! To sou přece vnitráci!‘“

˜

Sedíme u Svenssonů kolem opulentní tabule

a Rosemary Svenssonová (rozená Rowntreeová

z Tennessee, po otci z bourbonových Rowntreeů)

se podivuje – jako ze zdvořilosti všichni

Kanaďané – mé excelentní angličtině. Vysvětlím,

že vznikla pilným poslechem BBC za války. Kastrin,

Irenina sestra, chce vědět proč? Nejde jí do hlavy,

proč by někdo za těch dvou dávných válek,

korejské a vietnamské, poslouchal britský rozhlas?

Rosemary mi však rozumí a jsem její. Do naší

konverzace se vmísí válečné spřeženectví. „Kde

jste byl? V armádě?“ Ne. Bohužel. Zmíním se

neurčitě o odboji, pak zevrubně o tom, jak mě tak

po okraj naplňovala angličtina, že jsem jednou

anglicky oslovil německého obermajstra v továrně,

a co z toho pošlo. Mám trhání povědět, jak jsem

víceméně z blbosti svou troškou přispěl do

válečného mlýna – ale všimnu si upřeného pohledu

Ireny Svenssonové, připomene mi zkoumavé

a pochybující oči Edenvaleské koleje. Rozhodnu

se, že o svém, dnes už zcela nepravděpodobném

hrdinství pomlčím. Vyprávím radši, jak jsem hrál

v kosteleckém dixielandu na tenora, jak jsme

swingovali americké hity, spřeženectví sílí

a z Ireniných očí mizí zkoumavá nedůvěra. „Oh

yes!“ jásá mamá Rosemary. „When the Deep

Purple Falls,“ z citátu přejde do melodie,

přidávám se: „over sleepy garden walls…“ válečné

spřeženectví permutuje ve spřeženectví starých

písniček.

Přidává se pan Svensson: „… and the stars begin

to flicker in the sky.“ Má hluboký bas, to je tak

všechno, co má z muziky, kromě své hudební

agentury. Plamínky v nákladných svícnech se

třepotají jako hvězdy, jsou to skutečné svíčky

a skutečné plamínky… s takovými šla Naďa lesem

z Černé Hory na půlnoční v houfku vesničanů jako

z vánoční pohlednice. Rosemary – v pevném objetí

nostalgie, která zahajuje naše stáří –už sedí

u piana, a ze všech songů spustí zrovna Lily

Marlen… To že je německá písnička? Odmítá tomu

věřit. A spřeženectví je silné. Povzbuzen Chateau

neuf-du-Pape (připomíná mi Prahu a Esterku,

která ho pila z půllitru), pociťuju silnou sympatii

k štíhlé, až snad poněkud britsky kostnaté Britce

z Tennessee… „Every star above,“ zanotuju,

„knows the one I love, oh Sue, sweet Sue.“

Rosemary se přidala. „Víte, že tohle je zas česká

písnička?“ ptám se z legrace, ale podcením

Rosemaryinu americkou důvěřivost. „Oh really?

I always thought…“ Honem si vymýšlím legendu,

jak po válce, po první světové, zabloudil do Prahy

nějaký černoch, Joe Turner, pro větší zajímavost

mu přisoudím autorství klasického blues. Slyšel

polku Zuzanka, zeswingoval ji a složil na ni

anglická slova, pak s ní odjel do Států… „Umíte ji

česky?“ nedůvěřivě Kastrin. Kývnu, spustím:

„Hvězdy nad hlavou ví, že mám jen jedinou…“

Naďa v tlusté sukni a v tlustých punčochách, které

jsem Suzi v dávném pravěku jiného kontinentu

a prehistorické doby zpíval do hukotu vrtačky.

Kráčí se svíčkou temným lesem, hledím na ni

z křoví u pokraje cesty a pak jdu zpovzdálí za

houfcem z Černé Hory k zatemněnému předměstí

temného Kostelce, o té poslední štědrovečerní

noci. Hustý sentiment mě naplňuje, už jako

Rosemary. „V Americe se zpívá víc písniček, které

jsou původně české,“ pokračuju. Vytvářím možná

legendu. Rosemary se diví, jistě to dá k lepšímu

na parties, při dinners, v dámském klubu. Vznikne

legenda. „Přinesli je sem emigranti. Třeba

Clementine.“

„Sure,“ říká Veronika. „Tak jedem?“ ptám se,

a spustíme, Veronika docela přirozeně druhý hlas.

„zkrátka fajn!“ Rosemary se rovněž směje, No

kidding! Tohle že je česká písnička? Je. Irena

zřejmě pochopila a začíná se bavit mou hrou. Pan

Svensson si zapaluje doutník a poslouchá,

poslouchá… uvědomuju si, že ne mě. Veroniku.

Koncertní agentura funguje. Desky Sigtone. Ale

k ničemu to nebude, to vím. Jsem už v exilu příliš

dlouho. Oh, Susanna!…“. v toku času se mi

všechno splete, to už je dávno, tohle taky,

nekonečně dávno, všichni jsou mrtví, velebný pán

Meloun káže o Jezulátku, jako by popisoval výjev

z loutkového divadla. Hledím na Nadin obličej

zavinutý do bílé šály. Oči jí žhnou jako černé

plameny pekelného paškálu, upírá je k měsíčné

tváři velebníčka, který se tak podobá svému

jménu, snad je to jeden z žertíků vládce vesmíru

a sledovatele našich intimit… Jukebox on Saturday

Night… Chew Your Bubble Gum… Sesibo… samé

české písničky, Rosemary žasne, diví se, asi mi už

přestává věřit, ale oči se jí smějou. Irena z toho

má docela jasnou legraci, pan Svensson se zahalil

do dýmu jak sépie a Irena najednou neočekávaně

řekne:

„Proč nezkusíš zpívat v Kanadě, Veroniko?“

Píseň nám zmrzne na rtech.

„Mám akcent,“ praví Veronika, proti své vůli

nešťastně.

„Nesmysl. To se dá cvičit. Že, daddy?“ obrací se

Irena na otce. Z bělavého oblaku zazní nezávazné:

„Někdy ano.“ A Irena doráží:

„Natoč s Veronikou zkušební snímek!“

„Well,“ praví pan Svensson ještě daleko

nezávazněji. „She’s got as good a voice as any of

your Sigtone stars. Why not give her a chance?“

Irena probodává očima kouř.

„There would be problems,“ zazní odtamtud

nezávazný hlas pana Svenssona… Riders in the

Sky… to je Rosemary… u piana…

Snili jsme s Naďou na ferrofluxu, ani jsme se

nelíbali. Jak pilot stiskne spoušť, rychlopalná

dělíčka ve vanách vyplivnou pár střel směrem

k Létající pevnosti, křídly zalomcují otřesy,

zalomcují taky plechem bubnových zásobníků,

který je přetažen přes ostrý okraj příliš hlubokého

frzenku, jak plech praskne, náboje se přestanou

ukládat do závěru rychlopalného dělíčka a pilot

má problém, nalétává na ocas Létající pevnosti,

přímo do dráhy olověných čar, jež proti němu

vypouští kulometné dvojče zadního střelce, ale

jeho vlastní děla jsou němá, umlčena chytrým

nápadem mě samého a odvahou Naděždy

Jirouškové.

„Jaké problémy?“ chce vědět Irena.

„O hlas nejde. Vy se samozřejmě vyrovnáte

mnoha zpěvačkám naší značky. Ale –“

„Já vím, ten akcent,“ říká Veronika.

„Skoro žádný nemáš,“ říká hodná Irena.

„A dobrý kouč –“

„Well…,“ vydá nezávazný zvuk pan Svensson.

Začínám tušit, oč v tom kšeftu jde. Pan Svensson

oklepává kvalitní doutník do popelníčku ve tvaru

mramorového srdce. „My máme na Sigtone taky

jednu českou skupinu – Pro Arte Antiqua –“

„A nebudou moct nic dokázat,“ říkal jsem.

„Obrkontrolor nechává kalibr v krabičce na

posledním taktu. Už jsem mu ho vyměnil. Ví o tom

akorát Ponykl, a ten musí držet jazyk za zuby. Ve

vlastním zájmu. Budem je prostě vrtat asi o půl

centimetru hlubší, a dyby něco, tak nám ňákej

sabotér tajně vyměnil kalibry. Ňákej neznámej

pachatel.“

„Neznámej pachatel!“ Naďa vyprskla, termín

z cliftonek se jí zalíbil. „To je náramně

vykoumaný, Dane. Vono se pozná, že seš študent!“

Pohlédl jsem na ni, dívala se na mě s obdivem.

Pak jsem kouknul zaflákaným okýnkem ferrofluxu

do dílny. Zima, od špatně utěsněných hadic

k pneumatickým kladivům se kouřilo. Ženské se

železnými hruškami a ve svetrech se vší silou

tiskly na duralové dekle, chlapi z druhé strany

mlátili kladivy, skoro freudovská symbolika.

Pekelný rámus. Před očima se mi objevil mesršmit

sto devítka ef, protkávaný olověnými šňůrami.

Šňůry těch olověných perel věnčily mé hrdinství.

„Ani to nezjistěj,“ pravil jsem lehkomyslně.

„Amerikáni s nima budou mít lehkou práci, dyž je

takhle vodzbrojíme!“

„Rozstřílej je na cimprcampr!“ pravila

krvelačně Naďa. Pak dodala z milosrdenství své

duše: „Piloti teda asi vyskočej padákem, ale érák

bude rozflákanej, že nepude nic poznat!“

„To nepude, Naďo, to si piš!“

Nosek začal zdlouhavě chrastit klíčem v zámku.

„. na takovou hudbu je tady trh prakticky bez

konkurence.“

„Takže když dáte šanci exulantce, oni dají Pro

Arte Antiqua konkurenci?“ říkám.

„Exactly,“ praví pan Svensson. „Mně je to

samozřejmě hrozně líto.

But I have

responsibilities to my partners. Taková jsou tvrdá

fakta.“

Kouknu na Veroniku. Je bílá, na tvářích růžičky,

jaké mívala Naďa. Večer mě zničil nostalgií. Ty

válečné swingy. Ty různé odpovědnosti. Jak nás

všelijak váží. Jak nic nevážíme. Jak si svět

považuje docela jiných hodnot. To jediné, co po

nich zůstalo… Foster… vpluje do nostalgie swingů,

ubohé Nadi… minulý týden jsem ho citoval třídě

neviňátek, se silným zanícením a slaboučkou

nadějí, že neviňátkům dojde, ale když jsem na ně

mrkl přes okraj lejster s poznámkama, viděl jsem,

že Vicky za Cestou do Indie ukusuje z gumového

Mars Baru –Klasické Athény nadělaly pěkný

bordel – ale Antigona zůstala. Renesanční Řím

nadělal pěkný bordel – ale strop Sixtinské kaple

byl namalován. Jakub První nadělal pěkný

bordel – ale vznikl Macbeth. Ludvík XIV. – a vznikla

Faidra. Ti, kdož stejně jako já jsou už příliš staří

na komunismus a příliš si vědomi krve, která bude

prolita před jeho problematickým vítězstvím,

utíkají se k umění. Snad tedy ne tvrdá fakta pana

Svenssona, ale křehké hlasy zpívajících dívenek

tvrdého rocku. Irena se začíná s daddym hádat,

probodává ho krásně vyšisovanýma očima,

Rosemary zcela přetvořena v slepici kvoká, aby je

dokvokala k smíru, obyčejné plamínky drahých

svící to registrují jako ručičky na amplitudometru,

svíce se třepetaly lesem. Naděnka se chytře

zpozdila, zašla do jeho černobílé tmy – řekla

jim – si odskočit, ve tmě já jak Černý myslivec

a zmrzlé, rozpukané, uvnitř teplé polibky veliké

pusy té kostlivé holky z Černé Hory. „Dane – já tě

miluju! Za todle tě miluju! Ty seš pašák!“

A nevadil mně vesnický výraz, mně citlivému na

slova nepatřící do swingového kódu, mně, jenž

jsem vůbec žádný pašák nebyl, jenom mě po světě

honily věčné síly, které světem nijak nehýbají,

pouze snad komplikují jeho tvrdá fakta, na chvilku

položily na lopatky strach, mého průvodce,

alespoň když jsem stál s Naďou v černém lese,

když jsem svíral hubená ramínka a pod obrovským

vlňákem je skoro necítil. Přihlásil se až v noci,

tenkrát poprvé a od té doby mockrát, strach srdce

temnoty, ne z Konga, z jednoho malého a už jen

bývalého království v geografickém středu

asijského mozkového podvěsku… studená kůže

žhnoucích líček, a uvnitř v puse teplo, vlhko

a bezpečno, pak ji volali, popadla svíci a ztratila

se v černobílém lese, jen plamínek ještě chvíli

poskakoval, bludička, krutě probuzená ke

krátkému zimnímu letu. Velice krutě.

„Tak už bylo diskuse dost,“ rozhoduje

Rosemary. „Ještě si zazpíváme!“ a spustí, příliš

vysoko na to, aby repetici prvního verše mohla

vytáhnout. „Roll out the barrel.“ Veronika mlčí.

Přidávám se, abych nezkazil radost… „…well have

the blues on the run…“ To sotva. To sotva v našich

životech. Jsou to tvrdé krajíce, tvrdá fakta,

každodenně trochu umírajíce. I pan Svensson se

přidá příšerným basem. Jak může být koncertní

agent takhle hluchý? Ale proč ne. I králové bývali

negramotní, dokonce i první tajemníci to někdy

snad myslí vážně s demokracií. Nálada ve mně

udělá přemet. Sing out a song of good cheer, proč

ne? Stejně se blíží dies illa. „Tohle,“ říkám, „je

taky česká písnička.“

Rosemary umlkne, jako když utne. A najednou

se urazí. Pro pravdu, jak už to bývá, když předtím

víceméně spolkla celý svod lživých legend.

„Tohle,“ praví upjatě, „je píseň, s níž

nastupoval můj chudák daddy do vyloďovacího

člunu na D-Day. Tohle byla poslední americká

písnička, kterou slyšel, než na francouzském břehu

padl.“

Dies irae, dies illa. Přemýšlím, jaké filozofické

poučení se asi skrývá v tomto zápase nevinnosti se

lží, prohraném v okamžiku pravdy.

U dveří někdo zazvoní.

Asi už začne biograf.

˜

Všichni sebou málem cuknem, Blběnka usrkne

pinklejdynu. „Vel,“ praví. „Já myslela, že dropnu

ded na flóru. Jů ken imedžin!“

Přikývneme. Pinklejdyna je už dopitá,

sedmiprstenná pracka mávne na černošskou

vejtresku, rozžehne se na ní tyrkys zvíci biliárové

koule na pygmejském kulečníku. Vejtreska

odběhne.

„Vel, byla sem postrašená do tuha,“ pokračuje

Blběnka. „Džast imedžin! Poprvé v Praze, tejden

po vyvázání z občanství, a džast pár měsíců po

Kenejdyen Sityznšip, a teď já tu sedím jako myška

v maustrepu mezi samejma plejnklousmanama.

A Lída eště řekne, úplně kálmly: ‚Já pro ně teď

pracuju jako interpretr.‘“ Černá vejtreska se

objeví, postaví před Blběnku novou lejdynu a před

nás před každého Dželínkovu slívovici, všechno to

táhne pan Zawynatch. „Enyvej,“ praví Blběnka,

„už se nedalo nic dělat, tak sem jen sobě řekla, že

nou vej nesmím nechat znát, že sem z Kanady,

protože ty agenti mě zřejmě brali za nějakou

kolegyni vod Lídy. Ale bylo to teda difiklt jů bet.

Jednu chvíli sem myslela, že sem rýli v džemu.

Ten gáj, co nás tam vzal, mi položil otázku,

jestli prej sem v eses mládeži! Vel, co vy byste mu

řekli? V tom momentě sem málem všechno

vyfoukla,“ praví mysteriózně, ale hned

pochopíme: „Já myslela, že je to džouk, tak

povídám, že v eses nejsem, ale že sem v sofomor

es á. Lída udělala, jako že se čoukuje viskou,

a řekla: ‚Vona Milena je sekretery v eróhá!ʻ Tak

sem viděla rajtevej, že sem udělala ňákej blandr,

ale snad že ty chlapi byli už trochu háj, nikdo si

toho nevšim. Vel, abych udělala dlouhou story

krátkou – voni vůbec nepoznali, že já sem

z Tróna!“

Pan Zawynatch kovově zatleská. „Splendid!

Milenko! Férst klás andrkavr džob!“ Zcela už

podlehl osobnosti snoubenčině a za chvíli,

počítám, začne rovněž hovořit patačesky. Mám

však dojem, že nás Blběnka tahá za nohu – protože

mohl by si i vzorový policajt z nejlepší esenbácké

anekdoty myslet, že Blběnka si svou torontštinu

osvojila v Košířích?

Nemohl.

„Vy si nemůžete představit, že sem sérčovala

po nějakým exkjůz, abych mohla co nejdřív dostat

se ven. Vidím, že ty dva u baru sou už prity tipsy

a ten, co nás tam vzal, pracuje tvrdě, aby byl taky

honem stounovej. Vel, a jak si to tak tajmuju, kdy

je nejlepší čas jim povědět, že mám dejt

s mámou, von olovesadn povídá džast lajk det:

‚Tak dem na to, dámy, ne?‘ A fráj mý for en

ojster! Já nemůžu věřit svým vočím! Lída vstane,

stáhne si přes hlavu svou týšertku, a je tam jenom

ve svý bra!“

Pan Zawynatch se, podle mého očekávání, hrdě

rozhlédne. Pan Pohorský pootevře ústa. Frank se

zachmuří. A všichni jako jeden muž, a aniž jsme si

co řekli, se napijeme.

„Já byla šokt, a hů vundt,“ pokračuje Blběnka.

„Ale to nebylo celé. Ty chlapi vyskočili a začali

stripovat! Já byla ívn mór šokt! Chtěla sem říct

něco hodně šárp, ale jak sem byla atrly šokt, tak

sem absolutly nemohla najít žádný slova!“ Odmlčí

se, ale hned najde další slova: „Musela sem

blašovat, protože tenhle jeden chlap, co už tam

stál jenom v džokejovejch šorts, povídá: ‚Co

vejráš? Nepovídej mi, žes eště nikdy neměla

Gruppensex!‘“

Teď ji přeruším:

„Řek: Gruppensex?“

Pohlédne na mě uraženě:

„Nečrli řek skupináč.“

„Tak proč říkáš Gruppensex, Milenko?“

„Vel, poněvač hír vír in Keneda, ne?“

„V Prazes říkala skupináč?“

„No dovol! To řek von! Já bych takový jedno

slovo nenechala pásnout moje rty!“

„Promiň.“ Blběnka se posílí pinklejdynou

a ještě trochu namíchnutá, z čeho jsem ji měl

v podezření, praví zvýšeným hlasem: „Vel, dyž

tohle řek, já vstanu,“ vžije se do role tak, že

vstane, setřese pracku pana Zawynatche ze svého

stehna a oběma rukama ukáže na obraz nahého

muže dělajícího jí lásku na prsou, „a povídám:

‚Kdo si myslíte, že sem, enyvej, vy prase!‘ A tyhle

tři chlapi na mě stérujou, jak sou serprájst. ‚Za co

mě máte, jů pigs!‘ A votočím se, krosnu pokoj ke

dveřím, votevřu je, dostanu se ven a pořádně

s nima za sebou slemuju – a venku začnu běžet,

a forčnetli zrovna jel kolem keb.“ Přejede nás, jak

na ni stérujeme, rozhořčeným pohledem. „Vel,

neni to šoking? Můžete si představit, co si ty

chlapi vo mně mysleli?“

Obě pracinky dosud ukazují na výjev na

svetříku. Miniskért má dnes černou, kolem pasu

zlatý řetízek a na něm visí plechový symbol

ženského pohlaví přímo na místě, které

symbolizuje. Řeknu:

„Co?“

„Well, voni si mysleli, že sem ej hór! Vudžů

bilívit?“

˜

Milý Dáne,

nemohu spát, proto ti píši. Nemohu spát,

protože jsem rozčilen – a protože hledám

odpověď. Ale sotva ji naleznu, vynoří se vždycky

zas nová otázka, a sotva si na ni odpovím, už je tu

další – lze vůbec pokračovat in infinitum?

Pamatuješ, jak jsem Ti kdysi psal o té skříňce

u Rupy? Uvízla mi v paměti, ačkoliv upřímně chci

na ni zapomenout. Je to jako jedovaté ložisko,

ukryté v organismu tak hluboko, že se k němu

chirurgův nůž nedostane. Víš, že jsem vždycky

polemizoval s Tvou skepsí, že jsem vždycky chtěl

jít s novým, a lepším, lidem prospěšnějším. Taky

víš, že mně osobně šlo vždycky jen o umění,

protože si myslím, že v umění a vědě je konečný

cíl člověka.

Ale umění přece, jako celá společnost, musí

hledat nové –musí hledat lepší –

Nezlob se, že se Ti takhle svěřuju. Ale byl jsem

včera na výstavě sovětského umění a večer jsme

o ní diskutovali s přáteli. Večer! Prakticky do

rána, a nakonec jsme se rozešli, obávám se, že ve

zlém.

Fiala – Fiala! – ji hájil. Pamatuješ se, jak nám

za války půjčoval Bretonovy manifesty? Jak říkal,

že naše století je stoletím konce realismu vnějších

forem a jediné, co má právo na život, je

surrealismus jakožto realismus forem

vnitřních – Štyrský, Toyen, Yves Tanguy –

Ta výstava – já myslím, že byla strašná.

Shromáždění státníků a generálů, namalovaná tak,

jako by malíř netušil, že někdy žil nějaký

Rembrandt. Barevná fotografie. Špatná barevná

fotografie.

Ale budiž: řekl jsem si. Prostě oficiální umění.

Pak jsem však uviděl TEN obraz a vzpomněl jsem

si – bylo to někdy v druhém roce války s Ruskem.

Přijel jsem na dovolenku domů, sešli jsme se

u Rosti a on tam měl časopis SIGNAL a v něm jsme

našli barevnou reprodukci obrazu

Dobytí

Sevastopolu. Snad se pamatuješ. Tenkrát jsme nad

tím obrazem diskutovali o nacistickém umění.

Diskutovali je špatné slovo: dělali jsme si legraci.

Fakt je, že jsme byli a priori zaujatí. Ale Rosťa je

malíř a uváděl tehdy čistě technické argumenty.

Vykládal nám, že malovat takhle znamená snažit

se nahradit fotografii, tedy nahradit něco nového

něčím starým. Říkal tomu umělecké reakcionářství

a ukazoval nám reprodukce válečných obrazů

Bosche – Triumf smrti – a Goyovu sérii –

Ty se ale možná nepamatuješ. Obraz byl bitevní

scéna, boj muže proti muži mezi německými

a sovětskými vojáky. Spočítali jsme, že je na něm

sedmdesát tři figur, z toho dvaačtyřicet

sovětských – byli tedy ve většině – a stejný, jenom

ještě výraznější poměr mezi zabitými a raněnými

vojáky! Na každého raněného Němce připadalo pět

Rusů. V zlatém řezu plátna stál esesman a právě

vrážel bajonet do břicha sovětskému námořníkovi.

Všichni Němci byli zidealizované portréty

árijských typů, všichni sověti měli knoflíkové nosy

a obličeje jako zločinci. Rosťa se zvlášť smál

jednomu detailu: Němci byli čistě oholení, kdežto

sověti měli „strniště“.

Dáne! Ty víš, že já se bráním mystice.

„hypochondři, estéti, kněží… nechte si pro sebe…

mystiku“ říkám si s Neumannem. Ale protože chci

být upřímný – sám k sobě: k jiným to vždycky

nejde, nechce-li člověk být bezohledný – nemohu

se zbavit dojmu, že to není náhoda, jen tak –

Na té výstavě včera visel obraz Obrana

Sevastopolu. Dáne! Připusťme, že moje vzpomínka

na reprodukci v SIGNALU je trochu zkreslená. Ale

přesto – ten obraz mi připadal jako kopie toho ze

SIGNALU! Ne ve smyslu duplikátu, ale ve smyslu

totožné kompozice, stylu, techniky, nálady.

Jenom všechno bylo přirozeně naopak. V přesile

byli Němci, taky raněných a zabitých bylo víc

u Němců. V zlatém řezu stál sovětský námořník

a zabodával štyk do břicha muže v esesácké

uniformě. Tváře sovětských vojáků byly idealizace

jeseninovského typu, obličeje Němců byly skoro

karikatury. Dáne – dokonce byli i neoholení!

U Fialy jsem se nakonec rozčilil a řekl jsem mu

do očí, jak může hájit takovýhle pustě

zidealizovaný fotografický realismus! On, který – a

on vytáhl z knihovny Neumanna! „Pokrok jest

mimo dobro a zlo; jak působí ve své době, to

záleží na organizaci a na úrovni společnosti…,“

a vykládal, že táž technika a totéž pojetí může

mít zcela opačný společenský „dopad“ (slyšels

někdy takové slovo?), podle toho, je-li ta která

společnost vybudovaná na pokrokovém nebo

reakčním základě. Vyvedlo mě to z míry, ale pak

jsem se ovládl a zeptal jsem se, jestli tohle

pokládá za pokrok v malířství? A on zas citoval

Neumanna: „Pokrok… jest… vše nové nebo

změněné nebo n á m n a v r á c e n é , co z více

hledisek se osvědčuje, než z kolika eventuálně

jest škodlivo.“ Malířská technika devatenáctého

století, řekl, může být pokroková i dnes, je-li nám

vrácena, to jest použita k pokrokovému účelu,

v případě malířství k tomu, aby pomáhala lidi vést

k chápání základních úkolů naší doby. Estét by prý

možná řekl, že to je totéž co „kazit vkus“, ale

i kdyby v úzkém, čistě estetickém smyslu měl

pravdu, tuhle „škodlivost“ zcela vyváží

společenský zisk způsobený kladným vlivem staré

techniky použité k novým cílům.

Napadlo mi: Co Entartete Kunst? Fiala na to

řekl, že v nacistickém Německu byl zákaz

moderních směrů reakční, protože se dál ve jménu

nejzpátečničtější politické teorie – Zatočila se mi

hlava. A v Rusku – protože ve jménu – Chtěl jsem

se ho zeptat, zda kritika moderních směrů ve

jménu nejpokrokovější teorie – A co je potom

pokrok? Když jím zřejmě může být všechno, podle

toho, z hlediska jaké teorie se co navrátí?

Šel jsem domů pěšky, a jak to bývá, příliš pozdě

se mi v paměti vybavil Maják: „…pravím básníkům

pociťujícím vinu / Přestaňte smolit verše pro

chudinu! / Vždyť vedoucí třída pro velké umění /

menší než vy nemá porozumění.“ Snad to mohl být

argument. Nevím. Fiala by zase něco našel

v Neumannovi – to je to strašné, Dáne, že na

každou odpověď je zase odpověď.

Doma jsem si také nalistoval ten Neumannův

článek a čtu: „Chceme-li jednati pokrokově, jest

nám na jiných stranách starati se o pokrok, na

příklad povznášením demokracie –“ Co je to

„povznášení demokracie“? Není to třeba výchova

lidí k chápání nového – i v umění? A Neumann píše

dál: „Pokrok jest i v umění: v poesii znamenal na

příklad verš Whitmanův a Verhaerenův velký

pokrok, poněvadž ukázal lyrice cestu k rozšíření

jejího bohatství tvarového i sujetového i k nové

výraznosti.“ Může být potom pokrokové něco, co

je „navráceno“ rovnou ze štaflí esesáckých malířů

nebo z měšťáckých salónů devatenáctého století?

Nemohu spát. Čtu si v Neumannovi:

ještě bije

srdce pro skutečnost, krásu, pravdu, plnost

pro div života a dobro, spravedlnost.

Ostatní je

literatura a minulost a přítmí

…marnivý a marný kutač v šachtě řeči

…s vlky vyje…

Nevěřím v Boha, ale zpytuju svědomí. „Div

života“ – byla po něm aspoň stopa na té výstavě?

A nebyl Whitman „marnivý… kutač v šachtě řeči“?

Neříkali posměšně „literatura“ surrealisti právě

takovým dílům, která ve slovesném umění jsou

ekvivalentem salónní malby?

Ach, Dáne, odpověz! Mě straší ta skříňka!

Tvůj

Jan

˜

Promítá se ve velkém saloně v přízemí

Svenssonovic domu. Je to panelovaný pokoj

s výhledem do zimní zahrady a s krásnou

skleněnou výplní dveří do haly, jistě originál

Tiffany. Pan Svensson nás opustil, filmy, kromě

těch, které financuje sám, ho nezajímají.

Rosemary řekla, že se na to nemůže dívat, protože

jí to připomíná nebožtíka tatínka. Mně, zvláštní

perverzitou asociací, připomíná Triumf vůle mládí.

Hledím na mašírující marškumpačku na plátně

a jsem rovnýma nohama v Kostelci, jak mi Marie

řekla, den po půlnoci: „Ta tvoje fabrička je

fešanda.“

„Neni moje, a ty seš větší fešanda,“ odpověděl

jsem. „Nejsem větší fešanda, akorát že taky

nejsem tvoje,“ pravila Marie bez citu a dělala, že

nevidí, že na ni vejrají vojáci pochodující

v protisměru. „Wir werden weiter marschieren,

bis an das Ende der Welt,“ zpívali dost unaveně.

„Máňo,“ pravil jsem, „ty seš netvor!“

„Ale stejně mě miluješ, Daníčku!“ usmála se

vítězně, nasadila pohrdlivý výraz a odpochodovala

proti marškumpačce do mrazivého světla

zasněženého náměstí. Hledím na marškumpačky

na plátně, které vypadají odpočatě, výbojně, ne

jako tamta. Prostřih na Rudolfa Hesse. Upocená

tvář s neoholitelným vousem, paže vztyčená do

skvělého vykřičníku. Takhle upocený býval

v Kostelci Icek Lewitů, když nosil ze skladu bedny

slivovice. Kde je ho konec? Na konci světa? Přivedli

si na předvádění nějakou expertku, která učí cosi,

čemu se říká „ženská studia“ na Hunter College.

Expertka je krátce navedla, jak se na film mají

dívat. Pochodují esesáci, koňské ohony na žerdích,

lyrafon, holínky jako na drátkách. V nedávném

interview, pravila expertka, Leni Reifenstahlová

vyvrátila, že by kdy byla nacistkou. Triumf vůle

není film propagandistický, ale dokumentární.

Buď jak buď, záleží na tom, v jaké společnosti se

promítá, jestli v totalitní, nebo v demokratické.

V demokratické je dokumentární. Leni to tedy

v demokratické společnosti nemůže nikdo vyčítat.

Začínám mít nejasné tušení, co jsou to „ženská

studia“, asi to souvisí s logikou. Také, uvedla

expertka, Leni v interviewu řekla, že byla tehdy

mladá ženská a jak jí někdo může zazlívat, že

věřila něčemu, čemu věřili i mnohem zkušenější

muži, a ostatně většina národa. Především ale,

pravila expertka, je to první umělecký film,

natočený celý ženou. Neobyčejně technicky

dokonalý, používá eisensteinovské montáže, je

plný vizuální krásy. Po plátně pochodují prdele

nadité do rajtek. Připomínají mi Otto Uippelta,

měl přesně takovou. Připomínají mi mládí

v Kostelci. Napadá mi, že podstata všeho jsou

asociace. Asociace v čase, v podobě, v teorii,

v srdci, v mocné a všudypřítomné –Na židli přede

mnou se někdo zavrtí, světelný kužel, který hýbe

stíny nepochybně mrtvých, velmi pravděpodobně

bídně zašlých, ozáří vykartáčovanou šešulku. Jaké

má asi Veronika asociace? A vzpomenu si na její

dvakrát nerozvedenou maminku.

Veronika vstane, šmátrá tmou, na tvář jí padne

slabý odlesk barevného Tiffanyho světla z haly.

Veronika se ho chytí a odchází ven.

Mluví Vůdce a říšský kancléř (proč tak

mezkovitě trval na byrokratickém přízvisku? Asi

taky asociace. Představa chudého německého

hocha o důležitosti), braný z podhledu, což už od

dob Pudovkinových asociuje monumentalitu.

Dokument tedy monumentalizován technikou

režisérů opačné ideologie. Je monumentalizovaný

dokument ještě dokument? Možná, že se na to

zeptám expertky.

„Netvore!“ zavolal jsem za Marií. „Krásnej

netvore!“

A zrovna šel kolem pan profesor Bivoj.

„Smiřický! Na koho tu pokřikujete jako honák?“

Klasicky jsem pravil: „Na nikoho, prosím.“

„Pak tedy byste se měl dát vyšetřit

odborníkem,“ pravil Bivoj. „Mluvení pro sebe

nahlas je příznakem vysokého stupně

roztržitosti.“

„Prosím, já jsem volal na jednu spolužačku.“

Bivoj se otočil. Marie se vzdalovala proti nové

marškumpačce, pořád hrdě. Tihle zpívali stylově

Lebe wohl, Erika!

„Připadá vám jako netvor, Smiřický?“ zeptal se

Bivoj.

„Prosím nepřipadá.“

„Proč tedy na ni voláte ‚Netvore!‘ a k tomu

připojujete nelogické ‚krásný‘? Přitom

v gramaticky špatném tvaru?“

„To je, prosím, taková básnická ozdoba,“ řekl

jsem.

„A víte, jak se taková básnická ozdoba nazývá?“

Doběhl mě. Nevěděl jsem to. Ani jsem to neměl

na jazyku. Pokud jsem to kdy věděl, musel jsem to

totálně zapomenout. Stál nade mnou, obrovský

jako slon, ve skutečnosti se jmenoval Mužík.

Vlastně ta samá básnická ozdoba. Učil nás

matematiku.

„Já si, prosím, nemohu vzpomenout.“

„To je smutné,“ pravil smutně Bivoj.

„Maturant, a už se mu vykouřily základní znalosti

z hlavy. Jestlipak znáte ještě vzoreček pro výpočet

plochy kruhové výseče?“

Přirozeně ten jsem neznal ještě víc.

Stáli jsme na náměstí, kolem nás jedním

směrem pochodovala nekonečná šedivá

marškolona a zněla přehlídka oblíbených melodií,

proti ní táhli lidé z kostela. Byl Boží hod. Ačkoliv

jsem tehdy měl už půl roku po maturitě, pan

profesor Bivoj mě na tom náměstí zkoušel

z matematiky.

Šla kolem Naďa se svou chodeckou skupinou

z Černé Hory a zvědavě zírala planoucíma očima

na obrovského pána, před nímž jsem se krčil.

Vedla se v podpaží s jiným hromotlukem. Pan

profesor Bivoj byl hora masa, šachista a šedavec.

Nadina hora byla hora svalů, po operaci slepáku

sice momentálně trochu pobledlá, ale drvoštěp.

Svalnáč.

Mám tedy utrum i u Naděnky?

„Jaký je integrál čísla tři?“

Čísla tři?

„Zbytečný,“ vylétla mi z úst asociace. Bivoj

překvapeně vytáhl obočí. Lebe wohl, Erika!

Následuje jakási strašlivá debata, jíž se

neúčastním. Poslouchám. Kolektivním úsilím

odhalují ideový záměr Leniny Riefenstahlové,

a ten je předvést živočicha druhu muž v celé jeho

militaristické směšnosti, chlapácké omezenosti,

stádní bezmyšlenkovitosti. Lenina, jako docela

mladá filmová kráska, koketovala s marxismem,

nebo možná pouze spala s Bélou Balászem. Je-li

něco uděláno dobře, může to mít mnoho významů.

V krytém vchodu rodinného sídla se se mnou loučí

Irena.

„Líbil se vám film?“

„Co vám?“

„Bylo to celkem zajímavé. Trošku dlouhé.“

„Mně se velice líbil. Každé umění, které nutí

k přemýšlení, je cenné.“

„K přemýšlení?“ podivila se. „O čem?“

„O všem,“ říkám. „O čem jiném se dá

přemýšlet?“

„Good night,“ praví Irena. Světlo – Tiffanyho

lucerna – ji proměňuje v záběr z hollywoodského

filmu. Z dob, kdy herečky musely být krásné

a velké detaily se trochu rozostřovaly, aby kolem

hlavy byla koróna.

˜

Mlčíme, nechápeme, ale spíš něco jiného. Pan

Pohorský se nevhodně zasměje. Blběnka ho zmrazí

pohledem. Sedmiprstenný pan Zawynatch si pyšně

narovnává kravatu.

„Já si tu drzost nedovedla explejnovat. Myslet

si, že sem ej hór!“ praví Blběnka a sedne si.

„Druhej den mi zvonila Lída nahoru k mámě, jestli

prej můžeme každá druhou vidět. Nečrli sem byla

enkšes vědět, jak to bylo možný, tak sem řekla šůr

váj not? a vona přišla a u mě v bedrůmu úplně

brejkdaunovala. Zpovídala se mi, že žádnej džob

nemá a jako interpretr nepracuje, ale že vzala

prostytůšn!“

Opět se po nás rozhlédne nevinně užaslým

pohledem. Pan Pohorský se znovu nevhodně

zasměje, Blběnka povytáhne obočí.

„Vel, a to je, jak sem fajneli viděla, jak přišlo,

že mě vzali za hór. Protože kvůli Lídě!“

Sáhne po drinku, cingrlátkový náramek se

rozhodí po desce stolu. Pan Zawynatch počne

převracet písmenka, také se mu zachtělo poznat

poselství toho šperku.

Pravím: „Teď už tomu rozumím! Ale jedna věc

mi nejde do hlavy, Milenko –“

„Která věc?“ táže se nedůvěřivě Blběnka.

„Jak to, že nepoznali, že jsi z Kanady?“

„Podle čeho by to měli poznat? Ou áj sí! Ty

myslíš podle toho druhu týšertky. Ale ty vidíš dnes

v Praze evryvér. Mnoho holek maj tyhle dni na

západě rilejtivs.“

„Taky tuzexky je maj,“ praví pan Pohorský. „Ty

je dostávaj vod valuťáků.“

„Já nemyslím podle týšertky,“ pravím rychle.

„I mean by the way you talk.“

Blběnka se hluboce zamyslí.

„To? To mi ani nekroslo hlavou. Vel, jů nou, já

sem strašlivě saseptibl, na co slyšim. Jak sem ten

tejden entrtejnovala mámu a všechny ty tety

a kazns a frends, tak sem úplně zapomněla skoro

anglicky. Vel, vem si tohle: na své cestě zpátky

sem se na letadle setkala se dvěma Briťákama,

a vudžbilívit? Celej čas sem do angličtiny mixovala

český slova! ívn celý věty!“

„No ne! Skutečně?“

„Šůr! Forčnetly na mě pak udělal pás jeden

Čech z Šikága, takže nad Ňů Faundlend sem už zas

mluvila nórmrly.“

Jsme ztuhlí serprajsem. Pan Zawynatch

dorovnal na stole cingrlátka, a náramek vydal své

tajemství:

PRAVDA VÍTĚZÍ!

Skutečně?

Copak asi Blběnka dělávala se svou nejlepší

kamarádkou Lídou? Copak dělávala předtím, než

emigrovala do Kanady? Že ji Lída tak samozřejmě

vzala na tu party! Musela přece dobře vědět, že

šachový kroužek to nebude. A jestlipak by i to, co

Blběnka s Lídou asi dělávaly, než se Blběnka

vyvdala za oceán, probudilo v páně Zawynatchovi

jeho masochistický princip slasti.

Ale neřeknu nic nahlas. Nechci Blběnce kazit

vyhlídky. Všichni ji milujeme. Všichni ji chceme

vidět krásně provdanou za sedmiprstenného

majitele mnoha nemovitostí, akcií a velkého

familyhausu.

˜

Co dělala Veronika, jsem se dozvěděl, až když

jsem měl mít, a neměl, tykadla, abych pro tu

smutnou holku ještě včas něco udělal. Měl jsem

však jen bezohledný spisovatelský hlad po

historkách. Jenom jsem tedy poslouchal legrační

dívku Veroniku, její slova se měnila v obrazy. Viděl

jsem Tiffanyho dveře, z druhé strany, z haly, a na

nich jakýmsi trikem zlomyslné optiky promítnuté

velké prdele, zkrásněné secesní mozaikou.

Realismus vítězného umění Třetí říše proměněný

Tiffanyho zelení, modrou a oranží v pochodující

kubistické žabáky. A na tom pozadí mladého muže

jménem Percy, pojmenovaného na paměť onoho

dědečka, jenž se slovy Pivní polky na rtech

zemřel, à la longue, za komunismus. Dýmaje

z lulky zírá na pochod stehen, jež Tiffanyho optika

transformuje z Paradeschrittu do Passo Romano

a z Passo Romano do Pořadového kroku a zpátky

do Paradeschrittu, jenže takové pojmy Percy

nezná. Hledí na živý Totentanz, poskakující po

sklíčkách za doprovodu píšťal a lyrafonů, a náhle

obrázky uhnou šikmo stranou a na místě zadků se

objeví holka s vykartáčovanou hlavou, na bledých

líčkách tradiční slzičky, pod rozepnutým džínsovým

kabátkem tradiční květovaná blůza, prdelku

líbezně obepnutou šponujícími džínsy, jež se dole

otevírají do zvonů lemovaných solí z torontských

ulic. Nad takovým meliésovským trikem Percy

užasne, řekne:

„Hi!“

„Hi!“ odpoví holka, sekne sebou do fotýlku

vedle dveří, z kapsičky vytáhne kleenex a osušuje

si slzy. Stíny velkých prdelí pochodují nyní po

vykartáčované hlavě, zaznívá chlapácký zpěv… Die

Fahne hoch, die Reihen dichtgeschlossen… Holka

brečí.

„Whaťs the matter?“ táže se Percy, zčásti

dojat, zčásti po hlavně vzrušen. Holka škytne,

energicky si tře oči, kleenex se barví mejkapem.

Percy se ptá: „To vás ten film tak dojal?“

Vykartáčovaná hlava sebou energicky zavrtí… SA

marschiert…

„Ne! Naštval mě!“

„Proč?“ Percy netuší, kdo holka je, a co víc, kdo

je Leni Reifenstahl. Nic netušící Percy netuší nic.

A ještě méně ví. Méně než dědeček od

Královniných vlastních střelců, padlý za to, aby

Evropa byla učiněna bezpečnou pro stalinismus…

mit ruhig festem Schritt…

Holka se ovládne, vznese na Percyho klasickou

otázku:

„Nemáte cigaretu?“

Percy má lulku. Ale v krabici na kávovém stolku

jsou připraveny cigarety pro hosty pana

Svenssona. Percy nabízí, připaluje, holka vyfoukne

oblaka dýmu, v dýmu se velké prdele kroutí jak

dervišové… Kamraden die Rofront…

„Never mind,“ řekne holka. „To jenom že já

mám radši filmy, který natočili mužský.“

„Proč?“ diví se Percy.

„Mužský dělají filmy o ženských. Proto.“ Už se

ovládla… und Reaktion erschossen.

„Vidím, že máme stejný vkus. Já jsem Percy.“

„Veronika,“ praví holka.

„Ale –“ Percy si prohlíží kulatou tvář s očima

daleko od sebe, s plnými rty, posedá ho

kosmopolitní mužská sympatie, „– ale nějak vás

ten film opravdu vzal. Jste celá rozčilená.“

„Nezlobte se. Když se někdo rozplývá nad

náckovským filmem jenom proto, že ten nácek

nosil sukně –“

… marschieren im Geist…

„Oh! A serious girl, are you?“ praví nic netušící,

nic nevědoucí Percy znalecky. Holka odpoví

s komickým vztekem: „No! I’m a funny girl!“

To umlčí Percyho. Znovu zazírá na velké prdele.

Pochodují řada za řadou, zdá se, že plavovlasá

Lenina se jich nemohla nabažit. Pak pohlédne na

Tiffanyho dveře, které mu, myslím si, ještě nikdy

nic takového, jako je tahle holka, nezjevily… in

unseren Reihen mit…

„Tohle opravdu natočila ženská?“ Holka

neodpoví přímo. Řekne:

„Jsem pitomec, protože mě by politika neměla

už takhle adrenalínovat. Aspoň ne v Kanadě. Ale

když on náhodou můj táta se jaksi vzpříčil

zákonům támhletěch soudruhů –“ kývne

vykartáčovanou hlavou k Tiffanymu, kde sebou

mrskají černé půlky a zaznívá repetice…

Kamraden, die Rotfront… Jestli ovšem víte, co

myslím.“

„I have a vague idea,“ vydechne Percy.

„Takže jsem strašně předpojatá, víte? Chápete?

Jsem samej předsudek.“

V nic netušícím Percym nabude vrchu tokavý

sameček… und Reaktion erschossen…

„Why don’t we get together and talk about your

prejudices sometime?“

„To nevím, jestli byste to rád slyšel,“ řekne

holka a prokádruje ho pohledem. Percy je oděn

z nejdražší butyky v Yorkvillu. Holka utkví

pohledem na módním amuletu, který mu visí

kolem krku. Netuší, že symbol míru vyštrachaný

hippíři odněkud snad z indiánské mytologie

znamená pro Percyho jenom to, co je: módní

doplněk. Holku fascinuje. Zrumění jí tváře…

marschieren im Geist…

„Protože já jsem zaujatá taky proti revoluci“

pohlédne ostře na Percyho neviňoučký obličej.

„Sorry to hurt your political feelings, if any.“

Percy pohled nepochopí. Netuší, že hněv vyvolal

amulet, o němž neví, že znamená Mír, a o němž

holka ví, že když se to hodí, může znamenat taky

válku, spravedlivou, neboť taková je dialektika.

Percy nic takového neví. Netuší.

Z Tiffanyho dveří burácí potřetí, mohutněji než

předtím, chlapácký refrén:

„Kamraden, die Rotfront und Reaktion

erschossen,

marschieren im Geist in unseren Reihen mit!“

„I don’t suppose you understand German?“

zeptá se holka. „Obávám se, že ne. Umím trochu

francouzsky. Čistě jen trošku.“ „I thought so,“

řekne holka. „Rotfront und Reaktion. Well. Moje

máma patří tak trošku mezi oběti tý první

kategorie, můj táta tý druhý. Ne že by je

zastřelili. Měli kliku. Jedině jim přiotrávili život.

A já bych jen chtěla vědět, do který kategorie

patřím já, víte?“

Tak mi to vyprávěla, tak jsem to viděl. To bylo

ovšem, až když už všechno skončilo.

˜

Myslím na Blběnku. W. W. Bellissimmo přednáší

své názory na milostný vztah Hestery

a Dimmesdala. Příkře odsuzuje Dimmesdala, vůbec

nechápe jeho dilema. Myslím na vilu s tapetama

se vzorkem džínsů, na stereo s kvadrofonií, na

moskevskou vodku, jediného reprezentanta světa

vně vily. Čtu: Bohaté krejzlíky, minuciózně

vypracované vzorky na stuhách a nádherně

vyšívané rukavice, to vše se pokládalo za nezbytné

jako oficiální výraz statutu mužů, kteří se chopili

otěží moci… ačkoliv zákony proti přepychu takové

a podobné extravagance zakazovaly plebejským

stavům. Pak vidím ne už džínsy vylepený pokoj,

ale výstavu o čtvrt století dřív. Nad noční Prahou

létá aeroplán, na břiše se mu rozsvěcují

a zhasínají rudým neonem napsaná písmena JVS

70. Hromady věcí. Výšivky lidových

vyšívaček – místo holubiček, usmívá se STALIN.

Obraz zasloužilého umělce a na něm jak Dürerova

Panenka Maria vstupuje na nebesa STALIN. Místo

svatých sledují jeho let symboličtí muži s kladivy,

srpy a v brýlích. Tank T34 s pozlacenou věží,

pětistý vyrobený v ČKD na počest STALINA.

Perníková srdce a na nich z barevných cukrů

STALIN. STALIN jako husar na folklorním koníčku.

A uprostřed toho pominutí smyslů národa, který

naposled takhle trojčil nad milencem jedné

královny v době barokní, černolesklý salonní

železniční vůz vyrobený jako dar k narozeninám

STALINA. Konferenční salonek a v něm na všech

čtyřech stěnách malby STALINA v ohnisku čtyř

podobenství: se stařenkou, s pionýry, s raněnými

vojáky, s muži se srpy, kladivy a v brýlích.

Koupelna STALINA, alabastrová vana, do ní ústí tři

zlaté kohoutky, oslavené v denním tisku: jeden

pro vodu studenou, druhý pro vodu teplou, třetí

pro vodu PARFUMOVANOU, vše pro STALINA… vidím

STALINA nahatého jako plaváček, jak se šplouchá

ve VLAŽNÉ PARFUMOVANÉ vodě… ach, Hawthorne,

víš vůbec, cos napsal?

Bellissimmo však uzavírá přísným odsudkem:

Šarlatové písmeno, totálně poznamenané dobou

svého vzniku, nemá nám už co říct. Neodsuzuje

jednoznačně – ve svatém zápalu lásky používá

Bellissimmo oblíbené slovo rezolucí – Dimmesdala

za morální slabost, ani za male chauvinism, s nímž

nechal trpět ubohou Hester, zatímco si pokrytecky

budoval vlastní kariéru. Bellissimmo skončí, sladce

pohlédne na trombonistku. Pořád myslím na

kvadrofonii, na parfumovanou vodu, na ty, co asi

nejsou a nemohou být, proto nikdy nebudou jedné

krve jako já. Pak na bezrohé krávy George

Orwella.

Vstávám, ujímám se výkladu, a nevím, jak to

vyložit.

˜

Milý Dane,

předem mého dopisu přijmi srdečný pozdrav

a milou spomínku a že se budu ženit. Moje nevěsta

je moje vzdálená sestřenice Slovačka maji na

Slovencku hospodářství 17 ha v Šofroni blízko

u Košic. Eště jsem ji neviděl jenom na foto žádná

krasavice neni ale líbí se mi. Dávaj mi

pneumotoraks a pan doktor Labský řiká že mi

změna zduchu prospěje na Slovencku je čisčí

zduch. Bratr Olda se taky oženil jesli víš jeho pani

je Ukrajinka strojní inžinýrka vzal si jí 7. května

1945 když ji poprvně viděl byla to láska na první

pohled. Jí taky nevadilo že Olda šilhá a je jenom

tovární dělník jako mně nevadí že moje snoubenka

není žádná krasavice a je to Slovačka. Je to

válečná oběť řiká že utíkali před Němcima až

z Brestu až se 7. května na první pohled

zamilovala do mého bratra Oldy a vzali se na

Revolučním národním výboru v Kostelci. Bratr tě

chtěl pozvat za sjedka ale tys byl s vojácima to

eště v Kostelci byli Němci viděl sem tě jaks hrál

s kapelou u tribuny 10. května když se vítali

Rusové ale to už bratr byl ženatý. Já sem nemoh

jít s vojácima nevzali mě neb sem měl už

pneumotoraks a plil sem krev. Svadba bude 1. září

ve Vihorku okres Sulířov a odpověz mi obratem

počty jesli bys mi šel za sjetka jako starý přítel.

Naši tě taky zvou bude tam jídla a pití co hrdlo

ráčí maji hospodářství 17 ha. Sděl mi obratem

počty, jesli bys šel za sjetka jako starý přítel.

Závěrem mého dopisu přijmi srdečný pozdrav

a milou spomínku!

Tvůj přítel

Lojza

˜

Později mi to připadalo jenom jako docela

nepatrná předehra ke strachu. U řečnického pultu,

který měl na trošku potrhaném rudém pozadí

hakenkrajc, četl pan továrník Zimmermann zprávu

o zavraždění pana zastupujícího říšského

protektora Reinharda Heydricha. Napsána byla

stručně a výhružně. Pan továrník, oděn v zeleném

fišpónu, četl zprávu tak, že nezněla ani smutně,

ani hrozivě, ale zase ne tak, aby to vypadalo, že

je mu osud zastupujícího říšského protektora

lhostejný. Na výhružnost měl vrchního mistra

Ballona, jenž na smuteční slavnost přišel klasicky

nadit v rajtkách barvy velké stolice a ve vyžehlené

košili útvarů SA, s hakenkrajcem na rukávě. Pan

továrník mu předal slovo, a Obermeister to do nás

počal hustit po způsobu všech takových řečníků,

jejichž řada se mi ztrácí oběma směry časem

v nekonečnu. Protože dělníci většinou neuměli

německy, měl Ballon oproti jiným řečníkům té

karavany tu nevýhodu, že jeho plamenná slova

musel překládat mistr kontroly Mozol, který

německy sice uměl, ale umění překladu mu bylo

vzdálené. Nevadilo to ovšem. Jakýkoliv jazyk

použitý k těmhle účelům je mezinárodně

srozumitelný.

Signifikuje

zaměnitelnou

bezobsažnost a nezaměnitelnou výhrůžku,

německy, česky, rusky, hinkelanštinou

Diktátora – je to vždycky výhrůžka. Vždycky

jménem (teoretické) většiny, jejíž tvrdá pěst

dopadne na hlavu (teoretické) menšiny.

Ostatní na pódiu stáli, jako vždycky při

takových příležitostech stojí (nebo sedí), v pozadí.

Pan vrchní účetní Kleinenherr, jediný Němec ve

fabrice, který pocházel z Kostelce. Tvářil se jako

sfinga. Členem strany nebyl, možná proto, že před

válkou byli v Kostelci jen tři Němci a jeden z nich

byl Žid; z toho se těžko zakládá stranická buňka.

Kdyby pan Kleinenherr bydlel o dvacet kilometrů

dál, v Rounově, kde Němci měli většinu, patrně by

ve straně byl. Ne že by zahořel pro vůdce – byl to

rozumný a akurátní člověk – ale takovým stranám

se těžko odolává. Vedle něho stál

stopadesátikilový Schwarz, kterého nevzali na

vojnu pro obezitu a protože byl specialista od

Messerschmittů. To byl apolitický technický vůl

a mračil se, neboť se upřímně domníval, že to

chvíle vyžaduje. Dr. Seelich, jednoruký tovární

doktor, měl zavřené oči. Asi spal. To byl starý

ožrala. Uippelt stál rozkročen, taky v rajtkách,

s velikým pavoukem v klopě, a jeho cvikr vypadal

přísně. Vedle něho Gerta Ceehová, vedoucí

osobního oddělení, v uniformě BDM, na niž ale už

byla trochu stará. Před válkou chodila do gymplu,

za okupace mě přestala prostě brát na vědomí,

protože jsem byl Čech. Zástupci mého plemene

byli na tribuně inženýr Záviš, obchodní ředitel

továrny, který se ale stýkal jenom s Němci

a většinu času trávil na cestách v říši. Kolaborant,

ne nějaký fanatik, jenže od Němců k nerozeznání.

Docela v rohu stál mistr Jerry Vachoušek s umělým

výrazem obecního blba.

My s Naďou jsme na to hleděli od vrtaček

a Ballonovy hinkelovské akcenty k nám zaléhaly

přes hlavy Švestky a Hetflajše na taktu před námi.

Ti dělali, že horlivě poslouchají, ale skutečně jen

dělali, protože německy neuměli a Mozolovi

nebylo na tu dálku rozumět. Od nich se táhly řady

dělníků až k tribuně, v modrákách, ve svetrech,

většinou zaučenci z textilu, z kadeřnictví nebo

z gumárny, protože v Kostelci před okupací žádný

kovoprůmysl nebyl.

Ballon přešel do signifikantního crescenda

a vztyčil paži a zařval:

„Sieg!“

Tlustý Schwarz, Uippelt a Gerta zvolali: „Heil!“

Pan Kleinenherr, Zimmermann a inženýr Záviš to

řekli polohlasem. Dr. Seelich sebou škubl

a probudil se. Jerry Vachoušek ani neotevřel ústa.

Protože skutečně řízně to zvolali jen ti tři,

nevyznělo zaklínadlo, jak Ballon očekával. Ještě

chvíli stál se vztyčenou paží, ale pak si další řvaní

rozmyslel. Zrudl, prudce připažil, ti za ním jeden

po druhém taky. Mistr Mozol pravil zvýšeným

hlasem:

„A nyní, prosím, všichni podepíšeme zde

připravenou petici, že neschvalujeme atentát na

pana říšského zastupujícího protektora

obergruppenführera eses a generála policie

Reinharda Heydricha. Prosím, přistupujte po

jednom a – a“ chtěl nějak náležitě skončit, ale

neměl řečnickou praxi. Řekl nakonec:

„a – zachovejte klid.“

Viděl jsem, jak chlapi u předního taktu, pod

řečnickým pultem koukají jeden po druhém.

„Prosím,“ pobízel je Mozol. Potom jsem viděl, jak

vysoký Šiška, zaučený tkadlec, jde k stolku, na

němž měli vyloženou rezoluci, shýbá se, bere

pero, podpisuje a nad ním se tyčí Obermeister

Ballon v rajtkách barvy velké strany, na tváři hněv

Nibelungů. Dělníci se začali automaticky řadit do

fronty. Nechtělo se mi, jenže se nedalo nic dělat.

Negramotný jsem nebyl, že schvaluju atentát na

pana zastupujícího jsem najevo dát nemohl.

Prakticky tu šlo o život. Hnul jsem se, abych se

připojil k frontě. Za mnou se ozvala Naďa.

„Dane!“ šeptala naléhavě. „Já to nepodepíšu!“

Lekl jsem se.

„Neblbni! Co chceš dělat?“

„Já to nepodepíšu!“

„Neblbni, Naďo! Dyť vo nic nejde!“

„Já nemůžu!“

Ale postavila se za mě. Fronta postupovala.

„Já dovopravdy nemůžu. Táta by se v hrobě

vobrátil!“

Klasická věta, ale Naďa většinou mluvila

v klasických větách. Absurdně mi napadl verš

z posledního Janova dopisu. Všechno je u nich

pevné, jsou jako strom, jenž zrozen byl zemí

a sluncem a zůstal taký, jaký byl. Na Naděnku se

to dost hodilo. „Já nemůžu, nemůžu, Dane!“

hučela mi do ucha. Mrkl jsem ke stolku, od

neschvalující petice nás dělil už jenom Hetflajš,

Švestka, pak nějaké dvě holky ve svetrech, z nichž

jedna se jmenovala Růža, a Malina s Kosem. Byli

jsme v loji.

Proboha, jestli Naďa projde kolem stolku

a nepodepíše to, co udělám? Nebo tam snad chce

napsat, že atentát na pana zastupujícího říšského

protektora schvaluje? Co vyvede proboha? A co já?

Hlavou mi pádily postrašené myšlenky, tahal se

o mě strach, který nám všem velel podepsat ten

kec, s hrozbou ztrapnění před kostnatou holkou.

Můžu ji ponechat osudu, když se mu nechce

vyhnout? Vzepřela se ve mně gangsterská čest.

Právě podepsal Švestka, k podpisu se důležitě

chystal Hetflajš. Na čele mi vyrazil pot,

rozklepala se mi kolena – a vtom sebou Naďa sekla

na zem, vzdychla a zvadla. Složila se tak trošku do

mé náruče, chytil jsem ji, měla zavřené oči.

Napadlo mi, jestli člověk omdlívá se zavřenýma

nebo otevřenýma očima, Naďa omdlela se

zavřenýma. Visela na mně úplně bezvládná, tvář

jako křídu, ale takovou ji měla vždycky, velkou

pusu pevně sevřenou, paže se jí bimbaly z mého

náručí. SA Ballon vyndal ruce zeza prdele a otázal

se, téměř zaraženě „Was ist da los?“

„Sie – ist ohnmächtig geworden,“ pravil jsem.

A to už přiskočil mistr Vachoušek a vzal Naďu za

nohy. „Dem na ošetřovnu, rychle!“ řekl, a už jsme

klusali s bezvládným břemenem, daleko od

podpisů. A v tom mi to došlo. Ta nádhera! Ta

sláva! Ta velikost Naděždy Jirouškové! Sevřel jsem

kostlivou dívenku v náručí a ubíhal jsem s ní

a s mistrem Vachouškem chodbou na dvůr a přes

dvůr k ošetřovně. Na dvoře otevřela oči

a zašeptala:

„Mně nic neni. To já jen tak. Abych to nemusela

podepsat.“ Úplně zbytečně.

Dr. Seelich dovrávoral na ošetřovnu za námi,

rozepjal Nadě svetr, pod ním blůzu, objevilo se

bledě modré kombiné a pod ně dr. Seelich strčil

Nadě svou jedinou ruku se stetoskopem.

Moc významný detail. To jsem tenkrát ale

nevěděl.

Jednorukému doktorovi trvalo dvě hodiny, než

Naďu přivedl k sobě. Tou dobou bylo dávno po

podpisech.

˜

„Co je relevantního na tom, že Arthur

Dimmesdale byl prostě zbabělec?“ nerozumí

a nechce rozumět Larry Hakim. „Já vám

nerozumím, sire. Na jedné straně říkáte, že román

máme chápat v kontextu puritánské doby, to jest

v kontextu náboženské ideologie, která už je

mrtvá, a na druhé straně tvrdíte, že

Dimmesdalovo dilema je relevantní i pro

současnost.“

Je šťasten, že mě dostal. Cítí ve mně člověka

z druhého břehu. Ostatním jsem v nejhorším

případě lhostejný, neboť mám pověst soft

markera. Možná i mírně zajímavý. Přišel jsem

z diktatury a diktatura je pro ně špinavé slovo.

Jediný, kdo ví, že u diktatury záleží na adjektivu,

aby rázem začla vonět po růžích, je Hakim. Tu

vědomost do něho nalili pohotoví indoktrináři,

kteří se ho zmocnili, sotva přejel hranici

u Niagarských vodopádů a stal se draft dodgerem.

Od nich se taky jistě dozvěděl, že nejsem žádný

freedom fighter, nýbrž revizionista, možná

fašista, fašista určitě, protože revizionista.

Zatvrdím se. Zastydím se. Měl bych ho

pochopit. Americký Arab, kterému se nechtělo jít

do Vietnamu, jako mně se nechtělo do

koncentráku, později na Sibiř. Mladíček trpící

filozofickým hladem, jemuž svobodou zbytnělý

univerzitní establišment není schopen dát jasnou

odpověď, jenom alternativy. Filozofický hlad

ukojili nakonec známí ukáječi. Nenabídli mu tlusté

svazky, kde se člověk ztratí v poznámkovém

aparátě, ale krystalicky jasné brožurky. Jenže i já

v sobě nosím svůj iracionální Vietnam. Pociťuji

k dezertérovi iracionální nechuť.

„Vy jste studoval marxistickou dialektiku?“ táži

se s profesorskou ironií. Hnědé oči dští nenávist.

„Yes – a little.“

„A little is not enough,“ pravím nadřazeně.

„Jinak byste věděl, že minulost i přítomnost,

a tím také pochopení temporis acti a temporis

praesenti se navzájem nevylučují, ale vysvětlují.“

Schválně naplňuji svůj projev cizími slovy, které

jinak nepoužívám, protože si většinou nejsem jist

správností tvarů. „Otevřte si knihu na straně

devadesát, pokud máte Nortonovo kritické vydání.

Jinak prostě kapitolu nazvanou Felčar. Asi tak

uprostřed kapitoly.“

Arabské oči metají leninské blesky, ale

poslechne. Třída vycítila, že dochází ke konfliktu,

který slibuje prorazit nudu už nejmíň dvakrát

promrskaného románu (čte se na high school i ve

všech ostatních amerických kursech). Horlivě

zalistují ve svých různých vydáních, Wendy si

knihu zapomněla doma a nahlíží přes rameno

quarterbackovi. Irena Svenssonová má samozřejmě

Nortona, a je – v šedivých šatech (ani tyhle jsem

na ní ještě neviděl) se zelenými lístky

javoru – připravena přijmout další mé poselství.

Čtu poselství vážně a pomalu:

„Pan Dimmesdale byl skutečný kněz, pevně

věřící a velmi bohabojný a vybavený takovým

typem mysli, jež se mocně hnala vpřed po dráze

víry a pronikala k víře stále hlubší a hlubší.

V žádném společenském zřízení by nebyl člověkem

liberálních názorů; vždy by mu pro klid mysli bylo

bývalo zapotřebí nějaké pevné víry, jež by mu byla

oporou a zároveň by ho svírala tuhou myšlenkovou

konstrukcí. Nicméně pociťoval občas úlevu,

třebaže ho ten pocit naplňoval bázní, mohl-li na

vesmír pohlédnout očima jiného intelektu než

toho, jímž ohledával svět ze zvyku on sám. Tehdy

jako by někdo otevřel okno a vpustil do jeho

uzavřené a zatuchlé studovny závan svěžího

vzduchu… Ale vzduch byl příliš svěží…, aby jej

mohl dýchat bez zneklidnění. A tak se vždy opět

stáhl do prostoru omezeného hranicemi, které

jeho církev určila za jedině správné.“

Čtu barokně složitou, a protože složitou,

pravdivou a přesnou pasáž, drží mě mystický

pocit, že se duchem dotýkám Hawthornova ducha,

a dělám si s ním legraci z vážného soudruha

Hollingworthe z Brook Farm. Hakim se mračí.

Neví, že jeho mladistvá láska ke spravedlnosti,

když se z ní stane profese, je pro společnost často

užitečná jakožto energický impuls, ale pro

jednotlivce je zhoubná, stane-li se jeho vůdčí

vášní, svedenou do jediného kanálu. Zničí srdce…

a Bůh nikdy nemínil, aby se bohaté šťávy srdce

vymačkaly a vydestilovaly na alkohol

nepřirozeným způsobem. Měly by životem

prosáknout, učinit jej sladkým, jemným a něžně

blahodárným, a nepozorovaně ovlivnit jiná srdce

a jiné životy, aby i ony dosáhly toho požehnaného

cíle. Vidím v Hollingworthovi příklad

nejstrašlivější pravdy v Bunyanově knize: že od

samé brány nebes vede zkratka přímo do pekla!

Napojen šťávami Hawthorna hledím teď zas já

vítězně na Hakima.

„Rozumíte?“

„Čemu?“

Rozhlédnu se po třídě. Všichni dávají pozor.

Zcela výjimečně.

„Není to výstižná charakteristika myslí, jaké

existují i v naší době – myslí utvářených novou

ortodoxií?“

„To, čemu vy říkáte nová ortodoxie, sire,“ říká

Hakim, „je vědecký světový názor, který –“

Padá na mě únava. Hlas Alláhův. Má sílu velkých

pravd. Protože jsou velké, nesnesou drobnohled.

A padá na mě lhostejnost.

„Není zkušenosti kromě zkušenosti,“ pravím

mdle. Hakim to pochopí jako nejapnou narážku na

náboženství poloviny svých předků. Rozhlédnu se

po třídě. Zájem pohasl. Zpestření hawthornovské

nudy se nedostavilo. Wendy vymámila na

Higginsovi bublinovou žvejkačku a pihovatý obličej

zmizel za obrovským balonem. W. W. Bellissimmo

a Vicky Heatheringtonová mají hlavy dohromady

za vztyčeným Šarlatovým písmenem. Bůhví, snad

se líbají.

Nic tedy se nezdá relevantní na příběhu Hester

a Arthura.

˜

Pořád jsme s Naďou snili o těch mesršmitech,

jak je kovový déšť z Létajících pevností rve ve

vzduchu jako jestřáb vrabce, až duralová peříčka

padají k zemi. Podle nových kalibrů jsme frzenky

vrtali na desetinu milimetru přesně a tak pilně, že

z Hetflajše a Švestky se kouřilo.

Druhý den poté, co jsme načali to dobré dílo,

objevil se u vrtaček mistr Vachoušek, který tam

nikdy nechodil, a mlčky se zastavil nade mnou.

Stál, díval se, jak vrtám kříž. Z ničeho nic,

a nevěděl jsem proč, mi sen o mesršmitech začal

připadat pitomý a dostavil se známý zažívací stav.

Když jsem vzal kalibr, ruka se mi třásla. Přeměřil

jsem dokončený frzenk. Přesný, na desetinu

milimetru. Udělalo se mi špatně. Mistr sáhl po

kalibru a prohlížel si ho.

Popsal někdo dobře strach? Mě se zmocnil ten

nepopsatelný.

„Odkud to máš?“ zeptal se mistr. „To – sem

vyfasoval.“

„Nelži!“

„Já nelžu.“

Přes všechnu snahu jsem to řekl tak, že by mi

nevěřil ani důstojný pán Meloun. „Poď se mnou.“

Otočil se, šel jsem za ním. Kráčeli jsme kolem

taktů, kde jsem všude viděl naše kříže, už

přinejtované na duralové dekle. Hotová golgota.

Už je nešlo oddělat, leda že by se navrtaly tisíce

nýtů, a co pak se zmetkovými kříži? Chlapi na

taktech mi najednou připadali jako římští

legionáři. U posledního taktu stál dlouhán Šiška

s utahovákem v ruce, na stole dekl a na něm

nábojový buben mesršmitského dělíčka. Nedělal

nic. Zdálo se, že čeká na nás.

Taky čekal.

Zastavili jsme se a mistr mi řekl:

„Tak se koukni!“ A k Šiškovi: „Ukaž mu to,

Tondo.“

Věděl jsem, co uvidím. Zaučený textilák nasadil

nástroj a utáhl šroub na frzenku. Pak ho

vyšrouboval, zvedl buben a ukázal mi ho.

„Koukni se!“

Jediné, co se dalo říct, že jsme to dobře

vymysleli. Technicky dobře.

„Tak poď,“ pravil mistr.

Opět jsem kráčel za ním, k šibenici. Pozdě mi

napadaly samozřejmé logické závěry, které mi

měly napadnout dřív, ale nenapadly, protože jsem

před Naďou dělal haura. Že mi neznámý pachatel

podvrhl kalibry? Tohle mi mělo gestapo věřit? Já

blbec! A i kdyby. Jako kdyby gestapu záleželo,

lapnou-li místo nepolapitelného neznámého

pachatele známého vola, který mu, tvrdí on,

naletěl, a trhnou s ním mezi dveřma.

Klepal jsem se k nezvládnutí, ale když jsme

došli do mistrovy kukaně, ještě jednou jsem se

vzmužil.

„Já jí fakt vyfasoval!“

Mistr si mě změřil, ve tváři únavu.

„Podívej, študente,“ vzdychl. „Tohle na mě

neval. Možná že umíš latinsky, ale vo technickejch

předpisech nemáš šajna. Kde má tenhle kalibr

punc?“

Zatočil mi před očima lesklou věcičkou, kterou

mi za dvě žvára (jedno si vzal, když odvedl práci)

a z důvodů národní solidarity vyrobil Ponykl.

„Asi,“ polkl jsem a málem jsem se vlastní slinou

udusil. Jícen jsem měl jak stýblo na limonádu,

„– mi to někdo podstrčil –“

„A Jirouškový taky?“

„Jí taky?“ jako jsem užasl.

„Ňákej Arzén Lupín, jo?“

„Já –“

Nedořekl jsem, co jsem chtěl, ani jsem nevěděl,

co to mělo být. Mistr mlčel a koukal mi do očí.

Jako, napadla mi jedna z mých absurdních

asociací, jako pan profesor Bivoj, když mi psával

nedostatečnou.

Nebyla tak absurdní. Najednou jsem pochopil.

Neuvědomil jsem si, já blb, že německá fabrika

není kostelecký gympl. Bylo pozdě. Šlo o hubu.

„Dívej, študente,“ pravil mistr. „Všechno na

světě se musí umět. I sabotovat.“

Musel vidět, jak jsem se otřásl. Snad mu mě

začalo být líto.

Řekl:

„Ne že bys to nevymyslel dobře. Čistě

technicky. Tohle,“ sebral ze stolu s výkresy

a vercajkem nábojový buben, „se utrhne jak

přezrálá hruška, až se z děla začne střílet. Jenže

než se z děla začne střílet, jde to přes několik

kontrol. Poslední je pokusná střelba ze stolice.

I kdyby se tenhle aušus dostal přes všechny

dílenský kontroly až ke stolici, přes ní to nepude.

A jakej efekt bude celá ta tvoje sabotáž mít, ty

troubo, když se jim to utrhne na stolici?“

Mlčel jsem. Napadlo mi, jaké to asi je, když

člověku vyrážejí zuby. Vzpomněl jsem si, jaké to

bylo, když mi je paní doktorka Heiserová trhala

s umrtvením.

„Nevíš, co? Nedělej blbýho. Způsobí to říši

ztrátu několika desítek pracovních hodin a za pár

stovek zkaženýho materiálu. Asi jako když dostane

foltrefu polní kuchyně pěší roty. To, řek bych, říše

lehce unese.“

Neřekl jsem nic. Ani jsem, z čistě fyziologických

důvodů, nemohl.

„Pak to bude mít eště ten efekt, že tebe

voběsej,“ pravil mistr Vachoušek.

Prvně v životě se mi zatmělo před očima.

Mistr se zeptal: „Co budeš dělat?“

„Snad – že bych –“ přemáhal jsem křeč

v hlasivkách, „utek – a skoval se – u někoho –“

„A Jirouškovou v tom necháš, jo?“ mistr na mě

hleděl s opovržením. „Ty skaute! Když se vytratíš,

gestapo sebere jí. Už jen ze msty. A asi taky mě.

Hrdinství, kerý vodserou druhý,“ ocitoval, aniž to

věděl, pana doktora Labského, „neni podle mě

hrdinství, ale lumpárna. A ty se eště chceš pověsit

někomu na krk, aby až tě čajznou, pověsili

nejenom tebe, ale taky toho milosrdnýho

samaritána.“

„Co teda mám dělat, pane mistr?“

Mistr vzal do ruky buben a nehtem škrábal

v jeho plechových jizvách.

„Sou, řek bych, dvě možnosti. Vobě riskantní.

Jedna je risk jen pro tebe. Druhá pro víc lidí. Tak

kterou si vybereš, hrdino?“

Posral jsem se. Sice jen metaforicky, ale do

kalhot. „Pane mistr – nešlo by – nešlo by –“

„Co?“

„Ňák – já nevim – ale –“

„Takže ty seš pro to, aby se risk rozdělil mezi

víc lidí?“

„To ne – ale –“

„Třetí možnost neni.“

Zacvakaly mi zuby. Mistr to slyšel.

„Vlastně koukám, že je jen jedna,“ pravil.

„Děti si na svědomí nemůžu vzít. I když provedly

blbost, jakou dovedou províst jen utřinosove.“

To zaznělo jako balzám. V hrozné tmě posrané

žumpy, do níž jsem se propadal hloub a hloub, se

objevilo světýlko.

„Ta první možnost by byla nahlásit to nahoru

a zahrát to na tvou pitomost. Prostě se částečně

držet pravdy. Špatně zaučenej blbec, vobě ruce

levý, nepochopil ve svý študentský palici, vod čeho

sou frzenky. Jenže daj náckové na pravdu? Co

myslíš?“ Zavrtěl jsem hlavou.

„Druhá možnost,“ mistr se zamyslel a pak už

mluvil spíš k sobě, „vodvrtat všechny kříže.

Zahodit se už nedaj, na to je jich moc. To

znamená zavařit všechny frzenky a převrtat je.“

„Já to udělám.“

„Neser mě, študente!“ utrhl se mistr. „Naštěstí

se chlapi ulejvaj, takže normy sou měkký. Když

sebou hoděj, tak se to stihne v normálním provozu

navíc k tomu, co smolej jak zpomalenej film. Jsou

tu samozřejmě dva risky: Jak to zařídit, aby si

toho nevšim Uippelt. Ballon je vůl, tomu stačí,

když vidí, že lidi makaj. A za druhý: Já nevim, co

to se zavařenejma a převrtanejma frzenkama

udělá, když se začne střílet. Víš, jakou to dělo má

ráži, blbče? Jakou má razanci?“

Němý, zavrtěl jsem pouze hlavou.

„To už je, počítám, nevyhnutelnej risk. Tady

máš dva kalibry, eště mi přines ten falešnej vod

Jirouškový. A vrtejte jak ďábli, chlape. Budete to

muset napracovat v pracovní době. A teď di do

prdele!“

Pohlédl na mě opět se směsí útrpnosti

a opovržení. Jak jsem mu chtěl poděkovat,

zacvakaly mi zase zuby. „Ať se mi tu nepoděláš.

Vodprejskni!“

Spěchal jsem zpátky k Nadě. Už mě vyhlížela,

očividně taky postrašená.

„Vachoušek na to káp?“

Žhnoucí oči byly větší než obvykle.

„J-jo.“

Ze všech sil jsem se pokusil nasadit

gangsterskou masku. Usilovným poker face však

zaškubaly nervy, musel jsem se opřít o vrtačku.

„Ježišmarjá!“ řekla Naďa.

„J-je z toho – pr-ůser,“ drkotal jsem zuby.

„Tady m-máš správnej ka-kalibr a musíme to vr-

vrtat podle něj.“ Chytla mě za ruku, zašeptala:

„Von to vohlásí?“

„Ne-ne. Ale von – řiká, že dyž se s tim něco

neudělá, tak – tak na to Němci zaručeně přídou.“

Naďa mě držela za ruku, pak ji najednou

pustila, chytila se rukojeti vrtačky a začala

hloubit frzenk.

„Dane,“ pravila tiše. „Esli to praskne, tak to

beru na sebe.“

„Prosim tě!“ Přece jen jsem se trochu vzchopil

a začal jsem zase trochu dělat hrdinu. „Za prvé

sem si to vymyslel já a za druhý, přece – přece –“

Jak to říct? Že chlap nesnese, aby to za něj

odkašlala ženská. Do syrové skutečnosti

protektorátu Böhmen und Mähren se mi už zase

pletly kovbojky.

„Já tě k tomu navedla.“

„Nenavedla.“

„Navedla. Přeci u vás v kuchyni. Jak sem ti

řikala, že se Němcum musim pomstít. Tys to pak

vymyslel, todleto. Kuli mně.“

„Tys mě jenom – inspirovala, Naďo –“

Mezi takty se objevil SA Ballon na obhlídce, oba

jsme se rychle zavrtali do křížů. Ballon k nám

přistoupil, zastavil se nad Naďou, sebral jeden

kříž – na něm byly frzenky dosud o půl centimetru

hlubší – párkrát jím otočil a položil ho zpátky.

Houby tomu rozuměl.

„Na, wie geht’s?“ otázal se Nadi. „Fühlen Sie

sich schon besser?“

Naďa zašilhala po mně. Neuměla německy. „Sie

versteht nicht deutsch, Herr Obermeister.“

„Also übersetzen Sie es doch!“

Prozradil jsem Nadě, na co se jí ptal. Pohlédla

na SA Ballona a roztáhla krásnou hubu

k neupřímnému úsměvu. „Ja,“ pravila.

„Na gut,“ pravil Ballon. „Das freut mich. Was

war das mit Ihnen eigentlich?“

„Co ti bylo?“

„Ich habe Tuberkulose,“ řekla Naďa. Ballon

povytáhl obočí.

„Was? Weiß das der Betriebsarzt? Kurieren Sie

sich?“

Tomu Naďa rozuměla.

„Ja. Ich kurieren sich,“ řekla.

SA Ballon zřejmě nevěděl, má-li se dál zajímat

o zdravotní stav své otrokyně, nebo ji přenechat

péči doktora Seelicha. Rozhodl se pro druhé.

„Es wird schon gut. Nach dem Kriege wird man

Sie in die Schweiz schicken. Ins Sanatorium.“

Zazubil se jako hrůza války z Hieronyma

Bosche, pravil „Weitermachen!“ a odešel.

Řekl jsem:

„Cos mu povídala, že máš tuberu?“

„Přeci sem mu nemohla říct, že sem

simulovala.“

Najednou mi napadlo, jestli nelže. Byla přece

takový kostlivec. Dostal jsem o ni strach. Divný.

Napadlo mi, že teprve teď. Předtím u Vachouška

jsem se zesral jen kvůli sobě. Na ni jsem vůbec

nepomyslel. Vtom mi to připomněla:

„Cos to prve povidal? Že sem tě is – co?“

„Inspirovala. Já bych byl něco udělal stejně. Tys

mi ale vnukla tenhle nápad.“

„Ty bys beze mě nic neuďál.“

Její slova mnou projela jako elektrická rána.

„Jak to víš?“

„Ponivač nemáš proč. Tobě tátu pustili.“

„Ale já – Němce nenávidim.“

„No jo. Ale nikoho ti nezabili.“

Uvažuje snad Naďa v kategoriích čistě soukromé

pomsty? Bylo to divné. Nikoho mi nezabili.

Ale – napadla mě Rébinka. Přesně vzato nebyla

moje, nic jsem s ní ani neměl, když se nepočítá

tamta jediná zkušenost, ale to jsme byli ještě

děti. Ani jsem s ní nikdy nechodil. Byli jsme

kamarádi. Líbila se mi, jenže to nebyla zdaleka

jediná. Vzpomínky asi opravdu letí rychlostí

světla. Nadinou tváří prosáklo poklidné, mírové

odpoledne horkého léta, hrajeme si na dvoře na

hromadě písku, já a Rébinka, Rébinka leze na

písku přede mnou a špulí na mě zadeček

v růžových kalhotkách. Je horko. Mně se najednou

něčeho velice zachce, nevím čeho. „Rébinko,“

říkám. „Budeme si hrát na vlak, jo?“

„Na vlak?“

„No na vlak!“ pravím netrpělivě. „Ty si lehneš

na bříško na písek a stáhneš si kalhotky a já si na

tebe sednu –“ A pak jsem seděl na Rébinčině holé

prcince, nadsedával jsem a dosedával a vyrážel ze

sebe rytmicky: „Š – š – š – š – š – š.“ To, čeho se mi

zachtělo, se mi dostavilo. Rébinka držela, pak

začala proti mně nadzdvihovat holý zadeček a taky

říkala: „Š – š – š – š – š – š!“ Blaženství, ale se

spodním proudem pocitu, že děláme něco, co se

nemá. Ale blaženství. A vtom zazněl shůry, z nebe,

hromový hlas: „CO TO TAM DĚLÁTE?!“ Lekl jsem

se. Proboha! Pán Bůh! Provinilý pocit zakázaného

ovoce zahnal blaženost. Spadl jsem z Rébinky na

záda a vytřeštil oči k nebi. Nebyl to Pán Bůh,

jenom můj otec. Vykláněl se z okna ve třetím

poschodí a velká hlava se mu černě rýsovala proti

modrému nebi. „Hrajeme si na vlak –“ řekl jsem

a postavil se skoro do pozoru. S mým lulánkem se

něco stalo. Byl jakoby napuchlý.

Rébinka je teď v Terezíně.

Proti své vůli jsem řekl:

„Mně zabili Rébinku.“

Naďa se zarazila.

„To je ta – hezká – z toho hrnka?“

Odvolat už to nešlo. Mystifikace.

„No ta.“

Chvíli Naďa mlčela. Pak:

„Stejně dybych tě nebyla bejvala – to – tak kuli

ní bys nic neuďál.“

Nevím, jestli jsem chtěl zabránit Nadě v plánu

vzít všechno na sebe, nebo – Spíš to byl Hollywood

ve mně.

Machismo. Male chauvinism.

Gentlemanský kód v kosteleckém pojetí. Prostě,

aniž jsem vlastně chtěl, udělal jsem ze sebe opět

jednou hrdinu.

„Já už udělal. Pamatuješ na ten sklad?“

„Tos byl – TY, DANE?“ Trapný pocit lži, protože

jsem to já nebyl. „Já to – přímo nezapálil. Ale byl

sem do toho zasvěcenej. Pomáhal sem – jim –“

To poslední byla vlastně pravda. „Dane!…“

Dlouho na mě hleděla, pak sklopila oči a dala se

do vrtání.

„Tak vidíš,“ řekl jsem. „Já už v tom stejně

lítám. Byla by hloupost, dyž nic jinýho, navážet do

toho eště tebe.“

Nepřestávala vrtat. Přistoupil Hetflajš, zmocnil

se křížů. Toho, co odložil Ballon, i dalších, co byly

už v pořádku.

„Tak dělejte, mladý,“ pravil rozpačitě. „Do

padla ich máme mít eště patnást.“

Odešel s kořistí. K jeho taktu právě dorazil

mistr Vachoušek. Viděl jsem, jak mu bere kříže,

přeměřuje frzenky, jeden kříž si nechává a ostatní

mu vrací, něco mu říká. Pak odchází. Hetflajš za

ním hledí nablble. Proboha, snad do toho

nezasvěcuje tyhle voly!

Já vůl!

Pohlédl jsem na Naďu. Stála skloněna nad

křížem a z očí jí kapaly slzy. Uvědomila si můj

pohled, otočila zrak ke mně. Veliké žhavé panenky

plavaly v lesklém rybníčku.

„Dane, já v tom chci bejt s tebou! Já stejně –“

„Co, Naďo?“

„Ále nic. A stejně v tom s tebou lítám. Esli to

praskne, Němci seberou šecky, co na tom ďáli. Im

je to jedno.“ Opět mi to vzalo dech. I proto, že

měla jasně pravdu.

˜

Za gotickými okny prasmutně sněží. Nejhlouběji

v Hakimových očích vidím nenávist. Sklopím svůj

zrak ke knize Mistra Hawthorna, kloužu po

černých řádcích. Jestliže se nepoučené zástupy

pokusí vidět vlastníma očima (objeví se mi

Veronika v jarních šatech v zástupu na

Staroměstském náměstí),

je nesmírně

pravděpodobné, že se zmýlí. Jestliže si však

zástupy vytvoří, jak se to obyčejně děje, úsudek

na základě intuice svého velkého srdce (vidím

Veroniku v zástupu, jenž kamenuje placaté tanky),

jsou jejich závěry tak hluboké a tak neomylné, že

mají charakter nadpřirozeně zjevené pravdy.

Zvedám oči od knihy. V Hakimově zraku

opovržení mužů budoucnosti k mužům včerejška,

jimž dnešek poskytuje ještě na nějaký čas ochranu

za zradu Hakimova zítřka. Žonglérům s pojmy

a city opatrně se vyhnou jak moru

a malomocenství. Tisíckrát omletá Janova báseň.

Posluchárny se zmocňuje neklid. Z chodby zaznívá

dupání, kolegové už propustili své ovečky.

Jedenáct. Jenom Irena v šedivých šatech

s červenými javorovými listy sedí nehnutě, kouká

do knihy, pátrá v ní po záhadě mé duše.

Pronesu formuli: „Class dismissed.“ Všichni

vyletí.

Hakim pomalu skládá knihy. Svalnatý, snědý,

mladý voják, který se vyhnul válce, protože v ni

nevěřil. Hakim nikoli ze zbabělosti. Jeho si

nedovedu představit zničeného strachem.

Všechno jsou asociace. Vrací se mi smrtelné

odpoledne v neděli před dávnými lety. Zatřepu

hlavou, zrak mi znovu sklouzne k bibli dle

Nathaniela. Copak neexistuje jiná ctnost než ta,

jež pramení ze zdravého strachu před šibenicí?

Mám snad Hakimovi ocitovat tenhle leninský

bonmot? Promluvit o spravedlnosti s husí kůží?

Nepochopil by. Jak by mohl. Je přece oddán přísné

spravedlnosti těch, kdož zacházejí se smrtí a sami

(dosud) nejsou v nebezpečí smrti. Nežije zatím

v říši na východě, v Maově nebo ve Fidelově

království – nevím, na který comicsový ráj věří.

Neví o jediném řešení společenského problému,

které znal Sinclair Lewis. Není žádného řešení.

Jsem už v posluchárně sám. Irena už také

odešla. Trousí se studenti na seminář kolegy

MacMountaina o prerafaelitech.

Kdyby šlo říct: Class dismissed.

V mizerné škole života bez osnov to nejde.

Nejde.

A nad prérií sněží. Po bílé pláni vážně ťapká

všudypřítomný edenvaleský havran.

˜

Můj miláčku Lído!

Dnes v noci se mi o Tobě zdálo, ležela jsi nahá

na té červené dece – PAMATUJEŠ? – a já si lehl

vedle Tebe, ale zároveň jsem nás oba viděl

z výšky, jak je to možné jen ve snu. A cítil jsem

tvou vlahou pleť na své horké kůži. Byli jsme jak

krásné domino. Jsme oba mladí, Lído, krásní,

zdraví a pokrokoví. Celá budoucnost je před námi:

naše osobní, i našich národů, našeho lidu. Nebude

to symbolické, až se my dva vezmeme? Kéž by to

už mohlo být brzo! Nemysli si, já chápu, že

soudruzi u vás musí být opatrní, když si česká

holka chce vzít Kanaďana. Takových děvčat, jako

jsi Ty, není mnoho. Často ovšem mladým

manželkám kanadských občanů v Kanadě

socialismus a spravedlnost zlhostejní, protože

v Kanadě je vysoká životní úroveň. Takové

manželky si neuvědomí, že je proto tak vysoká,

protože Kanada je imperialistický stát, který

vykořisťuje Třetí svět. Ale já vím, že Ty jsi jiná,

a ostatně, jako moje žena, nemůžeš nikdy

zapomenout na nejvyšší povinnost nás všech,

soudruhů. Já, který jsem se v imperialistické

Kanadě narodil, na ni nikdy zapomenout nemohu.

Třebaže tedy chápu soudruhy u vás, že jsou

opatrní, než někomu povolí vzít si cizince, přece

jen byl bych šťasten, kdyby naše žádost byla

vyřízena co nejdřív! Už se Tě nemohu dočkat,

miláčku. Tvých vlasů, Tvých úst, Tvých ňader,

Tvé…

Minulý týden jsem se zde v Torontě zúčastnil

mítinku, kde promluvil zástupce PLO, soudruh

Ataraf. Přišly také fašistické sionistické bojůvky

a tropily takový hluk, že soudruh Ataraf se skoro

nedostal ke slovu! Takhle si místní imperialisté

představují svobodu projevu! Nakonec došlo

k potyčce mezi námi demokraty a sionistickými

výtržníky, a musím se přiznat, že jsem se neudržel

a jednomu židákovi jsem rozbil nos. Víš, že jako

student jsem boxoval ve welterové váze a taky

hrával fotbal – ne soccer. Americký fotbal. Takže

na mě si ti rváči nepřijdou! Veřejnost byla,

naštěstí, většinou na naší straně. I v Kanadě už

lidé začínají chápat, kde je pravda, a nelibě nesli,

jak sionističtí fašisté bránili svobodě projevu.

Píšu Ti to, protože vím, jak Tě takovéhle věci

vždycky zajímají. Myslím na Tebe stále a v duchu

už se vidím na Staroměstské radnici – s Tebou!

Nebude to jistě dlouho trvat – v to pevně věřím!

Líbám Tě po celém těle

Tvůj Booker

III. TWAIN

…do mého srdce padá slza, která dobře ví,

že moře je větší než země,

ale v mém srdci pojednou nejhlouběji ožívá

dávno zapomenutá, před půl věkem zemřelá

prostá dívka.

Vladimír Holan

Tragédie je jednoduchá a komedie je složitá,

protože se dotýká lidského života

na mnohem více místech než tragédie.

Madame de Staël

Vicky protestuje. Bere Záhadného cizince

doslova. Život není sen, potulná myšlenka,

neužitečná myšlenka, myšlenka bez domova,

ztracená, pulzující prázdnými věčnostmi. Život má

smysl. Žijeme. Nejsme jen myšlenky. Sheila se jí

táže, jaký má život smysl. W. W. Bellissimmo

přispěje Vicky na pomoc: Sám v sobě! Žijeme pro

život. Ale kde je smysl toho, žít pro život? chce

vědět Sheila. Snědá Indka Jenny

Razadharamithana, jež do mého kursu zabloudí

jen velice zřídka, říká něco angličtinou, které

nerozumím, (a které, myslím, nerozumí

v posluchárně nikdo). Snad že život je číslo.

Nevím. Následuje meditativní, nebo možná jen

zaražené ticho, pak se přihlásí Wendy a praví, že

smyslem života je dělat něco, co se nám líbí. Vicky

souhlasí, i Bellissimmo. Sheila namítne, že většina

lidí musí dělat věci, které se jim vlastně nelíbí,

aby se uživili. Zase ticho, do něho zasahuje

fotbalista Higgins. Nerozumí jedné věci, praví.

Twain říká: Neexistuje nic než myšlenka. Ale kdo

myslí tu myšlenku? ptá se, polichocen vlastní

logikou. Nechávám uplývat čas, bavím se,

nezasahuju do diskuse dětí z prérie, dovoluji času,

aby plynul, místo abych si ten draze placený čas

odpracoval a děťátka vyvedl z odvěkého bludiště

mládí. Západního mládí, opravuji se v duchu. Ve

východním světě jim ostře sledovaní pedagogové

nedovolují bloudit – kam bych je asi zavedl,

kdybych byl východním pedagogem?

Pátrám v paměti po vlastních telecích letech.

Intenzita hledání toho, co samozřejmě nikdo nikdy

nenajde, protože to neexistuje, je asi stejná ve

všech dobách a ve všech systémech. Naštěstí

otázka přestane většinu lidí brzo zajímat. Ale

kdybych žil na Východě –

Hlásí se Hakim a zastoupí mě v roli pedagoga

z Východu. Musí se změnit společenský systém,

aby každý podle svých schopností mohl dělat, co

se mu líbí.

Pragmatičce Sheile to však dech nevezme. „O.

K.,“ praví. „A když bude každý dělat, co se mu

líbí: kde je smysl života?“

V posluchárně není bohužel žádný zbožný

člověk.

„Život sám v sobě!“

opakuje vyzývavě

Bellissimmo. „Žít plně – plně a –“

„A užitečně,“ praví Vicky.

Měl bych vstát? Říct: ze všech sil přispívat

k racionální organizaci světa? Aby svět nebyl

malebná džungle jako Amerika, ale malebný řád

jako – jako – no nevím jako co. Gotické okno? Ta

znázorňují většinou mučení svatých. Spartakiáda?

Co ale kdo ví o skutečných pocitech dorostenek

s kruhy? Třeba se jim chce na záchod. Takhle bych

jim to snad ale měl říct. Zorganizovat svět, aby se

odstranilo, pokud je to možné –

Proč jim to neřeknu?

Přestávám poslouchat diskusi, otvírám knihu.

Namátkou. Trošku věřím na znamení, jak na ně

věřila Naďa Jiroušková. Namátkou kladu prst na

řádky:

Potom k ní přistoupil Cizinec… a tázal se jí, zda

to, k čemu se přiznala, byla pravda, a ona řekla

ne. Přisedla si blíž k ohni, natáhla ruce, aby si je

ohřála, vločky sněhu jemně a tiše dopadaly na

starou sehnutou hlavu, až byla bělejší a bělejší. To

už se kolem hranice shromažďoval zástup,

odněkud přilétlo vejce, udeřilo ji do oka a rozbilo

se, stékalo jí po tváři, někdo se tomu zasmál. Řekl

jsem jednou o té odsouzené stařeně Satanovi, ale

jeho to nedojalo.

Marx měl, jako vždycky, pravdu. Člověk nemůže

v teorii překročit hranici, kterou nemůže

překročit v životě. Tyhle hranice já v životě

nedokázal překročit, vždycky mě dojaly. Takže já

to dětem z prérie říkat nemohu. Ať jim to říká

Hakim.

Nejsem člověk vědeckého světového názoru.

Možná že kdybych byl zůstal v té zemi v Evropě,

vyhýbal bych se otázkám, jako je ta, kladená

Sheilou Ellwoodovou. Snad bych slavil, co je v té

zemi možné slavit: neděle na chatě, miniromance

nezávislé na maxidramatech. Snad bych tak psal.

Žít se chce, Sheila Nesheila. Z obrazu bych

vypouštěl, co se v té zemi požaduje vypouštět,

a to, co bych tam sám nechtěl mít. Pokud by to

druhé šlo. Lidé by mě četli; možná i měli rádi,

neboť jsem kdysi, v jiné, méně ortodoxní době,

formuloval jejich nevědecké pocity. Zůstali by

věrní i mně zkrocenému. Vědecký názor mě konec

konců naučil balancovat na pokraji přípustného a i

po eliminacích by něco z života zůstalo. Něco

z nevědeckých pocitů. Úlitby bohům vědy. Lidé

v té zemi dovedou odpouštět. Někdy bych možná

měl i dobrý pocit užitečnosti. Dobrých chvílí,

které jsem připravil jiným. Vyhýbal bych se

námětům, které prostě s eliminacemi napsat

nelze.

Jenže z mozku ty věci vyeliminovat nemohu.

Jenom ze stránek.

Občas, po knihách užitečné hry při zemi, po

těch milých, hezkých knížkách pro dobrou pohodu,

bych musel sestavit knihu z eliminací.

Na šuplata jsem však už trochu starý.

A měl bych strach. Vyhnal mě z té země. Zdravý

strach ze šibenice. Z jejích sofistikovanějších,

subtilnějších, ne tak krvavých derivátů.

Havran vážně kráčí za oknem. Sleduju jeho

ťapkavou pouť po bílém sněhu edenvaleské pláně,

za smyslem života.

˜

V dílně se objevil Eisler a kráčel rovnou ke mně

kroky, jaké patřily k jeho představě o správném

výkonu verkšucáckého povolání. Srdce mi skočilo

do krku. Mistr Vachoušek se od včerejška

neukázal, nevěděl jsem, jak to vypadá s nápravou

námi nadělané spouště. Jenom jsem si všiml, že

Wagner na pátém taktě chvíli přinejtovává kříže

na dekle a chvíli je odnejtovává. V noci jsem se

strachem potil tak, že jsem si musel převlíct

pyžamo. Ani ráno se strach neutišil, spíš naopak.

Ve strachu mi nedošlo, že gestapo by asi za mnou

neposlalo přiblblého Eislera.

Zastavil se u mě, otevřel hubu:

„Máš jít na nádraží!“

„Já?“

„Seš přece Smiřickej?“

„Sem.“

„Volal pan Oberkontrolor Uippelt. Přivezou

vlakem nějaký přístroje, ty je doneseš do fabriky.“

„A – co tady ty kříže?“

„Das da ist ein Befehl!“

Naďa přirozeně všechno poslouchala. Usmál

jsem se na ni, což mi dalo skoro tolik práce jako

složit fůru uhlí, a vydal jsem se na nádraží.

Na peróně stál Uippelt.

„Čekám přítelkyni,“ pravil věcně. „Odnesete

nám kufry ke mně do bytu.“

Ani slovo o nějakých přístrojích. „Jawohl, Herr

Obermeister.“

„Tady je adresa. Já půjdu s přítelkyní nejdřív

do své kanceláře v továrně, vy na nás počkáte

v bytě. Spropitné vám dám tam.“

„Jawohl, Herr Obermeister.“

Angličtina se mi do toho už nepletla. Udělal si

snad ze mě kuliho proto, že mě vlastně má tak

trochu v hrsti? Chodil v pumpkách z hnědé látky

sem tam po peróně, já stál v modrácích

u mužského WC. Vlak přijel skoro přesně.

Z jednoho okýnka zamávala ženská. Uippelt se

rozběhl k tomu vagónu. Ženská zmizela a za

chvilku se objevila na schůdkách. Brunhilda

s tyrolským kloboučkem, v dirndlu a v zelené

sukni, na korkáčích. Za ní vystoupil nějaký oficír

a pomohl jí snést ze schůdků dva požehnané kufry.

Uippelt se otočil a mlčky mi na ně ukázal. Pak se

zavěsil do brunhildy a vykročili k východu.

Zvedl jsem kufry. Metrák. Spíš dva. Postavil

jsem je zase na zem. Jak to zařídit, abych je

dovlekl až na udanou adresu a nezemřel přitom

vysílením? Jsou horší způsoby zemření. Někdo za

mnou zahekal. Otočil jsem se. Leneček. S dvěma

podobnými kufry. Právě je taky postavil na zem

a – nějak divoce – se rozhlížel.

„Ahoj.“ Neodpověděl. Divokýma očima sledoval

něco, co se dělo přede mnou. „Virčafckontrola!“

zasípal pak a stál jak přimrazený. Ohlédl jsem se.

Nějaký chlap v kožeňáku a s četníkem po boku

lomcoval babičkou, držící v ruce raneček. Četník

dělal, že se ho to netýká.

„Tě pic!“ řekl jsem tiše. Ale z tohohle jsem

strach neměl. Kufry nepatřily mně. Byl jsem pouze

kuli. Zato Leneček popadl svá zavazadla a zcela

zpanikařený se s nimi pokusil utéct na mužský

záchod. Jenže kufry byly na utíkání moc těžké.

Jak s nima Leneček cuknul, cukly s ním kufry

dopředu a dopadly na zem. Hned je opět zvedl

a ucuknul s nima o další tři kroky.

Tím na sebe upozornil toho v kožeňáku.

„Halt!“

Leneček trhl s kufry o celé čtyři kroky, ale na

dosažení hajzlu to nestačilo. Absurdně mi

napadlo, že dveře veřejného záchoda pokládá

Leneček za něco na způsob dveří chrámových. Muž

v kožeňáku, podoben bratrovrahu Boleslavovi,

vyrazil za ním. Třeba bych mohl provést nějaký

manévr, abych od Lenečka odvedl pozornost.

Popadl jsem kufry Uippeltovy maitressy, kolena

pode mnou podklesla, ale už jsem je drobným

poklusem vlekl k východu a snažil se, aby to

vypadalo, že využívám gestapákova zaneprázdnění

prchajícím Lenečkem. Gestapákovi to, jak jsem

doufal, neušlo, jenže problém vyřešil bravurně.

Panovačně pravičkou na mě ukázal četníkovi

a štěkl: „Festnehmen!“ a ani se nezastavil.

Štrádoval za Lenečkem, který mezitím konečně

dorazil k hajzlu a sáhl na kliku. Přesně v té chvíli

ho chlap v kožeňáku popadl za límec.

Ke mně přistoupil četník a pravil otráveně:

„Poťte se mnou.“

Vlekl

jsem

kufry

k místnosti

Wirtschaftskontroly, četník kráčel vedle mě a pod

vousy pravil:

„Musíte toho vozit tolik najednou? Jak si,

čoveče, přectavujete, že někdo může nad

takovymhle hromadnym transportem zamouřit

voči? I dyby tady náhodou nebyl Čvančara?“

Tak gestapák je kolouš. Bývalý přadlák. Měl

jsem dojem, že se teď píše Tschwantschara.

„Ty kufry nejsou moje. Ty sou obrmajstra

z mesršmitky.“

Četník se zarazil.

„Jo? A kde je ten obrmajstr?“

„Šel se stavit v kanclu. V mesršmitce.“

Strážník ostře pohlédl na kufry, pak k hajzlu.

Odtamtud vlekl Leneček svá zavazadla, za ním

tvrdě pochodoval Tschwantschara.

„Di dovnitř!“ četník mi ukázal na dveře

Wirtschaftskontroly. Vešel jsem dovnitř, pustil

jsem kufry na zem a okamžitě jsem zas byl

u dveří. Četník běžel k východu. Z druhé strany se

blížil Leneček, jazyk na vestě, a místo sv.

Václavovi se nyní podobal Kristuspánu v poslední

den jeho pozemského života. Tschwantschara za

ním hulákal:

„Weiter, weiter! Aber dalli!“

Kusé povely si už z němčiny osvojil. Chvíli jsem

ještě sledoval Lenečkovu kalvárii. Perón byl jako

vymetený. Kdo měl nohy, zmizel i s proviantem.

Lenečkovy nápadné kufry asi způsobily, že

aprovizátoři dnes okradli říši o pěkných pár hrnců

sádla.

Stáhl jsem se dovnitř. Za chvíli se Leneček

ukázal, ale dovlekl jenom jeden kufr.

Druhý – skutečně, jako Josef z Arimatie – přivlekl

sám Tschwantschara. Na vlídnosti mu to nepřidalo,

ale sotva si všiml mě a mých dvou stejně velkých

zavazadel, rozjařil se.

„Vida, vida,“ pravil česky, protože se chystal

k souvislé řeči. „Tady se ňák cestuje!“ Nechal jsem

ho při tom. „A daleko! Takovýhle loďáky!“

Radostně přejel zrakem z mých kufrů zpět na

Lenečkovy a ještě víc mu to zdvihlo náladu.

„Also aufmachen!“ zavelel zase německy.

Ochotně jsem sáhl na zámek. Zamčeno. Leneček

trochu pootevřel jedno své zavazadlo, ale když

zjistil, že Tschwatscharovu pozornost cele upoutal

můj zamčený kufr, tiše je opět zaklapl.

„Řek sem aufmachen!“ zařval na mě s radostně

výhružným tónem Tschwantschara.

„Ňák se to zaseklo.“

„Tak to votevřem po německy!“

Přistoupil ke mně a holínkou, dost špatně

vyleštěnou, prudce nakopl Uippeltův kufr. Strefil

se do zámku a bota i se zámkem zůstala v kufru.

Snažil se botu vysvobodit ze zajetí vulkán-fíbru,

ale nedařilo se mu to, což ho namíchlo. Vztekle

chvíli cukal nohou, až ji konečně vyprostil,

a nálada opět stoupla, zejména když spatřil, co je

vevnitř. Zarámovány růžovým kombiné spočívaly

v zavazadle tři láhve nějaké lihoviny, na první

pohled nikoliv výčepní. Zazněla tupá rána botou

o zámek a i druhý kufr se otevřel. V něm, jako

v nějaké luxusní bonboniéře, spočívalo na

podkladě ze saténového županu s labutěnkou

dalších pět lahví a nějaké konzervy. Na lahvích byl

nápis Cognac Martell.

Tschwantschara si dámské obložení kontrabandu

vyložil po svém:

„Budeš se ženit?“

Schválně jsem řekl německy:

„Nein, bitte.“

Ještě se krátce pokochal tím nadbytkem

alkoholu a obrátil se na Lenečka. Leneček stál

schlíplý nad kufry a ty byly zavřené.

Tschwantschara zařval, až doslova zadrnčely

okenní tabulky:

„Řek sem: Aufmachen!!!“

A Leneček se sehnul a jakoby stydlivě odklopil

víko.

Objevila se vražda Vranské. Rozřezaná mrtvola

v kufru nebyl však naneštěstí člověk, ale průkazné

prase. Z jednoho kufru trčel na nás růžový čumák

s citronem.

„To je, prosím, kousek prasátka z povolené

zabíjačky od mýho strejčka v Opočně,“ pravil

úzkostlivě Leneček.

„Kousek?“

„Pár kousků,“ připustil Leneček.

Tschwantschara se sehnul k zavazadlům

a dlouho zkoumal vepřovou koláž. Pak se

narovnal, rozhlédl se a ukázal na široký služební

stůl.

„Tak těch pár kousků vyložíte tady na stůl!“

Leneček se shýbl, ale ještě jednou, z podhledu,

vrhl na Tschwantscharu pohled, jako by prosil

o milost. Gestapák se povytáhl a přinafoukl.

Leneček sáhl do kufru, vzal tučné stehno

a nesměle je, shrben, nesl ve vztažených rukou

směrem k hospodářskému kontrolorovi místo ke

stolu. Úmysl byl jasný. Tschwantschara však

vyvalil oči:

„Was? Auf den Tisch hab ich gesagt!“

Neúspěšný úplatkář se rychle otočil a běžel se

stehnem, kam měl rozkaz. Pak se, ač zřejmě

nerad, pustil do práce. Za necelou minutu se na

stole vršila hromada prasečích údů, boků, zadnic,

kopýtek i tíže identifikovatelných součástí.

„Pár kousků prasátka!“ gestapák si dal záležet

na ironii. „Vod strejčka z Opočna.“

„Von je, prosim, strejček na dietě. Proto dal

všechno ze zabíjačky mně.“

„Ja, was hamwirda eigentlich?“ Tschwantschara

popadl prasečí čumák a umístil hlavu s čumákem

doprostřed stolu. Potom se zamyslel jako nad

šachovou úlohou a přidal k hlavě dvě nohy. Opět

se zamyslel.

Leneček se stáhl ke kufrům a z nějakého

důvodu je zavřel. Udělal jsem na něj obličej, ale

nereagoval. Byl jak křída. Přišlo mi trapně, že

jsem na něj udělal ten obličej. Vzpomněl jsem si

na nedávnou zprávu v novinách o popravě jakéhosi

řezníka. Pohlédl jsem na prase, ale i to mi

připomnělo, na co jsem nechtěl myslet.

Tschwantschara se zabýval experimentální

anatomií.

Zvláštní věc. Pod rukama mu vznikalo prase se

dvěma zadky. Taky mělo pět noh a tři boky.

Tschwantscharu nezvyklý živočich zřejmě potěšil.

Přiložil třetí zadní nohu ke dvěma zadkům a otočil

se na Lenečka.

„Ein fünf beiniges Schwein!“

Jako by tím sám byl příjemně překvapen.

„To ne, prosím,“ pravil Leneček. „To se strejček

splet.“

„Jak to splet?“

„Prase má, prosím, jen čtyři nohy.“

„Takže ta pátá tam nepatří.“

„Nepatří, prosím.“

„A kam patří?“

„Tam ne,“ pravil Leneček nešťastně.

„Ne?“

„Ne.“ Leneček překročil kufry, ostýchavě

přistoupil ke stolu, vzal jednu ze tří zadních noh

a přemístil ji od obou zadků pod rypák.

Tschwantschara na něho pohlédl tázavě.

Leneček pravil: „To je, prosím, přední noha.“

„Ach so!“ gestapák hleděl na dílo, pak sáhl po

jednom ze zadků a rovněž ho přemístil pod rypák.

„A tohle je přední zadek.“

„Ne,“ zašeptal Leneček. „To je – to je, prosím,

rozporcovaný zadní zadek, na dvě půlky. Zadek

nerozporcovaný myslím, má dvě půlky. Když se

rozporcuje, tak jsou z toho čtyři –“ hlas se mu

vytratil. Tschwantschara si zamyšleně podepřel

bradu ukazovákem a pravil:

„Merkwürdig!“

Dlouho setrval, hledě na netvora. Stáli jsme

mlčky. Posléze sáhl do hromady dosud

nezařazených kusů, vytáhl další přední nohu.

Umístil ji pod rypák, takže zrůda měla nyní tři

nohy vepředu místo vzadu. Jedna z předních byla

zřetelně zadní.

„Je to tak správně?“ otázal se.

Leneček vztáhl třesoucí se ruku nad záhadné

prase, zaváhal. Pak nejistě vybral zadní nohu,

spočívající mezi dvěma předními pod rypákem,

a pomalu ji nesl k zadku. Tam ležely už dvě zadní

nohy. Opět zaváhal. Tschwantschara se naklonil

nad stůl a jednu zadní nohu odebral. Leneček,

jako zhypnotizovaný, ji nahradil tou, co držel

v ruce.

„Jetzt ist das endlich in Ordnung,“ pravil

Tschwantschara, jako by ho těšilo. „Aha. Ich

verstehe. Vždyť on je to vlastně ocas!“

Tázavě se zadíval na Lenečka. Lenečka už

nenapadlo nic. Tschwantschara zabodl nohu do

prasečí řiti. Celá komedie smrděla krchovem.

„Na, und was werma dazu trinken?“ otočil se

zupák ke mně, shýbl se k mým kufrům a vyňal dvě

láhve. Jedna byla Martell, druhá nějaké

šampaňské.

Tschwantschara

vychutnával

dramatickou pauzu a četl si francouzské texty

vzadu na lahvích.

„Was soll das sein?!“ zaburácelo náhle ode

dveří, přímo generálsky. Všichni jsme sebou trhli,

nejvíc Tschwantschara. Mezi dveřmi stál Uippelt,

hitlerovský knírek zježený jako kocouří hřbet, na

nose cvikr, a ježka jako kaktus. „Was ERLAUBEN

SIE SICH?!!!“

Za ním vykukovala brunhilda v tyroláčku.

Tschwantschara se sesypal, upustil šampaňské

a došlo k explozi. Střep trefil Tschwantscharu do

nosu a vyřinula se krev. Uippelt však zranění

ignoroval a bez dalších slov ukázal na kufry.

Třesoucí se Tschwantschara hbitě umístil

zachovalou láhev do růžového rámu, utřel si nos

a řízl se o střep do dlaně.

„Diese Dame hier,“ pravil ledově Uippelt, „ist

Frau General der Waffen SS von Kater! Herr

General hatte die SS Division Großdeutschland bei

der Kesselschlacht von Kiev unter Befehl. Jetzt

erholt er sich in Paris!“

Tschwantschara cvakl podpatky, sehnul se ke

kufrům a pokusil se je zavřít. Jenže byly

prokopnuté. Obrátil se k četníkovi, jenž mezitím

nenápadně vstoupil do místnosti, a skoro šeptem

požádal o špagát. Pak se jal, s četníkovou pomocí,

kufry drátovat.

Nečekaně duchapřítomně toho všeho využil

Leneček. Jakoby i amorfní prase bylo majetkem

Frau General SS, v rekordním čase je rozebral na

prvočleny, naskládal zpátky do kufrů a vypadl

s metrákovým nákladem. Zdálo se, že někde

načerpal nadlidskou sílu.

Uippelt zamračeně sledoval Tschwantscharův

zápas se špagátem.

Napadlo mi, že kuliovské dřině přece jen

neujdu. Ale zároveň jsem si uvědomil, že když má

člověk strach – černá komedie ho opět

přivolala – je docela dobré se fyzicky namáhat.

Rozptyluje to myšlenky na smrt.

˜

Milý Dáne!

Jednou po válce jsi mi půjčil takový svůj

rukopis. Považoval jsem to za jeden z Tvých

cynických žertů a nebral jsem rukopis vážně.

Jmenoval se Úvod do teorie zániku. Tenkrát ses

zabýval paleontologií a objevil jsi hypotézu

nějakého Dolla –myslím, žes tomu říkal

přespecializace. Šlo o záhadu vymírání druhů.

Dollo, pokud se pamatuju, tvrdil, že vymření

alespoň některých druhů dá se paradoxně vysvětlit

příliš úspěšným bojem o přežití nejschopnějšího.

U některých živočichů dochází totiž k mohutnému

vývoji anatomických vlastností, které jim zprvu

dávají výhodu: býložraví veleještěři dorostou do

takových rozměrů, že poměrně malí masožravci na

ně prostě nestačí. Tygrům machairoidům se

vyvinou mohutné tesáky, které proniknou i kůží

dynotherií. Jenomže někdy dojde k maléru a vývoj

výhodných vlastností se nezastaví v optimálním

bodě. Brontosauři rostou víc a víc, tesáky

machairoidů se prodlužují. Růst pokračuje ad

absurdum, až, podle Dolla, „vznikají živočichové

života neschopní, kteří vymírají“. Čtyřmetrovým

machairoidům tesáky zamřížují tlamu, takže se

nakonec mohou živit jenom myškami. Brontosauři

dosáhnou gigantických rozměrů a mozek, který je

velikosti kočičího mozku, nestačí tělo zvládnout,

vytvoří se ještě jeden, v pánevní krajině, a mezi

nimi nedojde ke koordinaci. Brontosauři vymřou

na anatomickou schizofrenii.

Tolik Dollo. Ty, starý cynik, jsi to ovšem

aplikoval na lidi. V boji o život nastoupil člověk

přesně dráhu machairoidů nebo brontosaurů. Rostl

mu mozek. Zjednal mu v boji o přežití nespornou

výhodu. Jenomže vývoj se rovněž nezastavil

v optimálním bodě. Rozumová kapacita roste,

emocionální a volní zůstává stejná. Skutečnost,

díky hypertrofii rozumové části mozku, se

komplikuje, dostává se do čím dál neřešitelnějších

konfliktů s citem a vůlí. Vznikají jedinci neschopní

akce, kterou může vyvolat pouze instrumentální

inteligence, ne už inteligence reflexivní:

jednotlivci neschopní života. Přibývá jich. Dnes

jsou jich už celé třídy, nebo přesně řečeno vrstvy.

Až tato přespecializace zachvátí celé lidstvo,

homo sapiens vymře.

Znám Tě, Dáne, vím, žes to nemyslel úplně

vážně. Ale možná žes tady přišel na stopu nemoci,

které si patrně byli vědomi i Marx a Engels.

Naštěstí dosud nezachvátila celé lidstvo. Jenom

intelektuály, jako jsme my.

We are the hollow men,

We are the stuffed men…

Leaning together,

Headpiece filled with straw. Alas!

Our dried voices, when

We whisper together

Are quiet and meaningless

As wind in dry grass

Or raťs feet over broken glass…

Jak přesně je to vystiženo! Nebo starý Rilke:

wachen, lesen, lange Briefe schreiben / und… in

den Alleen hin und her / unruhig wandern, wenn

die Blatter treiben…

To přesně jsem dělal já. Celý život. Psal jsem

dopisy, naslouchal větru, četl básně. A přitom – v

tom je ironie mého osudu – jsem byl pořád mezi

lidmi – prostými, nepostiženými ještě patologickou

hypertrofií mozku – a to v situacích, kdy se jejich

lidství projevovalo nejbezprostředněji. Nikdy jsem

Ti o tom nepsal ani nevyprávěl – ale víš, co to je,

projíždět ráno po kobercovém náletu ulicí a vidět

dítě strašnou silou vzduchové vlny připlácnuté

jako karikatura na poloshořelou zeď? Placatý,

zvětšený, rozdrcený basreliéf sežehnutého masa?

A vidět chlapy, kteří na ubikacích mluví – však víš

jak – se slzami v očích hledět na to úděsné

umělecké dílo války – a pak omdlívat?

Já jsem se před takovými věcmi utíkal do

poezie. Když nás vezli spáleništěm ulic k požáru,

říkal jsem si do jekotu sirén verše… Ein Kind steigt

aus. Die Mutter schreit. / Die Toten stehen stumm

/ am Bahnsteig der Vergangenheit. / Der Zug fährt

weiter, er jagt durch die Zeit. / Und niemand

wieß, warum…

Poezie byla moje útočiště. Zas a zas jsem se

k ní vracel v těchto dnech. A přišel jsem na

Neumannovu báseň: Poezie / ten marný útěk před

zemí a lidmi. Jako by to byla výčitka, namířená

proti mně osobně. Obklopen lidmi, živými,

trpícími, bojujícími, utíkal jsem se k veršům.

Přečetl jsem v posledních týdnech Neumanna snad

celého. Objevil jsem básníka, jímž jsem předtím

trochu pohrdal. Připadal mi kdysi suchý, příliš

deklarativní, propagandistický. Ale to je jen

povrch, pod ním je veliká moudrost:

Miluji všecky věci, jejich vztahy jsou prosté,

miluji také lidi takové nejvíce.

Jsou čistí a líbezní, i když vidím je po sté,

jsou z pralátky a chutnají jak zralé bukvice.

Jistotu má u nich člověk a bezpečen je s nimi,

jak v sednici venkovana, jenž zůstal zdráv jak

rež.

Netvoří kaleidoskopu se střípky barevnými,

jenž po každém otočení dá jiné hvězdice lež…

Já vím, že Ty se teď ušklebuješ, Dáne, a myslíš

si, jaký jsem naivní pošetilec. Ale já nemohu už

dál tou cestou, o níž jsi psal. Cítím, že pravda je

v tomhle. Musím se konečně dokázat napít z té

studně.

Tvůj

Jan

˜

I been there before.

Milanovi hosté, kteří přišli na housewarming

party, se rozesmáli mému vyprávění. Dal jsem

k lepšímu historku, jak jsem na otázku v dotazníku

rozeslaném kolegy Billem Hogarthem a Sugar

Schwartzovou: Bude-li na Edenvaleské koleji

založena skupina pro studium marxismu, máte

zájem stát se členem? odpověděl závěrečnou

větou Sugařina oblíbeného Hucka Finna.

I been there before.

Hosté – i ti, co nepochopili – se smějí a někdo

začíná vyprávět vtip, proč esenbáci chodí vždycky

po třech.

Barbaře zajiskřily oči, otáčí se na Milana.

„O čem vám to vyprávěl? Nějakou legraci?“

„Děsnou. Ale tomu ty bys nerozuměla.“

„Jak to víš, že bych tomu nerozuměla?“

„You never been there before!“ Milan se

rozřehtá vtipu, který ani Sugar tenkrát

nepochopila, ačkoliv citát jí byl samozřejmě

znám. Doopravdy mu rozumíme jen my, kteří jsme

tam tedy byli.

„Já ti nerozumím,“ praví Barb po kanadsku

smířlivě. „Říkal něco o Huckleberrym Finnovi?“

„O čem? Vidíš! Nemáš ponětí, o čem se mluví!“

Barbara na sobě nedá nic znát. Všimne si, že

v mojí a v Milanově sklenici vyschlo, vezme je

prsty přezdobenými bižuterií a odchází ke stolu,

na němž Milan uspořádal výstavu lahví, jaká se

obvykle vidí jen na recepcích socialistických

ambasád. Nikdo neví, co zapůsobilo na soud, když

rozhodoval o jeho beznadějném případu. Snad

sebevražda jedné Polky, která dala přednost smrti

před postrkem do Gierekovy lidové země. Buď jak

buď, Milan je už landed immigrant a už si pilně

buduje štěstí. V rohu u zbrusu nového sterea sedí

na zemi Veronika, na hlavě obrovská sluchátka

a na tvářích slzičky. Barbara nabírá z termosového

džbánu led, polévá ho jantarovou whisky a blíží se

k nám. Někdo vykládá anekdotu o esenbákovi,

který se pokusil zašlápnout špačka odhozeného do

Vltavy a utopil se. Všichni se velice smějí.

Barbara podává sklenici Milanovi. „I suppose

he’s telling jokes?“

„Thaťs right.“

„Well,“ praví rozvážně Barb. „Nemohl bys mi je

přeložit?“

„Jsou to slovní hříčky. Na to moje angličtina

nestačí.“

„Tak to aspoň zkus. Já bych řekla, že tvoje

angličtina už na leccos stačí.“

Jenomže Milan už zase sobecky saje atmosféru

Prahy, kterou s pomocí Čedoku dobrovolně opustil.

Sleduju Barbaru, trosečníka disparátní lásky,

jak odchází zpět ke stolu s alkoholem, míchá si

drink, usedá do křesla a zvedá z kávového stolku

časopisy. Mladý svět, Kino, Melodie, dokonce

Dikobraz. Barbara se jimi probírá. Směs partajních

a popmuzikových tváří jí neříká nic. Vstává, jde si

sednout na zem vedle sterea. Tam dvojice dívčích

kolen v nylonu osaměle září do cigaretového

kouře. Znovu propukne veselí, tentokráte kolem

pana Zawynatche. Pak veselí zvážní.

„Vysílačku postavíme v Habeši,“ slyším hlas

pana Pohorského. „Z jistejch atmosférickejch

příčin je to votamtuď doma dobře slyšet. Ze

začátku budem vysílat osm hodin denně, pozdějc

dvanáct. Dejte mi dva měsíce a –“

Odvracím se od pana Pohorského v obavě, aby

mi snad nenabídl místo, pohlédnu na svítivá

kolena a na dvě dívčí hlavy sevřené

předimenzovanými stereosluchátky.

Barbara si je právě sundavá, vstává, zavadí

pohledem o Milana, ale ten je duchem snad

v Habeši. Barb přistupuje ke knihovničce,

zmocňuje se zbrusu nového pazlu a usedá na zem.

Jdu tedy za Veronikou já. Ukážu na sluchátka.

Veronika zpod jednoho vystrčí ucho.

„Co posloucháš?“

„Milan má nový desky z Prahy!“ Koktejlem

smutku a štěstí se jí lesknou oči. „Znáš

Ulrychovou?“

„Vím, že existuje.“

„Já ji znala. Taková tlustá holka. Ale ten hlas!

Velkej!“

Nasazuju si zázračnou helmici a spojuju se

s Veroničiným světem. Býval taky můj. Jen zčásti.

Ta druhá část, literatura, už tam neexistuje.

Nebyla možná ani velká, ale něco z kategorie

pána, jenž rád nosil bílé šaty a byl velký

pesimista, v ní sem tam bylo. Hádali jsme se

o svobodu, a jak pomalu rostla, naplňovali jsme ji

malými příběhy. Poslouchám. Zdá se, že leccos se

dá udělat bez svobody. Snad dost hodně. To jest:

s tou svobodou, kterou nám povolují, dokud nám

jednou všem, přesně dle Platóna, nevylejou perka

z ráje.

Poslouchám. Z desky zní elektrofonická muzika

a smyčce. K čemu tedy tolik toho trápení? Je

vždycky neúměrné vytrápenému výsledku. Potřeba

vyjádření má intenzitu obvykle v nepoměru

k potenci. Das Spiel ist ganz und gar verloren, und

dennoch wird es weitergehen. Ubohý Jene.

Samozřejmě. Kdybychom za ni nebyli tak

nesmyslně drškovali – my, kteří jsme jí potom

k ničemu velkému neuměli využít –, nemohl by

možná ze stereosluchátek znít velký, krásný,

patrně neznormalizovatelný hlas, jemuž je

šumafuk, že jeho filozofie sluší spíše Záhadnému

cizinci než organizacím SS mládeže; hlas

destilující z toho mála svobody vytrucované – asi

hlavně – námi přehluboké maximum:

Vlak se řítí černou nocí,

v první třídě spěj.

A co má bejt?

Světla svítí. Strojvedoucí

přehlíd návěstí.

A CO MÁ BEJT?

Zavírám oči. Co by asi zpíval před lety dvaceti

pěti, když jsme začínali? Vybavuju si jiný, taky

veliký a krásný hlas. Patřil dívce jménem Venuše

Paroubková. Zpívala:

Hledíme směle do sluneční dáli,

nad vlastí planou ohně vítězství.

Náš moudrý vůdce, drahý soudruh Stalin

tu žije s námi, v míru, ve štěstí…

Ne že by zrovna chtěla. Když bylo po estrádě,

zpívala jinak.

A tak z té záliby, vznikl swing, tanec bez chyby.

A první dal mu vznik opilý námořník… Na jevišti

však pěla velkým altem, jak zákony kázaly nám.

A kde je Venuše Paroubková? Kde je Jan, krvavě

vážný, avšak zanedbatelný básník? Koneckonců kde

jsem já, Janův nevážný vypravěč cynických

příběhů?

Z těch tří jsem na tom bezpochyby nejlíp. Jsem

naživu, jsem v Kanadě a ze zázračné kukly

poslouchám o dvacet let mladší, ale totožný hlas

jiné, šťastnou náhodou zrození šťastnější

zpěvačky, jak zpívá píseň mně neznámého textaře,

který měl taky tu kliku, že ho dva moji vrstevníci

opačného pohlaví vyrobili o čtvrt století později,

než dva vrstevníci mých rodičů Venuši.

Máme radost, máme smutek, ráno bolí zub.

Máme starost, že nám utek, a otravu z hub.

A co má bejt?

Vesmír se dál, dál řítí

v průsečíku absolutních cest…

Náhle mě má v drápech intenzivní pocit

neštěstí. Při tomhle netečou slzy, které koutkem

oka vidím na Veroničině líčku. Textař, jehož

totožnost mě nezajímá, naplnil ideál. Titulní list

se ztratil, nikdo už neví, kdo to napsal, ale pláčou

nad tím mladé holky, v jejichž srdcích se – snad – v

téhle nepěkné době udržuje něco málo

podstatného. Naďa, její bílá tvář v deštivém dnu

v létě, sestra Udelína mě poslala pro destilovanou

vodu, a jak jsem šel šerou, smrtonosnou chodbou

bývalého sirotčince, který proměnili v internu,

uviděl jsem tu bílou, už sněhově bílou tvář, staré

horečné oči pod šátkem na babku. „Naďo! To

je – co tu –?“

„Byla sem na pneumotorax,“ řekla. Zastavila

se, smrtonosné světlo beznadějných, svítivě

šedivých oken se jí položilo na líčka bělobou

nemocnic, steklo jí po svetru, vpředu chudičce

nadzdviženém, steklo jí po šedivé sukni, která

neměla žádný střih, po tenkých nohou

v punčochách z bavlny až na její věčné mužské

šněrovací vysoké boty. „Naďo,“ řekl jsem. „To

je – to je dobře – že se léčíš –“ v smrtonosné,

svítící šedi mi hlas zazněl kapitálně blbě. „Když

nasadili pneumotorax, to už se to brzy zlepší –“

zvedl se mi žaludek, strašným smutkem se mi

zvedl, tudyhle, tou kryptou, které říkali chodba,

strkala včera sestra Udelína na vozejčku kostlivce

holku s modrým číslem v předloktí. Zašeptal jsem

dr. Preisnerovi: „Co?“

„To je na ex,“ zašeptal. „S tím se nedá

absolutně nic dělat.“ Ohlédl jsem se za kostlivcem

na vozejčku. Po bílé kůži, jež dosud pokrývala

lebku, stékaly živé slzy. Stékaly z mandlových očí,

jaké měla Rébinka, jaké má Sugar Schwartzová.

Bylo to v létě, léta Páně pětačtyřicet. „Zachránili

ji Američani v Buchenwaldu,“ řekla mi sestra

Udelína. „Chtěla domů. Za to se modlíme

k svatýmu Josefovi. Za šťastnou hodinku smrti.

Každý chce umřít doma.“ Jenomže holka kostlivec

jasně chtěla žít. Oči v lebce byly inteligentní.

Věděly, že V-day ani D-day s jejím případem už

nemají co dělat. Ujížděla, strkána laskavýma

rukama sestry Udelíny, do bílého hrobu postele ve

starém sirotčinci.

A co má bejt?

Vesmír se dál, dál řítí

v průsečíku absolutních cest.

Zpívá velký, krásný, jakoby vědoucí hlas. Ví

samozřejmě jen citem hawthornovského srdce, té

záhady moudrosti v hloupém člověku. Umocňuje

slova neznámého textaře, jenž dosáhl Čapkova

ideálu:

V průsečíku citů, myšlení a sfér,

v průsečíku absolutních, absolutních cest.

A co má bejt?

A já jsem smutný snad smutkem jednoho z těch,

kteří se –pošetile – chtějí vydělit z věčné lidské

situace. Vteřina vzpomínky obsáhla všechny mé

četné spisy, a kde je tohle? Maximum

vydestilované z minima ukápnuté svobody? Zdá se

mi, že nikde. Utěšuju se, mám alespoň malý podíl

na té kapce, z níž jiní destilují absolutní cestu,

průsečík pravdy. Utěšuju se bezútěšně. Nejsem

z těch, kdož se spokojí údělem lidské obecnosti.

Malý podíl mě nezajímá. Chtěl bych žít věčně,

snad proto, že jsem nikdy nežil dost, protože jsem

chtěl žít věčně: ten circulus vitiosus psáčů,

sepisovatelů a spisovatelů. „Já nevim,“ pravila

Naďa. „Pan doktor taky řiká. Jenže ten to musí

řikat. Ale já se nebojim.“ Copak ty ses někdy bála,

Naďo? To já se bál. Strašně. Strašně jsem se bál.

„Poď ke mně,“ řekl nevlídně mistr Vachoušek,

otočil jsem se po Nadiných očích, pustila táhlo

vrtačky a napřáhla ke mně ruku. „Slyšels?“ houkl

Vachoušek a já se odlepil, nohy těžké, jako je asi

má člověk odsouzený k oběšení, když ho vedou

z cely chodbama na vězeňský dvůr, kde stojí to

strašlivé revoluční zařízení; těžké celou gravitací

obrovité země, jež mu za chvíli přetrhne vaz. Šel

jsem za mistrem Vachouškem skoro v mdlobách.

„Tak se posaď,“ pravil mistr ve své kukani.

„Protože si stejně sedneš. Je to průser. Uippelt

sebral ve svářovně jeden kříž.“ Opravdu jsem si

sedl. Zemská gravitace mnou smýkla o dřevěnou

stolici a marně jsem se snažil něco říct. Mistr to

ani nečekal. „Teď de vo to,“ řekl, „jestli se

domákne, že je jich celá série. Počítám, že jo.

Ponivač dyby to byly dva tři kříže, dáme je do

zmetků a nebudem je zavařovat.“ Pohlédl na mě,

byl vážný, ale jestli měl taky strach, to jsem

nevěděl. Aspoň to nedal na sobě znát. „A pak pude

vo to,“ pokračoval, „jestli ty zavářky spolkne,

anebo se bude zichrovat. Spíš, počitám, to

druhý.“ Bylo mi, jako by mi už nasazovali kápi,

pokoušely se o mne mdloby. Černá kápě na mě

spadla, mistrova hlava za ní zmizela, jenom jeho

hlas: „A je ti jasný, študente, jak jedině se může

zazichrovat, aby neměl sám průser? A velkej! Že

pustil vadný součástky do výzbroje bitevního

letadla!“ Snad nade mnou pronesl ortel. Vypotácel

jsem se z kukaně, celý sál se otáčel kolem

horizontální osy. Šel jsem na hajzl, zvedl se mi

žaludek, vyzvracel jsem se do jedné ze

zaflákaných mís, pak jsem se opřel o stěnu.

„Helej,“ otočil se ke mně Kos. „Blbec Malinů

nechce věřit, že šneci sou samec a samice

v jednom.“

„Nechci,“ pravil Malina, „ponivač sem je viděl

šoustat.“

„A co má bejt?“ pravil Kos. „Voni šoustaj

dvojitě, ty vole. Samičí půlka se samčí a samčí se

samičí. Vysvětli mu to, blpče,“ obrátil se na mě.

Neměl jsem nejmenší chuť poučovat proletáře, ale

co se dalo dělat? V hlavě se mi otáčel vír, který

poháněla strašlivá touha najít někde nějak

v něčem nějakou záchranu, otáčel se, tisícem

ruček se chytal tisíce miniaturních stébel, stébla

se lámala. „Je to pravda,“ řekl jsem. „Šneci sou

hermafroditi. Maj v těle obě pohlaví.“

„To je kravina, bejku,“ řekl Malina. „Proč by to

tak bylo? K čemu?“

„To nevím,“ řekl jsem zvadle. „Prostě to tak

je.“

„Ste krávy jordánský, voba. Dyť by to bylo

úplně zbytečný,“ říkal Malina. „Dyž už by měli

čurák i píču v jednom těle, to už by mohli rovnou

šoustat každej sám se sebou, bizóni.“

„Takový zvířata taky sou,“ pravil jsem.

„Například tasemnice.“ Malina na mě vrhl

nepřátelský pohled. „Neval mě. Myslíš, že ti šecko

sežeru, tapíre?“

„Tak jak si myslíš, že tasemnice šoustaj?“ pravil

Kos. „Myslíš si, že má každej v břiše dvě? Samce

a samici?“

„Pánove!“ vmísil se do diskuse Ponykl.

„Přectavte si, dyž se takovýmu tasemničákovi

postaví a von de na věc! Teda nechtěl bych bejt

v kůži toho, co mu v břiše mrdaj tasemnice!

Pánove!“ Vír v hlavě vztahoval nové a nové ručky

po stéblech, napadla mi Naďa, napadl mi Přema…

V bílejch stránkách píše denně

černobílej tisk.¨

A co má bejt?

Co by se tenkrát stalo, kdyby –

Vesmír se dál, dál řítí

v průsečíku absolutních cest.

Veronika nebyla tehdy ještě na světě. Ani Sugar

Schwartzová. Profesor Hogarth už byl, ale

v Kanadě a bylo mu teprve deset let. Neměl

příležitost padnout na normandském břehu s Pivní

polkou na rtech, za komunismus, který nyní hodlá

studovat. „Naďo,“ řekl jsem. „Tvuj muž – už na

mě nemá vztek?“

„Depak. Von je hodnej. To se mu ale nesmíš

divit. Von měl tehdá vo ně strach.“ Já vím, Naďo.

Poznal jsem to podle síly úderu. Měl o tebe

strach. Já měl jen o sebe. Stejně silný jako ten,

který prozradil Frantův úder. „Von,“ řekla Naďa,

„na ně čeká venku s bryčkou.“ Zasmála se. „Už

sem hotovej lazar, Dane. Už ani na Černou Horu

sama nevylezu.“ Zakašlala. „Dybys chtěl –“ uhlové

oči v sněžné tváři na svazích té hory, té zimy, té

noci na mě hleděly, poprvé, co jsem ji znal,

s nějakým sobeckým přáním, s nějakým jejím

vlastním přáním – „přiď k nám někdy na náuštěvu.

Já bych byla ráda –“ Už nikdy jsem nic takového

nezaslechl. Ne z ženských úst. Podala mi horkou

ruku. Hleděl jsem z okna v pokoji, kde holka

kostlivec to ráno umřela. Na cestě před

sirotčincem stál koník, zapřažený do venkovské

bryčky. Chlap jako pařez čekal vedle koníka,

a když Naďa ve svých obrovských botách vyšla

před sirotčinec, pomohl jí na kozlík, něžně jí

položil tlustou houni na ramínka. Hleděl jsem

z pekla do ráje, strašlivý smutek mě lámal vejpůl –

V průsečíku citů, myšlení a sfér,

v průsečíku absolutních, absolutních cest –

A co má bejt?

A CO MÁ BEJT?

Sundavám zázračnou přilbici. Tohle není zdravé.

Potřebuju injekci pana Pohorského, Briana

Zawynatche nebo Blběnky Cabicarové. Rozhlížím

se. Barbara půvabně sedí na zemi u rozloženého

džigsó pazlu. Nad ní veliký zlatý rám a v něm její

vlastní tvář, mohutný blouap, pořízený

v některém ze specializovaných obchodů na Yonge

Street. Milan to tedy bere se vší mileneckou

obřadností. Z pazlu před Barb pomalu vyrůstá

Sherlock Holmes, ještě není úplně hotový. Jdu k ní

a stávám se svědkem konverzace, neboť z druhé

strany přistoupil Milan a je už podroušený.

„Well, well. Kanadský zvyky. Puzzles.“

Barb k němu pozvedá vážný zrak. Dokonce je

schopna ironie.

„To nejsou žádné kanadské zvyky. Dělám to,

protože mě to baví.“

Milan jí podává drink, ledy zazvoní: „Napij se.

To tě bude bavit víc.“

Ale Barbie nabízenou zábavu nepřijme.

Rozmyslně zasadí jakýsi patvar do Holmesova

kolena. Pak znovu zvedne zrak k svému

bojfrendovi a usvědčí ho z nevědomosti citátem,

který Milan nezná, stejně jako neznal poslední

větu z Hucka Finna. Jak by ho mohl znát? Když se

v Praze hrál Občan Kane, nebyl Milan ještě na

světě:

„You never give me anything I really care

about,“ říká Barb a bláhově čeká, že Milan

pochopí. Nepochopí, ani kdyby měl čas přemýšlet,

a ten nemá. Je odvolán. „Milane! Milane!“ zní od

českých pánů, kteří se přesunuli ke stolu

s alkoholem.

Chvíli za ním Barb hledí, pak vezme do prstů

jiný patvar a začne uvažovat, kam s ním.

A co má bejt?

Vracím se k Veronice.

A co má bejt?

A co má bejt?

Nadzvihnu sluchátko a do drobného ouška

zařvu: „Kde je rytíř Percival?“

Veronika pokrčí rameny, sundá zázračnou

helmici. Dlaní si setře slzičky. „Já nevím.“

„Ale chodíš s ním, ne?“

„Tak něco asi přibližně,“ řekne. „Sem jsem ho

nechtěla tahat. Pokazil by partu. Muselo by se

mluvit anglicky.“ Kývnu k Barbaře, zabrané do

pazlu. „A co tahle? Ta ji přece nekazí.“

„Já nejsem takovej hulvát jako Milánek,“ praví

Veronika. „Moh by s tebou poslouchat desky.“

„Český? To by ho nebavilo.“

„To tě tak málo miluje?“

Veronika vytáhne z kapsičky manžestrového

saka kleenex a zatroubí. Na zatroubení si dá

záležet. Zahání jím spleen. Řekne:

„Kouknou, pane profesor, nevyzvídaj! Já se jich

taky neptám na jejich Lolitku.“

Jak krásná injekce. Jak starobylá česká zbraň

proti českým situacím v životě. Pokračuje:

„To já sama nevim, jak moc mě miluje. Asi

dost, poněvadž se se mnou musí strašně

votravovat. Mě nezajímá nic než Česko.“

„Ty se s ním nevotravuješ?“

„Já ne.“

„To ho tak miluješ?“

Veronika se zamyslí. Pak řekne:

„Spíš mě tak sere.“

V šedivých očích koncentrovaný smutek a veliké

sebeovládání. Ukáže na stůl s pokleslými

hladinami.

„Vizivizi,“ praví, což v jejím parlandu znamená,

že chce bumbat. Patrně proto, že se chce

podnapít.

Dostane vísku a pak se vysere na mě, zmizí

v astronautické kukle a po lejzru muziky se

přenese domů do Prahy.

˜

Danielku,

snad se nebudeš zlobit, Ty jistě ne. Já ale

nemám v Praze nikoho, na koho bych se mohla

obrátit, jenom Tebe. Ne, tak zlé to není, ale já

nechci psát Lewitovům, ani nevím proč. Nebo

možná vím. Tys byl vždycky můj kamarád,

v dobách dobrých i zlých, většinou zlých, těch

dobrých tak moc nebylo, aspoň pro mě ne. Kdybys

pro mě moh tedy něco udělat. Davídek potřebuje

medicínu, recept přikládám. Tady se to nedostane,

prý jen v Praze, ale je to zahraniční lék, tak

opravdu nevím, kam bys pro to měl jít. Jenom

spoléhám, že Ty to budeš vědět. V Praze se tyhle

věci vždycky nějak seženou, tak jestli seš pořád

kamarád – a já vím, že seš, i když kamarádů je

míň, než jsem si donedávna myslela –tak to pro

mě uděláš, viď? Ani Ti na to neposílám peníze,

a to z jednoduchého důvodu: moc jich nemám.

Pracuju tady v přádelně a to víš, já byla vždycky

na ruční práce levá – nebo bych snad dnes měla

říkat pravá – prostě žádné normy nepřekračuju.

Neumím to. Předem Ti moc a moc děkuju. Davídek

to opravdu hodně potřebuje a já mám o něho

strach.

Teď už je mi líp, už nebrečím – ne tak často.

Taky se nám líp bydlí. Je tady jeden hodný soused,

spravil mi střechu – přesně vzato, udělal mi

novou, protože tomu, co jsme měli nad hlavou,

když nás sem přestěhovali, se dalo říkat střecha

leda jako –jaký je na to výraz? Myslím ten učený.

Metafor? Ne. Nějaký jiný. Ty to budeš vědět. Ten

soused je opravářem strojů u nás ve fabrice, ale

o Leovi nemluví, ani jednou se nezmínil.

Samozřejmě že ví, všichni to tady vědí. A většinou

jsou na mě hodní, jenže jsou taky zvědaví. Jenom

jeden pitomec, a zrovna je to mistr, pokládal za

svou povinnost mě poučit, jak mám poctivou

prací, co můj muž, však to znáš. Ale paní

Bobešová, která dělá se mnou na droslích, ho

tenkrát okřikla, tak ani on už od té doby neškolil.

Stejně tomu pořád nemůžu věřit, že to řek. Že

takové věci říkají lidé i ve skutečném životě,

nejenom v tom vymyšleném světě, kde to udělali

Leovi. Paní Bobešová se mě taky neptá, ale je tu

dost ženských, co to dělají za ni. Už jsem si ale

zvykla – skoro zvykla. Já už pomalu budu zvyklá na

všecko.

Danielku, ty muj věrnej gojime, vždyť je mi

teprve devětadvacet. Proboha, snad už mě

v životě nic horšího nečeká. Snad už jen budu do

smrti pracovat v přádelně, já už vlastně ani nic víc

nechci, fakt ne. Jenom teď tu medicínu pro

Davídka, a já vím, že Ty mi ji opatříš.

A když budeš mít náladu, napiš mi taky. Najdi si

přeci chvilku času mezi svou jistě bohatou

milostnou korespondencí (jenže ty teď už asi

jenom telefonuješ. To mně nemůžeš – nemám

telefon) pro svou věrnou

Rebele

˜

Někdo silně zaklepe, a než stačím říct Come in!

vpadne –doslova vpadne – do kanceláře Ludmila

Parkinsová.

„Dan! It’s awful! It’s so frightening! Excuse me

but I’m scared!“ a dosedne slovanským zadkem na

jednu z plastikových židliček, vyrobených pro

anglosaské zadečky studentek přejících si ode mne

tutoriál. Hned zas vyskočí:

„Iťs Rocky! They’re trying to kill him!“

„Cože? Kdo chce zabít Rockyho?“

„The radicals! Zahlédla jsem mezi nimi

Hakima!“

Radikálové? A zrovna Rockyho? Z celého sboru

anglického oddělení k nim má nejblíž. Minulý

semestr přijímal místo papírů obrazy a tento

semestr bude prý ve svém kursu britské

romantické poezie přijímat i sošky z plastelíny,

pokud vyjádří náladu Ódy na západní vítr. Nebo

snad řecké urny z plastelíny. Proč Rockyho?

Patrně je to Ludmilina ukrajinská imaginace.

Ukrajinská imaginace je patologická. Or is it?

Ludmila přeje každému jen dobré, ale když se

v novinách objeví článek, že by do nemocenského

pojištění provincie Ontario měla být zahrnuta

i zubní péče, balí kufry a chystá se i se svými

čtyřmi vlastními anglo-ukrajinskými děťátky a se

třemi adoptivními indiánské rasy uprchnout před

bolševismem do jižních států USA.

„Dane! Rychle! Musíme mu pomoct!“

Táhne mě za ruku, utíkáme chodbou, kde svítí

zářivky a touhle denní dobou je už liduprázdno.

Z dálky skutečně zaznívá řev mnoha hlasů, a taky

rány.

„Měla jsem ve dvěstěpadesátce anglosaský

seminář, a najednou se z dvěstějedenapadesátky

ozvalo tohle!“ Zaposlouchán do řevu utíkám s ní.

„Zaklepala jsem na dveře, ale nikdo neotevřel.

Tak jsem otočila klikou, nakoukla dovnitř,

a tam –“

„Co?“

„Škrtí Rockyho!“

Zahýbáme

za

roh.

U dveří

dvěstějedenapadesátky stojí dva Ludmilini

studenti.

„Kde je Margie a John?“ ptá se Ludmila. „Šli

dovnitř.“

„Co to znamená?“ ptám se. Oba studenti pokrčí

rameny.

„Rocky tam měl svůj seminář,“ Ludmila mluví

přiškrceným hlasem. „Asi něco řekl, co radikály

pobouřilo –“

„Přeci na současné drama nechodí samí

radikálové?“

„Ale chodí tam Hakim. A ta černá

dívka – Gwendolyn Washingtonová.“

Otevřu dveře. Zvláštní podívaná. Na lekterně

mají nataženého Rockyho, jeho černý plnovous ční

ke stropu jako vykřičník. Dva ho drží za ruce, dva

za nohy, dva ho škrtí a Wendy McFarlanová mu

pěstičkama buší do žaludku. Netušil jsem, že

udivená Wendy se taky dala na radikálství. Rocky

však má zřejmě i obránce. Jenny

Razadharamithanová právě přetahuje Wendy

tlustým paperbackem přes hlavu, na zemi u okna

sedí Bellissimmo a k nosu si tiskne zakrvácený

kleenex. Vicky a dvě nerozeznatelné holky

v džínsech se potýkají s kvortrbeckem Higginsem

a o kus dál Gwendolyn Washingtonová škrtí

Larryho Hakima. Jde tedy asi o nějaký frakční boj.

Vtom se mi zatmí před očima, uslyším křupnutí.

Ludmila za mnou zaječí.

Někdo mi jednu ubalil, točí se mi hlava.

Potácím se ven, mžitky před očima. Venku Ludmila

zabouchne dveře a opře se o ně zády. Držím se za

čelist a zkouším zuby. Žádný se neviklá.

„Whatʻll we do?“ zakvílí Ludmila.

Z kanceláře vedle vykoukne hlava a čibuk. Doug

McMountain. Vyjme čibuk a otáže se s anglickým

klidem:

„Co se děje?“

„Nevím přesně,“ řeknu. „Právě mi někdo ve

dvousetjednapadesátce dal přes hubu. Ludmila si

myslí, že je to povstání radikálů.“

„Nesmysl,“ usoudí Doug, přistoupí ke dveřím,

otevře je a nahlédne dovnitř. Najednou ucouvne

a čibuk se válí na zemi, vedle něho golfový míček.

Doug zavře dveře, rozvážně si ohmatá čelist, pak

klidně praví:

„I’m going to call the campus police.“

„Oh, my God!“ vyděsí se Ludmila

Bing, beng, bang! zevnitř rány něčím tvrdým do

tabule. Chroptění. Nářek.

Pohlédnem s Dougem na sebe. Oběma nám

puchne čelist. Pěst a míček, které se s nimi

setkaly, nebyly z kašírovaného televizního násilí.

Chodbou přibíhají dva muži v uniformě

kampusového sboru bezpečnosti.

„In there! Hurry!“ ječí Ludmila.

Muži v uniformách otevřou dveře. Na zemi

vedle lekterny je nyní hromada těl, chlapeckých

i dívčích, překrývají tělo vespod, z něhož jsou

vidět jen nohy v kovbojských botách profesora

Rockyho McBetha. Nohy sebou škubají, jakoby

v kómatu.

Muži od policie se školeně vrhnou do vřavy

a odhazují těla stranou. Postupujeme opatrně za

nimi. Ve směsici džínsů a květovaných blůziček se

objeví špička Rockyho plnovousu, potom celý

Rocky. Vytřeští oči na kampusového policajta,

zrudne, posadí se. Vypadá trochu jako tenkrát,

když na protest proti místnosti bez oken

demonstrativně opustil schůzi.

„Co to má znamenat?“ zařve mladickým

hlasem.

„Well, sire, co má tohle znamenat?“ táže se

udiveně policajt a ukáže na směsici těl. Sbírá se

z ní Wendy, z blůzičky zbylo jen pár cárů kolem

pasu, ale naštěstí nosí podprsenku.

„Tohle je test z English tři sedm tři,“ praví

vážně a výhružně Rocky. „Contemporary Drama.“

To to taky je.

A co má bejt?

˜

Milý Danny,

tak už to sou skorem dva roky když sem ti psal

ze Sicilie. Měl sem štěstí neboť brzo na to mi

povolili vystěhování do Australie. Tam jim nevadili

mý zuby co jim vadili v USA, že je mám skažený.

Sem zde už málem 2 roky a je tu hezky jenom mě

ty zdejší čajáci míchaj. Nedá se s nima mluvit.

Tady sou sto let za vopicema pokavad jde

o politický věci ale životní úroveň je tu vysoká.

Maso mám každej den flák přes celej talíř tak že

sem začal v pátek držet půst ne že by se ze mě

stala svíčková baba ale abych si od masa

odpočinul. V pátek jim haddocka, to je nějaká

ryba.

Abych ti napsal co dělám. Nejdřív sem dělal půl

roku v kovo továrně, vtom sem měl prakci eště

z protektorátu. Vydělal sem si dost ale nějaký

Čížkove co byly v Sidney na dovolený řikali že

v New Guinea se vydělá mnohem víc na naftovejch

polích. Tak sem tam s nima podepsal kontrakt na

rok a jel sem tam ilegálně. To byla těžká práce ale

opravdu byl taky vejdělek. Našetřil sem si za ten

rok ponivač sem bydlel v ubitovně a stravoval sem

se sám a nechodil sem za ženskejma a teď sem si

za ty našetřený peníze koupil pozemek v Australii

a budu tam farmařit. Mně se vždycky nejlíp líbilo

bejt sedlák jako strejc Martin, to byl jesli se

pamatuješ bratr mýho táty co zdědil, že nebyl

invalida po dědoj hospodářství na Moravě. Jak

jsme od něj měli vždycky slivovici, i za války, když

ses tenkrát vožral s tátou jesli se pamatuješ.

Jenomže doma sem sedlákem být nemoh, když se

zabýrala půda v sudetech tak sem kroutil vojnu

a pak bylo všecko už zabraný a zestátněný. Ale

v Australii to je možný, mám pozemek jako

velkostatek knížete Černína, cos tam jezdil na

prázdniny, ale na zdejší poměry je to celkem

normální. Jedu tam příští tejden a napíšu ti zas

jak se tam trochu zabydlim. Prej tam počtu bere

jednou měsíčně eroplán. Taky ti napíšu adresu až

jí budu vědět. Prej to teď bude u vás svobodnější

když měli komoušové v Moskvě ten sjezd

a Khrustchov měl tajnou řeč o Stalinovi jeslis jí

čet. Tak mi snad budeš moct taky napsat pár

řádku.

Tvůj starý kamarád

Přema

˜

A co má bejt?

Byl to kolektivní test, jehož otázka zněla:

Improvise a performance in the manner of Artauds

Theatre of Cruelty. Na zvláštní schůzi, svolané na

žádost policajta, jenž se cítil uražen, neboť ho

Rocky obvinil z násilného přerušení semináře,

a tím ze znásilnění akademických svobod, Rocky

připustil, že test se mu poněkud vymknul z ruky.

Neodmyslitelným komponentem divadla krutosti

je však element Náhody a Překvapení. Divadlo

krutosti je také záležitost spíše viscerální než

cerebrální a ze všech jevištních forem současné

doby nejlépe zrcadlí naši společenskou zkušenost.

„Well,“ pravil děkan humanitních věd.

„Edenvaleská kolej ovšem podporuje

experimentální metody a průzkum nových

možností vědecké práce – ale jak to budete

známkovat?“

„O známkách každého jednotlivce rozhodne

celá třída hlasováním,“ pravil vzdorně Rocky. Vous

se mu opět počal vztyčovat.

„Well,“ děkan humanitních oborů vypustil

z lulky dávku vonného dýmu. „Jaká jsou

ale – ehm – kritéria, na nichž třída založí svou

klasifikaci?“

„Stejná jako v každém kursu,“ Rocky je

neotřesitelný.

„Well,“ pravil děkan, odmlčel se, pak vypustil

kroužek. „I see“

Co vidí, neřekl.

˜

Nedalo se říct, že mě bolí hlava. Měl jsem v ní

tlak a divný pocit křivdy: že právě já mám se stát

zrovna tím, komu osud hlavu stíná? A proč?

Vlastně kvůli Nadě. Kvůli pitomé touze –ani ne

touze, choutka bylo přesnější slovo – Nadě

zaimponovat. Vytáhnout se před vesnickou holkou,

která ani neumí pravopis. Potácel jsem se v davu

vytékajícím kolem rozkročeného verkšuce Eislera

z fabriky do zimní noci a najednou se ze mě

veškerá láska k holce v bledě modrých

bombarďákách vypařila. Fabrička, řekla Marie,

a já blbec – ale vždycky jsem byl zbrklý. Moh jsem

si domyslet, že než zamontujou kulomet do

mesršmita, všechno zkontrolujou na ostro.

Zablokované dělo a mesršmit krásně rozšvihaný

dvojčetem ze zadku Létající pevnosti mi přestaly

lahodit. V permanentní noční můře jsem viděl

sebe na tom dvorku, kat mi dává smyčku kolem

krku, lupnutí, křupnutí – po technické expertize

mistra Vachouška mi bylo jasné, že představa

rozšvihaného mesršmita je z Malého čtenáře,

kdežto ta druhá vidina se poměrně snadno může

proměnit ve skutečnost.

Bylo po třináctapůlhodinové směně, tři čtvrtě

na osm, mrazivá zimní noc. Hrůza mě hnala

Jiráskovou třídou, a najednou jsem si vzpomněl na

Pánaboha. Odjakživa jsem k němu měl zvláštní

poměr. Asi ne zvláštní, spíš dost rozšířený. Moc

jsem v jeho existenci nevěřil, jenže jeho

neexistencí jsem si nebyl jist, tak jsem se

zasichrovával modlením. Ani to vlastně ne. Pod

vlivem velebného pána Melouna se mi modlitba

stala přirozenou reakcí na stav blaha, touhy nebo

strachu.

Teď jsem měl strach. Minul jsem vchod do

našeho činžáku a proti fičivému větru jsem rychle

kráčel dál na náměstí. Za okny kostela zářilo slabé

světlo, modré, okna byla zatemněna. Touhle

dobou bude už kostel asi zamčený. Ale postavím se

ke dveřím a v mraze a ve větru se budu modlit.

Nepohodlím obětuju Bohu, jak nás k tomu vybízel

velebný pán. Při modlitbě klečet! Ne stát, nebo

dokonce sedět. Klečet! Aby bolela kolena a my si

tak aspoň vzdáleně připomněli utrpení Krista Pána

na kříži, která byla nesrovnatelně, nezměřitelně,

nevyjádřitelně strašlivější, kázal velebný pán

a koulel očima. Budu tedy trpět v mrazu a ve

větru. – Hrklo ve mně. Co jestli Pánbůh na mně

chce, abych pro jeho nevýslovná muka přinesl

oběť mnohem podstatnější, než jsou namrzlé uši?

Oběšení nezpůsobuje jistě taková muka jako

ukřižování, ale – opět se mi zvedl žaludek. Proud

vědomí, nezávislý na vůli, zapracoval, nedokázal

jsem zahnat ošklivé vidění. Zástup poplivaných

ludráků, jak je nutí, aby sami nesli kříž na vlastní

popravu celou tu cestu až na Golgotu, místo

lebek, vysvětloval velebný pán – potom se tam,

utrmáceni námahou a pomateni strachem, musí na

kříž položit – ne, povalí je, žoldnéři je přidržují na

dřevě a oni sebou škubou, ačkoliv jim to je houby

platné – kat jim pak skrze zápěstí a nohy zatlouká

hřebíky – ta bolest, když potom legionáři kříž

vztyčují, když pak zůstanou viset za šlachy na

hřebech – ach Bože, Kriste Ježíši! Poprvé mi došlo,

o jakém to utrpení mluvil velebný pán Meloun

tragickým hlasem. Otče náš, jenž jsi na nebesích!

Sáhl jsem po klice kostelních vrat – a bylo

odemčeno! Snad mi Bůh naznačuje, že cesta je

otevřena! Vešel jsem do kostela nadnášen euforií

zbožnosti. Na jejím dně přesto hlodala krysa

pochyb, malá hryzavá myška nevíry. Moc velkou

úlevu mi noční epifanie nepřinesla. Kráčel jsem až

k oltáři a před oltářem klečel v černém zimníku

Uher a modlil se.

Klekl jsem si taky. Ne na kokosák, natažený

středem chrámové lodi, ale vedle, abych víc trpěl.

A najednou nápad. Jenom další ze stébel, jichž

jsem se chytal od chvíle, kdy mi mistr Vachoušek

sdělil smrtonosnou novinu, ale v tom okamžiku mi

připadalo, že tohle je konečné řešení, přístav

bezpečnosti, jediná možná záchrana. Daleko

možnější než útěk k teoretickým partyzánům

kosteleckých lesů.

Nápad se zrodil z pohledu na Uhra. Uher

chodíval do gymplu, o třídu výš než já. Hrával

fotbal za kostelecké dorostence, chodil s Dášou

Šafránkovou, která ho ale nechala, protože jí

dědeček v Praze sehnal bohatého ženicha. Po

maturitě, když ti bez strejčků nastoupili do

různých fabrik a ti se strejčky do různých úřadů,

dostal se Uher do semináře v Zeleném Hradci

a občas se potom v Kostelci objevoval

s bohosloveckým kolárkem.

Sledoval jsem ho, jak se modlí, a sám jsem se

vlastně nemodlil, jenom chvílema, protože jsem

rychle uvažoval a všechno se mi zdálo zázračně

snadné. Vstoupit do semináře! To snad Němci

povolujou. A jestli se na sabotáž přijde, zavřeli by

bohoslovce? Bohoslovci by třeba věřili, že to

nebyla sabotáž, jenom nešikovnost. Mezi

fragmenty Otčenášů jsem vybíral taková pitomá

těšínská jablíčka z ošatky děsu, smrtelný pot mě

opravdu studil na zádech. Jenže pustí mě

z totálajnzacu? Snad ano. Snad ano. Snad – třeba

existuje nějaké ujednání mezi Němci a biskupskou

stolicí – zíral jsem jak zhypnotizovaný na Uhrova

černá záda, na černou hlavu, na níž – snad se mi to

jen zdálo – v bleďoučké záři věčného světla před

oltářem svítila tonzura.

Široce se pokřižoval a vstal. Udělal jsem taky

kříž a zdvihl jsem se ze studených kamenů

chrámové dlažby. V kostele nešlo říct ahoj! Kývl

jsem na něho tedy, on na mě taky a já se k němu

připojil. U dveří jsme se oba otočili čelem

k oltáři, smočili jsme prsty v kropence, poklekli

a vyrobili nové majestátní kříže, magicky se

pnoucí přes naše těla. Pak jsme vstoupili do

chrámové předsíně, kde na obou stranách před

obrazy nad klekátky hořela červená světla.

„Oldo,“ řekl jsem polohlasem. „Můžu s tebou

na chvilku mluvit?“

„Jistě. Co chceš?“

Ve světle věčných světýlek vypadala Uhrova

kulatá, venkovsky zarudlá tvář nad kolárkem

červeně. Podobal se spíš pimprlovému čertu

s naježeným ježkem než budoucímu knězi.

Najednou mi bylo trapné vybalit na něho tak

nečekanou prosbu. Ale už se nedalo nic dělat.

„Já – bych chtěl do – semináře –“

Zatvářil se užasle. Moje osoba se mu zřejmě

spojovala spíš s jazzbandem a s holkama. S čím

jiným taky, když byl z Kostelce. Kdysi jsem ovšem

ministroval – v kvartě naposled, pokud nepočítám

jeden záskok v septimě. To už je moc let.

„Ty?“ pravil. „A proč?“

Nečekaná otázka mi z trapasu nepomohla.

Napadlo mi však, že trapnost patří k utrpení,

k oběti za nevýslovná Kristova muka. „Já myslim,

že – mám takový – povolání –“

„Ty?“ opakoval užasle. „Co tak najednou?“

„Já nevim. Asi tahle doba. Najednou sem –“

„Ale ty seš přeci totálně nasazenej?“

„Sem. V Mesršmitce.“

„To bohužel asi nepude. Budeš muset počkat až

po válce,“ hleděl na mě pořád, jako by nevěřil

vlastním uším. „Jestli ti to rozhodnutí vydrží –“

„Ty ses tam přeci dostal?“

„To bylo předloni. Z tvýho ročníku nepustili

nikoho. Byl celej totálně nasazenej.“

„Ani kdyby si mě třeba vyžádal –“

„Kdo?“

„No seminář. Nebo pan biskup –“

Už jsem viděl, že žvaním nesmysly. Strach je

však silnější než vůle, úplně neporovnatelně

silnější než intelekt. Uher podobný dřevěnému

Belzebubovi na mě zkoumavě hleděl, po chvilce se

mi zazdálo, že ironicky.

„Za prve,“ pravil, „proč by to pan biskup dělal?

Jenom proto, že ses najednou rozhod? Počkej

s tim. Když ti to vydrží i po válce, nebude tě nikdo

muset reklamovat –“

„Ale já fakt strašně chci –“

Přerušil mě:

„A za druhý: máš nějaký laický představy

o možnostech pana biskupa. Víš, kolik je v jeho

diecézi zavřenejch kněží? Sedmatřicet. A za

všechny pan biskup intervenuje, chodí na gestapo,

uplácí, a povedlo se mu dostat ven jen pana

arciděkana Švehlu, a to jen proto, že je mu

osmdesát a je těžce nemocnej.“

Přes všechen strach jsem viděl, že proti

takovýmhle argumentům se nedá operovat náhlým

nadpřirozeným vnuknutím.

Stéblo rychle uplývalo mezi víry. Ale ještě

jednou jsem po něm zoufale sáhl.

„Nemoh bych aspoň vstoupit do kláštera – jako

laik. Do nějakýho řádu –“

„Do jakýho?“ zeptal se Uher ostře.

To mi bylo jedno. Představa jakéhokoliv

kláštera náhle skýtala ještě větší pocit bezpečí

než seminář. Zároveň krysa upřímnosti bleskla

zuby a osvětlila mi ne právě zbožný úmysl na konci

toho zbožného, že totiž, až nebezpečí pomine,

zase z toho jakéhokoliv kláštera vystoupím. Došla

mi rouhavá věrolomnost a ztratil jsem naději.

„Třeba,“ pravil jsem chabě, „k cisterciákum –“

V plné síle se mi zjevila absurdita takového

přání v pátém roce okupace. Uher chvíli mlčel,

pak řekl:

„Ty seš v ňákym průšvihu, viď?“

Pěkný uppercut.

„Já? Jaks na něco takovýho –“

„Podívej. Nejsi první, kdo se potřebuje schovat

do kláštera. To dělaj lidi už málem dva tisíce let.“

„To je blbost – hloupost,“ opravil jsem se,

protože jsme pořád ještě byli v kostele.

„Nepovídej.“

„No fakt! Nejsem v žádnym průšvihu. Chci

prostě – chci se prostě stát knězem.“

„Kápni božskou,“ řekl Uher. „Jestli pude něco

udělat, bratři cisterciáci to udělaj. Ne že by mohli

moc. Gestapo je u nich v klášteře pečený vařený.

Oni moc dobře vědí, že se tam bratři jenom

nemodlej. Ale co pude, to udělaj.“

Mám couvnout? Připustit, že je to přesně tak,

jak říká. A že mě prokouk. Pohlédl jsem mu do

čertovské tváře. Kolárek pod ní byl však

naškrobený do sněhobíla. Zmínka o gestapu mi

projela mozkem jako blesk. V jeho světle jsem

viděl všechno jasně. Je pozdě. Musel bych utýct

k partyzánům hned, ještě teď v noci. Zítra už

bude mít zbabrané kříže gestapo. I kdyby mě do

kláštera chtěli vzít, musela by se podat nějaká

žádost, čekat na vyřízení. Zase mě polil pot.

A došel mi taky symbolický význam předmětu mé

zfušované sabotáže. Ale místo křesťanské

pokory – jsem snad už ve spárech

Satanových? – jsem na bohoslovce sehrál haura,

dokonalejšího než na Naďu, až jsem se toho sám

zděsil:

„Seš na vomylu. Nejsem v žádným průšvihu

a nic takovýho. Ale vopravdu bych rád na kněze.

Jako ty,“ pohlédl jsem mu do očí. „Vod tebe to

taky nikdo nečekal, eště v oktávě. A šels.“

Chtěl něco říct, pak si to rozmyslel. Dodal

jsem:

„Ale máš asi pravdu. Bude líp, dyž počkám až

po válce.“

V čertovské tváři opět zacukala ironie. Rychle

jsem řekl:

„A neboj. Mě to nepřejde. To spíš tebe.“

Čuměli jsme jeden na druhého, vlastně jako dva

nepřátelé. Málem mě odkryl. Ale fakt – proč

vlastně šel on na kněze? Z nešťastný lásky? Tak

žhavé to zas s Dášenkou nebylo.

„Jestli je to tak, jak řikáš, tak je to fajn,“

pravil. „Přesto: kdybys potřeboval v něčem

pomoct, vobrať se na mě. Udělám, co bude

v mejch silách.“

Podal mi ruku.

„Tak spánembohem.“

„Ahoj,“ řekl jsem. A honem: „Sbohem.“

Uher otevřel vrata a zmizel v černé noci.

Otočil jsem se zpátky do chrámové lodi. Po

kokosáku kráčel kostelník s velikými klíči. Kostel

se zavíral.

Zase mi to přišlo symbolické. Bůh mi zavírá svůj

stánek. Protože jsem ho vlastně zapřel. Jako Petr

Krista. Místo abych se pokorně pokořil, přiznal se

Uhrovi, že jsem lhal, že jsem v průšvihu,

v obrovském průšvihu, podlehl jsem nemístné

ješitnosti. Hříšné pýše. A zalhal jsem znova, a hůř.

Cestu k Bohu jsem si sám uzavřel, a teď –

Kostelník významně zatřásl klíči. Zachřestily jak

kosti. Rychle jsem poklekl, křížem se dotkl čtyř

míst na těle, nenapadly mi však Kristovy drahé

rány, ale čtyři příliš hluboké frzenky. Vstal jsem

a jako Jidáš jsem vyběhl z chrámu.

Venku na mě gestapáckou pěstí dopadl strach.

˜

Pan Senka je rozčilen. Stojí se Santnerovou

u stolku, na němž má nakladatelka vyložené své

zboží, v ruce drží knihu a ukazuje na ni prstem. Za

nakladatelkou se krčí její tlustý manžel s nosem

prokvetlým whisky. Malý hlouček kolem se zájmem

poslouchá pana Senku.

„Tak todleto mi tady nepovídejte!“ říká pan

Senka hodně nahlas. „Tak jen si to přečtěte sama,

prosím, tady na straně devatenáct!“ zamává

knihou v pestré obálce, na ní po modrém nebi

plují jakési krychle a z jedné roste zelený strom.

„Prosím! Todleto: ‚Já bych střelil i Panenku Marii

do prdele, abych si zachránil kejhák.‘ To se, pani,

nestydíte, todleto tisknout?“

„Já nejsem žádnej cenzor!“ zavrtí Santnerová

evidentní parukou. Paruku má proto, že neměla

čas nagulmovat si vlasy. Sluší jí líp než její vlastní

vlasy, jelikož nakladatelka nemá na vlasy nikdy

čas. Po páté whisky si na to nedávno stěžoval její

manžel u Mourků. Taky, že jeho žena nemá čas na

jiné věci. Čas má prakticky jenom na ty svoje

knížky. „Autor to tam tak napsal,“ stojí nyní

nakladatelka na své pravdě, „a já nejsem cenzor,

abych mu to škrtala!“

Santnerovi jsou posrpnoví, pan Senka

devětatřicátník. Nakladatelka netuší, že slovo

cenzor předhitlerovskému panu Senkovi nezní

odiózními názvuky jako jí. Znal jsem ji trochu

v Praze. Málem se tam stala spisovatelkou,

málem, protože rukopis jejích příliš explicitních

povídek z dívčího života cenzor zabavil jako

pornografii. Dílo vydala Santnerová až v emigraci,

a protože přidala i povídky, které se v Praze vůbec

neodvážila do knihy zařadit, nepobouřila sbírka

z celé exluantské obce pouze ekonomické

z dvacátých let, neboť ti už četli jen kalendáře.

Nyní však maličkého a plešatého Senku

pobouřila kniha, kterou Santnerová ani sama

nenapsala, jenom vydala.

„Cenzor nejste, ale měla byste bejt!“ řve. „Co

je moc, to je moc!“

„Musíte to číst v kontextu,“ brání se, příliš

učeně, vydavatelka. „Říká to přece

protinacistickej odbojář, kterej má strach, že ho

chytí gestapo. Když maj lidi strach, tak si ulevujou

silnejma slovama. To je známá věc.“

„Ale tohle je v knize, pani! V knize!“

To opět nepochopí Santnerová. Pro ni slovo

kniha nemá posvátný názvuk domácího zařízení,

které člověk bere do rukou jenom o velkých

svátcích, s výjimkou dávných let, kdy ve škole

musel číst čítanky. Manžel se jí nakloní přes

rameno a zašeptá:

„Betty, nehádej se!“ ale ji to jenom pobídne

k větší odbornosti. „V kontextu je to, nemůžu si

pomoct, funkční. Takhle v takových situacích lidi

mluví.“

„Ale nemluví tak v KNIHÁCH!!“

Oba mají zčásti pravdu, každý podle své

zkušenosti. Ke stolu přistupuje muž s pomačkanou

tváří. Na rukávě má pořadatelskou pásku. Vezme

knihu a listuje v ní, hledá stranu devatenáct.

Santnerky se zastává mladík v dvouřadovém saku:

„Pani nakladatelka má pravdu, pane Senka.

Vemte si Švejka. Tam takový výrazy taky sou.“

Pan Senka se přikrčí, pohlédne na apologetu

přes brýle, pak vztyčí prst:

„No jo – to je ale Švejk!“

„A co má bejt?“ ohradí se mladík. Je to

příslušník hluboce demokratické posrpnové

generace. „Když to směl Hašek, proč by to

nesměl – ten –“ snaží se přečíst jméno autora.

„Jan Drobek. Drábek.“

Pan Senka prudce vyjede prstem mladíkovi až

pod bradu, takže demokrat instinktivně ucukne:

„Jakpak by se vám líbilo, kdyby někdo napsal:

Já bych střelil i pana prezidenta Masaryka do

prdele? Co? Jakpak by se vám líbilo tohle?“

„To s tim nemá co dělat! Já jen řek, že když

Hašek měl právo, proč by Jan Drábek –“

Santnerová se třese, snad vztekem, ale možná

lítostí. Vlhce se jí lesknou oči. Když se její manžel

ožral u Mourků, pravil taky, že jeho žena je jako

Dickens: knihy jsou její děti, akorát že, na rozdíl

od Dickense, je má každý s jiným. A v tom se

Santnerka v záchvatu mateřské lásky dopustí

velkého faux pas.

„Podívejte, pane. Kdyby někdo napsal, že by

střelil pana prezidenta Masaryka do prdele,

a kdyby to v kontextu knihy bylo funkční, tak se

proti tomu nedá nic, ale vůbec nic namítat!“

„Cože?“ pod panem Senkou viditelně

podklesnou kolena. „Tak Betty!“ praví tiše

manžel. Pan Senka zrůžoví, otevře doširoka ústa,

takže čekám perunské zařvání. Ale drobný pán

promluví kupodivu plačtivě: „Proč nám tohle

děláte? Náš exil je už tak dost nejednotnej – a vy

do něho ještě vrážíte klín! Namísto abyste se

s náma sjednotili, vy – vy –“ Zdá se mi, že

skutečně pláče.

„Vidíš to, Betty?“ šeptá manžel.

„Vy ste pani nakladatelce nerozuměl,“ praví

mladík. „Vona nemyslela, že by někdo směl urážet

prezidenta Masaryka –“

„A jak to teda myslela?“ zalká pan Senka. „Pana

prezidenta Masaryka! A do prdele! Já, pane, jsem

liberální člověk. Ale já nikdy, jako že se Petr

Senka jmenuju –“ slova zdusí pláč a jméno

utopené v slzách zazní jako podprsenka. „– aby

někdo – že pana prezidenta Masaryka –“

„Dyť první ste to řek vy,“ praví mladík. „Teda:

uved ste to jako příklad.“

Panu Senkovi se však na paměti udělal zkrat.

„Já? Neurážejte mě, pane! Já bych jakživ něco

takovýho nevypustil z úst! Kopnout do – a pana

prezidenta –“

Zazní jakési sklapnutí. To muž s pořadatelskou

páskou zavřel rázně knihu, udeřil jí o stůl a říká:

„Tak tohle, paní Santnerová, tady prodávat

nedovolím. Takové komunistické svinstvo! Knihy,

to prosím. Ale jenom takové knihy, které by se

nerozpakoval zařadit do své knihovny, jak řekl

správně bratr Senka, pan prezident Masaryk! Dejte

to, prosím, zpátky do krabic a odneste to!“

Pro změnu zrůžoví Santnerová. Manžel, který už

začal poslušně skládat knihy do krabice, je

praštěn – vůbec ne symbolicky – přes ruku

a nakladatelka vybuchne:

„No dovolte! Vždyť ste mi to sám povolil!“

„Já se ale domníval, že prodáváte slušnou

literaturu! Ne komunistický škvár!“

Santnerová zvedne svazek, jímž pořadatel prve

udeřil o stůl, a zamává jím nad hlavou. V první

chvíli mi napadne, neudeří-li knihou pořadatele.

„Komunistickej škvár! Víte, kdo tohle napsal,

pane Baur? Člověk, kterej před komunismem utek

v osmačtyřicátym! A je to protibolševickej román!

Kdybyste se namáhal taky si od nás jednou něco

koupit, pane Baur, a třeba si to i přečíst –“

„Já kupuju jen knihy, které se dají číst i při

jídle, dámo!“

„To neni žádný literární – to – kategorie to neni

žádná,“ přispívá dámě na pomoc mladý demokrat.

Pořadatel se však krutě usměje.

„Nezlobte se – když tohle dělaj komunisti, to

prosim. Od těch jsme na takové knihy zvyklí.“

Santnerka, zabavená v Praze pro pornografii, ho

chce poučit, že je v rozporu se skutečností, ale

přeskočí jí hlas. „Od těch jsme zvyklí na ledacos,“

pokračuje pořadatel. „Ale urážet v knize vydané

v exilu pana prezidenta Masaryka –“

„Dyť to vo Masarykovi není!“ zaječí

nakladatelka pořád přeskakujícím hlasem. „Toho

tam zaplet tady ten pán!“ ukáže na pana Senku,

jenž má ruku na krajině srdeční. „Tam je jen vo

Panence Marii –“

„A není to totéž?“ ozve se dáma v norkovém

kožiše, která až dosud mlčela. „Urážet náboženské

city je stejné jako urážet národní city!“

„Bettynko!“ zašeptá manžel.

„Nikdo ničí city neuráží!“ ječí Santnerová.

Manžel učiní nový pokus uposlechnout

pořadatelova rozkazu a znovu dostane přes prsty.

„Copak, madam, nechápete, co je v literatuře

funkční?“

„Nechápu a nechci chápat!“ praví dáma

v kožiše. „Jméno Masaryk je pro mne stejně

posvátné jako jméno Panna Maria.“

„Ale pani,“ zasáhne opět demokrat v saku,

„vono v tý knize vo Masarykovi je kladně,“ prudce

nalistuje ve svazku. „Já to teď honem nenajdu,

ale je tam vo ňom kladně. Chci říct,“ zarazí se,

zřejmě alergický na slova, „mluví se tam vo ňom

s uznánim. Otec toho hlavního hrdiny –“

„Samozřejmě že se tam o Masarykovi píše

hezky!“ křičí Santnerová. „Jenže to vy nevíte,

protože nic nečtete a nejmíň z ničeho Masaryka!

Pro vás se česká literatura zastavila u Boženy

Němcový!“

Má nepochybný talent páchat faux pas.

Neuvědomuje si, že dámě v kožichu, panu

Podprsenkovi ani pořadateli Božena Němcová

neasociuje Zdeňka Nejedlého.

„My,“ praví dáma s dámskou upjatostí, „si na

rozdíl od vás našich národních klasiků vážíme. Ale

vy jste zkažení komunistickou výchovou, to se

nezlobte. Nemůžete možná za to, ale taková je

smutná pravda. Pro nás je například naše

mateřština posvátná. Ale to, co s češtinou dělají

vaši autoři – kejhák!“ praví s odporem. „A to

ostatní se vůbec ostýchám vyslovit!“

„Také nás trochu podceňujete,“ připojí se

k dámě manžel v jemném kožeňáku. „My čteme

i dobrou moderní literaturu. A moje paní má

pravdu. Vezměte si češtinu takového Čapka nebo

Vančury –“

„To byl komouš!“ zahučí hněvivě mladý

demokrat.

„No –“ pán v telecím kabátě znejistí, ale rychlá

úvaha ho dovede k neutralitě. „I kdyby. O to se tu

ale nejedná. Koneckonců ho popravili Němci.“

„Manžela týhletý autorky,“ Santnerová zvedá

jinou knihu ze stolu, „zas pověsili komunisti! Čet

ste to?“

„Tak Betty –“ praví manžel.

„No prosím,“ řekne pán. „Rád si to přečtu.“

„Tak si to kupte! Nate! Čtyři bagy!“

„No počkejte, milostivá,“ zasměje se pán.

„Neberte mě hned za slovo –“

„Proč ne? Řek ste, že si to rád přečtete. Tak

máte možnost!“

„Inu prosím –“

„Jenže vy si to rači pučíte vod strejčka

nezaměstnanýho, co? Nebo to ukradnete ve

veřejný knihovně?“

„Proboha, Betty!“

„Stejně nám furt píšou vo nový knihy, ponivač

jim to tam někdo v jednom kuse krade.

A Kanaďani to asi nebudou!“

„Betty! Mlč!“

Manželův rozkaz přichází pozdě. Kromě toho

Santnerčin manžel na pána domu nevypadá.

„Impertinence si vyprošuji!“ praví ostře pán

v teletince. „Všechno, co jsem se vám pokoušel

vysvětlit, bylo, že dobří spisovatelé, ať klasičtí

nebo moderní, never mind, si vážili naší

mateřštiny a nepsali o věcech, které do knih

nepatří. A jestli chcete srovnávat toho vašeho

Drábka s takovým – takovým –“ pátrá v paměti,

jenže kromě komouše Vančury mu tam asi moc

českých spisovatelů neuvízlo, „– s takovým Karlem

Hynkem Máchou, kterému by něco takového, co

jste nám tu citovala o Panně Marii, nikdy

nevstoupilo –“

„Víte vo Máchovym deníku?“ vyjede prudce

Santnerka. Pán se zarazí, o deníku zřejmě

informace nemá, uchyluje se proto opět do

neutrálna.

„No dobrá. A co má být?“

„Slyšel jste, jak tam píše, jak –“ i Santnerka se

trochu zarazí, ale je už příliš v ráži, „– jak souložil

s Máchovic služkou –“

„Betty! Proboha tě prosim!“

„– zezadu?“

„Nerozdělujte nám exil!“

Výkřik pana Senky zazní nad rychlými pohyby

shromáždění. Nemravnost nakladatelky vzala všem

řeč a přiměla je k úprku. Až na mladého

demokrata, jenž se ptá:

„Fakt?“

Manžel už oběma rukama hází knihy do krabic.

Pořadatel se nadýchne a pak zařve:

„Tak dost! Seberte svý sakypaky a koukejte, kde

nechal tesař díru!“

„Vy mě nebudete vyhazovat!“ vřeští

Santnerová. „Já sem si koupila lístek!“

Manžel s krabicí v náručí se obrací směrem, kde

nechal tesař díru.

„Já tady jako pořadatel, dámo, ručim za

důstojný průběh večera! Peníze vám budou

vráceny, ale dovnitř se vám přístup zakazuje!“

„Pojď, Boženko!“ zoufale volá manžel od

východu. Nakladatelka se kupodivu uklidní.

„No dobrý,“ ušklíbne se. „Stejně: víte, vy

vlastenci, za kolik sem tady dnes prodala český

literatury? Za vosum bagů! Tak čau!“

S takovým pozdravem se otočí k pořadateli,

provokativně na něho vystrčí tu část těla, jež,

užita v knize, vyvolala diskusi, a pak ve slušivém,

ale nevyžehleném kalhotovém kostýmu ze sametu

hrdě odejde středem.

˜

Milý Dane,

předem mého dopisu přijmi srdečný pozdrav

a milou spomínku a píšu Ti neb moje cera Sulejka

má dnes první narozeniny je narozená na devátého

kjetna v den Osvobození tak sme zabyli berany.

Neb se sjelo příbuzenstvo až zo Sáriša a z Kostelce

přijel též bratr Olda se svou paní Ukrajinkou.

Bratr Olda je nyní továrník jeho paní je inženýrka

dostali od banky pučku a zařídili si výrobnu krajek

a kalounů už vystavovali na Prašských zorkových

veletrhách. Přijeli vlastním vozem zn. Dodge bratr

ho koupil od americké armády. Je mi už hodně

podobná na prvním výročí sobáša to zme taky

slavili ale zabyli zme krocana ponivač to je 6.

prosince zas na Mikuláša ta podoba nebyla eště

tak vidět jak teď keď má nos jako já se řiká

nosopršku akorát voči má daleko od sebe dežto já

spíš u sebe a taky je má hnědý dežto já modrý ale

ty má po mámě kerá má černý.

Mně je mnohem lepčí to dělá ta selská strava

a čerstvej zduch zatim jen pomahám ale pan

doktor řiká že vo žních už budu moc máknout. Tak

jednou tejdně peču chleba a jináč jen tak

poběrkuju sypu drůbeži a podestýlám koňum

máme štyry a dvanáct krav nepočítaje drůbež

a sviňu měla dvanáct pocvinčat. Zabijem jedno na

dožinky to bude mít už přes metrák. Som

v manželstve moc spokojený a vydařilo se ač sem

svoju manželku dřív neznal a viděl ji prvý raz

teprv deň před sobášom. Je to jediná cera a až

starý rodičja odejdou na odpočinok budu já

gazdou. Dane kdo by to byl řek že ze mě bude

jednou sedlák z dělníka. Je to má zdálená

sestřenica ale pan doktor řiká že zdálený příbuzný

nevadí a děti nebudou degenerovaný. Na Sulejce

je to vidět je zdravá a porod měla lehký sotva

prišla porodní baba už byla venku a je moc hezká

vlasi má jako cikán asi po pantátoj ponivač moje

manželka je blond a já sem zrzavej. Menuje se

Sulejka to asi řekneš co je to za divný méno a je.

Je to gruzínský a taky je v tý písničce co se šude

zpívá mý manželce se tak líbila že nedala ináč

a musela se menovat Sulejka i dyž je to divný

méno gruzínský. Ale nešč jen dyž bude zdravá to

se jedině bojim aby po mně nebyla slabá na plice.

Do kina chodíme jednou týdně do města viděli zme

Zasněžená romance to bylo hezký se Soňou Hynie

a ruský film Hrozný Ivan to nebylo tak hezký ale

taky zajímavý. Závěrem mého dopisu přijmi

srdečný pozdrav a milou spomínku.

Tvůj starý přítel

Lojza

˜

Teskně hučí Niagára,

teskně hučí do noci –

zpívá smíšený sbor, oblečený do jeansů

a vyzdobený sombrery, doprovází se na kytary

a banja. Pořadatel odložil pásku a zlidštěn zpívá

druhý hlas vysokým tenorkem. Demokratický

mladík, bez saka a v kostkované košili, brnká

střídavě tři akordy, ve tváři se zavřenýma očima

výraz nekonečného blaha.

komu vášeň v srdcí há-rá –

tomu není pomoci –

Sedím vedle Margitky na kraji řady, protože

Margitka povinně drží za ruku svého muže

v kolečkové židli. Židli podložila dvěma knihami

v pestrých obálkách, aby neujela. Dnešní

Santnerčina tržba pochází zřejmě od mrzáka.

Vzpomenu si, že Margitka musí manželovi číst

nahlas, protože kulka, která škrtla o lebku,

porušila zrakový nerv a mrzák skoro nevidí. Druhá

kulka projela páteří a ochromila nohy. Hledím na

Margitčin něžný profil, jenž se podobá

mariánským soškám z vrcholné gotiky. Mám trhání

položit jí ruku na stehno, manžel je koneckonců

slabozraký, ale z druhé strany sedí vedle mě dáma

v norkovém kožichu. Ovládnu se. Zezadu uslyším

anglický šepot, to Veronika překládá Percymu

české westerny do angličtiny:

Střemhlav do propasti

padá proud,

a v něm vidím, tebe děvče

plout.

Škoda že ten přelud krásný

nelze obejmout…

„What a pity I can’t embrace that beautiful

delusion,“ překládá Veronika smutným hlasem.

Dál její tlumočnický výkon nesleduju. Pořad na

jevišti mě příliš zajímá. Je to ryzí camp. Až

potom, později, příliš pozdě mi to vyprávěla, toho

smutného odpoledne, kdy jsem nic nepochopil

a nic neudělal. Řekla Percivalovi, že na večeru

Trampských osad Ontario uslyší moderní český

folklór, a Percy se tedy dostavil v obleku od Sakse

z Páté Avenue a v očekávání, že uslyší

elektrofonický cimbál. Uslyšel hacašprndu

vyrobenou z berle, jíž dynamická finále songů

zdůrazňoval pan Šesták, který rovněž hromovým

basem držel rozlézající se pěvce pohromadě.

A tak Percy poznamenal:

„Představoval jsem si něco jiného, kdyžs řekla

folklór.“

„Protože ty máš, miláčku, v hlavě představu

z devatenáctýho století,“ pravila Veronika. V očích

jako ze skla měla krásný podzim, hleděla

toužebně na skupinku na jevišti, vyfešákovanou

z Army Surplus Storu na Yonge Street. „Tohle je

folklór. Asi jediný, který žije za železnou oponou.

Niagara a divoké husy, lososové a hory Skalisté.“

Odmlčela se. „Slyšels ty vůbec někdy něco

o železné oponě?“

„Je to celkem obecně známá metafora,“ řekl

Percy. „Nevymyslel si ji Churchill? Určitě to byl

nějaký studený válečník.“

„Churchill ne. Nevím, kdo si ji vymyslel. Nějaký

inženýr v Moskvě nebo snad v Praze. Je to

metafora vyrobená z ostnatýho drátu a z pastí na

lidi.“

„No kidding!“ pravil Percy Svensson, „I always

thought is was just a way of speaking –“

Vzal dívku za ruku, zastyděl se a umínil si, že si

o tom něco musí přečíst. Kdo o těchhle věcech

psal? Orwell? Tak nějak. Jenže neříkali v kursech,

které za svých chaotických studentských let občas

navštěvoval, že Nineteen Eighty Four je satira na

Ameriku? Snad na McCarthyho? Nevěděl přesně.

Percy skoro nic nevěděl přesně. Na B. A. to nebylo

zapotřebí.

Je na západ cesta dlouhá,

zbytečná, marná je touha…

„Píseň o cestě na Západ,“ vysvětlila mu dívka.

„Proč se nenaučí nějaký skutečný western, když

jsou teď tady,“ zeptal se. Dívka pokrčila rameny.

Mechanicky pokračoval. „Třeba je americká

skutečnost příliš nepodobná jejich snu.“

„Skutečnost je vždycky jiná než sen,“ řekla

dívka. „A mimoto: ten sen je teď

Československo.“

„Proč tedy nezpívají písničky o Československu,

když –“

Vyprostila ruku z Percyho dlaně, vytáhla

kapesníček a zatroubila, zrovna když pan Šesták

mocně praštil hacašprndou.

„Protože tohle je to nejlepší, na co se

z Československa pamatujou.“

Zlidštěný pořadatel, demokratický mladík

v kostkované košili, dvě dívky v sombrerech

a kalhotových sukních, dva kytaristi a jeden muž

s banjem a pan Šesták s důmyslně zkonstruovaným

vozembouchem zpívali:

Západ volá mě, a já nemohu spát –

však příliš dlouhá je cesta, kterou jdu rád.

Úder o prkna jeviště, nádherně hromový bas

v sólu, ostatní brumendem, jako vítr nad

překrásnou prérií:

Cesta tam zarostla travou,

marně dnes hledám tu pravou.

˜

„Nepřišel na směnu,“ řekl mistr Vachoušek.

„Proč?“

„To se mě moc ptáš. Podle Ballona jel služebně

do Hradce. Služebně, rozumíš?“

„C-co to znamená?“

Mistr Vachoušek ťukal šuplérou do modráku na

stole.

„Buď nic, nebo průser. V Hradci je montážní

dílna. Tyhle cajky, co je tu fušujem, se tam

štelujou dohromady, až je z nich mesršmit sto

devět ef.“

Děs trval už několik dní, a přesto vůbec

nepolevil. Při slově mesršmit mi cukla žilka

v hlavě.

„Taky tam sou střelecký stolice, chápeš,

študente?“ Přestal ťukat šuplérou a pohlédl mi

velice vážně do očí. Zabolelo mě v zátylku. Zblble

jsem pravil:

„Co – budem dělat?“

„Nedá se dělat nic než pokračovat v krasojízdě.

A doufat, že neztratíme rovnováhu,“ pravil mistr.

„Kluci ve svářovně budou dál spravovat tvoji

skopičárnu, jako by se nic nedělo. Jo, a eště se

můžem modlit.“

Mlčel jsem. Mistr vzdychl.

„Tak vodprejskni, emajle.“

Naďa mě přivítala doširoka rozevřenýma očima.

Oznámil jsem jí, že Uippelt nepřišel na směnu

a jel do Hradce. „To je snad dobrý, ne?“ řekla.

Pravil jsem sklesle, že nejbližší gestapo je právě

v Hradci.

Pak byla zticha jako myška. Poprvé od chvíle,

kdy přišel Vachoušek k vrtačkám, jsem se na ni

pořádně podíval. Za těch pár dní nějak zhubla,

jestli to u ní bylo vůbec ještě možné. Zahoukala

siréna. Úplně jsem zapomněl, že je málem po

směně, ačkoliv jindy jsem na sirénu čekal jak na

vysvobození.

Naďa zastavila vrtačku a přistoupila ke mně.

„Dane, neměl bys – dokavaď je čas –“

„Co?“

„Moh by ses skovat u nás na půdě. Válka už

nemůže kór moc dlouho trvat –“ Zavrtěl jsem

hlavou.

„Ty seš hodná, Naďo, ale u tebe se skovat

nemůžu. Někdo by si moh dát dvě a dvě

dohromady –“

„Jaký dvě a dvě?“

„No – prostě –“

Zarazila se, pak se věcně zeptala:

„Myslíš, že nás někdo špehoval na ferrofluxu?“

„Nosek vo tom ví. Von sice mlčí, ale může se

vožrat nebo co –“

„Tak tě vemu ke strejčkoj do Vrchovin. Von tam

má mlejn, to je dobrá skrejš –“

Realita na mě pořád ještě nedolehla natolik,

abych strach vyřešil takhle radikálním činem.

Mimoto se ve mně opět probudil haur.

„Ne, Naďo. Nemůžu do toho namáčet eště tvý

příbuzný. Já se mám kam zdejchnout.“

„Tady ve městě?“

„Ne. Pamatuješ na ten sklad. Kamarádi.

A s těma si mě nikdo nedá dohromady, scházíme se

tajně.“

Zmínka o zatím nejúctyhodnějším kosteleckém

hrdinském činu, který už stál svobodu padesát

lidí, Naďu opět naplnila úctou.

„No jo, to je jiná,“ zavazovala si šátek. „Ale

Dane, dáš mi vědět, viď? Ne kde si – vono je lepčí,

dyž vo tom bude vědít co nejmíň lidí. Ale že si

v bezpečí. Viď, Dane?“

Skládala se už jen z hořících černých očí a z bílé

kůže.

„Já bych – dybych mohla –“ rozhlédla se. Byli

jsme už v dílně sami. „Ale já už musim letět.

Franta na mě čeká u brány.“ Najednou se ke mně

naklonila a dala mi pusu.

„Ale stejně seš u mě někdo, Dane – i dyž se nám

to nepovedlo!“

Obrátila se a utíkala k východu z dílny.

Obrovské boty cvakaly po betónu. Utíkala jako

chlap nebo jako venkovská holka.

Rychle jsem si natáhl kabát a šel jsem ke

Skočdopolovům.

Přema nebyl doma. V kuchyni seděl pan

Skočdopole u rádia, které hlásilo zprávy

Oberkommanda der Wehrmacht. Když viděl, že to

jsem já, vyndal z kapsy churchillka, strčil ho do

zdířky a přeladil na BBC. Všechno dělal jednou

rukou; z druhé mu zbýval jen pahýl, zastrčený do

šedivé pánské fusekle.

„Posaď se,“ ukázal pahýlem na židli. Tvář měl

celou prokvetlou, nos jako růži tvarem podobnou

okurce. Zdroj jeho vybarvení stál v láhvi na stole

a pan Skočdopole naň ukázal pahýlem ve fusekli:

„Napi se.“

Byla to domácí slivovice z moravského

hospodářství jeho bratra, který byl sice mladší než

pan Skočdopole, ale nepřišel ve válce o ruku, a tak

stateček zdědil. O pana Skočdopole se postaral

stát. Dostal sklad tabáku, ze sedlačení mu zbyla

jen ta domácí slivovice. Naneštěstí jí zbylo hodně,

takže jednoruký legionář takhle vykvetl.

Hleděl jsem na nos, podobný barvou růži, jinak

okurce. Nebyl jsem zvyklý pít, a už vůbec ne

pětadevadesátiprocentní švestkovici. Hned první

stopka mě trochu zalkoholizovala, a jak jsem si

neposlušnýma očima zaostřoval legionáře, letěla

mi hlavou alkoholická historie. Vyprávěl mi ji

Přema, jestli ovšem nelhal. Podle Přemy, a když

mi to vyprávěl, byl sám zalkoholizovaný jablečným

vínem, přispěl k rozkvětu jeho otce taky prorok

Brych. Z rozkazu říšských úřadů sice o koncesi

přišel – říše se obávala vlivu proroctví na veřejnou

morálku – ale prorokoval dál na černo. Byl to

lítostivý člověk, hodně taky pil, a poté co ho

okupanti ožebračili, věštil často, když byl jako

dělo. Pan Skočdopole patřil po leta k jeho věrným

zákazníkům: vyvěštil mu prý dokonce i paní

Skočdopolovou, a to tak, že nabídky, které pan

Skočdopole dostal na inzerát Legionář-invalida

(ruka) hledá zachovalou dívku do 35 let, vkládal

na kouli a zřel skrze ně. Paní Skočdopolová byla

z jedenácti dcer. Všechny byly hezké, šest se jich

vyvdalo do Ameriky, jedna do Anglie a tři do

Rakouska a paní Skočdopolová byla nejmladší

a nejhezčí. Její matka nechtěla i poslední dceru

ztratit do ciziny, proto odpověděla na inzerát

sama a pan Brych odhadl z koule povahu nabízené

nevěsty jako poslušnou. V tom koule nelhala – paní

Skočdopolová byla nejen, co kdo pamatoval,

nejhezčí nevěsta v Kostelci, ale taky

nejposlušnější ženská na světě. Bez odmlouvání si

invalidu vzala a proměnila se v manželku jako

z kázání. Pan Skočdopole, dokonale uspokojený

manželstvím povstalým z věštby, si pak od Brycha

dával prorokovat každý rok, vždycky ve výročí

svatby. A protože ho od ženitby už nikdy nic

zvláštního nepotkalo a věštby byly docela obecné,

takže se zdálo, že se vždy splnily, víra pana

Skočdopole v Brychovu kouli vyrostla mimo

jakékoliv proporce.

Jenže pak Brychovi sebrali koncesi, pár dní před

výročím Skočdopolovic svatby, pan Skočdopole se

dostavil na každoroční předpověď a nadraný Brych

mu ze vzteku na Němce zavěštil v rodině smrt.

Pana Skočdopole to vyděsilo. Po letech poklidných

předpovědí nebyl na něco tak drastického

připraven. A jak se lekl, vyskočil, zachytil

knoflíkem za ubrus a strhl jej i s koulí ze stolu.

Napálil kouli sice pahejlem, jak se ji snažil

zachytit, ale koule jenom přelétla Brychovi přes

hlavu a rozbila se o měděné přasky pekelného

žaltáře. Rozlítostněný Brych zlostně dodal, že

smrt si jde pro hlavu rodiny a pan Skočdopole že

se nedožije švestek.

To bylo v lednu. Protože pan Skočdopole neměl

důvodu Brychovi nevěřit, začal se na smrt

připravovat. Ne křesťansky, ale tak, že se rozhodl

užít si ještě života. Za leta šťastného manželství

s hezkou a ve všem poslušnou ženou byl ovšem už

tak usedlý, že si užívání dovedl představit pouze

ve způsobu láhve. Toho roku musel bratr k obvyklé

dodávce přikoupit za šmelinářské ceny všechny ve

vsi dostupné zásoby domácí slivovice a pan

Skočdopole se dal na hedonismus. Vykvetl,

proměnil se v trs rajských jablíček, a když se

v sadech zamodraly švestky, odvezli ho do

nemocnice, protože byl na náměstí zadržen

policií, jak velikou rychlostí obíhal kostel a křičel,

že ho honí stádo bílých kanců.

Pak ležel v nemocnici, švestky opadaly, místo

alkoholu dostával injekce, napadl sníh a pan

Skočdopole zjistil, že proroctví se nesplnilo.

Z nemocnice ho pustili na Mikuláše, pro jistotu pil

ještě do Silvestra, ale stejně nezemřel. V lednu,

ve výroční den, se tajně vydal k Brychovi, tísněn

obavami, zda se loni nepřeslechl v datu. Brych

však nebyl doma a nový nájemník sdělil panu

Skočdopolovi, že Brycha na podzim zatkli

a zastřelili. Ohleduplná manželka to před panem

Skočdopolem utajila. Legionář se uklidnil

a usoudil, že Brych se nespletl v datu, nýbrž

v osobě. Od té doby pil střídmě, jen aby si udržel

jásavou barvu.

Rádio hlásilo, že Rudá armáda dobyla jakési

město v Polsku a Američani ustoupili před

německou ofenzivou v Ardenách.

„Hovada,“ pravil pan Skočdopole. „Ty se tam

s nima mazlej, a my tu do jara budem mít

bolševíky.“ Mrkl po mně nesmírně krhavýma očima

a pokynul pahýlem ve fusekli: „Tak se napi!“

Předtím jsem skoro nepil. Jenom párkrát

o Silvestru a pak jednou rum na Rosťově chatě,

když jsem se tam pokoušel svést Marii. Tenkrát

jsem se sťal. A to bylo tak všechno. Jenomže teď

jsem měl strach a jednu slivovici už v sobě, tak

jsem se chopil stopky:

„Na zdraví!“

I pan Skočdopole pronesl paradoxní heslo, zvrhl

stopku do sebe a já ho následoval. Moje situace se

mi okamžitě začla jevit jako řešitelná, hrdinská

smrt jako žádoucí a hubená Naďa jako

nejurostlejší maewestka na světě. A vojensko-

strategický posudek legionáře mě začal prudce

zajímat.

„Vy myslíte, že nás vosvoboděj Rusové?“ zeptal

jsem se.

„Co meleš vosvoboděj!“ pravil jednoruký

hrdina. „Spadnem z bláta do louže. A ty srabi

americký přešlapujou jak ve vosumnáctym

v Rusku.“

Z rádia ohlásili, že bude následovat vojenský

komentář, a pan Skočdopole to vypnul.

„Napi se!“ pravil nevrle. „Co si myslíš, že bude,

až přídou bolševíci? Hitler, místo aby šel vod válu,

dává na frak Amerikánum. Kdo podle tvýho teďkon

bolševíky zastaví?“

„No jo. Voni sou dobrý. Myslim jako vojáci.“

Pan Skočdopole mávl pahýlem.

„Houby dobrý, chlapče. Je jich moc. Tak se

napi. Ale to maj Němci za to, že s nima

v sedmnáctym uzavřeli mír. A dyby jen mír! Voni

s nima bojovali proti ruský demokratický vládě.

Nebejt Němců a jinejch tatrmanů, tak dneska

žádný bolševíci nebyli. A nacisti jakbysmet. Napi

se.“

Napil jsem se. Po strachu ani památky. Měl jsem

pocit, že jsem na prahu velkých historických

odhalení. O bolševicích jsem věděl jenom, že se

jich otec obává. Pak že postříleli Poláky v Katynu.

Jenže to tvrdili Němci, tak jsem tomu tak docela

nevěřil.

„Fakt s nima bojovali Němci, pane Skočdopole?

Proti vám?“

„Samosebou, chlapče. Sám sem je popravoval.

Napi se.“

Legionářovo věcné přiznání zneutralizovalo na

okamžik léčivý účin slivovice. Okamžitě jsem si

tedy naordinoval novou dávku.

„Koho ste – to? Bolševíky?“

„No bolševíky. Jenže né ruský. Ty sme pouštěli.

My hráli férplej. Rusové byli doma a bojovali proti

nám. Byli nepřítel, to jo, ale ne zrádce. Já

popravoval naše lidi. To byli válečný zajatci jako

my, původně, a místo aby bojovali za naší věc, dali

se zlákat k bratrovražednýmu boji. Koukej!“

pozvedl pahýl ve fusekli. „A pi, ať tě nemusim

pobízet!“

Napil jsem se. Ex.

„Vo tu ste přišel v boji?“ otázal jsem se uctivě.

„Následkem boje,“ pravil pan Skočdopole.

„U Pemzy. Bod mi do ní bajonetem jeden takovej

skoták. Pospíšil. Náhodou sem ho znal. Byli sme

u jedný marškumpačky eště v rakouský armádě

a přeběhli sme spólu. Jenže von byl jeden

z prvních, co se pak dali k bolševíkům. Eště za

náma pak chodil agitovat do tábora. Proto se taky

rval jako lev. Von věděl, že smrti neujde, mizera.

Napi se.“

Imperativ se tou dobou už proměnil

v interpunkční znamínko a pan Skočdopole mluvil

v krátkých odstavcích. Taky počal plavat v mlze

a byl jako za dvojlomným vápencem islandským.

„Jako lvi se rvali,“ říkal. „Celá Pemza už byla

naše, jenom asi dvě stovky těch českejch zrádců

drželo střed města. Akropolis. To se tak menovalo.

Ty ruský bolševíci nestáli za nic. Mašinkvérů měli

desetkrát víc než my, a stačil na ně hejbl, kerej si

vymyslel už Žižka, a podělali se do kalhot!“ Pan

Skočdopole se zachechtal. „Ale voni to taky nebyli

žádný vojáci, jenom tovární dělníci z Pemzy, co je

ta svině Líbrsón narychlo nahnal z fabrik do

šteluňků. Jediný vojáci byli ty naši věrolomníci –“

rozkašlal se, užil slivovice.

„Jakej hejbl vod Žižky?“

Pan Skočdopole na mě upřel krhavé oči:

„Chceš to slyšet? Aby sis nemyslel, kuku, že se

vychloubám.“

Ujistil jsem ho, že nic takového, a napili jsme

se.

„Ale je faktum, že to napadlo mně,“ pravil

legionář. „Poradil sem to plukovníku Švecoj.

U Pemzy von byl myslim eště jenom poručík, ale

celý tý bitvě tam velel. My si jako děti u nás

v Mydlochovicích hráli dycky na husiti a na křižáci.

Slyšels vo tom, jak Žižka dal naložit vozy kamenim

a pustil je z kopce do křižáků?“

To byl ovšem jeden z veleznámých českých

vojenských výkonů a paní profesorka Trejtnarová

nám už v primě vtloukla do hlavy, že tank vlastně

vymysleli Češi. Přikývl jsem.

„Den předtim sme na nádraží v Pemze dobyli

vobrněnej vlak,“ vyprávěl tedy pan Skočdopole.

„Zasejc bez jedinýho výstřelu. Bolševíci utekli. To

byli oušem Číňani, ty sme nechali běžet. To sme

nevěděli, jesli vědí, vo co vlasně de. A na tom

vlaku měli naložený vobrněný auta. Napi se. Ráno

sme leželi roztažený kolem Pemzy a koukáme, jak

se to proti nám ježí mašinkvérama, a tak sem

dostal ten nápad. Povídam Švecoj: ‚Bratře

poručíku –’ no prostě sem mu řek vo těch vozech

naplněnejch kamenim. Tak sme do jednoho

vobrněnýho auta naložili dynamit, dali tam

doutnák, já vlez dovnitř, nastartoval sem ho,

spustil sem z vobou mašinkvérů, zašprajcoval sem

spouště, aby nepřestaly střílet, zapálil sem

doutnák a vyskočil sem ven. A tos měl vidět!

Auťák jel rouně dopředu, bolševíci do něj všema

těma svejma mašinkvérama, jenže to byla kvalita,

ukořistěnej vod Němců, kule se vod něj vodrážely.

A zatim co voni byli celí hín z toho auťáku, my

vyskočili na zteč a bolševíci si nás skorem ani

neušimli, v jednom kuse pražili do toho

vobrněnýho auta. A dyž už to vypadalo, že se auto

zarazí vo první předprseň, tak se ňákej šarfšic

trefil do nálože, anebo možná dohořel doutnák

a BUM!“ Pan Skočdopole se ohnal rukou ve fusekli

a povalil láhev. Stejně už byla prázdná. Sáhl pod

stůl a vytáhl novou. „Bum!“ pravil klidněji.

„Rozlítlo se to na cimpr campr a my vidíme, jak

bolševíci pelášej pryč, pokavaď nezkoprněli

strachem. Celej ten úsek sme vzali se ztrátou

pouhejch dvou mužů.“

Bylo mi dobře. Z mračna alkoholu se, po dlouhé

době, opět vynořila mesršmitka a vzápětí byla na

cimprcampr, jak to do ní napařil zadní střelec

Létající pevnosti.

„Jo, chlapče,“ vzdychl pan Skočdopole, „a to

taky byla moje poslední bitva. Ponivač jak mi

pozdějc ten den Pospíšil bod bajonetem do ruky,

tak se mi rána zanítila, dostal sem do ní sněť

a museli jí amputovat. Ale Pospíšila, toho zráce,

sem eště vodbouchnout stačil. Vono to ze začátku

vypadalo jenom jako povrchový zranění.“

Napili jsme se z druhé láhve, hledím

z gotického okna edenvaleské koleje a jako džin

mi z té dávno dopité láhve vyskočí jiná, zase

alkoholická historka. Ale tentokrát ne z druhé

ruky, ale taky o sněti. Hledím, vzpomínám na

tatínka. Bylo třicet let po zborovské bitvě a noha

byla už v takovém stavu, že se rozhodli ji

amputovat, jenže otec měl slabé srdce a zemřel

jim na operačním stole. Vicky drmolí něco o řece

Mississippi jakožto jednotícím strukturálním

principu Hucka Finna, ale mně myšlenky utíkají od

povinností, za něž jsem placen, k opulentním

vzpomínkám, jimiž žiju. K ošklivému dnu z jara

1948, a já v mlhavém ránu spatřil pana Pytlíka,

soudruha Pytlíka s četou dělnické milice, jak

právem revoluce vedou tatínka do basy jako pět

let předtím gestapo právem silnějšího. Jenomže

kostelecký žalář byl plný k prasknutí: samí

sokolové, pár skautských vůdců, dva kaplani,

a můj dvoumetrový tatínek už se tam nevešel.

Kam s ním? Vsadili ho tedy do sklepa ve staré

Mautnerově přádelně, zamkli ho a zapomněli na

něj. Ve sklepě bylo jen jedno okno vysoko u stropu

a na něm hustá mříž, zacpaná blátem a polepená

mušími mrtvolkami v pavučinách. A my nevěděli,

že je tam. Mysleli jsme, že je ve vězení.

Brzo se ustrašeným Kostelcem začala šířit

legenda. V Mautnerově sklepě leží mrtvola.

Komunisti tam hodili bratra Smiřického, kterého

předtím utloukli na sekretariátě. Ze začátku se ze

sklepa ozývalo sténání, to bratr Smiřický

dodělával. Pak vypustil duši a už se rozkládá. Je

cítit strašný puch. A komunisti se ani nenamáhají

mrtvolu pohřbít.

Nám to ovšem nikdo neřekl. Matka denně

chodila do věznice, odkud ji denně vyhazovali,

tatínek tam prý není. Maminka si vzala do hlavy,

že ho zabili a nemají odvahu se přiznat.

Legenda mezitím zachvátila celé město

a nakonec přece jen doputovala až k nám.

Provázena hloučkem odvážnějších sokolských žen

běžela matka k Mautnerově fabrice. Já s ní.

Maminka poklekla u sítě, opravdu, zevnitř

strašlivě táhl hnilobný puch. „Pepo! Pepo!“

zakvílela maminka jako v románě. Ale otec

neodpovídal. Matka se vrhla proti síti, rvala ji

nehty, že měla za chvíli prsty od krve. Sokolské

ženy se ji snažily odtrhnout od mlčícího okna

a vtom v čele oddílu revolučních milic přiklusal

soudruh pan Pytlík. Legenda právě dospěla i na

sekretariát.

Vicky změní autoritu, přesvědčuje třídu, že

Huck a Jim byli homosexuální milenci, neboť

simplifikace je osudem všech příliš duchaplných

teorií, a já si představuju, jak na sekretariátě

drželi taktickou poradu. Mučednická smrt

sokolského starosty, k tomu dvoumetrového, by

byla v rozjitřené únorové době politicky

nevhodná. Přiběhla spojka a hlásí, že před

továrnou se srocují už nejen sokolské ženy, ale

i muži, situace se vyhrocuje a soudruh pan Pytlík

se táže: „Kerej ste ho, soudruzi, voddělal?

Kápněte božskou! To byla teda pěkná blbost! To

mělo počkat, až se situace znormalizuje!“ – pokud

tehdy znali už to slovo. Když ne, měli na to nějaký

jiný patalogismus. Nikdo se k ukvapenému činu

nepřiznává, jeden kouká po druhém, většinou je

jim nevolno, protože to nejsou žádní zabijáci, až

snad na soudruhu pana Pytlíka. Ten uvažuje: „Že

von by zdech strachem? Posera to byl, to jo,“ a to

mluví ze zkušenosti, neboť už jednou mého otce

zastrašil. Aspoň on si to myslí, ale ve skutečnosti

mu otec deník vydal, protože mu celá záležitost

byla trapná, a co zjistil, ho tak překvapilo, že

tomu vlastně úplně nevěřil. Tatínek nikdy neuměl

podezírat lidi z něčeho, čeho sám nebyl schopen.

Deník našel v osobních věcech pana Zillingera,

německého ředitele banky, který se pár dní před

koncem války vytratil a nechal po sobě jen velký

obraz Vůdce nad hromadou harampádí v saloně.

Z ní otec vyhrabal ten deník. Četl si v něm pak

jako v pornografii, neboť vdovec Zillinger byl

zdatný děvkař, navíc s úchylkou, že o tom

a s podrobnostmi psal. Jenom docela mimochodem

si mezi záznamy o exotických souložích

s vojandami z Luftwaffehilferfrauenfunkerschule

poznamenal sem tam mementa, jako: Kam Herr

Pytlik mit der wöchentlichen Lagemeldung.

Abgeschickt an Gestapo Grätz. Takové záznamy

otec přeskakoval. Jednak ho v jeho nevinnosti

nenapadlo nic špatného, jednak byl příliš

rozežhavený četbou, k jaké se předtím v životě

patrně nedostal. Cennou četbu si taky dlouho

nevydržel nechat pro sebe a brzy některé pasáže

polohlasem předčítal v sobotu večer v restauraci

Sokolovna společnosti bratří. Pověst o deníku se

rozšířila, až dospěla k uchu Herr Pytlika.

Herr – tou dobou už vlastně ne Herr, pouze pan,

ale spíš už soudruh – Pytlík se v čele oddílu

Rabovací gardy dostavil k nám a jménem

Národního výboru ostře požadoval vydání deníku.

Otci bylo trapně a na ty německé větičky, které

přeskakoval, si snad v té chvíli ani nevzpomněl.

Jenom se styděl, jak na něj prasklo, že si čte

nemravnosti, a deník soudruhu Pytlíkovi vydal.

Tím zmizela poslední stopa po řediteli

Zillingerovi. Hitlerův portrét pověsila Rabovací

garda na veřejný záchodek na náměstí

a podnapilci uzavírali sázky, kdo dochčije Vůdci až

na hlavu.

Nebylo to tedy tím, že by otec byl posera,

a taky nebyl oddělaný. Jenom ležel v bezvědomí,

protože už málem umíral snětí a z nohy se mu

valil hnis. Když revoluční milice odemkla dveře do

sklepa, vytáhli jako jeden muž kapesníky, neboť je

málem porazil smrad, který, mnohem slabší, o pět

let předtím upoutal pozornost Gerichtsrata

Neuthalera. Milicionáři vynesli zapáchajícího

tatínka na improvizovaných nosítkách ze sklepa,

sokolské ženy se rozeštkaly, starý bratr Vavruška,

ačkoliv přišel v klobouku, zasalutoval a maminka

se s křikem vrhla na pana Pytlíka a udělala mu

v revolučním strnisku tři dlouhé škrábance, které

se mu později zanítily, asi proto, že matka měla

za nehty špínu z muších mrtvolek. Ze zánětu slezly

soudruhu Pytlíkovi vousy na polovině tváře, takže

se musel dát oholit, a i když později přišli do

módy barbudos, soudruh pan Pytlík chodil hladce

vyholen jak Angličan.

„Tak sem byl vybranej do popraučí čety. To to

s rukou eště nevypadalo na nic vážnýho,“ řekl

tenkrát pan Skočdopole. „Vodvedli sme je za

město do lesa, a von, syčák, měl eště tu vodvahu

cestou na mě mluvit, zráce zrácovská!“

Něco zažloutlého zasvítilo, zažbluňkalo,

objevila se nad tím červená okurka. Bylo mi velice

dobře, cítil jsem se jako bojovník mezi bojovníky.

„Co –“ škytl jsem. „Co vám řek?“

„To bys, chlapče, neuhod. Prej: ‚To se nestydíš,

Skočdopole, ty, pracující rolník a pozvednout

zbraň proti třídnímu bratru?‘ Já! Já se měl stydět!

Já, kerej bojoval za vlast! Za naší Československou

republiku, zatim co ty hajzlove s tim jejich

gaunerem Lenínem uplácali s Němcama separátní

mír a vrazili nám kudlu do zad! Jim byla svoboda

národa lhostejná. Jim šlo vo ňáký jejich stavouský

zájmy!“

„To ste mu řek?“

„Já? Ne. Napi se. Řek sem mu: ‚Drž hubu, zráče

národa!‘ A pak sme je v lese vodstřelili. A to si

řikali český dělníci!“

Vicky skončila, přicházím k sobě, otevírám

knihu. „Nevím,“ říkám, trochu omámen

marihuánou nevhodných vzpomínek, „co kdo z vás

pokládá za nejzákladnější message tohoto

nádherného románu, téhle obdivuhodné literární

improvizace, kterou jako dobře intonující basista

drží pohromadě technická pomůcka zvaná

Mississippi. Otevřte si knihy na straně dvě stě

dvaadvacet Bantamského vydání.“

Čekám chvíli, až si to nalistují, pohledem

zabloudím z okna, na černého havrana, který je

asi majitelem Edenvaleské koleje. Prochází se

pomalu, pyšně po oslnivé pláni, zanechává za

sebou nadpřirozeně veliké šlápoty. Myšlenky ještě

jednou přeskočí třicet let života k opilému večeru,

který zapadl v zapomnění, ve smrt. Legionář už

nežije. „Pěkný český dělníci!“ rozhořčoval se.

„Mohli si v lečems podat ruce s náckama. My je

popravovali, to je prauda, ponivač to byli zráci.

Ale voni nás taky. Za to, že sme bojovali proti

zrácum za vlast! Jednou dokonce, napi se!“ pravil

a sám si strašidelně přihnul. „Čovek se vo tom

skorem stydí mluvit. Nebejt tak nadrátovanej, ani

ti to nevyprávim, hochu. Sedlicu, kolipak mu

mohlo bejt? Dvaadvacet nanejvejš. Taky sedlák.

U Samary ho vomráčil granát a pad jim do rukou.

Druhej den sme Samaru vzali na štyk, ale přišli

sme pozdě. Sedlicu sme našli na jednom dvorku

zaházenýho smetim a ubodanýho bodákama. Český

dělníci! Pěkný hajzlové to byli! Zráci prašiví!“

Ruka ve fusekli divoce gestikulovala, už jsem

potom nic neslyšel.

Většinou se ani neobtěžují najít stránku. Vědí,

že jim nic neudělám; nezajímám se o jejich

známky, jsem kazatel, ne kan tor. Možná že se

těší, jak uslyší další klasickou pasáž čtenou

komickým akcentem. Jenom věrná Irena

Svenssonová, v opět jiných šatech, hráškově

zelených se žlutým lemováním, vážně otevírá

knihu. „Asi v polovině stránky,“ pravím a pak čtu,

akcent neakcent, čtu poselství: „Věděl jsem, že je

to král a vévoda, i když byli celí polití dehtem

a posypaní peřím a vůbec už nevypadali jako

lidské bytosti – vypadali jako dvojice obrovských

vojenských chocholů. No, jak sem se na ně díval,

udělalo se mi špatně; bylo mi jich líto, těch

chudáků ubohých lumpů, měl jsem dojem, že

k nim už nikdy v životě nebudu moct cítit žádnou

nelítostnost. Byla to hrozná podívaná. Lidské

bytosti umí být krutí jeden na druhého.“

Zdvihám oči od knihy, jako bych právě naložil

fůru uhlí. Ty krásné děti. Wendy s nahými koleny

pod skotskou sukní, ačkoliv je ontarijský prosinec,

Irena jako obrázek z Vogue, zamilovaný bloud

Bellissimmo, jenž si právě po černošském vzoru

dal z hlavy u kadeřníka udělat půlmetrovou

kouli – ale vidím červený nos ubohého legionáře,

les za Pemzou, mistra Vachouška… vždycky se mi

objeví… skoro v každé vzpomínce –

Když se vrátil Přema domů, byl jsem už jak

dělo. Tvrdý, rovný, mlčící. Probudil jsem se do

strašlivého, zimního nedělního rána. Hrdinství se

vstřebalo s alkoholem, zírala na mě smrt usazená

na šibenici a já si uvědomil, že jsem doma místo

v lese, ve skrýši u Přemových partyzánů nebo ve

mlýně u Nadina strýčka.

Ta možnost mi stejně připadala nemožná.

˜

Zazvoní telefon.

„Můžu?“

Margitka Bočárová.

„Můžeš.“

A dost.

Margitka se dostaví za půl hodiny. Jdu do

ložnice, trošku urovnám prostěradlo na svém

queen-size loži, natřepu polštáře, v koupelně

pověsím na věšák Margitčin bledě modrý ručník

s obrázkem těhotné Lucy a výkřikem GOD DAMN

YOU, CHARLIE BROWN! Pak jdu do kuchyně,

vytáhnu schovaného Jacka Danielse, jehož chovám

jen pro tyhle hodiny péče o zdraví, vyndám dvě

sklenice a vyleštím je čerstvou utěrkou. Margitka

je háklivá na špatně vyleštěné sklenice a vůbec na

každou špínu. Přesvědčím se, zda v lednici je dost

ledu, odnesu Danielse se skleničkami na kávový

stolek a jdu si dát sprchu. Pak obléknu pyžamo

a župan, z knihovny vytáhnu Kama Sutru a začnu

studovat polohu, kterou mi Margitka minule

zaškrtla.

Margitka je praktický sexuolog.

Dostanu chuť na whisky. Býval jsem kdysi skoro

abstinent, ale v mateřských zemích drinků jsem

zpustl. Daniels je ovšem mešní víno. Vrátím se do

kuchyně a naleju si straight scotch. Asi se to nemá

v žaludku míchat, ale jako bývalému

skoroabstinentu, polepšenému po hříchách mládí,

mi cocktail ze scotche a bourbonu nevadí.

Piju tedy scotch a dostávám chuť na Margitku.

Zabzučí buzzer.

Vstanu, přistoupím k mikrofonu u dveří.

„Jo?“

Margitka pronese dole indický název před

týdnem zaškrtnuté polohy.

„Jo,“ pravím a stisknu knoflík.

Pootevřu dveře, hledím k liftu. Za chvíli cinkne,

ale nejdřív vystoupí Cindy, černá dívka bez

jasného zaměstnání, v jejímž apartmá se skoro

každou noc dlouho tančí. Zamrká na mě řasami

jakoby vyrobenými z černých drátků a pronese:

„You men!“

Zmizí za dveřmi. Její muži se dostaví asi

v devět. You women!

Oslnivě sněhobílá Margitka už si to šustí ve

vyžehlené uniformě k mým dveřím. Pouštím ji

dovnitř, koukám zezadu na štíhlá záda a vkusnou

zadničku. Přece jen existuje pokrok. V generaci

mých rodičů bývaly čtyřicetileté ženské

horizontálně trojnásobné.

Margitka se zastaví veprostřed pokoje

a ostentativně začichá.

„Pardon!“ Běžím do koupelny. „Ty už mě

nemiluješ!“

„Ale budu!“

Přináším sandalwood a rozprašuji jej po pokoji.

Margitka se s ním seznámila v Chandlerovi. Do

mně se zamilovala nad četbou mého překladu

Dámy v jezeře. Tvrdí ona. Že nad četbou a že se

zamilovala. Kecá, nebo spíš žvatlá. Mezi náma

neexistuje nic tak dětského jako láska.

Fakt ovšem je, že Chandlera četla v mém

překladu, protože na originál neuměla dost

anglicky. Fakt je, že mi to sdělila hned na první

schůzce, jenže tenkrát byla předmětem její lásky

slečna Adrianne Fromsettová. Nebo spíš jejím

ideálem. Fakt také je, že já prohlásil, že Margitka

vypadá, jako by slečně Fromsettové z oka vypadla.

Což je fakt.

První dojem, jakým Margitka na člověka

zapůsobí, je platónská idea čistoty. Absolutní,

hygienické, aseptické čistoty oděvu a těla. Když

jsem ji poznal blíž, poznal jsem, že i ducha.

Což může znít jako pochybné tvrzení.

Voní lyzolem, do něhož se mísí konvalinky.

Aktem lásky se z ní ty vůně vypaří a ona

nasákne santálovým dřevem, jímž na její žádost

a na počest slečny Fromsettové prosycuji své

ovzduší.

Prosycuji vzduch v pokoji santálovým dřevem.

Margitka usedá do křesla, kolena v bílých

punčochách u sebe, punčochami růžově prosvítá

pleť.

Margitka je celá bílá. Napovrch v sesterské

uniformě i pod ní až po sněhobílou pleť.

White is Wonderful.

Vlasy má Margitka přirozeně plavé, přirozeně

držící jakoukoliv z mnoha forem, jež jim Margitka

z rozmaru dává. Vypadá na sedmadvacet.

Svého manžela, upoutaného na kolečkové židli,

se mnou podvádí průměrně třikrát do měsíce.

Takže není zas tak zvlášť nevěrná. Mě nepodvádí

s nikým. Aspoň to říká.

Říká:

„Daníčku, to víš, že Lilka zas utekla Rudovi?“

„Nepovídej! S kým?“

„S nějakým Slovákem z Calgary.“

„To už je – potřetí?“

„Počtvrtý. Poprvé to bylo s Honzou Popelkou,

podruhý s Cincibusem, pak s tím černochem, jak

von se jen jmenoval, no, na tom nezáleží, a teď

s tím Slovákem. Fero Galuška.“

Tím zahájí informaci o pohlavní činnosti české

komunity za posledních deset dní. Srkáme Jacka

Danielse s ledem, za čtvrt hodiny jsem detailně

informován.

To už mám na Margitku strašnou chuť.

Ona na mne taky.

Jenom si myslím, že jsem vlastně zaměnitelný.

Proč mě už čtyři roky nezaměňuje? Takové jsou

záhady organismu.

Dopije, beze slova vstane, odejde do ložnice. Já

za ní. Stáhne si přes hlavu bílou uniformu, pečlivě

ji položí přes opěradlo křesla, rozháčkuje bílou

podprsenku a ve světle sedmatřiceti rozsvícených

pater protějšího hájrajzu – nesvítíme: svítí nám

tenhle permanentní vánoční stromek – se zabělá

zázrak ženské anatomie. Pak stáhne bílé

punčocháče, vystoupí z bílých panties, bělobu

bílého těla odkontrastuje nazlátlý trojúhelník.

Hupsne na postel a postaví se na hlavu podle

zaškrtnutého cvičení.

Cvičíme.

Potom odejdu občerstvit Danielse, Margitka si

mezitím odskočí do vošrůmu a vrátí se plná

santálového dřeva, srkne si, položí se rozkošnicky

na postel, já vedle ní a ona řekne:

„Stejně jsem si nikdy nemyslela, že budu mít

milencem slavnýho spisovatele.“

„Je slavnej spisovatel dost slavnej v posteli?“

„Zažila jsem slavnější.“

„Margitko! Ty? Taková panna?“

„Myslím v biografu.“

Mluví pravdu.

Řekla:

„Ty vážně myslíš, že je to ten samej?“

„Jméno je to samý,“ řekl Bočár. „Podoba taky:

černovlasej, kulatej ksicht, zarudlej, horáckej.

A říkalo se mu Farář.“

„A von se na to fakt šel podívat?“

„No co se divíš? Dyť sou to svině. To se ví, že se

šel podívat. Byl to jeho případ. Von ho lapnul.“

„Máš někdy výčitky svědomí, hochu?“ ptá se

Margitka. „Pořád.“

„Já taky. Děsný. Ale co můžu dělat?“

„Nedělej tohle.“

„To nemůžu.“

„V Lovecraftu prodávají pásy cudnosti.“

„Nebuď nechutnej.“

„Bylo by zajímavý vidět tě v pásu cudnosti.

Musel by bejt bílej. A věřil bych ti, že seš mi

věrná.“

„Nechala bych si u Simpsona udělat extra klíč,

ty chytrej.“

„Podle čeho? K pásum cudnosti se dělá jen

jeden klíč, a ten bych měl já.“

„Tak paklíč.“

„To by ses tam musela slíknout, aby ti ho

vyzkoušeli.“

„Tak by sem se tam slíkla.“

„Zámečník by tě znásilnil.“

„Pokud by mě ovšem vodemk.“

Rozesmějeme se.

„Ty seš tak sprostej, Smiřickej!“

„Ty máš takový výčitky svědomí, Bočárová!“

Hrajeme takovou hru.

Zezačátku jsme ji nehráli.

˜

Sněžilo a sněžilo. Fičivý severák vháněl vločky

do vírů, víry mnou cloumaly, jak jsem šel po

Jiráskově třídě ke kostelu. Naďa v kostele nebyla.

Nikdo z Černé Hory dnes v kostele nebyl. Neprošli.

V davu před oltářem jsem spatřil jenom

blonďatou hlavu Marie Dreslerové, čekal jsem pak

na ni před kostelem, ale vyšla s nějakou

kamarádkou, vítr jim rozevlál sukně, přidržovaly

si je ke kolenům a s řehotem zmizely

v chumelenici.

Irena do kostela moc nechodila. Nechtělo se mi

domů. Na ulici jsem si připadal skoro v bezpečí.

Bolela mě hlava. Obešel jsem náměstí, vichr jím

pořád hnal nová a nová mračna sněžných vírů,

cloumal se mnou, mrzly mi uši. Nakonec jsem

zapadl do Berana.

V rohu u okna seděli kluci z orchestru, Lexa,

Harýk s Lucií, Benno s Alenou, Fonda, Venca Štern,

Brynych a Vláďa Nosek, který hrál na altku s Red

Music v Rounově. Šel jsem k nim. Něčemu se

chechtali, ale sotva jsem se dostal na dohled,

ztichli a sledovali mě, jak jdu. Šel jsem a měl

jsem pocit, že mezi nima a mnou stojí nějaká zeď.

Vězeňská. A tím pádem že už k nim nepatřím.

„Ty seš pěknej!“ Přivítala mě Lucie. „Nechoď

mi na voči!“

„Co má bejt?“ Zřejmě si na mě vymysleli něco

pro zasmání. Vždycky jsem se jejich keců s chutí

zúčastňoval, ale dnes mě to netěšilo.

„Sem uražena!“ pravila Lucie.

„Jakym právem?“

„Ty se eště ptáš?“

„No ponivač to nevim.“

„Nedělej nevinýho, lotře,“ řekl Benno.

„Nebo blbýho,“ řekl Lexa.

Snažil jsem se. Ale nechtělo se mi. Násilím jsem

přemohl nechuť. Tlak v hlavě, horší než bolest

z kocoviny, ani na vteřinku nepolevil. Řekl jsem

Lucii:

„Mám svědomí čistý. Aspoň co se týče tebe.“

„Nehrdlouhej! Máš ho špinavý jako –“ nic ji

nenapadlo, tak řekla: „– jako to neb ono.“

„Enóno,“ řekl Benno.

„Beníku!“ řekla Alena.

„Zrádče!“ řekla Lucie.

„Tak vo co de?“ zeptal jsem se. Lexa pravil:

„Řiká ti něco méno Naděžda?“

Ach tak! Pohlédl jsem na Lucii, pak na Noska.

„Já nic neřek,“ pravil Nosek a zvedl tři prsty.

„Přisahám při vůdci a říšském kancléři!“

„Uznáváš, že Lucie má právo bejt uražená?“

zeptal se Harýk.

Znova jsem pohlédl na Lucii. Odkud se to

domákla? Nosek jí to neřek, ten je charakter. Asi si

nás všimly ženské v továrně. Všimnou si všeho.

Přidal jsem se ke hře.

„Nevim, jakym právem ty seš uražená. Dyby

Irena –“

„Nebo Marie,“ pravil Fonda.

„Nebo Juditka Garlandová,“ řekl Benno.

„Nebo a tak dále,“ pravil Lexa.

„Copak Lucii nemiluješ?“ zeptal se Harýk. „To

mě teda uráží!“

„Tebe, jo?“ řekl jsem.

„Jasan! Copak není pro tebe dost dobrá, dyž

pro mě je? Podívej ty vlasy! Ten ksich! To všechno

níž!“

„Co přesně níž?“ zeptal se Benno.

„Beníku!“ napodobila Lucie Alenu.

„Ty elegantní šaty přece, blpče,“ řekl Lexa.

„Nebo ty elegantní nohy,“ řekl Harýk. „Jakym

právem jí, ty vopovážlivče, nemiluješ?“

Zeptal jsem se ho: „Neměl bys spíš žárlit?“

„Proč, dyž jí nemiluješ?“

„Tak co tě teda uráží?“

„Uráží to Harýkovu muskou ješitnost, viď,

broučku?“ pravila Lucie a pohladila Harýka po

pomádě. „Bídáku!“ otočila se ke mně. „Jak se mi

vůbec vopovažuješ přijít na voči?“

Hrál jsem se sebezapřením tu tisící a první

variantu hry, kterou jsme takhle hráli, co

existovala kapela. Najednou vstoupila do kavárny

Irena v zeleném hubertusu, celá zasněžená,

rozhlídla se a pak si sedla k prázdnému stolku na

opačném konci.

„Uráží to leda jeho majetnický cítění,“ řekl

jsem. „Je to majetník všech majetníků futrál.

Monopolizuje si tě jako Báťa boty.“

„Z Daníčka mluví zkušenost,“ pravil Benno.

„Fakt?“ pravil Lexa. „Mám to zkusit?“

„Jen si to zkus!“ pravil Harýk. „Můžu ti šáhnout

pod sukně, Lucie?“

„No zkus to,“ řekla Lucie.

„K službám,“ pravil Lexa a bleskově zajel Lucii

pod sukně. Lucie vyjekla a praštila ho přes ruku.

Lexa ji vytáhl, chytil se za zápěstí a zařval:

„Au! Praštilas mě do brňavky!“

„Máš pětku,“ řekla Lucie. „Ta je v lokti.“

„Cože? Cože?“ zvolal Harýk. „Tys jí tam strčil

ruku až po loket? To se musí zkontrolovat!“

a bleskurychle zajel rukou Lucii pod sukně on.

Lucie opět vyjekla a přes sukni chytila Harýka za

ruku.

„Pánové, nechtěli byste se mírnit?“ zeptala se

Alena, ačkoliv jí nikdo ruku pod sukně nestrkal.

Benno to hned napravil a Alena taky vyjekla.

Jindy bych se byl k všeobecné zábavě připojil, ale

dnes jsem na to neměl pomyšlení. Harýk vytáhl

ruku, položil ji Lucii na sukni a jako přeměřoval,

kam až se dosáhne, když se loket položí na koleno.

Samozřejmě že mu vyšlo, že až tam. Vstal

a obrátil se k Lexovi.

„Sire, žádám safis – satis – prostě očekávejte

mého sekundanta!“

„Kdy?“ zvolal jako vyděšeně Lexa. „Do roka a do

dne.“

„To mi spad kámen ze srdce,“ pravil Lexa.

„Mám eště rok a den života před sebou.“

Zamrazilo mě. Lexa se obrátil k Aleně a dělal, že

chce rukou zajet pod sukně jí. Schválně pomalu,

aby ho za ruku mohla chytit. Udělal to za ni

Benno.

„Ty seš taky monopolista?“ zeptal se

překvapeně Lexa.

„Každej je,“ pravil Benno. „Počkejte, co bude,

až se Naděždinej monopolista doví, co mu

Naděžda dělá za zádama v pracovní době

a s kym!“

„Bude zle,“ řekl Harýk.

„Přiletí facky,“ řekl Benno.

„Spíš pěst,“ řekl Lexa.

Vstal jsem.

„Tak ahoj, páni.“ Obrátil jsem se k Noskovi.

„A děkuju za diskrétnost ctí zaručenou.“ Lucie

rychle pravila:

„Von nám to neřek. Fakt. Vykládala to Marie

v rytmice.“

„A ty to musíš vykládat dál.“

„No ponivač mi to urazilo!“

„Ovšem,“ řekl Harýk. „Urazilo to její ženckou

ješitnost.“

„Vrhá to divný světlo na tvuj vkus,“ pravil Lexa.

„Ta Naďa prej váží metrák.“

„Tak ahoj,“ otočil jsem se a šel jsem rovnou

přes lokál k Ireně, která seděla u svého stolečku

pořád sama. Na rozdíl od nechuti k legráckám

toužil jsem strašně po její útěšlivé přítomnosti.

„Ani si nesedej,“ pravila. „Nečekám tu na

tebe.“

„Jenom na chvilku. Já s tebou potřebuju

mluvit.“

„Ale já ne.“

„Já vim, že ty ne, Ireno. Ale snad bys ten

dobrej skutek mohla udělat. Stejně už tě asi

dlouho votravovat nebudu.“

„Ne? To je radostná novina!“

Nemyslela to zle ani vážně, ale mě bodlo

u srdce.

„Dybys věděla, Ireno, tak bys tohle neřikala.“

„Copak? Zas máš zlomený srdce? Říkali

v rytmice, že –“

„Já vim, co řikali v rytmice. Jenže v rytmice

houby věděj.“

„Skutečně? Já měla dojem, že sou tam docela

dobře informovaný.“

„Ireno, docela vážně. Nemůžeš na mě bejt

aspoň trochu milá? Možná že už mě neuvidíš.“

Najednou jsem své děsivé tajemství už nemohl

vydržet. Potřeboval jsem se svěřit, jako nikdy

v životě, téhle snědé holce, kterou jsem už skoro

šest let doopravdy miloval, kromě Marie ovšem.

A Nadi. Ale Irena řekla:

„Takles to na mě eště neválel!“

Náhle se jí šťastně rozevřely velké hnědé oči

barvy bílé kávy. Ani jsem se nemusel otáčet. Ze

svěřovačky samozřejmě sešlo.

„Tak ahoj, Ireno,“ a bez dalšího slova jsem

prošel kolem Zdeňka, který ze sebe sklepával sníh.

„Proč někam nejdeš, Danny?“ říkala mi máti po

obědě. „Je tam tak krásně! Potřebuješ si přece

provětrat plíce po celym týdnu v továrně.“

Vichřice ustala. Nad Černou Horou viselo jasné

zimní slunce a svahy svítily čerstvým sněhem.

„Mně se nechce. Potřebuju si spíš vodpočinout.“

„A nechceš teda s náma?“ maminka stála

nerozhodně, už ustrojená do kožichu. „Jdem na

návštěvu k panu prokuristovi Kudláčkovi. Jejich

Naděnka tam prý bude mít taky nějakou

společnost.“

„Ne, mami, děte sami.“ Jméno Kudláčkovic

sextánky mě přimělo znova se podívat na Černou

Horu. Po stráni nad vilami už po ní lezly černé

tečky. Lyžaři.

„Tak pa, Daníčku,“ pravila maminka a dala mi

pusu. Osaměl jsem v bytě. Strach se na mě zřítil,

hrdlo se mi stáhlo, jako kdybych je už měl ve

smyčce. Co budu dělat? Co se dá dělat? Kdyby

aspoň Němci brali Čechy na vojnu. Přihlásil bych

se, a přeběh bych k Američanum. Úplně vážně

jsem zatoužil po odvodech. Zasnil jsem se, zíral

jsem na bílé svahy Černé Hory, ale viděl jsem

americké důstojníky – jenže co kdyby mě poslali

na východní frontu? Jako že by mě tam asi poslali.

Přeběhnout k Rusům? No co by se dalo dělat? Být

na frontě připadalo mi proti tomu, v čem jsem

byl, jako úplné bezpečí. Absurdita. Absurdita? Čím

to, odkud takový pocit? No protože jsem v kleci.

Na frontě jde přeběhnout, ale z klece nejde utýct.

Dělat ilegální odboj je větší odvaha než bojovat

v armádě. V kleci je větší strach než na frontě.

Netušil jsem, že definuju jednu ze základních

pravd našeho věku. Napadlo mi, že už brzo bude

po válce, ale zalekl jsem se, abych to nezakřik,

začal jsem rychle myslet na minulost. Jenže

všechno, co jsem v ní najednou nalézal, byl

strach. Základní pocit nejdávnějšího dětství, jak

jsem se strašně bál být v noci doma sám. A byl

jsem, sobotu co sobotu. Naši chodili do hospody.

Už od rána, čím víc se blížila osmá večer, tím víc

mi z žaludku do hlavy stoupal tlak. Podobný jako

teď. Před osmou mě máti uložila do postele, dala

mi knížku, řekla, abych nezapomněl zhasnout, pak

pusu – jako dnes – dveře zapadly, zarachotil klíč.

Zamykali mě zvenčí do klece, plné duchů,

strašidel a vrahů. Ještě chvíli bylo slyšet, jak jdou

s otcem ze schodů, všechno utichlo. Nastražil jsem

uši. V ložnici na opačném konci předsíně

zapraskaly parkety. Seděl jsem v posteli

s otevřenou knihou, parkety znovu zapraštěly.

Vrah. Bude bezpečnější, když zhasnu. Ve tmě mě

ne bude vidět. Zhasl jsem. V kuchyni docela

zřetelně cinklo. Skoro jsem nemohl dýchat. Pak

v ložnici. Kroky. Vrzání dřeva. Šílený strachem

jsem zase rozsvítil, vyskočil s knihou z postele,

rozhlédl se po kleci. Něco prasklo za mnou. Rychle

jsem se otočil. Nic. Zase za mnou. Zase jsem se

otočil. Zase nic. Se srdcem na jazyku jsem odešel

po špičkách do předsíně. V ložnici jako kdyby

někdo demoloval nábytek. Skočil jsem po dveřích

záchoda, vrazil jsem dovnitř a zastrčil závoru.

Záchod byl malý, jenom s maličkým okénkem za

mísou, které vedlo do světlíku. Sedl jsem si na

zem, zády jsem se opřel o boční stěnu a viděl jsem

na okénko i na zajištěné dveře. Tak jsem seděl,

rozhodnut vydržet vzhůru až do jedné v noci, kdy

se naši vraceli. Vydržel jsem. Sobotu co sobotu.

Jak dlouho? To už jsem zapomněl. Snad několik

let. Ani jednou jsem neusnul. Takový to byl děs.

Za dveřmi záchoda hotový karneval duchů,

pomalu, nekonečně pomalu odměřovaný bitím

nástěnných hodin, vždycky po půlhodině.

S napětím jsem počítal údery: devět, deset,

jedenáct, dvanáct – mezi nima nekonečno.

Nejhorší půlhodina mě teprve čekala. Nemohl

jsem dopustit, aby mě naši našli v pokořující

situaci na záchodě. Když se k nevydržení dlouho

po dvanácti půlnočních úderech ozval jeden,

oznamující půl jedné, odjistil jsem dveře a hnán

úzkostí jsem rychle běžel do svého pokoje.

Pronásledovaly mě zřetelné kroky. V ložnici někdo

střílel z kulometu. Skočil jsem do postele a zhasl.

Dlouho, dlouho jsem ležel s očima dokořán

a upřeně jsem zíral na skleněnou výplň

pootevřených dveří. Až se na ní objeví sotva

znatelná záře, jako svítání, znamená to, že naši

vešli dole do domu a rozsvítili na chodbě. Slyšet je

nebylo, protože jsme bydleli ve třetím poschodí.

Po nekonečně dlouhé chvíli se záře vždycky

objevila – ale někdy zase zhasla a odmykání bytu

se neozvalo. To se z hospody vrátil nějaký jiný

nájemník. Většinou to však byli naši. Záře

nezmizela, zaduněly těžké otcovy kroky, jeden

hlasitější, druhý míň, jak otec napadal na

zraněnou nohu. Konečně, konečně zaskřípal

v zámku klíč. Rázem jsem upadl do blaženého

polospánku, v mazlivém náručí naprostého

bezpečí, a – vytřeštil jsem oči. Před sebou jsem

uviděl bílé stráně Černé hory, nebe se už zase

zatáhlo černavou a začalo sněžit. Zafičel vítr.

Nebyl jsem vůbec v bezpečí. Byl to jen sladký

sen z dávného dětství, kdy všechno vždycky

dopadlo dobře. Byl jsem ve strašlivém nebezpečí.

Nebylo skoro možné, aby to dopadlo dobře.

˜

V lokále přidruženém k divadlu je staročesky

veselo. Pan Šesták odložil hacašprndu a usedl

k bubnům, demokratický mladík, už opět v saku,

vyměnil kytaru za harmoniku a banjista týrá

housle. U barového pultu nad sklenicí brandy

a zbytky obrovitého buřta velice nahlas zpívá

totálně už zlidštělý pořadatel:

„Zrzavou, zrzavou, tu já mám nejrači…“

„Děte si skočit, Margit,“ vybízí svou ženu Bočár.

Do plurálu zahrnuje mě. Napadá mi nepříjemná

myšlenka, jestli něco netuší. Ale nedává na sobě

nikdy nic znát. A Margitka se zapřísahá, že je

děsně opatrná.

Pořadatel pěje:

„Já – jí – pomiluju, vona zase něněně,

a že je zrzavá, to vábí srdce mé!“

„Nebude ti to vadit, Mílo?“ táže se pokrytec

Margitka.

„Co řikáš blbostě?“

Vstaneme, Bočár se na mě zašklebí ze své

kolečkové židle.

„Nechceš ještě pívo?“ To z Margitky promlouvá

svědomí.

„Abych musel furt jezdit?“ Bočár udeří dlaněma

do pneumatik pojízdné židle. „Tohle je vynález,

doktore,“ oslovuje mě. „To člověka vodnaučí všem

neřestem.“ Mám dojem, že snad rudnu, ale

Bočár – po kratičké pauze, která mi připadá

významná – pokračuje: „Víš, doktore, jakej to je

pro mě problém, jenom se jít vyvenčit? Proto už

skoro nechlastám. Eště že mám Margit!“ pokusí se

Margitku plácnout po zadku. Mám nepříjemný

dojem, že netuší, ale ví.

„To toho máš!“ řekne Margitka a začervená se.

Je to jedna z jejích nejpůvabnějších vlastností,

umožněná alabastrovou kůží, ale v téhle

souvislosti je spíš trapná. Bočár trapnost okamžitě

ještě prohloubí.

„A nemám? Takovej pěknej kusanec!“ znova se

ji pokusí plesknout, že málem vypadne ze židle.

Rychle ji beru kolem pasu a zahnu s ní mezi

tančící. Margitce přes rameno vidím, že Bočár

mává na číšnici. Margitka mi čte myšlenky:

„Myslíš, že von něco –“

„Mám skoro dojem –“

Mlčíme. Vedle nás se objeví Veronika s Percym,

zaslechnu útržek konverzace: „I didn’t say I hated

playboys –“

„Ale kdo by mu moh něco –“ medituje šeptem

Margit. „Protože já si fakticky dávám děsnej

pozor. U nás v baráku žádný krajani nebydlej,

u nás v hospitlu žádný nepracujou –“

„Nechodím já k vám moc často?“

„Letos jsi byl u nás dvakrát. Mílu navštěvujou

některý kamarádi dvakrát tejdně.“

„Já ale nejsem mukl.“

„To je fakt,“ Margitka se zarazí. Tančíme mlčky.

Kolem nás plážově přetančí pán v telecím kabátě,

nyní už jen v tvídovém saku. Tančí s nakladatelkou

a ruku jí drží na zádech tak nízko, že se to ani

nedá považovat za pas. To je nakladatelka tak

smířlivá? A proč se vlastně vrátila, když ji

vyhodili. Zaženu naivní myšlenku a usoudím, že

to, jako všechno, udělala kvůli kšeftu, to jest pro

dobro současné české literatury. Koneckonců tedy

i pro moje dobro.

„Míla ale nikdy nebyl podezíravej. Až dnes má

takový řeči –“

„Musíte ji omluvit, milostivá paní. Ona je

s nervama na huntě. To víte, je na to sama –“

ohlédnu se. Nakladatelčin manžel rozvážně roztáčí

zbožnou dámu. Dostal příslušné rozkazy.

„Někdo nás musel fízlovat,“ praví Margitka

nešťastně.

„Ba ne. Řek bych, že k tomu podezření došel

logickou cestou. Kolik k vám chodí lidí, co nejsou

mukli? Muklům von věří. Je to vod něj možná

naivní –“

„Ne v mym případě,“ praví Margitka. „Nebo mi

nevěříš?“

„Věřim. Ale von nevěří mně.“

„Ale mně věří.“

Mlčíme. Pozoruju, že ruka pána v tvídu klesla,

pokud je to vůbec možné, ještě níž. Snad v ní má

artritidu. Pravím:

„Přiznala ses mu, když se vrátil z lágru?“

„Nebylo k čemu.“

„A von ti věřil?“

„Samozřejmě že mi věřil.“

„Musel mít velikou víru. Taková víra by přenesla

Montblank přes Stalinův štít do Venezuely. Deset

let – to by bylo, mírně řečeno, nenormální.“

„Taky to nebyla žádná normální láska, nezdá se

ti? Von za mřížema, a já venku.“

„A von věřil, že tys deset let s nikým –“

„Nemusel věřit. Měl na to důkaz.“

„Jakej?“

„No ten normální.“

„Normální?“

„Seš ňákej nechápavej, Smiřickej. No jo. Jenže

ty ses asi s ničim takovym v životě nesetkal, viď?“

Dojde mi to. Skoro si sednu. Margitka je ale

lhář. Pravím: „Tos mi tenkrát neřekla.“

„Taky ses mě neptal.“

Do toho odvedle klasická věta, pronášená

anglicky: „I’ve known lots of emigrant girls. But

you’re different –“ Percy ukecává Veroniku. Je

možné, že by Veronika taky –? No blbost. Ale

úplná. Margitka mě valí. Jenže zas – jak to s náma

začlo – Mrknu po Veronice. Smutné Veronice

zrůžověla líčka. Snad poprvé, co ji znám,

nevypadá zvlášť smutně. Říká málem vesele:

„I’m not an emigrant, I’m an exile.“ A tokavý

Percy: „Jaký je v tom rozdíl?“

„Elementary, my dear Watson,“

praví

v literatuře dobře vzdělaná Veronika. „Já nemůžu

domů. Emigrantský dívky můžou. To je to jediný,

čím se vod nich objektivně liším.“

„Měla bys nepříjemnosti, kdyby ses tam jela –“

toká Percy omámeně.

„Ach!“ slyším Veroničku. „Cos to, prosím tebe,

poslouchal, Percy, dneska celej den, co jsem tě

s tím od rána nudila?“

„Měs nenudila.“

„Than it must be my English.“

„To je poněkud k neuvěření,“ povídám

Margitce. „Jak dlouho jste s Mílou chodili, než –“

„Asi tři čtvrtě roku.“

„A co jste, prosim tě, Bočárová, spolu dělali?“

„Milovali jsme se.“

„Jak?“

„Asi hodně, když sem pak na něj vydržela deset

let čekat.“

„Myslím, jak jste to dělali technicky? To snad

není ani v Kama Sutře!“

„Vo takovejch sprostejch knížkách sem tehdy

vůbec neměla ponětí, že existujou.“

„Tak co jste spolu dělali?“

„To, co zas ty nemáš ponětí, že to existuje.“

„Pouč mě.“

„Nic,“ praví Margitka. „Chodili jsme spolu.

V nepřenesenym smyslu toho slovesa.“

Uvědomuji si, že Margitčino mládí soudím

hloupě z hlediska svých úpadkových let dospělosti.

Když jsem ale byl mladý –

„Byli jsme voba skauti,“ vzpomíná něžně

Margitka. „Já katolická, von vodní.“

To mě rozesměje. Margitka nejdřív zrudne, ale

pak taky vyprskne.

„Že jsme to ale dopracovali,“ praví a potlačuje

smích. „Vážně si ale myslíš, že nás nikdo

nefízluje?“

˜

Skoro se setmělo. Odpolední vichr dul sveřepěji

než dopoledne. Na okenní tabule narážel zmrzlý

sníh. Černá Hora úplně zmizela v tmavě bílých

vírech. Nebyly ještě ani čtyři hodiny, a přesto

skoro tma. Jako v tu dobu nad Golgotou.

Představil jsem si, jak je přibíjeli… rozklepalo mě

to. Není úniku. Kdyby tak ta bouřka chtěla sílit

a sílit, až by zvedla celý Kostelec do nějakého

ničivého Maelstromu. Kdyby se na obzoru za

Černou Horou vynořil King Kong a mohutnou ranou

to všechno rozdrtil, město, život a mě. Šílím.

Vždycky jsem si to tak představoval, když jsem byl

malý. Kdyby se tak najednou, jak se dívám z okna

na Černou Horu, vynořil za obzorem King Kong,

překročil Jiráskovu chatu, dalším krokem by byl

tady dole ve městě a začal by mlátit do

baráků – kam bych utek? Stejně by šel rovnou po

mně. Utek bych dozadu do ložnice, ale vyškráb by

mě prstem – pak jsem seděl u toho samého okna,

to už mi bylo čtrnáct, a místo King Konga se za

Černou Horou vynořovaly bombarďáky, letěly

rovnou na mě, na náš dům, pouštěly bomby

naplněné otravným plynem… to bylo na podzim

v osmatřicátém, za mobilizace, na silnicích stály

betonové zátarasy, Žižkovy ostruhy, a lidi ve

frontách před krámem, kde se prodávaly plynové

masky. Kupovali si je na poslední chvíli, ale naši je

měli už několik let. Nasazoval jsem si ji v ložnici

před zrcadlem, představoval jsem si, že jsem

potápěč, muž z Marsu, to byla ještě legrace, ale

potom, v září osmatřicet – měl jsem strach. Sám

doma už jsem se tehdy nebál, ale o strach nějak

nebyla nouze. Četl jsem otcovy brožurky o yperitu

a bylo mi jasné, že maska nestačí. Že na Kostelec

shodí yperit, a proti tomu – ostatní lidé

nevypadali, že se bojí. Chovali se normálně. Jenže

já se taky choval normálně.

Otec se asi bál. Možná jen o mě. Buď jak buď,

mě jediného z celé třídy poslali rodiče za

mobilizace do vnitrozemí. Jeli jsme s máti

k babičce do Kolína. Měli jsme velký kufr, oba přes

rameno plechovky s maskou. Vlak byl narvaný,

samé plynové masky. Nemohl jsem z hlavy dostat

yperit. Museli bychom mít celý protiyperitový

oděv, a ten jsme neměli. V Kolíně hned první den,

v gymnáziu, kam jsem měl chodit, dokud

nepomine nebezpečí – zdálo se mi, že nepomine

a že bude válka – „A proč ho, milostivá paní,

chcete přechodně přihlásit u nás?“ ptal se plešatý

ředitel v tvrdém límci. „Kdyby,“ maminka polkla,

„k něčemu došlo – Kostelec leží v pevnostním

pásu –“

„Nezdá se vám, milostivá, že je to jedno? Kolín

je průmyslové město. Dají se předpokládat nálety.

No ale když chcete –“ a byl jsem opět v kleci,

tentokrát se jmenovala Kolín. Nosil jsem si klec

nějak s sebou.

Ten první den večer jsme šli s babičkou

k sousedům poslouchat rádio. Měl mluvit Hitler.

Všichni říkali, že to bude důležitá řeč. Rozhodne

se v ní možná, co bude – jestli válka – Soused se

jmenoval pan inženýr Blažek, kolem rádia seděl

on, jeho paní a ještě dva nějací známí s malým

klukem. Kluk si hrál s plechovým letadlem, vrčel,

museli ho okřikovat. Z rádia zaznělo strašné řvaní,

potom Hitler. Rozuměl jsem už dobře německy,

jeho hlas mě ale děsil sám o sobě, spíš než to, co

říkal. Zdálo se mi, že když má takovýhle hlas,

válka je nevyhnutelná. Těkal jsem pohledem

z máti na pana inženýra, na ty jeho dva známé, na

babičku, všichni hleděli zamyšleně do neurčita,

jen kluk potichu vrčel a dělal s letadýlkem

lopinky. V pokoji bylo skoro tma, nechali

rozsvícenou jen lampu s látkovým stínítkem rohu

a na oknech měli deky. Nejostřeji zářila stupnice

radiopřijímače. Hlas byl čím dál zuřivější, mluvil

jakoby ve slokách, mezi každou sloku se vkládalo

burácivé řvaní – co říkal ředitel? Dají se

předpokládat nálety. Proto ty deky v oknech.

Otcova brožurka o yperitu… Hier stehe ich! řval

Hitler. Und dort steht Herr Benesch! Zaburácení,

pak nějaký sólový hlas Sieg! A burácivé Heil!

Sieg! – Heil!… Sieg! – Heil! – zazvonil zvonek, zvuk

mi projel páteří od hlavy k patě jako exploze,

paní Blažková vstala, řekla: „To bude naše Jiřka.

Byla v Sokole.“ Odešla z pokoje. Hajlování přešlo

v nepopsatelný řev – copak se nikdo z těch řvounů

nebojí války? Pan inženýr Blažek mlčky vypnul

rádio. Ve dveřích nečekaně zazněl svěží dívčí hlas:

„Dobrý večer!“ Otočil jsem se. Stála v nich holka

asi tak stará jako já, držela síťovku a v ní měla

černé cvičky a bílé tričko. „To je naše Jiřinka,“

řekla paní Blažková, holka se zdvořile zasmála –

˜

„Mě dostali na strach,“ říká Bočár. „Podělal

sem se a všechno sem vyžvanil. Nebylo toho moc,

jo. Takovej spíš jenom bobřík konspirace. Margit

měla naštěstí ten den chřipku, takže jí nelapli.

A natolik se zas nepodělal nikdo, aby do toho

namočil taky jí.“

Je po půlnoci, jen demokratický mladík dosud

vytrvale hra je na harmoniku. Pořadatel spí

s hlavou na barovém pultě, Veronika, už zas

smutná, visí na Bočárovi očima. Neboť – jak

absurdní je čas – tenkrát si Veronika ještě hrála

s panenkama. Nyní si hraje s playboyem

a překládá mu Bočárův silně idiomatický projev do

plynně idiomatické kanadštiny. Margitka má ruku

na pneumatice manželova vozítka, takže mezi ní

a mnou je vyprávějící manžel. Pan Pohorský,

z druhé strany vedle ní, má ruku nenápadně

položenou na opěradlu Margitčiny židle.

„Wie sich die Konspiration der kleine Moritz

vorstellt,“ pokračuje Bočár. „Vůdcové svolali pět

oddílů, z toho dva dívčí, tajně do Stromovky,

a tam rozdělovali úkoly.“

„Ani ste nepostavili stráže?“ žasne pan

Pohorský.

„To si piš, že jo. Jenže stráže měly hlásit

podezřelý osoby, a soudruzi posílali tehdá

durchundurch nepodezřelý typy, který se staly

podezřelý až pozdějc. Zkrátka, najednou na nás ze

všech stran hupslo nějakejch dvě stě komplet

nenápadnejch pánů v kožeňácích s eště

nenápadnějšíma vlčákama, který se asi našim

strážim jevili jako slepecký psi. Za chvíli nás měli

bruto tara neto v antouškách, i s vůdcema.

A právě vůdcové se podělali první.“

„Jo, strach,“ podotkne zadumaně pan Pohorský.

„To znám.“

Všimnu si významného detailu, že stejně jako

Margitka umístila mezi sebe a mě manžela, tak

dáma v kožiše naproti nám vklínila sebe mezi

nakladatelku a milovníka Vančurovy prózy.

Objednávce závadných knih tím nezabrání; pán už

je zřetelně po uši v literatuře.

„Nejdřív ovšem každej, co moh, zatloukal. Tak

si vymysleli psychodráma,“ praví Bočár. „Brali nás

po dvacíti do vyslejchárny. ‚Přiznáš se?‘ ‚Nic sem

neudělal!‘ ‚Tak vodchod!‘ Dva vazouni vzali

skautíka podpaží a vodvedli ho někam vedle.

Vyslejchající mlčel, my zbylí taky. Za chvilku se

odvedle ozvala rána.“

„Facka?“ zeptal se pan Pohorský.

„Prosim tě, Pohorskej! To seš mukl?

Samozřejmě střelná. Toho, co se nechtěl přiznat,

jednoduše vodbouchli.“ Veronika se zděsí: „Fakt?“

„Momentík, slečno,“ praví Bočár. „Za chvilku se

oba vazouni vrátili a stoupli si zas za

vyšetřovatele. Ten vyvolal dalšího a repete:

‚Přiznáš se?‘ Ten už netrval na svym tak pohotově.

Viděl jsem, jak mu kolena začly vibrovat. Ale že se

přizná neřek. Jenom zavrtěl hlavou. Jmenoval se

Novák a měl asi patnáct vodborek. Vyšetřovatel

jen kejvnul, vazouni šli beze slova na věc, Novák

se podvědomě vzpříčil, ale za vteřinku byl za

dveřma. Minutka ticha – a prásk! Jak se říká,

suchej výstřel. Po něm voba vazouni beze slova

zase zpátky, jeden si eště zastrkoval pistoli do

pouzdra, který měl podpaží jako v americkejch

filmech. Než si jí zastrčil, vodfouk z hlavně dým.“

„Ale to –“ ozve se Veronika.

„Co?“

„Je to tak – neuvěřitelný –“

„Řek sem moment, slečno. Teď sem byl na řadě

na vodstřel já. Jak na mě vyšetřovatel mrk, ucejtil

sem smrad vod střelnýho prachu. Musim ke svý

hanbě říct, že sem ani nečekal, až se mě zeptá,

jestli se přiznám. Sám vod sebe sem vyhrk: ‚Já se

přiznávám!‘ Kurcungut, direktně sem se poto.“

„To se vám nedivím,“ děsí se Veronika. Percival

se domáhá:

„Whaťs he saying?“

„Momentíček, slečno! Eště nepřekládejte!

Vodpráskli zatim jen dva, ale po mně už se přiznal

každej, až na jednu holku, která si řikala Akela.

A ta, když ji vazouni táhli do popravčí komory, tak

vomdlela. Ale nepřiznala se.“

„A – zabili ji?“ vydechne Veronika.

„Suchej výstřel, jako u těch dvou přede mnou.“

„Ta byla poslední?“ ptá se pan Pohorský.

„Z naší dvacítky. Všichni vostatní kápli božskou,

nejdřív na nečisto, pak jim to vyšetřovatelé pro

soud přeložili z ruštiny a stylisticky upravili.

V tom znění to vyšlo ve světovym i jinejch

formátech. Že sme chtěli názorama ideologicky

vovlivňovat mládež, přes zákaz jakýhokoliv

ovlivňování názorama, s výjímkou vědeckejch,

jako například že kdo nevěří souhu Gottwaldovi,

je povinností pionýra ho vohlásit. V dvacítce po

nás byli statečnější a začli se přiznávat až po

třetim vodstřelu.

V jedný pozdější se dokonce našel hrdina,

kterej přišel na řadu až patnáctej, a nejen že se

nepřiznal, eště zvolal. Nebylo mu sice rozumět,

poněvadž byl taky podělanej, ale než ho vodved-li

vedle, jasně zvolal.“

„Já to musím Percymu přeložit,“ říká Veronika.

„Ale von tomu nebude věřit. Von skoro ničemu

takovýmu nevěří.“

Pan Pohorský se zamračí:

„Je levej?“

„No jo,“ připustí dívka, „takhle ale ne. Já mu

to přeložím.“

„Eště moment, slečno!“ praví Bočár. „Napřed

mu přeložte, že nakonec se přiznali i ty

vodprásknutý.“ Veronika se zarazí:

„Vy jste si ze mě dělal legraci?“ Zazní to skoro

bolestně. Směs legrace a hrůzy jí nesedí.

„Voni si dělali legraci!“ rozřehtá se Bočár.

„Takovej černej humor v praxi. Nikoho

nevodpráskli, ne že by toho nebyli schopný. Ty

vazouni vypadali, jak se pozdějc říkalo, jak gorily.

Ale že jo, vono by nevypadalo dobře, kdyby

najednou tolik skautíků pomřelo ve vyšetřovací

vazbě na zápal plic. Krátce, vazouni vodili hrdiny

do sklepa a na zpáteční cestě dycky vystřelili za

dveřma slepákem. Ve sklepě mezitím jiný vazouni

hrdiny přesvědčovali, až se všichni dali přesvědčit.

Až na Akelu a eště jednoho, a těm stejně napálili

dvanáct let. I bez přiznání.“

Veronika mlčí, hledí na Bočára, Percy ji vezme

za ruku. „Iťs okay.“ říká dívka. „It was just a

practice joke, only –“ Potom, nakonec – toho dne,

kdy mi nic nedošlo – mi pověděla o svém

nenápadném desetiminutovém zmizení toho

večera, jehož jsem si nevšiml, protože jsem si

také nevšiml hocha, který se najednou objevil

v lokále. Veronika zbledla, „Excuse me a minute!“

a rovnou čárou k příchozímu. Vypadli ven. Tam

Veronika:

„Tak ty ses na mě vykvajz. A já se vlekla do

týhle pustiny kvůli – aspoň částečně – taky tobě.“

„Niko, chápej –“

„Nechápu to. Jak ses moh na mě vykvajznout

kvůli takový sůvě!“

„Dyž – vono to tak trvalo – já už myslel, že se ti

to nepovede –“

„Myslels, jo? Tak pročs nařídil domácí, aby tvou

adresu nedávala žádnejm ženskejm?“

„To nebylo kvůli tobě –“ mladík jménem Tom

Škvarek se zarazil, ovšem pozdě.

„Eště lepší. Takže já nebyla jediná, na kterou

ses vykvajz?“

„Já – byl sem vosamělej – v cizině –“

„Tedy řeknu ti, Tomíku,“ praví rozvážně

Veronika, „pro mě nezkušenou to byla úplně nová

zkušenost. Eště teď je mi z ní trochu mdlo.“

„Niko – dyť ty – si najdeš jinýho –“

Veronika strnula. Zachvěla se. Pak:

„Vidíš to?“

„Co?“

„To je dlaň. Tady v Kanadě nám říkaj etnikové.

Máme mít různý zajímavý starý zvyky.“

„Jo?“

„Jo. Tak proč nevyhovět jejich představě?“

A ubalila Škvarkovi takovou, že na místě opuch.

Ne etnickou. Zaoceánskou.

„Ďábelský, ale chytře vymyšlený,“ povídá pan

Pohorský. „Já nejsem proti tomu, se v tomhle

směru vod komoušů poučit. Strach je prvotřídní

zbraň. Taky naše první akce je založená na tom,

abysme jim nahnali strach.“ A stručně vyloží plán:

na habešské vlně se občané vybídnou, aby si každý

koupil nejméně deset krabiček zápalek. Koupí-li si

jenom každý pátý a jenom těch deset krabiček,

bude to znamenat něco kolem pětadvaceti milionů

krabiček, komunisté budou narychlo muset vyrobit

nové, a tím se dosáhne prvního strategického cíle:

zasadí se citelná rána komunistickému

hospodářství. Jestli si každý pátý místo deseti

krabiček koupí dvacet –

„Co s nima budou lidi dělat?“ přerušuju

statistiku. „Vyškrtají je naprázdno? Jinak by to

z hlediska poškození surovinové základny nemělo

efekt. Prostě by nikdo rok nekupoval sirky.“

„Budou je lámat do tvaru písmene velkého vé.

Ty velký vé budou pak klást před dveře

vyhlášenejch komoušů.“

„Vé jako venerik?“

Pan Pohorský to chápe jako mou politickou

neznalost. „Blbost! Viktoria, samosebou. Válečný

heslo Vinstona Čurčila.“

„Co přesně si od toho slibujete?“ otáže se vážně

milovník Vančury.

„Psychologickej efekt,“ praví pan Pohorský.

„Představte si: komouš ráno vyjde ze dveří a na

prahu ze sirek velký vé. První dva tři dni tomu

nebude přikládat žádnej význam. Ale pak mu to

začne vrtat v palici. Za takovej měsíc dva z toho

ty slabší budou páchat sebevraždy. Silnější skončej

v esajlem.“

Rozhlédne se po společnosti. Nenajde se ani

jeden zlý člověk, který by mu zkazil radost.

„A partaj bude kde?“ otáže se sprosťák Bočár

a po kratší pauze praví nakladatelka:

„V Budějovicích.“ Dáma už přichystaná se

začervenat tak neučiní. Bočár se olympsky

rozřehtá, jeho chechot probudí pořadatele a od

baru zazní mdle:

„Kudrnatou, kudrnatou,

tu já – mám nejradči…“

˜

– holka se zdvořile zasmála, měla modrou sukni,

tenisky a žluté tričko, pod tričkem krásné

kopečky. Na chvíli, jenom na krátkou chvíli jsem

zapomněl na Hitlera. Holka si sedla v rohu na

taburet, vystrčila na mě kolena, to už jsem zas

věděl, že za pár dní vypukne válka, ale holka

v tričku mě nepřestávala krásně bolet. Celý ten

týden, než v Mnichově podepsali dohodu a my se

s máti vrátili do Kostelce, doprovázel jsem ji

každý den do školy a ze školy a zůstala ve mně

navždy. Kapička radosti v medajlonu černého

strachu… jak vešla ve žlutém tričku se síťovkou do

zešeřelého pokoje a zdvořile pozdravila – zazněl

zvonek. U dveří někdo zazvonil! Krutě mě to

vzbudilo z denního snu, rázem jsem se zřítil do

žumpy. Černá Hora se vyhoupla z bláznivě vlajících

vírů chumelenice, zaclonila přísvětlí vzpomínky.

Zatmělo se. Instinktem jsem věděl, že je to

gestapo.

A zvonek zazněl znova. Chodí spíš v noci, ale

neděle je možná horší než noc.

V bytě bylo ticho. Zatajil jsem dech. Naslouchal

jsem. Za dveřmi cvakly okované boty, jak gestapák

přešlápl z nohy na nohu.

Když nepůjdu otevřít, vyrazí dveře. Takže to

prasklo. Uippelt to prásk. Američan! Možná že za

dveřma stojí s nima.

Utýct nejde. Bydlíme ve třetím patře.

Najednou jsem zatoužil mít to z krku. Radši být

už pod zámkem, vědět přesně, na čem jsem – než

taková nejistota –

Vstal jsem, plížil jsem se do předsíně. Nebylo

to logické. Chtěl jsem se vzdát, ale šel jsem se

vzdát po špičkách. Ve dveřích jsme měli

staromódní špehýrku. Se zatajeným dechem jsem

maličko odšoupl víčko a podíval jsem se do očí –

Stála tam Naďa, pokrytá sněhovou námrazou.

Prudce jsem otevřel.

„Naďo! Co tu děláš?“

„Dane! Ty nejsi skovanej?“

„Du – až dnes v noci –“ zalhal jsem, jako vždy

zbrkle, a tím jsem si zavřel dveře k záchraně,

docela konkrétní, v strejčkově mlejně, kterou mi

už jednou nabízela. Ale patrně ve mně byly věci

ještě silnější než strach z gestapa. Ne asi nijak

ušlechtilé. Freudovské věci.

Stála přede mnou v šátku na babku, v zánovním

zimníku, jenž mohl být (a patrně byl) stejně tak

pánský jako dámský, takový unisex horského

proletariátu. Všechno to bylo absurdní. Bylo to

silnější než strach.

„Já měla, Dane, vo tebe děsnej strach.

Děsnej!“

„Poď dál!“

„Sou – vaši doma?“

„Ne. Sem tu sám.“

Vešla, zavřel jsem za ní dveře. Zastavila se na

kokosáku. „Abych vám tu ale nenaďála,“ pravila

rozpačitě. „Voprašovala sem se na schodech, ale

sníh je zmrzlej.“

„Je to jen voda. Sundej si kabát.“

Pomohl jsem jí ze zimníku a pověsil ho na

věšák. Pod ním měla modrou bavlněnou blůzu se

žlutýma puntíkama, asi nedělní. Zatím jsem ji na

ní neviděl.

„Já si sundám taky boty, Dane, jo?“

„To nemusíš.“

„Ba jo. Vy tu máte šude koberce. Naďála bych

vám tu svinčík.“

Shýbla se, promodralými prsty začala zápolit

s tkaničkama. „Mám zmrzlý prsty,“ řekla. „Počkej,

já ti to rozšněruju.“

A tak jsem svou první milenku začal svlékat od

bot. Od těžkých, šněrovacích, křupavých horaček

s podkůvkama, které cvakaly jako gestapo. Musel

jsem si k tomu kleknout. Když byly boty konečně

dole, sáhl jsem jí na chodidla v tisíckrát

sepraných, zaštupovaných lyžařských ponožkách.

Měla je jako led.

„Ty seš celá zmrzlá, Naďo!“

„Sem. Jak rampouch.“

Teprve pak jsem si všiml, že trochu drkotá zuby.

Hubená ramínka pod puntíky se třásla.

„Naďo – já tě ráno hledal v kostele –“

„My sme dneskon nikdo nešel. Byla bouřka. Ale

já sem neměla stání, Dane. Pořád sem musela

myslet, esli seš skovanej.“

„Tos šla v tý bouřce?“

„Já nemohla vydržet tu neistotu.“

Hleděl jsem na ni, byl jsem příliš mladý

a hloupý. Třásla se jako pejsek vytažený z vody

zamrzlého rybníka.

„Poď do pokoje. Já ti udělám čaj. A vem si

bačkory.“ Začal jsem přičinlivě běhat po bytě,

z kumbálu jsem přinesl matčiny papuče a zimní

župan, zabalil jsem Naďu do něho a posadil ji

v pokoji na otoman. Pak jsem běžel do kuchyně,

postavil konvici na vařič a z kredence vytáhl

předválečný čaj.

Objevila se ve dveřích a zamířila rovnou ke

štokrleti. Obrovské, hořící oči.

„Cos – co vlastně bys byla dělala – Je to náhoda,

že sem doma –“

„Chtěla sem vědět istě, esli seš skovanej.

Anebo dyby to nevyšlo s těma kamarádima, tak

sem si myslela, že bych tě přecejc jenom vodvedla

ke strejčkoj –“

„Ty seš tak fajn, Naďo –“

„Skovaj tě? Dovopraudy? A kde?“

Bála se o mě. Aspoň to mi z hořících očí došlo.

Nikdy předtím jsem nic takového nezažil.

Vzpomněl jsem si na Irenu dopoledne v Beranu.

Připadali mi všichni jako děti –

„Neboj se. Ale kde, to ti neřeknu. Čím míň

lidí –“

„To je prauda,“ pravila honem. „Ale dáš mi

vědít, jo? Že je šechnou pořádku.“

„To dám. To víš.“

Čajník zasyčel, vylil jsem vařící vodu do konvice

a z kredence jsem vytáhl podnos s povidlovými

koláčky. Nalil jsem čaj do velkého kafáku, podal

ho Nadě na štokrle a podnos s koláčky jsem položil

na uhlák.

„Vem si se mnou,“ řekla.

„Mně neni zima.“

„Já tou šechno sama nevypiju.“

„Ale sníš.“

Zmrzlá tvář poroztála stydlivým úsměvem. „Já

sem děsnej žrout, já vim. Ale dyž tvoje máma je

dělá tak dobrý!“

Zasmál jsem se.

„Stejně si nemám kam sednout. Leda na uhlák.“

„Tak poď!“

Tak jsem si sedl na uhlák. Naďa trošku

poposedla, i se štokrletem, aby mi udělala místo.

Čajník a tác s koláčky jsem položil kousek dál

a nalil jsem si. Pili jsme čaj a Naďa strčila první

malý koláček do obrovské pusy.

„Jaký sou?“ zeptal jsem se.

„Dóóóbrý,“ pravila. Stará Naďa. „Kolik si ich

smim vzít?“

„Kolik chceš.“

„Aby to ale tvoje máma nepoznala, Dane!“

„Řeknu jí, že sem měl hlad.“

Naďa si tedy vzala. Rozhlédla se po kuchyni.

Venku se stmívalo, kuchyň bíle světélkovala. Na

kredenci zářil mosazný kafemlejnek.

„Mně se tu děsně líbí.“

„Neni ti tu zima?“

„Teď už ne. Ten čaj je dobrej.“

„Naďo,“ řekl jsem. „Cos řekla Frantovi? Kam že

deš?“

Sklopila zrak ke koláčkům, vzala si další. Na

prstě měla tenoučký stříbrný prstýnek

s pomněnkou.

„Franta jel do Volešný nauštívit tetu. Vona je

těžce nemocná. Vrátí se až ránou lakem, rounou

do fabriky,“ zdvihla žhavé oči ke mně. „Tak sem

nemusela nic řikat.“

Byl jsem hloupý, nezkušený. Jenom jsem uměl

žvanit, jak to neustále zdůrazňovala Marie.

Vlastně jen jedinkrát předtím jsem zažil něco, co

se podobalo téhle chvíli soumraku, do něhož na

kredenci zářil kafemlejnek jako signál krásného

poznání. Tenkrát to bylo v horském hotelu, ale

v pokoji čekal Alenin tatínek. Byl jsem hloupý

a zelený, jenže tak hloupý jsem nebyl, abych

nepochopil, že dnes to už nemůže zůstat u bot,

u čaje, u koláčků, ani jenom u líbaček, až Naďa

čajem úplně roztaje. Kafemlejnek svítil jako

monstrance, strach zmizel. Na dně vědomí jsem

věděl, že přijde zas, ale ne hned. Že teď mě čeká

takové to štěstí. Že budoucnost neexistuje a chvíli

nebude existovat. Protože za chvíli krásně umřu,

poznám, co je větší než smrt, na chvíli. Potom to

na sedmdesát let může smrt obelstít, prodloužit

nerovný zápas druhu homo sapiens s přírodou

o jeden další život, ale já – To všechno se mně

mihlo zabedněnou študentskou hlavou, když Naďa

polykala poslední koláček. Vstal jsem, řekl: „Poď

do pokoje, Naďo. Tam je teplejc.“ A ona poslušně

vstala a v lyžařských ponožkách šla za mnou jak

kočka. Bílé šero zimního dne, který dosud úplně

neskončil, se v pokoji odráželo od křišťálového

lustru. Z toho šera zasvítila její tvář, dva kotouče

smolných očí. Zamířila rovnou k otomanu, sedla si

ke mně a už byla její velká, měkká, vlhká,

rozpraskaná pusa na mých rtech, už jsme se líbali.

Pak si lehla, já vedle ní, na ni –

Jak jsem to vykonal, nevím. Amatérsky. Tolik je

jisté. Hledal jsem cestu bavlnou a trikotýnem,

zápolil jsem s nějakou gumičkou, stahoval jsem ji

dolů kolem hubených horkých oblin, Naďa mi

pomáhala, vykonali jsme to s pomocí boží. Vlastně

o to nešlo. Šlo o to, že mi tváří v tvář smrti dala,

co měla a co pokládala za nejvíc, co mi může dát.

Dala mi sebe samou, když sama od sebe přišla.

Bála se o mě. Chtěla mě skovat u svého strejčka.

Leželi jsme na otomanu, chumel trikotýnu,

bavlny a žluté puntíčky na modrém podkladě.

Naďa měla na nohou pořád své přízové punčochy

a lyžařské ponožky. Slabě svítily do noci, která

mezitím přišla, jako dvě šedožlutá štěňátka. Svítil

půlměsíc. Naďa se ke mně tiskla, všechno bylo

vlastně v pořádku. V objetí lásky, jiné než jakou

jsem dosud poznal, mi bylo všechno úplně fuk –

˜

Na stanici autobusu dupe známá postava. Po

kanadsku mrzne, Yonge Streetem fičí ontarijský

vítr. Zastavím. „Ahoj, Franku! Můžu tě svízt?“

„Prima. Dík.“

Vleze si vedle mě, má zimáček z látky, která

vypadá jako deka, placatou čepici.

„Vilmington Strýt fajf. To je u Kárltón ýst.“

„Jedu tim směrem.“

Ujíždíme větrem a drobným sněhovým

popraškem na jih po Yonge. Stěrače pracují. Jejich

stíny kloužou přes Frankovu zachmuřenou tvář.

Ačkoliv nenávidím tu pitomou otázku, kladu ji:

„Jak se máš?“

„Jako sedláci u Chlumce.“

„Co se stalo?“

„Fajrovali mě.“

„Proč?“

„Nedal jsem si pozor na hubu.“

Československá odpověď mě překvapí. Řeknu po

americku:

„Měl jsi něco s bossovou paničkou?“

Frank zavrtí hlavou. „Řek jsem jim narovinu, co

si myslim vo jejich programech. A letěl jsem, taky

narovinu. Je to tam samej komundíra.“

„To snad ne!“

„V partaji nejsou, samozřejmě. Ale jinak

typickej komoušskej gang. Salonní bolšáni.“

Blížíme se k rozzářené křižovatce. Blikají

neony. Zastavím.

Frank si zapaluje cigaretu. Do noci svítí výklad

knihkupectví, plný výtisků bestselleru v lesklé

hlazené obálce. Jako v eisensteinovské montáži

zlatá písmena hlásají: ANGELA DAVIS: THE LIFE OFA

REVOLUTINARY. Naskočí zelená, jedeme dál.

„Kterýs to myslel programy?“

„Na Univerzál tývý si nevybereš. Všechny sou

uhnutý doleva, někerý až za roh. Ženský práva,

indiánský práva, černošský práva, buzerantský

práva. Akorát jim eště schází Rudý právo.“

Zařadím rychlost, rozjedeme se rychle po

Yongu. Je půl druhé v noci, skoro žádný provoz.

„Dyž na to musíš čumět furt jako já,“ pokračuje

Frank, „máš dojem, že snad rovnou aby ses radši

vrátil do Prahy. Samej útisk. Náš šéf napsal scénář

pro hardporno, chtěl na to prachy vod gavrmentu

a nedostal je, ponivač odmítl hlavní role vobsadit

kanadskejma prostitutkama. Chtěl tam mít tu

americkou kurvu z Dýp Srout. Strašný bezpráví!“

Na to si vzpomínám. Televizní interview

s dámou, jež vypadala jako vyuzená od cigaret

a vyviklaná. Děláte to před kamerou na ostro?

Myslím – doopravdy? Kolikrát jste to dělali před

kamerou na ostro? Zasmála se, jak když strouhne

železem o chodník. How could I remember?

Maybe – five hudred times? Or more? I wouldn’t

know. „To jsem viděl,“ říkám. „O hodně jsme

vinou vlády přišli. Ta štětka je takovej liberál, že

by se dala nafilmovat i při velký stolici. Ve velkym

detailu na řiť. Ten jinej otvor jsem v Deep Throat

aspoň viděl. Ve velkym detailu a oholenej.“

Frank se ponuře zasměje:

„To sem mu měl říct, čoveče! Že mi to

nenapadlo. No jo, já mu řek jenom, že když bude

po jejich, budem tady nakonec mít ženský práva,

lesbí práva, kurví práva, hošaní práva, potratový

práva, narkomaní práva, vrahouní práva, já nevim

jaký práva, jediný, co mít nebudem, budou lidský

práva. Tak mě obvinili, že sem fašista, a fajrovali

mě na hodinu.“

„Tvoje chyba,“ říkám. „Proč se nedržíš kamery,

když seš kameraman? Proč kritizuješ dramaturgii?

Na to jsou všude všichni hákliví.“

„Já se neudržim,“ praví Frank. „Utek sem do

Kanady, abych moh mluvit, tak mluvim.“

Zastavím u dalších světel. Přes ulici poskakuje

skupinka prostitutů se svými klienty. Hoškům se

viklají kotníky ve vysokých botách ze stříbrných

a zlatých kůží, pošitých bronzovými symboly

bůhví – a ani ten asi ne – čeho. Kalhotky se pnou

přes hubené zadky, pod kalhotkami se dámsky

rýsují jockey shorts. Jeden má v uchu velký kruh

a všichni jsou zmarihuánění. Noc plná Eisensteina.

„Bolševismus na ně!“

„Tam jsou hošani povolený.“

„Ale ne hošanský maškarády.“

Jedem dál. Vichr bezútěšně sílí, mete proti

těžce pracujícím stěračům zmrzlý sněhový

poprašek.

„Však něco najdeš. Já neznám jedinýho Čecha,

kterej by tady dřív nebo pozdějc nenašel dobrej

džob.“

„Posrpnoví možná,“ zahučí Frank. „Protože to

sou taky samí komouši.“

„Copak ty nejsi posrpnovej, Franku?“

„Já utek v šestašedesátym.“

„Proč? Tenkrát to přeci začalo vypadat dobře?“

„Už sem toho měl dost.“

Čeho vlastně? Dělal řadu let švenkra na

Barrandově, pak dokonce kameramana

v dokumentárním filmu. Auto měl. Co mu teda

chybělo? Odpoví mi:

„Už sem nechtěl držet hubu. A když sem přijel

sem, tak sem jí nezavřel. Měl sem iluze. Já si,

čoveče, doma myslel, že tady vládnou kapitalisti.

No – takže sem většinu času myl nádobí. Tady

zahni. Už sme na Kárltón.“

Zahnu vlevo. Frank řekne:

„To sem se teda dožil překvapení! V prvnim

džobu sem vydržel tejden. To byl dobrej džob,

u jednoho soukromýho producenta. Jenže byl

samozřejmě bolšán. Hned druhej den mě začal

školit, že film, kterej točíme, je revoluční film.

Taky byl. Sračka že to svět neviděl. V kinech to

pak běželo tři dni a ten bolšán na tom udělal

bankrupsy. Já mu řek, že revoluční sračky točit

nebudu, a von, že nemusim, zvolil prej sem

svobodu, tak ji mám, nikdo mě k ničemu nemůže

nutit, a fajroval mě. Už sme tady.“

Zabrzdím. Willmington Street je zašlá ulice ze

samých dřevěných baráčků. Zastavím před jedním,

kde býval kdysi nějaký krám, ale už není. Výkladní

skříň je zatlučena prkny a na prknech ubohé,

polostržené letáčky. DON WRIGHT IS RIGHT pod

obrázkem seladonka s nízkým čelem a knírkem.

Další z mnoha práv, zaručených v této zemi. FIGHT

FOR WHITE RIGHTS! svítí nad nízkým čelem

v lettrasetu.

„Tak ahoj. A dík!“

„Ahoj!“

Frank odemyká zaflákané dveře vedle bednění.

Nastartuju, zahnu na Carlton a pokračuju dolů po

Yonge k velikým rozsvíceným hotelům.

˜

Ve skleněné výplni dveří se rozsvítilo slabé

světlo. Nejdřív mi jeho význam nedošel. Leželi

jsem vedle sebe, v polospánku, do dlaně mě hřála

horká kůže na Nadině bříšku, do tváře její horká

tvář. Pak se mě dotkl dávný strach a význam

bledého světla ve skleněné výplni dveří byl

najednou jasný. Vyskočil jsem:

„Naši!“

„Šmarjájosef!“

Sletěl jsem na podlahu, jak jsem se snažil

dostat do kalhot. Nějak jsem se do nich dostal.

Jak dlouho to trvá do třetího poschodí? Jako dítěti

mi to připadalo nekonečné, ale nebude to víc než

dvě minuty.

Naďa za mnou zápasila se svou garderóbou.

Vyřítil jsem se do předsíně, rozsvítil jsem

v kuchyni, pak jsem znova běžel do předsíně

a rozsvítil jsem i tam, právě když v zámku

zacvakal klíč.

„To už ste doma?“

„Vždyť je skoro šest,“ pravila máti a dala mi

pusu. Pohlédla do kuchyně. „Danny! Tys

nezatemnil?“

Chtěl jsem to napravit, ale máti mě předešla.

Doběhla k oknu a stáhla zatemnění. Obrátila se ke

mně.

„Na co myslíš, hochu! Víš, jakej bysme z toho

mohli mít malér?“

„Já na to úplně zapomněl,“ pravil jsem zblble.

Maminčiny oči spočinuly na uhláku. Dosud tam stál

čajník, tác s hromádkou drobtů po koláčích a dva

hrnky. Máti na mě pohlédla tázavě. Právě v tu

chvíli zazněl z předsíně otcův hlas:

„Čí sou to tu škrpále? Je tady z nich pěknej

svinčík!“

Podívali jsme se tam. Rozšněrované Nadiny boty

stály v louži vody.

„Ty tu máš nějakýho kamaráda?“ zeptala se

máti.

„Jo. Teda – jedna – kolegyně z továrny – mi

něco –“

Máti ztuhla. Otec se zatvářil prasácky. Pravil:

„Jo to pardón!“

„Kolegyně?“ máti se rozhlédla upjatě po

prázdné kuchyni, všimla si zavřených dveří do

pokoje. Za sklem byla tma. „Kde je ta tvoje

kolegyně?“

„No – v pokoji.“

„Tam je tma!“ pravila máti. Ještě víc ztuhla

a povytáhla obočí.

„To voni drželi černou hodinku,“ pravil otec

a prasácky zamžoural.

Trapas. Horečně jsem uvažoval, jestli už je

Naďa oblečená. Nebyla úplně svlečená a žádný

podvazkový pás nebo podobný cajk neměla. Jenom

gumové podvazky nad koleny. Snad už je. Za

dveřmi bylo ticho.

Maminka pravila velice nepřirozeným hlasem:

„Nechceš nám ji představit?“

„Jistě – jestli chcete –“ zablábolil jsem.

„Dobrý mrav to žádá,“ řekl otec a strašlivě

zamžoural.

Šel jsem ke dveřím, pootevřel jsem je.

„Naďo, naši se chtěj s tebou seznámit –“

Chvilku nic, pak ze tmy vyšla Naďa, jak jsem ji

ještě neviděl. Byla rudá, jako kdyby se právě

spálila u moře na slunci. Jednu přízovou punčochu

měla trochu do spirály, ale jinak se stihla dát do

úplného pořádku. Jenže všechno bylo stejně jasné.

„Dobrý vodpoledne,“ pravila.

„Dobrý večer,“ pravila máti, dost významně.

Jako kdyby byly dvě ráno, a ne šest odpoledne.

Řekl jsem: „Tohle je Naďa Jiroušková.“

„Těší mě,“ pravila máti, ale ruku Nadě

nepodala. „Smiřická.“

Stáli jsme všichni jak špatně vyřezaní svatí,

Naďa žhnula. Byla z ní hrozně hezká holka, i když

byla tak hubená a vypadala jako Nanda z Nemanic.

Otec, starý teoretický prasák, si toho dobře všiml,

protože na rozdíl od máti jí ruku nabídl a silně si

s ní potřás.

„Těší mě, slečno Naděnko,“ pravil, zamžoural

jako zlý muž z Chaplinových grotesek, pak nasadil

svůj divadelně ochotnický tón a pravil: „Zůstanete

u nás na večeři, není-liž pravda?“

„Jé to né,“ řekla Naďa. „Vono už je děsně moc

hodin.“

Těkavým pohledem se vyhýbala upřeným

zrakům máti i otce, a tak se stalo, že spatřila

vyjedený tác. „Já vám tu dneskon už stejně uďála

škodu –“ zarazila se, blednoucí líčka opět

zahořela.

Máti vytáhla obočí až skoro k ondulaci:

„Škodu?“

„Snědla sem vám šecky koláčky. Dan měl jen

jeden –“

„Však my tady hlady neumřem,“ pravil otec

a zamžoural. „Bude nás skutečně těšit, pozdržíte-

li se.“

Máti po něm šlehla pohledem. Naďa si toho

všimla. Řekla rychle:

„Dyž já mám domu daleko. Už abych šla.“

„Kdepak bydlíte, slečno?“ otázala se máti. „Na

Černej Hoře.“

„Nu, to máte skutečně daleko,“ odtušila máti

jako Lady Windermerová.

„A teďkonu zimě –“

„To pudete pěšky? Takhle v noci?“ zeptal se

s upřímným úžasem otec.

„Já sem zvyklá. Chodim každej den ve štyry

ráno do fabriky a toudle dobou je ve štyry taky

eště noc.“

Máti mlčela. Fabrička z Černé Hory jí vzala řeč.

Něco podobného ode mne asi nečekala. Na radovic

Irenku se mnou zaváděla řeč docela ráda, věděla,

že jsem do ní tvrdý, a to jí nevadilo. A taky jí

nevadilo zavádět řeč na Marii Dreslerovou,

protože si myslela, že ne já se snažím na dvou

frontách, ale ty dvě holky se o mě perou. Ani

Irena, ani Marie však nemluvily nářečím a na

Černou Horu chodily lyžovat.

V bláhové snaze odlehčit situaci aspoň

lingvisticky jsem prohlásil:

„Naďa je moje kolegyně ze zaměstnání.

Pracujeme spolu.“ Naďa to vylepšila: „Na

drémašině.“

„Na –“ pravila máti jakoby s jemnou nechutí.

„Na vrtačce,“ řekl jsem.

„Vy jste taky totálně nasazená, slečno

Naděnko?“ zeptal se otec.

„Já – Já nevim,“ zaváhala Naďa. Zase zrudla.

„Pracák ně tam šoup z Mautnerojc přádelny.“

„Tam jste – pracovala na vrtačce?“ otázala se

máti se sebezapřením.

„To né! Depak! Tam je měli jedině

v zámečnickej dílně. Tam sem ďála na droslích.“

„Ach tak,“ pravila máti. Nastalo ticho. Trapné.

Naďa dodala: „Na těch se dělaj nítě.“ Opět jsme

stáli jak paňáci.

„Tak já – Naďu doprovodim,“ řekl jsem. „Aby

nešla sama.“

„Teď? Až na Černou Horu?“ mátina obočí vylétla

tak prudce, že jima skoro vrazila do vln nad

čelem. Pravila významně: „Večeře je v sedm

hodin!“

Nepoznával jsem ji. Maminka nebyla žádná

milostpaní. Nojo. Jenomže to ještě nezažila, aby

synáčka jedináčka málem přistihla s holkou

v posteli. A k tomu, jak nedávno řekla Marie,

s fabričkou.

„Šak von se mnou Dan nemusí,“ řekla rychle

Naďa. „Abych už nezdržovala,“ bleskurychle

poklekla na jedno koleno, nohu v lyžařské fusekli

strčila do boty a zručně počala šněrovat.

Stáli jsme nad ní, opět jako špatně vyřezaná

svatá rodina. Jednu chvíli vzhlédla k otci,

zamžoural na ni jako Mack Sennet a Naďa znovu

zrudla. Prsty se jí začaly zaplétat do tkaniček.

Konečně vstala, pomohl jsem jí do

hermafroditního kabátu a natáhl jsem zimník.

Naďa si uvázala šátek. Teprve pak jsem si všiml,

že je to přesně stejný vlňák, jaký v zimě nosila

naše posluhovačka. Celá rudá zadrmolila:

„Děkuju zau šechno a sboem!“

„Není opravdu zač, slečno!“ pravila máti svým

neznámým hlasem a otec, přímo strašidelně,

zamžoural:

„Rádo se stalo! Přijďte zas, slečno

Na – děnko –?“ málem to neřek, protože teď

strašlivě zamžourala máti. Na otce.

Napadlo mě, o čem asi budou mluvit, až

vypadnem.

„Tak zatim sbohem,“ řekl jsem.

„V sedm nejpozději!“ pravila máti krásnou

češtinou.

Vypadli jsme.

Naďa běžela ze schodů a cvakala podkůvkama.

Promluvila až před domem, kde nás popadl vítr

a chumelenice a zatočily s náma na místě:

„To byla taková vostuda, Dane!“

„Jaká vostuda?!“

„Že nás načapali!“

„A co má bejt?“

„Ty dostaneš, Dane, až přídeš domu!“

„Prosim tě, Naďo! Nejsem žádnej kluk!“

„Stejně dostaneš. Aspoň vynadáno.“

„Sem plnoletej.“

„Ale vona je tvoje máma. Já sem se jí vůbec

nelíbila. No já se nedivim –“ To mě naštvalo. „To

já se teda zas divím!“

„Dyž ty seš muskej. A mladej.“ Nevěděl jsem,

co tím myslí. Řekl jsem: „Zato otci ses líbila.

Málem na tebe skočil.“

„Nemluu tak vošklivě!“

Zarazilo mě to. Ošklivě? A věděl jsem, že Naďu

miluju. A že nemám strach.

„Poď, Naděnko,“ vzal jsem ji pod paží. „Ty

musíš děsně brzo vstávat.“

Chvíli jsme šli mlčky, proti větru a metelici. Pak

Naďa řekla stísněným hlasem:

„Ukolik musíš – ukolik máš bejt –“

„Kde?“

„No kde tě maj skovat?“

Úplně jsem zapomněl, že tu noc mám přejít

k partyzánům. A pořád žádný strach.

„Až po půlnoci. Doprovodim tě domu.“

„Né, Dane. Dyk musíš bejt v sedum na večeři.

A musíš si šetřit síly.“

„Já jich mám dost. Tys mi jich dala tolik, že mi

vystačej do – do konce války.“

„To zrouna! Todle muskýho leda vysílí.“

Teprve za chvilku jsem si uvědomil, co tím

myslela. Zalila mě absurdní žárlivost. Ta má

nějaký zkušenosti! Prudce jsem zažárlil na pařeza

Frantu Melichara. Sakra, ani jsem si nevšim, jestli

byla panna. Asi nebyla, když jsem si nevšim.

Absurdně mě zavalila vlna lásky. No co. Tak

nebyla. Tak má zkušenosti. Tak má pařeza Frantu.

Ale mě má taky. To není jako s Irenou nebo

s Marií. Pokusil jsem se znovu zažárlit, pocítil

jsem však pouze uspokojení. Že mám takovou

holku. Takovou hezkou holku v takových legračních

škrpálech. Zalila mě vlna něžnosti.

„Vopraudu bys ale se mnou neměl jít. Aspoň né

až nahóru!“

„Ty nechceš?“

„No neměl bys. Já vim, že seš silnej,“ pravila

a já se nadmul, ačkoliv moje síla byla silně

relativní. „Ale nejsi na to zvyklej, dešto já sem.“

„Já to vydržim.“

Vydržel jsem. Nevydržela to – nečekaně – ona.

Škrábali jsme se vzhůru po strmé a klikaté

zasněžené lesní cestě asi hodinu, a najednou Naďa

začala těžce dýchat, pak z ničeho nic řekla:

„Dane, já si musim vodpočinout.“

Zastavili jsme se. Lapala po dechu. Dostal jsem

strach, proč, jsem vlastně nevěděl. Naďa sípavě

dýchala. Chtěl jsem strach zahnat. Řekl jsem:

„Vidíš! Dělalas haura, a nakonec tě budu muset

nýst.“

„Nezlob se, Dane!“

„Ale di. Já se nezlobim.“

Pořád těžce oddychovala. Půlměsíc už zašel, na

nebi visely skleněné zimní hvězdy, kolem nás

hučící černý les. Byli jsme úplně sami, v zimě,

v noci, v lese, z bílé tváře dva žhnoucí kotouče.

„Vono to – v tý bouřce – přeci jenom –“ Naďa

lapala po dechu.

„Heleď, zejtra zůstaň doma, Naďo, jo? Já se

znám s doktorem Labskym, ten ti to napíše na tři

dni, dyž mu zavolám, ani k němu nemusíš. Já ve

fabrice řeknu, že sem dneska byl u vás a že máš

horečku –“

„Dyť –“ oddychovala, „dyť ty – už do fabriky

nepudeš!“

A jo. Zase jsem zapomněl. Najednou mi celá

partyzánština přišla jako strašná blbost. A strach

taky. I kdyby mě lízli. Nebyl bych sám. Něco snad

vydržím, když to musí vydržet jiný, i holky.

A vymluvím se na blbost. Taky to blbost byla,

a vůbec ne sabotáž. Jediná pravda, kterou jsem

dnes řek, byla, že mi Naďa dala sílu. Rozhodl jsem

se říct jí i tu druhou pravdu.

„Já ti kecal, Naďo. Nikam se skovat nejdu. Vono

to nebude tak horký.“

„Dane! Dyť Iplt vo těch křížích ví!“

Ne. S pravdou jsem ve svém životě nikdy daleko

nedošel. Zabásnil jsem:

„Dyť víš, že Uippelt je americkej Němec

a nácky nemá v lásce –“

„Jen esli –“ řekla chabě, ale bylo vidět, že

myšlenka mého útěku do neexistujících hvozdů ji

taky nenaplňovala radostí. Ještě chvíli jsem ji

ujišťoval, pak přestala sípat a šli jsme dál.

Asi dvě stě metrů před vesnicí, kde končil les,

se strmá cesta náhle zdvihla skoro do kolmice.

Tam Naďu nečekaně a definitivně opustily síly.

Dřepla si do sněhu a začala se drkotat. Takhle

jsem Naďu neznal. Ačkoliv byla tak hubená,

vždycky mi připadala strašně silná.

„Já nevim – co to se mnou je –“ sípala.

„Podlamujou se mi kolena –“

Rozhlédl jsem se. Nad námi čněl holý vršek

Černé Hory, nad ním hvězdy. Vesnici nebylo vidět,

ale věděl jsem, že je hned za vrškem. Proti

hvězdám se temně rýsoval kamenný kříž na

temeni. V údolí, v černobíle strakatém terči, ležel

Kostelec. Najednou mi bylo zoufale.

„Už sme skoro u vás,“ řekl jsem. „Nechceš,

abych – tě nes?“

„Dyť bys – mě neunes. Já sem – těžká. Samá

kost,“ pokusila se zasmát. Vstala a vlekli jsme se

do té strašlivé stráně, podpíral jsem ji a sám jsem

začal dýchat jako rozhašený parní stroj. Ale s ní to

bylo horší. Nakonec jsem ji opravdu musel nést.

Ne v náručí. Na zádech. Jako se nosí děti. Nebyla

vůbec těžká, ale já nebyl zvyklý nosit břemena.

Myslel jsem, že padnu. Se zaťatými zuby jsem se

však nakonec doškrábal na vrcholek Černé Hory.

Donesl jsem ji až ke kamennému kříži. Tam

jsem ji opatrně spustil na zem. Opřela se o mne.

Ledový vítr s náma zacloumal. Do vesnice bylo jen

asi dvě stě metrů. Dopotáceli jsme se tam, opřeni

jeden o druhého. Zastavili jsme před chalupou.

Byla to horská chaloupka, s dřívím na otop

naskládaným až pod doškovou střechu, s malými

okýnky. Když Naďa otevřela, vyšla zevnitř

mourovatá kočka a zamňoukala. Dali jsme si pusu.

Kočka se nám třela o nohy.

„Dobrou noc, Naďo. Já tě – miluju –“

„Já tě mám děsně ráda, Dane,“ řekla.

Dřevěná vrátka za ní zapadla. Chvíli jsem ještě

stál, za okénkem se rozsvítila petrolejka. Na

Černé Hoře neměli dosud elektriku. Světýlko

pronikalo kolem symbolického zatemnění.

Otočil jsem se, vracel jsem se pomalu přes

temeno Černé Hory. Proti hvězdnému nebi se

temně rýsoval kamenný kříž.

To byla znamení, pod nimiž mě osud uvedl do

života.

˜

Ahoj, D’Anielli!

zdravím Tě, vodkaď by ses nenadál, tj. z našeho

rodného velkomaloměsta. Nejdůležitější novina:

Mařka Dreslerová chodí s tím, čemu by se dříve, za

první buržoasní republiky, řeklo buben, jenže to

slovo už neexistuje, neb je slangové, a jak uvádí

soudruh Stalin, generalissimusss (teď nevím: píše

se to se třema es na konci nebo veprostřed? Já byl

na pravopis ždycky slabey) ve své práci, která, jak

vyplývá již z názvu, je vědecká, O marksismu

v jazykoujedě, slang je výmysl buržoasie, aby se

dělnická třída nenaučila mluvit správně a byl jí

tak znemožněn přístup k lépe placeným místům.

Naše dělnická třída však už je zdělaná, už tomu

neříká buben, nýbrž říká se, že Mařka Dreslerojc

je zbouchnutá.

Méně důležitá, ale furt důležitá novina: Rosťu

Pittermana zašili, ne však za delikt politický, jak

je nyní dobrým zvykem, nýbrž mraunostní, což je

v naší vzrušené době celkem zvláštnost. Já ho

přitom vždycky považoval za člověka spíš

politického než pohlavně zvrhlého, v každém

případě však divnej von dycky byl, takžeže ho

zašili, mě nepřekvapilo. Zbouchnul nezletilou, což

jako učitel má zakázáno. Je to nějaká Růža

Řeháčková z Černý Hory, která mu chodila stát

modelem, ač nedovršila ještě šestnáct let,

a poněvadž von, chytrák jeden mazanej, je

ženatej, nemohli ho za ten zločin potrestat

doživotně manželstvím, jako kdyby byl svobodnej,

nýbrž jen pěti lety nápravnýho zřízení.

Což mi připomíná, že jsem neuved vše přesně:

Mařka, aby ses zkontextu nedomníval, to nemá

zasvobodna, neb se už konečně jmenuje

Kočandrlová, šak mu to trvalo. Já vim, žes jí

miloval, až Pánbůh a Kočandrle bránili, ale pro

útěchu chci ti říct, že v tom nejsi sám. Já ji taky

miloval, jenomže eště tajnějc než ty, a esli to de

eště platoničtějc.

Další důležitá novina: taky je v tom moje žena

Jana, a to prej určitě se mnou. Já jí to teda

věřím, ač mě to překvapuje, čímž nechci říct, aby

sis proboha nemyslel něco špatnýho o mé ženě

Janě, nýbrž abych se ti přiznal, že vona si se mnou

moc neužije, nebo já jsem teď většinou na

schůzích, brigádách, komandýrovkách a úderkách.

Když se někdy vyskytnu přece jen doma, Jana na

oslavu tak mimo řádné události vystrojí pokaždý

trachtaci, a že jsem po hospodách hladnej, naperu

se tak, až praskám, a Jana si se mnou moc

neužije, popřípadě si neužije nic. Takže ačkoliv se

ani nepamatuju, že by si v posledních dvou nebo

třech měsících byla někdy užila, přesto budu

otcem. Nu nešč. Manželství je svazek vzájemné

důvěry, jak někde praví asi Stalin. Kdo jinej taky.

Ale abych přešel k tomu nejdůležitějšímu: proč

jsem vlastně tady. Inu, na úderce. Udeřili jsme na

Kovotex, N. P. dříve Messerschmitt A. G., kde tys

trávil mládí prací pro Říši, i když tvá práce

nakonec Říši byla houno platná. Předváděli jsme

tam děltřídě literární pásmo sepsané mezi jinými

soudruhy i mnou, k němuž inspiraci jsem byl

čerpat v hnědouhelných dolech kladenských, závod

Marie Majerová, ale nakonec jsem ji načerpal

spíše ve Vilímkových Humoristických listech, které

má náš domácí na půdě. Bylo to však pásmo

většinou vážné, zněly krásné písně, žádné

odrhovačky jako „Dej mi pět minut víc“, ale jako

„Kde si Suliko, hvězdo má?“ zlidovělá soudruhem

Stalinem, generalisssimem. (Aha! Tři es jsou

veprostřed, ne na konci! Leda – že by správně se

psalo: generalisssimusssem?) Také se přednášely

básně soudruha Stanislava Krychle Neumanna

a soudruha Buriana, zvaného E. F. Burian. Moje

satirická scénka pojmenovaná vynalézavě: „Na

bytovém úřadě“ do tohoto vážného a uměleckého

pořadu tak nějak taknějak nezapadla, snad proto

ji odměnili bouřlivým potleskem, aby mě to

nebylo líto, že není tak krásná jako třeba poema

soudruha Stanislava Krychle Mladšího „Dvě stě

třicet sedm a půl procenta radosti“. Nebo možná

má také lety vykořisťování naše dělnická třída

pořád ještě poněkud zkažený vkus. Bude to

potřebovat ještě nejmíň dvacet let a ještě aspoň

tři soudruhy Eefburiany, než se jí vkus zlepší

natolik, aby stejným potleskem odměnila

například báseň „Dvě stě třicet sedm a půl

procenta radosti“ od soudruha Stanislava Krychle

mladšího Neumanna.

Naše úderka byla ovšem jen úvod k vlastnímu

aktu. Tím aktem bylo jasně prokázáno, že naše

dělnická třída, přes svůj buržoasií zkaženej vkus,

takže se jí líbí „Na bytovém úřadě“, je politicky

vyspělá. Byl to totiž akt podepisovací, kdy se

projevilo, že naši dělnící umějí nejen se podepsat,

ale že taky dobře vědí, co podepisujou, a i kdyby

to nevěděli, tak by to, když se jim to nařídí,

stejně podepsali.

Podpisovali petici za nejtvrdší, ale ovšem

spravedlivý trest pro kliku soudruha

Slánského – toho soudruha si škrtni, sou druhu,

a ničim ho nenahrazuj, tak se vyjadřuje

opovržení. Že se např. neřekne „soudruh“ Baťa

nebo tak. Akt sám byl povznášející, a my na něj

dobře viděli. Stáli jsme ve velký hale, kde tys

svého času pracoval pro Říši, na pódiu za

řečnickým pultem, na kterým byl vepředu obraz

soudruha Stalina v moc hezkym rámečku, jako

secesnim. Soudruh ředitel továrny četl zprávu

o bandě soudruha Slánského – zase si škrtni

„soudruha“, mně se to tam bůchvíproč furt plete.

Příliš mu to nešlo, vyznělo to poněkud bezbarvě.

Ale to nevadilo, neboť řečnění není jeho rezort,

na to má soudruha velitele dělmilice Hetflajše,

který se dostavil, jak se na takovou příležitost

slušelo, ve fungl novejch modrácích a s obzvlášť

velikou pistolej. Ten to teda nanes, že jsme se

všichni moc hněvali na bandu soudruha Slánského.

Zase si, hergot, škrtni soudruh! Jenom trochu

vadilo, že tam byla přítomná soudružská delegace

z SSSR, a aby si užili, muselo se jim to překládat

do paruštiny, což obstaral soudruh vedoucí

technické kontroly soudruh Mozol. Kupodivu, ač

on parusky moc neumí, taky mikrofon měli

v nepořádku, takže nebylo slovo rozumět ani

soudruhu Hetflajšovi, já tomu projevu taknějak

rozuměl, měl takový nějaký mezinárodní akcenty.

Ačkoliv jsem tedy slovům přímo nerozuměl, přece

jen jsem nepřímo vyrozuměl, že soudruh Hetflajš

zakončil řeč moc hezky: zvoláním „Ať žije soudruh

Stalin!“, který určitě žít bude, což není zcela jisté

o bandě Slánského (nemusíš si už škrtnout nic).

Nato soudruh Mozol přistoupil k mikrofonu,

jenž tou dobou už vůbec nefungoval, takže

soudruh Mozol pravil zvýšeným hlasem: „A nyní,

prosím, všichni podepíšeme zde připravenou

petici, že žádáme spravedlivý, ale tvrdý trest pro

zrádnou bandu Slánského. Prosím, přistupujte po

jednom a – a –“ von chtěl soudruh nějak důstojně

zakončit, ale ponivač nejni řečník, řek jenom: „– a

zachovejte klid.“

Souzi dělníci chvíli koukali jeden po druhým,

ale pak v nich asi vzkypěl hněv, tvrdej ale

spravedlivej neboco, jeden takovej dlouhej

s hlavou jako šiška vstal první, sehnul se ke stolku

a podepisoval, a pak už přistupovali ostatní,

stojíce ukázněně ve frontě jako u řezníka a jeden

po druhém těžkou dělnickou rukou (i ženy, lehčí,

avšak rovněž dost těžkou a dělnickou)

podepisovali ten spravedlivý požadavek našeho

lidu, jehož vůlí se naše vláda vždy důsledně řídí.

Důstojnost celého aktu nemohlo narušit, že ve

frontě ňáká mladá soužka vomdlela a ňákej svazák

jí musel vodnýst na ošetřovnu, naneštěstí eště

před tím, než to stihli podepsat, takže to panu

presidentoj vodeslali bez ich dvou podpisů. Jistě

toho teď lituje – abys mi rozuměl, né pan

president, ten toho litovat nesmí, ale ta mladá

soužka. Jenže asi zločinů bandy Slánského bylo na

ní moc.

Tak mi napadá, že ty se teď, ty starej vejžírko,

ptáš, esli sem eště rád, že sem vlez do toho

spolku. Esli si takovou otázku po téhle reportáži

eště kladeš, tak seš nejenom hloupej, ale taky

blbej. Ale když už sem tam vlez, musim na ostatní

souhy působit, aby jako já si uvědomili, jak moc

nás eště čeká práce, než vybudujem socialismus,

jak nás k němu vede soudruh generalissimussss

Stalin (těch es je tam se mi zdá přeci jen ňák moc,

i když souh Stalin si zaslouží to nejlepší).

Tvůj dycky

Vratislav

P. S. Tý Máně to sluší, ač před sebou valí buben

patrně tureckej.

IV. CRANE

Člověk má jedno srdce

a jednu cestu též

Když se té cesty bojíš

Nedojdeš nenajdeš

Láska si mapy kreslí

Nepřesný Růžový

Kdo chce mít osud přesný

Z nich se nic nedoví

Kdo nezná tíhu hlíny

Když do tmy zvoní zvon

Ten žije ententýny

Je suchej jak ten lom

Ten nikdy nežil Jenom spal

Ten ať je mrtvej klidně dál…

Josef Kainar

Změna málokdy změnila věci. Možná že není

pravda, že se historie opakuje: to jenom člověk

zůstává pořád stejný.

Walter Sorell

Milý Dáne,

jistě jsi sledoval, jak mě vyprali v novinách

a časopisech, že by ode mne pes kůrku nevzal.

Vytýkají mi, že jsem užil slangu a argotu, který

češtinu hyzdí a poezii devalvuje. S takovou výtkou

se dovedu ovšem snadno vypořádat. Jazyk má

kořeny v tom, jak lidé mluví. Jakmile jej

neprodyšně uzavřeš do knih, ztrácí mízu, schne.

Jistě, snaží se to vynahradit košatostí, ozdobami,

složitou syntaxí. Ale to je umělé, a jako všechno

umělé to po čase chátrá, vychází z módy a umírá.

Jenom ti autoři zůstávají živí, kteří přenesou na

stránky knih jazyk v jeho přirozené podobě;

samozřejmě stylizované, ale nikoli korigované!

Horší je druhá věc. Víš, že k rozhodnutí odejít

do průmyslu jsem dospěl pod vlivem Neumanna:

Miluji všechny věci, jejichž vztahy jsou prosté,

miluji také lidi takové nejvíce.

Jsou čistí a líbezní, i když vidím je po sté,

jsou z pralátky a chutnají jak zralé bukvice.

Absurdní je, že právě tyhle verše mi několik

kritiků otlouklo o hlavu. Prý hrdinové mých

Samomluv jsou buržousti převlečení za proletáře.

V mých textech jsou jejich vztahy, jejich

psychologie stejně dekadentní jako vztahy lidí

nicnedělající třídy. Je v nich příliš mnoho sexu,

a téměř žádná politika. Dokonce se politicky

i přetvařují – a jeden kritik mi jako důkaz, jak je

vidím falešně, ocitoval úryvek z Neumanna:

Netvoří kaleidoskopu se střípky barevnými,

jenž v každém otočení dá jiné hvězdice lež.

Ale Dáne, já skutečně šel mezi ně. Skamarádil

jsem se s nimi, získal si jejich důvěru, studoval je.

Tentokrát jsem využil příležitosti, kterou jsem

zanedbal za války, a zjistil jsem, Dáne, že oni se

jednodušší jenom mohou jevit, ale ve skutečnosti

jsou stejně složití jako já nebo Ty! Ničím

základním se od Tebe nebo mne neliší. Rozdíl

spočívá ve schopnosti vlastní složitost

verbalizovat – tu nemají. Ale není právě

verbalizace toho, co v nich zůstává nevysloveno,

jednou ze základních povinností spisovatele?

Všechno je u nich pevné. Ale co je to všechno? Mně

v mnohém připadají spíš opatrní nebo lhostejní

než pevní. Snad je to výsledek staleté zkušenosti,

nebo aspekt doby. Já nevím.

Já vůbec nevím, co to všechno znamená: pro

mě, pro mou práci, pro literaturu.

Vím jenom tolik, že ve světě je všechno vždycky

ještě trochu jinak, než si myslíme, Dáne.

Tvůj

Jan

˜

Moje jediné štěstí je, že jsem si tohle povolání

nevybral, donutily mě k němu okolnosti. Štěstí

taky je, že mě okolnosti donutily k povolání tak

dobře placenému, které navíc vyžaduje mou

přítomnost na pracovišti pouze pár hodin týdně

a jenom osm měsíců v roce. Hlavní štěstí je ale

fakt, že povolání není výsledkem svobodné volby

a já se tedy nemusím trápit otázkou, jaký má

smysl. Kolegové se jí trápí. O svém bádání se

mnou mluví téměř stydlivě: připadá jim nicotné ve

srovnání s mými romány, které sice nečetli

(přeloženy byly pouze do jiných jazyků a kolegové

patří k rase, jež se znalostí jiných jazyků

nevyznačuje), ale osudné heslo Publish or Perish

je nadosmrti poznamenalo existenciální úctou

k tištěnému… Snažím se je ujistit, že třeba objevy

kolegy Webstera o drobných textových odchylkách

v jakémsi

zapomenutém

alžbětinském

dramatikovi, které poukazují k omylům

v dosavadním datování, jsou konkrétnějším

příspěvkem k sumě lidských vědomostí než všechny

moje románové improvizace dohromady. To

myslím vážně. Oni to berou jako laskavost. Ale já

to myslím vážně: mravenčí analýza, která prokáže

pramen, vliv, závislost, je něco nesmírně

konkrétního a konkrétní věci mají trvalou cenu.

Nejsem si něčím takovým vůbec jist v případě

svých opusů. Ty, připadá mi, se snaží nějak

uhodnout život, interpretovat jej, vyfantazírovat.

Malér je v tom, že studenty spíš než konkrétní

drobnosti, zdá se, zajímá fantazírování o životě.

Při výkladu o hlavních rysech literárního

impresionismu dostala třída spavou nemoc. Když

jsem jim do několika konkrétních bodů krásně

shrnul hlavní charakteristiky naturalistického

vidění světa, přihlásil se koncem hodiny Higgins:

„Sire, nemohli bychom radši mluvit rovnou o tom

románě? I enjoyed it so much!“

Taková rána by asi notně otřásla mým

profesorským sebevědomím, kdybych si byl to

povolání vybral z vlastní vůle. Ale vybraly mi je

okolnosti, takže jsem na Higginse jenom dostal

vztek a napařil jsem mu – když se mu tedy Rudý

odznak odvahy tak líbil – referát.

Ačkoliv se Higginsovi román líbil, pokládal za

svou akademickou povinnost nikoli o něm mluvit,

ale interpretovat jej výpůjčkami ze známějších

interpretací. Nyní posluchárně, jako obvykle

duchem ne právě přítomné, dokazuje, že Rudý

odznak není vlastně vůbec román o válce, nýbrž

o citovém a myšlenkovém zrání mladého muže

a o jeho cestě od idealizujících iluzí k poznání

a plnému prožití odidealizované reality.

Moje první reakce je opět vztek.

„Tak vy říkáte, že to není román o válce?“

„Není. Je o zrání mladého –“

„A o strachu.“

„Ano,“ připustí Higgins. „O strachu taky.“

„Ale ne o válce?“

To Higginse znejistí, ale rozhodne se lpět na

auctoritates.

„Ne.“

„Vždyť se ale odehrává ve válce?“

„To –“ váhá Higgins, „není podstatné. Podstatné

je, že líčí vývoj mladého muže od –“

„Přečtěte si tohle,“ cituju: „Uviděl jednoho

muže, jak vylezl na plot, a vsedě rozkročmo

vypálil poslední ránu na rozloučenou.“ Pasáž mi

vždycky připomínala skon chudáka Hrocha, jak

klečel s panzerfaustem vedle rozstřílené

pevnůstky a z německého tanku seskočil dlouhý

esesák, klidně – ačkoliv kolem rámusila palba – se

rozkročil, zamířil, z pušky vyšlehl drobný plamínek

a výstřel na tu dálku nebylo slyšet. Hroch se

skácel, esesák vyskočil zpátky na tank a vozidlo

odrachotilo dál. Výstřel na rozloučenou.

Pohlédnu na Higginse. Na jeho tváři není nic

než obvyklá vzpurnost zastánce zjevené pravdy,

aby dostal áčko.

„Well, what about this?“ nabízím mu:

„Seržantovi mladíkovy roty kulka prostřelila

tváře. Přervala vaziva a spodní čelist nyní visela

bezvládně, takže bylo vidět široký kráter úst

a pulzující chuchvalec krve a zubů.“

Opět nic. Elementary, my dear Watson, říkám si

v duchu. Je-li v Higginsově mozkovně vůbec něco,

co by se vázalo k tomuhle textu, pak snad moje

konkrétní body, že naturalisté si libovali v hrůzách

a záměrem impresionistických autorů je vzbudit

silný vizuální dojem, k čemuž se hrůzy dobře hodí.

Higgins nenesl, jako já, vyprahlým květnovým

odpolednem na nosítkách člověka v německé

uniformě, nepomáhal ho uložit na operační stůl,

neviděl, jak pan dr. Čapek se špachtlí dloubá

v chuchvalci krve a zubů, který visí pod mužovou

horní čelistí, neslyšel klokotavý zvuk, jenž

vycházel z širokého kráteru úst. Pan dr. Čapek si

chvíli hrál s tím hrozným výhřezem, pak mi řekl:

„Tohle by chtělo válečnýho chirurga. Upřímně

řečeno, nevím co s tím.“ Pak muže uspali a dr.

Čapek se o něco pokusil. Muž zemřel na operačním

stole. Snad se udusil vlastní krví.

Nic? Do třetice všeho zlého, Higginsi. Historka

s dopisem „pro rodinu“, který Wilson svěřil

Henrymu, a když nebezpečí pominulo, vyžádal si

jej rozpačitě zpět. Naďa, jak jsem jí lhal, protože

stud byl silnější než strach, ale strach byl příliš

silný –Henry, jeho zběsile pádící, kotrmelce

metající

myšlenky,

sebezdůvodňování,

sebezachraňování…

Nemá to cenu. Není to Higginsova vina, že

v Kanadě nikdy nebylo gestapo. Spíš bych za to

měl mít úctu k jeho rodičům, že tu gestapo

nepřipustili. A že se vylodili na normandském

pobřeží, kde jistě taky zely takové krátery úst –

Tak tedy řeknu jenom:

„Pořád si ještě myslíte, že to není o válce?“

„Well, – je to taky o válce. Ale to není

podstatné. Co jste citoval, jsou typické

naturalistické detaily. Ale v podstatě román

pojednává o citovém a myšlenkovém zrání…“

Kdyby to nebyl příběh duše, bude to jen

obyčejné námořní dobrodružství. Vzdávám se.

Mrknu na hodinky. Ještě dvacet minut. Položím

tedy otázku:

„Myslíte si aspoň, že lze román chápat jako

protiválečný?“

Higgins zapřemýšlí, zavrtí hlavou.

„Ne. Crane válku neodsuzuje. Bere ji jako

součást přírodních katastrof. Román je o citovém

a myšlenkovém.“

„Sheila!“ přeruším ho, neboť Irka se třepetavě

hlásí.

„JE to protiválečný román!“ praví s jakousi

téměř osobní zaujatostí.

„Proč myslíte?“

„Předvádí nám názorně hrůzy války. Tím k válce

vzbuzuje odpor.“

„Ovšem z textu není na první pohled jasné,

jestli je Henry vojákem jižní nebo severní armády.

Nemyslíte –“

„To nevadí,“ zavrtí hlavou Sheila. „Válka je

stejně hrozná pro vojáky všech armád.“

Ocitám se v klasické situaci. Stanovisko

zformované zkušeností a četbou mnoha pramenů

je konfrontováno s myslí zformovanou atmosférou

doby a její televize.

„Jsou války spravedlivé,“ pravím s velkým

Stalinem, „a nespravedlivé –“

Nečekaně mě přeruší velmi vzrušený hlas Wendy

McFarlandové:

„Sire! Jmenujte mi jedinou spravedlivou

válku!“

Trochu mi to vezme dech. Nepřiznaný citát

z generalissima ji skutečně rozhořčil. A její

temperamentní vystoupení všechny zaujme. Nikdo

nezívá. Vicky odložila sáček s brambůrky a Wendy

triumfuje:

„Jedinou!“

Ach Bože. Sklopím oči. Bleskne mi hlavou

Rébinka, která jediná z početného rodu

Silbernáglů – ty židovské holčičky, můj otec,

trapně zachráněný smrdící nohou, zvedne se ve

mně vztek. Ne na Wendy a její kolena absurdně

nahá v kanadské zimě. Na tupost pochodu do

pasti. Pak Přema, Nadino: „Já je nenávidim! Táta,

chudák, je už asi na praudě bóži…“

Zdvihnu oči. Ale už za mě bojuje černá

Gwendolyn… proti otrokářům, i když motivy byly

převážně ekonomické.

„Tak proč, ale není jasně řečeno, na čí straně

Henry je?“ táže se přistižená, poražená, trochu

zahanbená Wendy.

„Protože Crane byl rasista. Na osudu černých

otroků mu ve skutečnosti nezáleželo. Mě,“

Gwendolyniny bílé blesky z tváře barvy černé kávy,

„mě Rudý odznak uráží!… Nechápu, proč čteme

takový trash!“

Ani na Gwendolyn se ale nezlobím,

ačkoliv – aniž to ví, aplikuje kánony, jimiž

kritikové kdysi ztrpčovali život ubohému Janovi,

o mně nemluvě. Ale to bylo v jiné zemi, a mimoto,

ty děvky.

Trash. Kráter úst… střelec obkročmo sedící na

plotě… Historie je však krutá. I historie literatury,

v krutých rukou zeleného mládí. Ještě krutější

v rukou stáří rudého jak javorové listy na podzim.

Staří lidé mají být bledí…

„Class dismissed.“

„Diž,“ řekl Přema. Přema zakrýval výhled do

ulice vlastními zády a zpod saka něco vytáhl. Pak

mi to ukázal. Parabellum. Připravuj válku.

„Dyby nebyl vodprejsk, vytáh sem to na něj.“

V tom případě bychom tedy byli asi tam, kde já

byl před čtyřmi lety, než jsem se s pomocí

slívovice pana Skočdopole vyhnul unikátnímu

osudu kosteleckého partyzána. Předevčírem

zemřel prezident a v zemi panovalo něco na

způsob nepsaného stanného práva. Stál jsem

s Přemou, zelinářem, Bendou a Vahařem na rohu

u Granady, hlavy dohromady, a ti čtyři, k mé

hrůze, rozprávěli o podzemní organizaci.

Přijel jsem z Prahy jen tak na návštěvu. Netušil

jsem, že budou mít nějakou organizaci. Potkal

jsem je náhodu na Jiráskově třídě a Přema mě

zcela samozřejmě zahrnul do spiknutí. Bylo stejné

jako to, do něhož jsem se dostal před čtyřmi lety,

protože jsem vyfotil jeho hrdinský čin. Jenom

protivník byl jiný. Rozhodovalo, že taky zrušil

svobodu. Mně, načichlému fakultním marxismem,

nebylo jasné, k čemu dělník z tabákového skladu

potřebuje intelektuální svobodu.

Stáli jsme jako praví spiklenci, hlavy u sebe,

a za námi se ozval hlas:

„Tak vo co de, pánove?“

Malina. Ten samý, nyní v uniformě SNB.

„Co je ti do toho?“ pravil vzpurně zelinář.

„To mně teda je, vosle!“ pravil Malina. „Diš tu

uniformu?“

„A co má bejt?“

„To ti nic neřiká, krůto, ta uniforma?“

„Ne. Kecáš jen ty.“

„Vo čom se tu bavíte?“

„Co je ti do toho?“

„Náhodou mi je,“ pravil Malina. „Vedete

protistátní řeči. To čovek nemusí bejt dvakrát

chytrej, aby to na vás viděl.“

„Tvoje klika, že nemusí,“ řekl Vahař. „Ponivač

ty nejseš chytrej ani jednou.“

Přema vedle mě strčil ruku za klopu saka jako

Napoleon.

„Neurážej, jo? Abys nešel se mnou, mopsle!“

pravil Malina.

„Krz tu uniformu, jo?“

„Hele! Abys nebyl smutnej!“

„Proč bych měl bejt smutnej? Já sem veselej.

Máme sociálismus –“

„Tak koukni, Vahař! Pudeš se mnou!“

Pod Přemovým sakem cosi slabě cvaklo.

Nervózně jsem se rozhodl zasáhnout.

„Neblbni, Malino,“ řekl jsem. „Bavili sme se vo

ženskejch.“

„Houby vo ženskejch, paviáne! Bavili ste se vo

polityce!“

Mezi mesršmitským hajzlem a uniformou se

rozkládal historický předěl. Věren krásné tradici

jsem pravil:

„Hovno. Bavili sme se, co je to ovčí.“

„Nekecej!“ řekl Malina výhružně, úřednost však

zřetelně polevila.

„Fakt! Mám v Praze bezvadnou káču, jenže se

do ní nemůžu dostat.“

Zeptal se se zájmem: „Jak to děláte?“ Přema

vytáhl ruku zpod saka. „Nijak. Řikám jí, aby se

dala operovat.“

„To de, taková voperace?“

„De. Jenže se může stát, že jí udělaj moc

velkou, a máš to prašť jako uhoď. Pak zas na

takovou ženskou nestačíš.“

„Malina by stačil,“ pravil Benda. Příslušník se

zasmál.

„To máš blbý, ratlíku. To aby sis rači našel

ňákou jinou.“

„Asi budu muset. Dyby se ta operace

nepovedla, mám jí na krku, a co potom s ní?“

„Dohoď jí Malinoj,“ pravil Benda. „Ten ho má

jak Kinkong.“

Malina se opět usmál, nepopřel Bendův údaj,

ale pak si uvědomil, že se dopustil přílišné

intimity.

„Tak bejci,“ pravil smířlivě, „dyž se chcete

bavit vo ženskejch, běžte do Berana. Na veřejný

ulici máme nařízeno zamezit srocování.“

„Kdo se srocuje?“ ozval se vzpurně zelinář.

„My dem, Malina, neboj se,“ řekl jsem rychle.

„My ti žádnej malér neuděláme.“

„Nejde vo malér,“ pravil příslušník. „De vo

veřejnej pořádek.“

Důstojně se vzdálil. A Přema řekl:

„Dyby nebyl vodprejsk, vytáh sem to na něj!“

„A byli sme v průseru,“ řekl jsem.

Přema strčil parabelu pod sako. Na kšandě měl

pod paží přidělané pouzdro. Asi to viděl ve filmu.

„Byl by stáh vocas mezi nohy. Já ho znám.“

„Na chvíli,“ řekl jsem. „Pak by běžel na

strážnici, a co potom?“

„Počítat se musí se všim,“ řekl Přema.

Později v pokoji, kde mu před čtyřmi lety dr.

Labský ošetřil spáleniny, mi vyložil, co na mně

chce. Na fyzický boj mají prý lidí dost. Potřebujou

študovanýho, který by jim zformuloval program,

hesla, výzvy. Vytáhl šuple a v něm měl malý

cyklostyl.

„Napiš nám ňákej leták.“

„Jakej?“

„To je jedno. Třeba že neni máslo, ponivač ho

vodvážej Rusáci.“

„Aha.“

Sedl jsem si, vytáhl jsem tužku. Zase v pasti.

Kdybych Přemovi odmítl, připadal bych si jako

Malina v uniformě. Psát se mi ale nechtělo.

O másle ani o ničem jiném. Nejenom že jsem

netoužil po nových odbojářských dobrodružstvích.

Taky jsem si nebyl jist, jak to vlastně je.

Jenže Přema byl starý kamarád. Vzpomněl jsem

si na odpoledne, kdy jsem s nasazením vlastních

kalhot vyfotografoval jeho dílo zkázy, které

zajistilo pro kosteleckou desku cti sedm občanů.

Pojilo nás silné pouto, nemohu ho zradit. Pravdu,

jako měl tenkrát, asi tak úplně nemá. Ale nemohu

zradit jeho konkrétní přátelství kvůli nějaké

pravdě, která možná –

Byl jsem zkrátka opět v klasické pasti života.

A tak jsem napsal:

Ptáme se inženýrky Jankovcové: Kde je české

máslo? A odpovídáme: Ve vlacích určených pro

Sovětský svaz! Místo českých dětí mažou si jím

krajíce soudruzi v Kremlu!

Přemovi se to líbilo. Pravil:

„Stručný a pádný.“

Utápěje se v trapnosti a s pocitem klíčícího

strachu jsem pak sledoval, jak se moje uhozenina

otáčením kliky množí a množí:

Ptáme se inženýrky Jankovcové

Ptáme se inženýrky Jankovcové

Ptáme se inženýrky Jankovcové

„Přiď večer v devět,“ řekl mi Přema, když takto

vyrobil asi sto kusů, „budem vysílat.“

Zvedl se mi žaludek. Stará, tradiční reakce

organismu. Nebudu přece zas takový blbec jako

tenkrát –

Úderem deváté jsem se dostavil. Pořád jsem

z některých věcí měl větší strach než ze strachu.

Přema otevřel šatník. Vevnitř stála obrovská

vysílačka. Vydechl jsem:

„Kdes to sebral, čeče?“

„Ukrad sem to v pohraničí, dyž sem byl na

vojně. Já věděl, že se to jednou hodí.“

Na něco jsem si vzpomněl.

„Máš eště taky ten mašinkvér?“

Přema se ušklíbl. Mongolskou tvář přelétl klidný

úsměv.

„Neboj,“ řekl. „Máme smluvenou vlnovou dýlku

a čas. Ale Robert neumí česky. Proto tě

potřebujem. Budeš volat anglicky: Dzis is Lída,

kólin sven. Tak sme to s Robertem smluvili, dyž tu

na jaře byl. A von se vozve: Dzis is sven, kólin

Lída.“

„A potom?“

„Potom?“ Přema se zarazil. „No řekneš mu, že

budem vysílat na stejný vlnový dýlce zase za

tejden.“

Trošku jsem si oddychl. Za týden budu už

v Praze. Přema si bude muset sehnat jiného

radistu. Jak ho v Kostelci sežene, je jeho starost.

Já ho nezradil.

Tak jsem vysílal. Leda calling Swan. Můj hlas se

ztrácel v směsici hlasů volajících rusky, německy,

patagónsky, v řečech, které jsem neznal. Odněkud

z toho Babylónu se měla ozvat labuť. Neozývala

se. Robert, syn jedné z deseti sester paní

Skočdopolové, provdaných do ciziny, na úmluvu asi

zapomněl. Nebo ho s tím v Anglii vyhodili, anebo

že by měl svou vysílačku – krejčí? Přema se

zelinářem seděli napjati vedle mě, na stole štos

letáků o másle. Leda calling Swan. Labuť mlčela.

V deset jsme to složili.

„Mělo to určitě bejt dnes?“

„Určitě,“ řekl Přema. „Mám to zapsaný.“

„Rozuměls mu dobře? Říkals, že von neumí

česky.“

„Mluvili sme německy.“

„Copak ty umíš německy?“

„Moc ne,“ připustil Přema. „Ale určitě to bylo

dnes.“

Zavřeli jsme vysílačku do skříně a šli jsme do

kuchyně. Tam se od památného večera před čtyřmi

lety nic nezměnilo. Rozkvetlý pan Skočdopole

seděl s ulepenou lahví domácí slivovice.

„Napite se, hoši.“

Výzvy jsme uposlechli jenom já a zelinář.

Přema nepil. Zachovával řeholi konspirace. Pan

Skočdopole pil na paměť právě zesnulého

prezidenta, asi na hodně dlouhou paměť. Byl už

v prorocké náladě. Poslouchal jsem a napadlo mě,

že jako prorok bude možná úspěšnější než

popravený nebožtík Brych.

„Teď něco zažijem, hoši! Nejdříu Masaryk,

a přišli náckove. To sme jakž takž přežili. Teďkon

Beneš, a sou tu bolševíci. To je konec!“

„Budem se bránit,“ pravil zelinář.

„Sami se neubráníme. Západ nás nechal jim na

pospas. Jako tehdá. Jenže tehdá my byli silný,

a voni eště nezorganizovaný. Jenom zákeřný.

Teďkon to držej v ruce. Bude to hrozný. Napite se,

hoši!“

Uposlechl vlastní výzvy, my rovněž.

„Hoši, hrůza mě vobchází. Vy nevíte, co nás

čeká! Ale já jo! Dyž si vzpomenu –“ pan

Skočdopole si dolil. „Takovej Sedlica. U Samary ho

vomráčil granát a pad jim do rukou.“ Panu

Skočdopolovi přeskočil hlas a seznámil nás

s historkou, kterou už jsem znal z té černé noci

před čtyřmi léty. O legionáři, ubodaném

a zahrabaném do hnoje. Jenomže dnes k ní přidal

podrobnost, kterou tenkrát zamlčel, anebo já byl

tehdy možná tak zdrátovaný, že mi vypadla

z paměti. „Víte,“ skoro vzlykl, „víte hoši, co mu

udělali, než ho dobili? To si ani neumíte přectavit.

Já to taky nepokládal za možný, dokavaď sem to

na vlastní voči neviděl. Napite se!“

Ačkoliv jsem si umínil, že si dám pozor, abych

neskončil jako tamtu noc, uposlechl jsem.

Pahýlem ve fusekli setřel legionář slzu z nosu,

podobnému červené okurce.

„Vyřezali ho, hoši! Zaživa! Český lidi, hoši!

Českýho čoveka!“

Oba jsme se automaticky napili.

„Hoši! Dyž tohle dokázali, a nebyli eště

zorganizovaný, umíte si přectavit, co dokážou

teď?“

Z cigaretového kouře na nás vyvalil žlutá

bělma. Byl jsem málem tam, kde jsem byl před

čtyřmi lety. Už abych z Kostelce vypadl.

˜

Zdá se, že Veroniku už přijali do rodiny. Celá

vyfénovaná stojí v bledě modrých šatech vedle

Percyho a cení zdravý chrup na Svenssonovic hosty,

jimž ji Percy představuje. Zase jedna chytrá česká

holka se dobře vdá, myslím si, když se k ní

přibližuju. Přiblížím se na doslech a uleknu se.

Česká holka si podřezává větev. Hraje

nebezpečnou hru s rituálem, záludné absurdní

divadlo.

„Meet Veronica Perst,“ říká Percy s příslušnou

intonací vznešené dámě v dlouhé sukni. „Miss

Perstová je z Československa.“

„Jak zajímavé!“ pronese dáma odpovídající

intonací. „How long have you been in Canada?“

A Veronika, s absolutním sluchem a spoléhajíc

na sémantický význam příslušné intonace, s milým

úsměvem: „’bout a century.“

Dáma se nepodiví, vydá správné responsorium:

„How do you like Canada?“

„Not at all!“ S milým úsměvem, s radostnou

intonací.

„How nice!“ na to dáma a pak: „Promiňte.

Tamhle je Molly Smithersová. Musím jí říct hello.

See you later!“

„Doufám že ne!“

Prostě Veronička si hraje s ohněm.

Taky na ni mám trochu vztek, že si dělá legraci

z těch hodných lidí, kteří jí nic zlého neudělali.

Rovněž spoléhá, že její anglosaský bloud Percival

je příliš omámen, aby si hry všiml.

Bloud rozmlouvá s nějakými pány. Pokusím se

vidět Veroniku jeho očima. Proč zrovna tahle

smutná holka z Prahy, docela hezká, ale ne hezčí

než třeba Percyho sestra a několik jejích

kamarádek. Ovšem, to je záhada organismu.

Kdysi, v dobách družení, byla v Praze nějaká

Mabel. Černoška z Chicaga, drnkala na kytaru,

zpívala pokrokové písně o bankách z mramoru. Nic

zvláštního a pak jsem najednou zjistil, že má

růžové dlaně. Ihned jsem Banky z mramoru

přeložil do češtiny. Čokoládová Mabel s růžovými

dlaněmi mě zmámila. Ne na dlouho, to je fakt. Má

Veroničin lehoučký akcent půvab růžových dlaní?

Doufám, že to u Percyho není jen takhle skin-

deep.

A ta pitomá holka si pořád řeže větev. Vymýšlí

si nové variace. Například:

„See you later!“

„Donʼt bother coming back!“ s ultrabritovým

úsměvem.

Tu a tam se na tváři konverzující osoby objeví

mráček podezření, ale buď jsou příliš zdvořilí,

nebo si myslí, že ubohá emigrantská dívka neumí

anglicky. Ubožátko. A je tak hezká.

„I’ll see you later, Veronica. Perst, is it?“

„You bet, honey!“

„Are these the games people play in your

country?“ ozve se za mnou.

Otočím se. Šedé oči Ireny Svenssonové. „Myslíte

si, že si toho Percy všimne?“ zeptám se místo

odpovědi.

„So what?“ řekne Irena. Zas má na sobě nějaký

nový model. „A co má bejt?“

„Mám dojem, že Veronice na vašem bratru

záleží.“

„A vám záleží na Veronice?“ praví Irena vážně.

A záhadně.

Usměju se.

„Připadám si trochu jako její otec. Nikoho

v Kanadě nemá –“

„Otcové bývají zamilovaní do svých dcer.“

„Youʼve been reading Freud!“

„So what?“

Stojí přede mnou v měňavých šatech, opět na

pozadí, o jakých jsem sníval jako mladík opojený

hollywoodskými kýči. Kouří cigaretu, dost možná

že marihuánovou. Ta absurdní dálka, mezi

Kostelcem a Svenssonovými. Všechno v jediném

krátkém životě.

„Nic nemá bejt,“ říkám. „Je to prostě moje

krajanka a mohla by to být moje dcera.“

„To bych mohla být já taky.“

„So what?“

„Don’t you know so what?“ zeptá se. Pak se

otočí, odchází. Tě pic! Má štíhlé nohy a střevíčky

se zlatými podpatky. Připadá mi jako profesorský

sen o milostné aféře s nejhezčí studentkou ve

třídě.

Jenomže tohle je dvacáté století. Všechno je

v něm možné. Proč ne i něco pěkného?

A nejsou tohle hry, které lidi hrajou v Kostelci

jako v Kanadě?

˜

Slyšel jsem, že Irena je v Kostelci. Zatoužil

jsem ji uvidět, než odjedu do Prahy. Bylo krátce

po poledni, den po vysílání, svítilo slunce. Přema

se neobjevil, asi někde obcházel s mými trapnými

letáky a strkal je lidem pod dveře. Nepříjemné

pomyšlení. Potřeboval jsem vidět Irenu.

Byla už vdaná, ale jejího vyvoleného jsem

neznal. Taky už jsem ji nemiloval. To mě přešlo,

když máti těžce onemocněla a Irena na mě

najednou začala být hodná. Dokonce přišla k nám

a nabídla se, že vytře v kuchyni podlahu. Jak ji

vytírala, přešlo mě to. Najednou. Jenže jsem jí to

neřek a jí to nevadilo, protože se hned nato

romanticky zamilovala do nějakého docenta, který

byl údajně velký fešák. Potom si ji docent vzal.

Bydlela teď v Praze, byla elegantní, párkrát jsem

ji v Praze potkal. Pokaždé se loudala s raketou na

tenis nebo z tenisu. Příjemně jsme pokecali a šli

každý svou cestou. Potom jsme jednou jeli

s Harýkem vlakem do Prahy, dělali si legraci

z holek a já mu vyprávěl o tom nevysvětlitelném

náhlém konci mé letité lásky. Jak mě to přešlo,

když jsem Irenu viděl vytírat podlahu. Smáli jsme

se tomu a vedle v oddělení seděla Irenina teta

a všechno slyšela. Řekla to přirozeně Ireně a Irena

se namíchla. Od té doby jsem s ní nemluvil. Irena

byla uzavřená kapitola, ale bylo hezké si v ní

občas číst.

Zahnul jsem k jejich domu, vylezl do třetího

poschodí a zazvonil. Otevřela mi Alena a měl jsem

dojem, jako by se lekla.

„Jé ahoj!“ pravila tiše. „Přiď jindy, jo?“

„Co je?“

„Já ti to teď nemůžu vykládat, ale přiď jindy.

A předem zavolej!“

„Ty tu někoho máš?“

„Tos uhod!“

„Dobrý den,“ ozvalo se za Alenou. Položila si

komicky dlaň na ústa, na znamení průseru. Muž,

který se vynořil ze dveří pokoje, to nemohl vidět,

protože stála k němu zády.

„Dobrý den,“ pozdravil jsem ho.

„Pan –?“

„Smiřický.“

„Pojďte dál, pane Smiřický,“ pravil. Začal jsem

tušit, že jsem měl poslechnout Alenu a na nic se

neptat. Ale už jsem musel jít.

V obýváku seděla Irena na pohovce, měla

dlouhé kalhoty, což jsem na ní ještě neviděl,

a slušely jí. Vlídná však nebyla. Na moje ahoj ani

neodpověděla.

„Copak to je, Renko?“ pravil pán, o němž jsem

se dovtípil, že je jejím pánem. Fešák to byl.

Vypadal jako Grau, tělocvikář, do něhož byla Irena

udělaná v tercii. Velký telecí blondýn. Asi to byl

její typ, telecí blondýni.

„Host pozdravil!“ pravil její blondýn.

„Ahoj,“ řekla Irena velmi nevlídně.

„Posaďte se,“ vybídl mě pán. Sedl jsem si tedy

na židli a pán se usadil do klubovky. Alena se

posadila na opačnou stranu pohovky k Ireně.

Zavládlo mlčení. Zřejmě jsem přišel nevhod. Teď

ještě šlo o to, proč nevhod.

„Chcete někdo čaj?“ zeptala se po chvíli Alena.

„Přeje si host?“ pravil pán, a nebylo pochyb

o ironii jeho slov.

„Já mít nemusim,“ řekl jsem.

„Nebudem zde přece sedět na sucho,“ pravil

pán, „když už tu sedíme potichu.“

„Já ho du udělat,“ řekla Irena a utekla.

Pán hleděl zadumaně z okna. Alena v rohu

pohovky rudla, jak potlačovala veselí. Přehodil

jsem si nohu přes nohu a přitom jsem kopl do

kávového stolku. V tichu to zaznělo jako rána

z pistole.

„Pardon.“

Pána to však nevyrušilo, hleděl pořád z okna.

Seděli jsem tak v zadumaném mlčení asi

minutu, která mi připadala jako deset minut, a já

přemýšlel, co pronést nejvhodnějšího. Nakonec

jsem pravil:

„Jsem rád, že vás poznávám.“

Ještě chvíli setrval pán pohledem v blízkých

dálavách za oknem, nato pomaloučku přenesl směr

pohledu na mě.

„To jsem rád,“ pravil, „že jste rád.“

Opět ticho. Alena v koutě byla už jak pivoňka.

Z kuchyně zapískala konvice. Vypravil jsem ze

sebe další oznámení:

„Irena – mi o vás vyprávěla.“

„Hm,“ pravil pán. „Mnoho?“

„Co prosím?“

„Jestli mnoho. Jestli vám o mně mnoho

vyprávěla.“

„No – dost –“

Pokýval hlavou. Do pokoje se vrátila Irena

s čajem a se čtyřmi šálky na podnosu. Postavila

podnos na kávový stolek a nalévala. Mně přelila.

Schválně. Vzali jsme každý svůj šálek a počali

jsme míchat lžičkama. Ticho. Zkusil jsem znovu

zahájit hovor. „Kdy – jedete zpátky do Prahy?“

Nic.

„Host se ptá,“ pravil pán.

„Tak mu vodpověz!“ odsekla Irena.

„Jsem si téměř jist,“ pravil pán spisovně, „že

by byl raději, kdybys mu odpověděla ty, Renko.“

„Aleno, řekni mu, že jedem zejtra.“

„Jedou zejtra,“ Alena jen s obtížemi přemáhala

zakuckání. „Vozem.“

„Aha.“ Napil jsem se zhluboka čaje a vzalo mi

to dech. Byl strašlivě horký. Manžel hlasitě usrkl.

Někomu zaškrundalo v břiše. Mlčeli jsme.

„Můžeš tu ještě pár dní zůstat, Renko, pokud

chceš,“ přerušil ticho její pán. „Řekněme – do

neděle. Bude ti to stačit?“

„Já nechci,“ řekla Irena.

„Ne? Proč?“

Irena neřekla nic.

„Chápu,“ pravil pán. „Na maloměstě je

těžké – ale jsou tu krásné lesy!“

Alena opět skoro vyprskla.

„Anebo ne. Vím co. Ty odjeď do Prahy, Renko,

a já tu zůstanu do neděle.“

„V tom případě tu zůstanu taky,“

řekla – tedy – Renka.

Pán pokrčil rameny a pohlédl na mne, jako by

se mi omlouval. Co je to probůh za patrona?

Usoudil jsem, že když už jsem přišel nevhod, bude

asi vhodné rychle vypadnout.

„Já budu muset jít –“

„Co byste chodil!“ pán vstal. „Já půjdu! Vy tu

zůstaňte! A Alenka půjde se mnou, že ano?

Půjdeme třeba do kavárny,“ otočil se k Ireně.

„Postačí, řekněme, hodina? Raději dvě, Renko, co

říkáš?“

„Oto, neblbni!“ pravila Irena. „Půjdeme,

Alenko?“ Alena vstala.

„Já du s tebou!“ řekla Irena. Pán se zarazil.

„A co host? Host přece přišel kvůli tobě. Nemám

pravdu?“ otočil se na mne.

„No,“ řekl jsem. „Myslel sem, kdyby náhodu

Irena byla doma –“

„A ona byla!“ zazpíval pán. „Bohužel, ne sama.

Hned to napravíme!“

Popadl Alenu pod paží a vlekl ji ven. Alena už

to nevydržela a vyprskla. Irena pravila vztekle:

„Oto! Jestli pudeš –“

Pán se jen zazubil a odvlekl Alenu ven.

V předsíni klaply dveře. Irena se otočila na

pohovce zády ke mně, jednu nohu složenou pod

sebe.

Chvíli jsme mlčeli.

„Tak nevim,“ řekl jsem. „Zřejmě sem přišel

nevhod.“

„Seš neobyčejně důvtipnej!“

„Já byl dycky.“

Irena se otočila a napila se čaje. Opařila se.

Vztekle práskla hrníčkem o talířek. „Já bych tě

nejrači –“

„Co?“

„Ale nic. To ti nestačí, žes mě –“ Odmlčela se.

„Co sem tě?“

„Votravoval celej gympl, a i potom. Teď mi

musíš eště přidělávat problémy v manželství!“

„Já?“ užasl jsem ctnostně. „Dyť sem si na tebe,

co seš vdaná, nic nedovolil!“ udělal jsem krátkou

pauzu a dodal jsem zle: „Renko!“

Sklopila hlavu, pak jí pohodila nazad, až jí vlasy

od kadeřníka krásně zavlály, a řekla: „Ponivač už

vo mě nestojíš.“

„Jak to můžeš říct – Renko!“

„Můžu, ponivač to vim. A tu Renku si nech, jo?“

„Vod tety to víš?“

„No vod tety.“

„Teta mi špatně rozuměla. Ve vlaku je rámus.“

„Teta ti náhodou moc dobře rozuměla. Jaks řek,

že dyž sem začala vytírat podlahu, láska z tebe

spadla.“

„No jo láska,“ pravil jsem. „Už sme taky starší,

zkušenější. Ale žádost – to je něco jinýho –“

„Prosim tě.“

„Ireno,“ řekl jsem temně. „Kdybys chtěla –“

„To by mi eště scházelo! Von žárlí i tak.“

„Na co? Copak něco ví? Nemůže nic vědět. Přece

sme spolu nic neměli.“

„Von si to přečet.“ Natáhla se a z knihovničky

vedle pohovky vyndala strojopis. Byl mi

povědomý. Otevřel jsem ho. No jo. Sedum let

jsem u vás sloužil… Můj opus o Ireně, který jsem

dokončil asi dva měsíce před tím, než nám vytřela

podlahu, a věnoval jsem jí ho k narozeninám. Asi

taky přispěl k tomu, že na mě začala být tenkrát

tak hodná.

„To mu jedině mohlo potvrdit, že sme spolu nic

neměli. Jinak bych to přeci popsal.“

„A co ty vostatní?“ zeptala se suše Irena.

„Jo tak.“

Páni! Sedm let byla jednak kronika mých

bezúspěšných pokusů, jednak soupis Ireniných,

bezpochyby úspěšných, avantur, pokud jsem o nich

věděl. Při vší skromnosti: informovaný jsem byl

dobře. Grau, Zdeněk, Kočandrle, dr. Čapek, ten

maratónec z Prahy… Taky tam byla hlášení, kde

meškala Irena v tu dobu, co údajně byla

s lehkoatletickým

teamem

kosteleckých

dorostenek na zájezdě nebo s kamarádkama na

výletě. Po každém takovém hlášení následoval

dost nezáživný rozbor mého duševního stavu. „No

jo,“ poznamenal jsem a sklapl jsem strojopis.

„Že to řikáš tak klidně! Kvůli tobě se mi rozbije

manželství!“

„Jak to kvůli mně?“ pravil jsem uraženě. „Snad

kvůli Grauovi, Zdeňkovi, Frantovi a tomu

běhounovi z Prahy. Já to jen sepsal.“

„No právě! Dybys to nesepsal, Ota se nic

nedomák.“

Zdálo se mi, že rozbité manželství v ní

nevzbuzuje nějakou zvláštní hrůzu. Taky mi to

hned potvrdila, protože řekla docela kamarádsky:

„Nechceš se něčeho napít?“

Jsme teda definitivně dospělí, blesklo mi

hlavou. Čaj, ten jsem u Ireny pil už víckrát. Ale

něco k pití… takhle sami dva, protože…

„Co máš?“

„Co já vim, co tu je?“ Vstala a šla k příborníku.

Vedle busty prezidenta Masaryka tam měl pan

rada karafu z broušeného skla a půlkruh

broušených štamprlátek, která jsem znal. Irena

nalila do dvou a srkla si. „Kmínka,“ ušklíbla se.

„To je jedno. Dyž mám bol, zhojí ho alkohol.“

Napili jsme se. Irena zvrhla skleničku do sebe,

já si nejdřív jen srk, ale že jsem viděl, jak si dává,

zvrh jsem ji do sebe taky. Irena hned zas nalila.

„Ať má, co chtěl!“ řekla.

„Jak to myslíš?“

„Až se vrátí, ať najde manželku zneuctěnou.

Ovšem jen alkoholem.“

„Ne jinak?“

„Jak jinak?“

„Ty nevíš, jo?“

Pohlédla na mě hnědýma očima. Vypluly z nich

vzpomínky jako opálení andělé.

„To víš, že vim, kluku,“ řekla. Byla už dospělá.

Udělalo se mi nějak příjemně smutno. „Přece se

ale nepřipravim vo poslední šarm, kterej pro tebe

eště mám.“

Nebyla mi prostě souzená.

„Jedno nechápu,“ řekl jsem. „Proč nás tak mocí

mermo kuplil, dyž z mýho díla ví, jakej jsem

nemrcouch.“

„Ale vytrvalej nemrcouch,“ řekla Irena. „Přečti

si poslední vodstavec. Užs na něj asi zapomněl.“

Asi jo. Otevřel jsem rukopis:

Jaký je zisk těch sedmi let? Tři polibky a dva

tisíce pět set dvacet pět nezapomenutelných dní.

Jaký skvělý zisk! Jsme mladí! Až za rok zas

spočítám své zisky –

Trapné. Vzhlédl jsem k Ireně. Koukala na mě, co

řeknu těm svým dychtivým nadějím. Prázdnou

skleničku od kmínky měla položenou na tváři pod

hnědým okem.

„Chápeš?“ řekla. „Chtěl ze mě mocí mermo

vypáčit, jak je to se ziskem za poslední rok, co už

v tvym spisku neni.“

„Žádnej nebyl. Udělal jsem bankrot.“

„Jenže na to už právě nemám takovýhle

písemný potvrzení.“

Nalila mi. V hlavě se mi zavlnilo moře

vzpomínek. Irena byla prima holka. Tedy: mladá

paní.

„Ten tvuj musí bejt pruďas,“ řekl jsem. „Žárlit

retrospektivně, to sem eště nezažil.“

„Dyby jen retrospektívně! Ten žárlí i – jak se to

řekne? Dopředu.“

„Projektívně?“

„Projektívně.“

Rozesmáli jsme se.

„Sekla ses, Ireno. Sekla ses, že sis vzala jeho

a ne mě!“

„Nikdys mě nepožádal vo ruku, drahej. Jenom

furts všechno chtěl bez ruky.“

„Nebyl sem pro nezletilost v zajištěnym

postavení. A eště nejsem. A to víš, já byl

z domova dycky vedenej k vodpovědnosti.“

„Vedenej, ale nedovedenej,“ pravila Irena. „Ty

nebudeš nikdy vědět, co je to vodpovědnost.

A taky nebudeš nikdy v zajištěnym postavení.“

„Náhodu budu,“ řekl jsem, „až budu, čim

budu.“

„Čim budeš?“

„Ničim. Přesně tim, čim chci bejt. Ničim.“

„To už seš.“ Zesmutněl jsem.

„Napi se, chuděrko,“ pravila Irena jako pan

Skočdopole. „Ty seš muj a dycky budeš.“

„To budu,“ spolkl jsem panáka. „Pro tebe budu

dycky nic.“

„Ale moje nic,“ Irena porazila svého panáka.

„To něco je, ne?“

„To je!“ pravil jsem nadšeně. „Dyž nic je tvoje,

tak je to ňáký nic! To je pane nic za všechny

drobný!“

„A to seš ty! Za všechny drobný! Tak si toho

važ!“ řekla ta prima hnědooká mladá paní.

„Šak já jo. Napi se!“ vyzval jsem ji. Uposlechla.

Bylo mi jak v sedmém nebi. Alkohol nejen že

zhojil bol, ale probudil starou lásku z dospělého

spánku zlhostejnění. Ale jinou lásku. Byli jsme

dospělí. Bylo to smutné. A veselé. Věděl jsem, že

její nepravděpodobný pán asi čeká za dveřma

s uchem na klíčové dírce. Řekl jsem:

„Pokud de vo tvuj šarm, Ireno, ten pro mě

jakživa neztratíš.“

„To vim,“ pravila. „To vim teda absolutně jistě!

Napi se!“

Napil jsem se. „Ty seš domejšlivá, Ireno!“ řekl

jsem. „Ne že bys neměla pravdu, ale –“

„Já nejsem vůbec domejšlivá. Například –“

škytla, „– například já moc dobře vim, jednak že

mám nohy do ó, a jednak že ty seš moc všimavej,

pokud de vo ženskej zevnějšek. A přeci, dykoli

vystupuju v týhle kníze –“ ukázala na můj

nemístný diář. „Jé!“ vykřikla. „Teda v jedný

z těchhle dvou těch – knih – nebo ve vobouch – a

tam vystupuju skorem na každý stránce, tak ale

ani na jedný nemám nohy, jaký mám. To jest do

ó!“

„Ponivač máš pro mě takovej šarm. Co sou proti

tvýmu šarmu nohy do ó!“

Zabila dalšího panáka. Já už dalšího zabíjet

nemusel, líp mi už nemohlo být. Přesto jsem

zůstal loajální.

„Jenom bych ráda věděla, čim to, že přes ten

šarms mě přestals milovat!“

„Já nepřestal, Ireno!“

„Dyk to teta řikala!“

„Teta se přeslechla. To sem se tenkrát zmejlil,

dyžs vytírala tu podlahu. Já tě furt miluju. A furt

a furt budu navždycky!“

„Aha,“ řekla Irena. „Herdek, do kerý skleničky

mám nalejt? Do tý napravo nebo do tý nalevo?“

„Do tý veprostřed.“

Irena se strefila přesně sobě na klín. Utřela si

to dlaní.

„Herdek, herdek,“ pravila. „To sem

ňáká – zpanákovaná –“ Zaváhala s karafou v jedné

a se skleničkou v druhé ruce, pak se napila přímo

z karafy a podala mi ji. Taky jsem se napil.

„Miluju tě, Ireno,“ řekl jsem. „Pro mě nikdy

nepřestaneš mít šarm.“

„Já vim. A víš, proč to vim? Proč to tak úplně

jistě vim?“ Byla tedy zpanákovaná. To manželství,

měl jsem dojem, se zas tak moc nevyvedlo.

„Ponivač mi věříš,“ navrhl jsem.

„Houbičky!“ pravila. „Ponivač ti nikdy nedám!“

Pronesla tedy velikou pravdu, ale dokud jsme

nebyli dospělí, takhle by to neřekla. Bývala velký

pruďas. No jo. Už jsme teda dospělí. Ani se mi to

nezdálo. Veselé a opilé oči na mě hleděly. „Víš,

Daníčku?“ smála se na mě těma očima. „To ti tak

dycky řikala Máňa Dreslerovic, že jo? Daníčku…,“

napodobila Mariinu mazlivou intonaci. Zesmutněl

jsem. A zase jsem se rozveselil. V karafě už bylo

na dně. Upil jsem trošku a zbytek jsem dle

gentlemanského kódu dal Ireně.

„U takovejchhle romantickejch lásek, jako je

naše, Danny,“ pravila potácivě, „u takovejch šarm

veme v pádě takový nerozumnosti za svý. Tak to

je, a je, a je –“

Že ale má to manželství polepený. Postavila

karafu na kávový stolek a zbledla.

„Danny, víš co?“

„Nevim.“

„Mně je špatně!“

„Napi se!“

„Ty máš teda rady,“ pravila. „A stejně neni

čeho. Už sme všecko vyzunkli.“

„Až do dna.“

„Až do dna. Tobě neni špatně?“

„Zatim ne. Ale bude. Neboj, Ireno.“ Irena se

chytla za žaludek.

„Mně už je!“ zesinala. „Ježkovy voči!“ vyjekla,

jako to dělávala za těch dávných nedávných časů.

„Ježkovy šilhavý voči!“ Vyrazila z pokoje.

Někdo odemkl dveře v předsíni. Vstal jsem,

zapotácel jsem se, dopadl jsem zpátky do křesla.

Do pokoje vběhla Alena. Zastavila se a dala ruce

v bok.

„Todle je teda stylový!“

Někdo ji odstrčil.

Krásný telecí blondýn. Neměl vůbec žádný

šarm. Vztáhl po mně ruce.

˜

„V Rusku bych žít nechtěla,“ říká režisérka.

„Ale Fidel je někdo jiný než –“

„Má větší fousy!“

Veronika se už nehlídá. Režisérka nasadí útrpný

úsměv.

„Jistě. Připouštím, že tam zdaleka není všechno

ideální,“ do hlasu se jí neomylně vkrádají

pohrdání a agresivita, ta děsivá dvojčata. „Ale

bojují tam za hodnoty, za které stojí za to

bojovat.“

„Tak proč nejste ochotní bojovat za hodnoty,

které tu máte vy?“ křičí Veronika. Režisérka se

otáže:

„Are there ANY values in this society worth

fighting for?“

˜

A letěl jsem. Doslova. Vzal mě za límec a shodil

mě ze schodů, taktak jsem se stačil zachytit

klandru. Irena vyvdala číslo. Buran nekulturní,

i když je docent z Prahy!

Trošku vystřízlivělý jsem se vymotal z Irenina

starého činžáku a vrazil jsem do pana Skočdopole,

jenž ubíhal k lesu a nesl něco v nabité aktovce.

Jak spěchal, máchal pahýlem ve fusekli a při

srážce mě s ním praštil do oka.

„Nazdar,“ pravil, když mě poznal. „Co to vyved

ten náš darebák, nevíš?“

Ve mně hrklo. Vystřízlivěl jsem totálně.

„Já nevim. Co je?“

„Přišli pro něj. Dvá.“ Legionář těžce

oddychoval. „Štěstí, že nevědí, že má pokoj ze

síně. Zvonili u kuchyně. Mlátili na dvéře jak

pominutý. Takže von je musel slyšet a vyskočil

z vokna, počitám.“

„Kam šel?“

„To dybych věděl! Seděli u nás přes hodinu, že

na něj počkaj. Ale pak se přišel přeptat ten jeho

kamarád, ten, co má zelinářství –“

„Vahař.“

„Jo. Ten. Tak sebrali jeho a vodešli. Jeden

povidal, že jich v tom je namočenejch víc lidů, ale

ten náš to prej ved. Tak ty nevíš nic?“

Panebože, proč mě trestáš? Za co?

„Pane Skočdopole – byl ste v Přemovym pokoji

po tom, dyž vodešli?“

„Samosebou! Diž!“ rozhlédl se a spiklenecky

otevřel aktovku. Na hromádce vejčitých granátů

tam ležela Přemova parabela a vedle ní dětská

lopatička. „Měl to v šupleti ve stole. Du to

zahrabat do lesa.“

„Ňáký letáky ste tam nenašel?“

„Letáky? To ne.“ Pohlédl na mě s podezřením.

Polykal jsem nasucho a bylo mi nanic.

Pan Skočdopole se zase rozběhl. Díval jsem se

za ním, fusekle opisovala ominózní kruhy. Pak

jsem se otočil a podobným tempem jsem spěchal

domů.

Tam mě čekala novina.

„Je tady Přemek!“ zašeptala máti ve dveřích.

Byl. Když jsem vešel do pokoje, vstal vážně

z otomanu:

„Nazdar.“

„Průser!“ pozdravil jsem ho. „Nevíš, jestli něco

našli?“

Pověděl jsem mu o akci jeho tatínka. Když

uslyšel o parabele, zaklel:

„Doprčic! Měl jsem jí vzít. Místo toho, já blbec,

vzal letáky. Čovek zpanikaří.“

„A kams je dal?“

„Potkal jsem Vahaře. Tak jsem mu je vrazil, aby

je šel spálit.“

„Vahaře lízli.“

„Doprčic!“

Bylo to prostě takové opáčko podobné situaci

před čtyřmi roky. Přemovu mongolskou tvář

oblévalo světlo červánků.

„Něco se musí udělat s vysílačkou,“ řekl. „Dyby

jí našli, nebudou věřit, že fotr vo ní nevěděl.“

Velice jsem zmalomyslněl. Pohlédl jsem z okna.

Světlo červánků zalévalo svahy Černé Hory, na

jejím vrcholku bílá tečka kamenného kříže. Se

vztekem jsem si uvědomil, že udělám všechno, oč

mi Přema řekne. Nebe nad Černou Horou bylo

čisťounce modré, trochu do něho už prosákla

růžová barva západu.

„V noci jí rozeberem. A schováme jí na chatě.“

„Tu prohledaj.“

„Tak jí zakopeme v lese. Ale musim to vzkázat

našim.“

Jak. Lámali jsme si hlavy, až jsme si vymysleli

plán. Zanechal jsem Přemu v pokoji a šel jsem na

Hadrnici, kde bydlel Benda. Za půl hodiny už malá

Irča Bendovic běžela ke Skočdopolovům

s lístečkem. Doufali jsme, že dítěte si nikdo

nevšimne. Podařilo se to.

Ale mě máti večer nechtěla pustit.

„Ve městě zatýkaj, Danny! Pani Vavrušková

říkala, že zatkli pana Krocana a pana doktora

Bohadlu! Já tě nikam nepustim!“

„To mi nepomůže,“ řekl jsem jí cynicky.

„Pomůže mi jen, dyž uděláme, co chcem udělat.“

„Proboha, Danny! Ty ses do něčeho zaplet?“

„Ale ne. Ale musíme jenom zařídit pár věcí –“

„Já tě nepustim!“

Bylo to těžké. Pak se do věci vložil otec. „Nech

ho, maminko. Je dospělej. Ví, co dělá.“ Přema

stál stranou, v rozpacích. „Neví! To je právě to, že

neví!“

„Vim, mami.“

Věděl jsem, že dělám blbost. Jenže, co naplat.

Ich hatte einen Kameraden –

Nakonec se máti vzdala. Nebo snad pochopila,

že zůstat u maminky člověka v téhle naší velké

době nezachrání. Spěchali jsme zadními uličkami.

Byla, bohužel, světlá noc, měsíc v úplňku. Před

námi spěchaly naše jasně konturované stíny.

Přiblížili jsme se ke Skočdopolovům zezadu, od

řeky, v níž se měsíc zrcadlil jako stříbrná

pětikoruna. Nebo snad pecen chleba. Přelezli jsme

plot a oknem, které přesně podle rozkazu

spolehlivě předaného malou Jiřkou nechal pan

Skočdopole otevřené, jsme vnikli do baráku. Ve

dveřích kuchyně už na nás čekal pan Skočdopole,

za ním jeho poslušná paní.

Šli jsme přes síň do Přemova pokoje. V době

mezi naším vzkazem a naším příchodem neoddával

se pan Skočdopole nečinnosti. Rozmontovaná

vysílačka ležela na zemi v podobě tří ranců

z celtoviny. Celtovina byl Přemův starý stan,

pořízený kdysi pro účely partyzánské vojny.

Konečně se dočkal použití.

„Váží to metrák,“ zašeptal pan Skočdopole. „Já

vemu ten nejlehčí. Vono se to jednou rukou špatně

nese. Máma ponese vercajk.“

Přema přistoupil k oknu a odhrnul zatemňovací

roletu, ještě od války. Úzkou tvář mu ozářil měsíc.

„To je blbý,“ řekl. „Kdy asi zapadne?“

„Až ráno,“ pravil pan Skočdopole. „Ale žádnej

strach, hoši. Voni začli vodpoledne zatýkat.

Zatýkaj sokolove, ty hlavně, a taky lidovci

a nársoc. Na legionáře si zatim netroufli. Uďálo by

to zlou krev. To až pozdějc. Pro nás je to v týdle

situaci dobrý. Maj plný ruce práce a lidi sou

zalezlí doma. Pokaď budem mít krapet kliku, tak

nás nikdo nenačapá.“

Setřel si fuseklí z čela pot, ale vypadal klidně.

Zato poslušná paní se třásla. Ze mě, kupodivu,

strach spad. Snad že se něco dělo. Nebo už mi to

bylo jedno. Třeba jsem taky dostával trénink.

Nepřipadal jsem si tak v kleci, jako tenkrát –

„Mně jen vrtá hlavou,“ řekl Přema, „jak se

domákli –“

„Podle všeho někoho zmáčkli,“ pravil pan

Skočdopole. „Pár do zubů a každej zpívá.“

„To moh bejt jedině Ságner –“ Přema se

zamyslil. „Vahaře vzali až po mně, Benda byl eště

vodpoledne doma –“

„Hoši,“ ozval se pan Skočdopole a v hlase mu

zazněla obava. „Doufám, že nemáte ňáký seznamy

nebo něco. To by bylo neprozíravý –“

„Neboj se, tati. Tahle parta je už vod války,“

řekl Přema.

„Ví někdo vo mně?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ Přema na mě pohlédl svýma nesmírně

poctivýma očima. „Akorát Vahař. Ale ten je

tvrdej. To by taky už dávno přišli pro tohle.“

Ukázal na pytle. To bylo logické.

„Ale nejde mi na rozum, proč se sem vracel?“

„To nevim, hochu,“ řekl pan Skočdopole.

Přema znovu poodhrnul roletu. Měsíční světlo

dopadlo na nomádskou tvář. Pan Skočdopole se

ozval:

„Abysme, hoši, rači šli. Máme před sebou

pernou noc. To dá práci, todle zakopat.“

„Tak dem,“ pravil Přema.

„Počkej!“ pan Skočdopole si zdravou rukou sáhl

někam dozadu do kalhot. Pak vytáhl plochou

čutoru, které se dalo říkat kapesní jen

s nadsázkou. „Napime se na to!“

Pahýlem ve fusekli přitiskl láhev k prsoum

a odzátkoval ji.

„Tak na zdraví.“

„Na zdraví.“

Pan Skočdopole se zhluboka napil a podal láhev

mně. Napil jsem se. Slivovice. Napil jsem se

zhluboka a podal jsem láhev Přemovi. Rozlilo se

ve mně známé teplo věčného přítele a pomalého

zabijáka. Strach jsem neměl. Hrozila nám

nanejvejš basa. Ne šibenice, jako tenkrát. Aspoň

jsem si to myslel. Ať žije dobrodružství!

Znovu mi napadlo, že pomáhám lidem, kteří

kují pikle proti režimu, proti němuž já, nakažen

fakultním marxismem, zatím vlastně nic nemám.

Ale co je nějaká fakultní abstrakce proti legendě…

Spatřil jsem Naďu ve šněrovacích botách, jak jde

po louce ke mně, srdce mi buší a v podrostu na

kraji louky je schovaný Přema, kapsy nadité

parabelou a granáty, na hlavě masaryčku, a Naďa

kráčí dlouhými kroky přes zelenou louku mezi

dlouhými stíny vysokých borovic… co je fakulta

proti tomu krásnému dnu, kdy paži sežehnutou

benzinem –

„Tak pudem, hoši,“ pravil pan Skočdopole.

Hodili jsme si rance na záda. Těžké byly. Posílen

slivovicí, vzpomínkami, naší minulostí jsem však

vykročil za Přemou a panem Skočdopolem do

měsíční noci. Za námi nesla paní Skočdopolová

motyku a rýč.

Bez nehody jsme prošli předměstím, kráčeli

jsme husím pochodem. Tři hrbaté stíny, za nimi

drobná paní s něčím, co ve stínu vypadalo jako

kříž. Přes měsíc se přetáhla clona mlhy, mlha se

valila proti nám z předměstské ulice. „Dobrý,

hoši!“ zašeptal pan Skočdopole, a z mlhy se

vynořil pan Hornych, městský strážník, uviděl nás

a dělal, že nás neviděl. Majestátně přešel kolem

shrbeného pana Skočdopole a sykl koutkem úst:

„Sebrali bratra Kaldouna!“ a majestátně zmizel

v mlze. Ve městě zřejmě zuřila revoluce.

Poslední domy periferie zmizely v zářícím bílu,

přešli jsme po mostě přes řeku a škrábali jsme se

do strmého kopce k lesu. Na kraji lesa jsme se

zastavili. Pan Skočdopole opět setřel fuseklí pot

a vytáhl polní flašku.

„Krucifix, hoši, už nemám tu vejdrž!“ Mohutně,

klokotavě se napil. Samara, vzpomněl jsem si, boj

o Pemzu, ten popravený proletář, ten vzdálený

boj, a teď synovi z vlastní země –divná směsice.

Zčista jasna jsem si uvědomil, že Přema ji opouští.

Zemi, pro niž pan Skočdopole obětoval ruku. Ten

zemský ráj. Ale jen na pohled. Skoro všechny země

jsou krásné. Tahle je krásná, protože tu jsou

někteří lidé. Jsou, byli, budou, nebudou, nejsou.

Pro místa s nimi spojená, krásná místa. Černá

Hora, slunce, jež zažíhá vrcholky skal zlatem, pro

medové rybičky, plující v bílé kávě, pro fau fýr

fiktória, pro hubené Nadiny nohy v chlapských

škrpálech. Pro nic jiného. Když tohle není, k čemu

ta země? K čemu země, když lidi v ní musí – když

z ní musí –pan Skočdopole mi podal čutoru. Napil

jsem se, napodobil jsem jeho klokotání. Podal

jsem čutoru Přemovi. Přema se napil a vrátil

čutoru panu Skočdopolovi. Poslušnou paní jsme

vynechali. Mlčky stála za námi, rýč a krumpáč,

každý přes jedno rameno, za hlavou jí dělaly kříž.

Stoupali jsme lesem. V bílém měsíčním světle

se na pavučinách třpytila rosa, houkaly ptačí

hlasy. Dorazili jsme na mýtinu zakrytou

ostružiním. Dali jsme se do práce. Přema a já.

Jednoruký legionář nám s tímhle pomoci nemohl.

Jak jsme kopali, spřádal plán.

„Přespíš u švagra v Karlíně – pudeš ten den, co

bude mít pan prezident Beneš pohřeb. To,

počitám, voni stáhnou všechny policajty do Prahy.

Hranice budou prázdný. Pepek možná bude vědít

co a jak. Počitám, že ti poradí.“

Kopali jsme, až z nás lilo. Nad námi létala sova.

„Dneskon v noci dojdeš do Starýho Města a tam

nasedneš na rychlík. Ale né z perónu. Z druhý

strany, co sou pole a houští. Lístek koupim já tady.

Ve vlaku mě najdeš,“ legionář mluvil úplně jinak,

než jak jsem ho znal nad ulepenou lahví. „Já

potom vystoupim v Hraci.“

„Dobrý,“ řekl Přema.

Všechny tři rance byly konečně pod zemí.

Navrch jsme nalámali ostružiní. Moc

zakamuflované to nebylo, ale na víc jsme neměli

sílu. Když bylo dílo hotovo, postáli jsme nad tím

jako pozůstalí.

„Škoda jí,“ řekl Přema. „Mohla sloužit.“ Pan

Skočdopole se napil.

„Jo, hochu, mysleli ste to dobře,“ vzdychl. „Ale

byli ste bláhoví. Teďkon už si z toho sami

nepomůžem. Teďkon už je s náma konec. Já je

znám. Napi se.“

Přema se napil.

Stáli jsme v mlze, postříbřeni měsícem, velkým

jako pecen chleba bílou střídou obrácený k zemi.

Paní Skočdopolové vypověděly nervy.

„Hošíčku! Přemečku! Já už tě nigdá neuvidim!“

„Ale uvidíš, mami,“ Přema objal drobnou paní.

Paní ho líbala, vzlyky s ní lomcovaly. Pak ho

pustila.

„Tak zatim sbohem, tati,“ řekl Přema.

„Sbohem, chlapče,“ pan Skočdopole podal

Přemovi zdravou ruku. Měl jsem neskutečný pocit,

jako kdyby to byl jenom nějaký film. Nebyl. Pan

Skočdopole si fuseklí setřel slzu.

Pak jsem podal Přemovi ruku já.

„My se uvidíme. Já jedu zejtra taky do Prahy.

Vemu si adresu.“

„Dobrý,“ řekl Přema.

Otočil se. Pan Skočdopole si opět přihýbl.

Potom Přema rázně vykročil, šel mezi ostružiním

a za chvíli zmizel v mlze.

Sebral jsem rýč a motyku a donesl jsem je

Skočdopolovým až před barák. Paní po cestě

vzlykala.

Když jsem šel Jiráskovou třídou domů, proťaly

bílou mlhu žluté paprsky vycházejícího slunce.

Najednou se z mlhy vynořil hlouček lidí

v modrákách a s puškama, vedl je muž v kožeňáku.

Pan Pytlík. Mezi nimi kulhala vysoká postava. Byl

to můj otec, ruce měl svázané za zády a byl bledý

jako Kozina.

˜

Veronika to dopracovala! Percyho zatáhli

přátelé někam vedle a Veronika odmítá číšníkovu

pomoc. Před sebou pět sklenic a nalévá: whisky do

první, do druhé gin, pak vodku, sherry, do páté

koňak. Hosté pana Svenssona pokračují

v konverzaci, ale pozorují pokus dívky v bledě

modrých šatech.

Je co pozorovat. Z vysoké sklenice vyjme

Veronika pět brček, nastrká je do svých pěti

sklenic a vyčuhující konce si vrazí do pusy. S těmi

brčky v ústech zamrká na Svenssonovic hosty silně

namaskárovanýma očima a promění se v hrdinku

Sedmikrásek. Pak metamorfozuje ve scénu

z jiného filmu, který patrně ani neviděla. Pěti

brčky vysaje obsahy pěti sklenic a obrátí oči

v sloup. Hosté pana Svenssona na chvilku

zapomenou konverzovat.

Už je tu Percy. Je ho zapotřebí. Veronika

blábolí:

„Andělka, chudák, musí nosit brejličky! Na

cestu kolem světa v brejličkách! To je přesně totéž

jako zde. Žít pod diktátorem by mě nebavilo –“

„Nica! You’re drunk!“

„– ale pod takovým Che –“

Ponechávám ji péči Percivala a kráčím pokojem.

Od zimní zahrady po mně šlehne šedivý pohled

Ireny Svenssonové. Pan Svensson v hloučku pánů

probírá business:

„…je to obchod. Jejich vnitřní záležitosti…“

„…za tu cenu takového Ellingtona ne…“

Oblouky času napnuté k prasknutí. Jsem to

ještě já? Jsem. Do jednoho života se vejde strašně

moc.

˜

Druhý den ráno Naďa nepřišla. K osiřelé vrtačce

postavili dědu, který se jmenoval Vařečka a hned

začal lámat rekordy. Zděšen jsem přemýšlel, jak

ho zpomalit, aby si toho nevšiml Ballon. Hetflajš

si přišel pro kříže a měl jich připraveno třikrát

tolik než obvykle.

„Hernajs, to vám to dneska de ňák vod ruky!“

Děda Vařečka se usmál, snad polichoceně. Sotva

Hetflajš odvlekl náklad křížů, řekl jsem: „Pěknej

hamoun!“

„Cožeže?“

„Že hamouní. Aby se nepřetrh!“

„Inu jo,“ Vařečka se zaryl vrtačkou do duralu,

jako by mu to působilo rozkoš.

„Dědo,“ řekl jsem. „Zkazíte nám normy.“

„Cožeže?“

„Tuhle práci normálně dělá jedna taková holka.

Jestli budete makat takhle jako ďas, zvednou nám

normy a vona si nic nevydělá.“

„Dyž já sem zvyklej ďát.“ Ani nepřestal vrtat,

plnou silou se znovu napřel do duralu a celý kříž

měl hotový snad za půl minuty. Uvažoval jsem,

jestli na takového nevolníka jde zapůsobit

politicky.

„Dědo,“ řekl jsem, „dyby všichni makali jako

vy, maj Němci válku dávno vyhranou.“

„Jenže voni nemaj!“ zajásal Vařečka.

„Jenže to neni vaše zásluha!“ pravil jsem

vztekle. Vařečka vytáhl vrták z kříže, naklonil se

ke mně a vycenil hnědý chrup, který už většinou

vzal za své.

„To máš recht, mladej! Cák já. Já sem houno.

Ale Rusáci je ženou! Hlásil Londýn, že prej už sou

v Prajzích. To už je tady můžem teďkon čekat

každym dnem!“

Po tomto manifestu se opět obul do duralu.

Vzdal jsem to.

Svým standardním tempem, jak mě zaučila

Naďa, jsem pokračoval a zapátral jsem po

strachu. Na dně žaludku mi pořád seděla ropucha,

ale scvrkla se. Včerejší den zlomil páteř noční

můře. Měl jsem euforický pocit, že všechno

přežiju, i když mě líznou. A i kdyby mě

pověsili – no, to ne. Zamrazilo mě. Strach má

velké oči, řekl jsem si. Vždycky to můžu zahrát na

blba, přesně v tradici. Vrhl jsem opovržlivý pohled

na dědu, vypnul jsem vrtačku a šel jsem na hajzl.

V kouři z domoviny se tam přeli Kos s Malinou

o existenci

Atlantidy. V jedné posadě se svíjel Ponykl

a s hrozným puchem sral. V jiné dva zámečníci

hráli na přetlačovanou. U žlábku stál Franta

Melichar a chcal.

Zaváhal jsem. Nikdy jsem s ním vlastně

nemluvil, jenom jsem věděl, že to je on, a od

Nadi, že je hodnej. Taky je asi trouba, napadlo mi

a posedla mě hrdost nad mým záletnictvím. Zvěst

o líbačkách na ferrofluxu dospěla už sice k uším

Harýkovy Lucie, ale Franta nemá tušení.

Zapnul si poklopec a otočil se. Rozložitý pořízek

s rudou horáckou tváří.

„Nazdar,“ řekl jsem. „Co je s Naďou, že

nepřišla?“

„Šla prej ráno k dochtoroj. Já přijel do fabriky

rounou z Rounova, tak nevim.“

„Já že mi dali místo ní ňákýho hamouna, kterej

jí asi zkazí normy, jestli se brzo nevrátí.“

Franta na mě hleděl modrými očky, plnými

obav.

Vítězně mi došlo, že jsem se včera vyspal s jeho

nevěstou. Měl jsem pocit, že jsem někdo.

„Mám vo ní starost,“ řekl. „Prej kašlala kreu.“

„Co?“

„Kašlala kreu. Proto prej šla ráno k dochtoroj.“

„Verkšuc!“ zavaroval někdo od vchodu. Kdo

mohl, okamžitě přiskočil ke žlábku a rozepjal

poklopec. Já ukořistil sedátko a dřepl jsem si se

spuštěnými kalhotami. Pocit, že jsem někdo, se

vytratil.

Na hajzl vpochodoval Eisler. Rozkročil se: „Je tu

Smiřický?“

A najednou zase strach, jako by se včera nic

neudálo.

„Tady.“

„Máš jít k Herr Oberkontrollorovi Uippeltovi!“

pravil Eisler. „A ser, chlape! Pan oberkontrolór na

tebe čeká doma. Prejs už u něj byl, tak víš, kde

bydlí.“

Rozbušilo se mi srdce. Pozice se spuštěnými

kalhotami přestala být kamufláž.

˜

Můj miláčku Lído!

Dnes jenom krátce, nemohu téměř psát.

Jakmile sednu k dopisu, zmocní se mě taková

touha po Tvém bílém těle, že si musím jít dolů do

bazénu zaplavat, abych to vůbec vydržel. Ale chci

Ti alespoň napsat o velikém zážitku, který jsme

měli včera. S Torontskou filharmonií hrál jako host

soudruh Jiří Krupka a strhujícím způsobem

přednesl Dvořákův violoncellový koncert. Ty víš,

milá Lído, že já sám docela obstojně hraju na

trombón. Dovedeš si tedy představit, jak hluboce

jsem prožíval tu krásnou hudbu, tím hlouběji, že

ji hrál umělec národa, z něhož pocházíš i Ty!

Umělec pokrokové společnosti, jakou

jednou – doufám, že brzo – budeme mít i my tady

v Kanadě! Z té hudby jako by zazníval dík

soudruha Krupky za to, co dává vaše společnost

umělcům.

Ocituji Ti, co napsal soudruh Williams, náš

hudební kritik, do oběžníku KSK: „Soudruh Krupka

svým mistrovským pochopením skladby Antonína

Dvořáka, pokrokového skladatele devatenáctého

století, dokázal, jak vysoko strmí socialistické

umění nad prázdnou virtuozitou umělců

kapitalismu. Ti se v tvrdém konkurenčním boji

snaží sice překonat jeden druhého formální

brilancí– ale humanistický obsah přitom přijde

zkrátka. Ne tak s. Krupka, jenž proniká přímo

k poselství Dvořákovy kompozice, a tu prostě

a srozumitelně interpretuje.“

Plně souhlasím.

Stále na Tebe myslím, miláčku, a na to, že už

brzy budeš má!

Líbám Tě všude

Tvůj Booker

˜

Uippelt bydlel kousek za pivovarem v secesní

vile, která dříve patřila panu doktoru Strassovi.

Stála v zanedbaném anglickém parku, tyčila se ze

sněhu a z mlhy jako divně asymetrický útes

načervenalého kamene a stříšku nad verandou

podpíral sloup ve tvaru najády. Na ňadrech měla

najáda sněhové čepičky a na hladkém,

stylizovaném pohlaví jí někdo křídou nakreslil

čárku.

V hlavě mi dusal tep jako zvon, ačkoliv jsem se

snažil přesvědčit sám sebe, že kdyby mě Uippelt

chtěl předat gestapu, nezval by mě k sobě.

Zazvonil jsem. Dlouho se nic nedělo. Hleděl jsem

přes stráň, bezútěšně zasypanou sněhem, na

město s bílými střechami. Po zasněženém záhoně

kolem amorka z pískovce kráčel veliký havran.

Zastavil se, pohlédl na mě kulatým očkem, krákl.

Dveře se otevřely. V nich stála paní generálová

Waffen SS von Kater, jejíhož generála asi už zase

naplno zaměstnávaly válečné operace. „Kommen

Sie herein.“ Já vešel.

V hale bylo všechno jako za časů pana doktora

Strasse. Velký obraz od Beneše Knüpfera

znázorňující zelenavé moře a mořskou pannu na

útesu, dřevěný medvěd s nataženýma prackama,

připravený podržet pacientům deštníky a hole.

„Otto ist in seinem Arbeitszimmer im ersten

Stock,“ pravila generálka, pokynula mi bílou rukou

ke schodišti a zmizela. Vydal jsem se vzhůru.

Mrazilo mě. V hale bylo šero, skoro tma. Zaklepal

jsem na vyřezávané dveře. Herein! Se srdcem

zmítajícím se jako chycená ryba a přes všechny

logické úvahy a těšínská jablíčka ztuhlý jako

mumie vešel jsem do Uippeltovy pracovny.

Neseděl za širokým psacím stolem, jenž se

vyznačoval pozoruhodnou prázdnotou. Byl

v temném koutě potaženém fialovými tapetami se

vzorkem zlatých vinných hroznů, v klubovce

z černé kůže. Nablýskané holinky uniformy SA

konkurovaly studeným černým leskům drahé kůže,

v níž si kdysi válel šunky pan doktor Strass. Bylo

sotva deset ráno, ale na kulatém stolečku před

oberkontrolórem stála už láhev. V ruce držel pan

Uippelt tlustý doutník, asi taky dovoz od SS

generála z Paříže.

„Kommen Sie näher,“ pravil německy. Po

angličtině ani stopy.

V modrákách jsem popošel hlubokým peršanem

a zastavil jsem se. Uippelt si narovnal cvikr

a prohlédl si mě od hlavy k patě.

„So!“ pravil. „So sieht also ein Saboteur aus!“

Direkt na bradu. Nohy mi podklesly a začly

telegrafovat. Očička za cvikrem na mě hleděla

zcela gestapácky. „B – bitte?“

„Vymyšleno to bylo dobře. Jednoduchý trik

a vyřadí to nejlepší stíhačku na světě.“

„Ich –“ přeskočil mi hlas, odkašlal jsem si, šly

na mě mdloby. „Ich weifl nicht – wovon Sie

reden –“

„Ich rede von den Deutschen Industrienormen.

Die Versenkung ist ein halbes Zentimeter zu tief.“

Nalil si klokotavě z láhve a zvrhl to do sebe

překvapivě stejně jako hrdina dávných bitev, pan

Skočdopole. Srdce se mi usadilo na čípku. Vlastně

nemá cenu něco říkat. Ví všechno.

„Well, all right,“ řekl. „O. K. Sit down

somewhere. Have a drink.“

Halucinace? Zavrávoral jsem.

„That chair – over there!“ Uippelt ukázal na

fotel, který stál kousek stranou, pod obrazem

Mojžíše.

Chopil jsem se fotelu, přivlekl jsem jej ke

stolku. Mechanicky jsem se napil. Čeho jsem

nevěděl. Alkoholu.

„Vymyslel sis to dobře, ale neznáš kontrolní

předpisy,“ pravil Uippelt. „Vymyslel sis to buď ty,

nebo ta hubená slečna. Ta ale sotva. Chce to

technickou představivost.“

Prasečí očka za cvikrem koukala skoro vesele.

„Ona o tom ovšem musela vědět. Patrně jí to

imponovalo.“

Zvedl se mi žaludek, jak mě má přečteného.

Nadzdvihl jsem se v křesle:

„Pane inženýre – ona – jestli to chcete –“

Nohy mi vypověděly službu, sklouzl jsem

zpátky, a jak jsem klouzal po luxusní kůži, vydalo

to zvuk, který byl pro mou duševní situaci

symbolický. Sklenička spadla na zem. Sehnul jsem

se pro ni, a jak jsem ji roztřesenými prsty stavěl

na stolek, dvakrát jsem ji porazil.

Pan Oberkontrollor sledoval divadýlko

s potěšením.

„Ty seš ale posera,“ řekl.

Lidský organismus je samá záhada. Dostal jsem

vztek. Odfrkl jsem, jako pohrdavě:

„Udělal jsem to z blbosti. Vůbec jsem

nedomyslel, jaký to může mít následky. A ta holka

o ničem nevěděla. Vadný frzenky jsou všechny

moje.“

Pan oberkontrolor mi nalil, sobě taky.

„Je to oukej, nerozčiluj se,“ řekl. „Byl jsem

v sobotu v Hradci a vyzkoušel jsem to. Zavářka

drží. Jak dlouho a jak moc, to nevím, ale test na

stolici rozhodně.“

Zahalil se kouřem a mlčením. Zíral jsem na

něho a víra v existenci objektivního světa mě

opustila. Pro tohle jel do Hradce? Amerikán… no

jo. Stejně jsem tomu nemohl uvěřit. Lesk kůží

a leptaného okna přenesl mě i s esá Amerikánem

do jiného světa, mimo svět.

Ale byl jsem to já a seděli jsme v Strassovic

vile. Ve vile, kde esáman nevyměnil Mojžíše za

svého vůdce.

„Pane Uippelt – proč –“

Vstal, podřepl v kolenou. Pivní typ. SA uniforma

mu seděla jako ulitá.

„Řekněme, že nejsi sám, kdo udělal něco

z blbosti a nedomyslel, jaký to může mít

následky.“

Odpochodoval

k velkému

panoramatickému oknu s leptanými okraji. Za ním

pod bílým sněhem ležel černý Kostelec. Černá

silueta pana oberkontrolora na pozadí toho

utěšeného, ale studeného městečka se podobala

havranovi. Stál ke mně zády.

„O. K. Jestli tedy chceš udělat něco pro vlast

nebo pro co to vlastně děláš – máš možnost.

Nebude to nic tak spektakulárního jako

zablokované dělo mesršmita stodevítky, jenže

kdoví. Pojedeš prostě do Prahy pro nějaké

přístroje. Přitom se stavíš na jedné adrese

a odevzdáš tam obálku. To bude všechno.“

Obrátil se ke mně. Byl však pořád jenom černá

silueta na běloskvoucím Kostelci, zarámovaná

mrazivým leptaným sklem. Rysy tváře nešlo

rozeznat.

Do fabriky jsem skoro utíkal. Červená vila se za

mnou tyčila ze zimní mlhy jako na nějakém

romantickém obraze. Závaží strachu spadlo,

rozbilo se. Bylo z porculánu. Nějaké budoucí riziko

v Praze mě neděsilo. Byl jsem zas volný, svobodný,

těšil jsem se, až dědu Vařečku vystřídá u vrtačky

Naďa.

Pak jsem si uvědomil, že mám radost vlastně

proto, že sabotáž se nepovedla.

Ale stal jsem se hrdinou.

Z Drtína.

Přesto jsem se radoval.

˜

Padá bílý sníh, vločky se třpytí. Do ulice mdle

svítí bledá písmena MASARYKOVO DIV. Přes zbytek

nápisu je plakát s neumělým paňácou, šklebícím

se jako mrtvoly námořníků Edgara Allana. Nad

vyjevenou hlavou svítí rudý nápis: WE PLAY BINGO

EVERY NIGHT! Pod nápisem se do divadla trousí

lidé na předvánoční akademii.

Jsou tu všichni: Blběnka v mini, snad z pavích

per, snoubenec Zawynatch v béžovém fišpánu,

nikde na světě k vidění. Gladys Hlaváčková,

dobročinná dáma, jakoby zkonstruovaná pro

potřeby Dikobrazu, rok co rok házející

nepotopitelná stébla dobrodruhům, kteří právě

dorazili k těmto drsným břehům. Margitka

v bílém, strkající Bočára na vozejčku. Zbožná

dáma v sealskinu, její pán v teletince. Pan

Podprsenka. Pořadatel s páskou. Manžel bez

nakladatelky. Nakladatelka s bohatým pane

Seymourem. Milan v dernier cri. Demokratický

mladík v kostkované konfekci. Na sebe navrstvené

generace exulantů, pomíchané různými vývoji ve

vzdálené zemi. Ožebračené, znovu etablované,

přičinlivé, chtivé peněz, sentimentální, chtivé

svobody, omezené a intelektuální, zlé, milosrdné.

Všelijaké. Nezničitelné. Zrádná emigrace. Lidé.

K mikrofonu přistupuje dáma, sladká dáma. Sladce

ohlásí, že uslyšíme voničku našich národních písní,

kterou zazpívají naše děvčátka Jennifer

Brabčáková, Pearl Čerychová, Rosemary Nováková

a Heather Šišková. Děvčátka vstupují na pódium.

Jsou to pěkná děvčátka, buclaté holčiny. Na

sobě mají národní kroje, kyjovský, domažlický

a chicagsko-torontský. K národním krojům obula

módní koturny; chodské holínky místní dámy

vyrobit neumějí. Jedna, ta nejpěknější, má botky

z jednoho z těch takových obchodů na Yonge

Street, zlaté s brčálovými srdci na čtvrtmetrové

podrážce. Tou měrou převyšuje ostatní. Pak spustí

mladými, svěžími hlásky:

Tchéče fotá tchečé-é

tcchés feléski máchajír.

Něéchal simha něchá-al,

stcháro tchavny frachajír…

Poněkud se rozlezou. Jedna se začervená. Dvě

se začervenají. Moc to nesecvičily. Jedna umlkne,

druhá umlkne, obě se přidají k prvnímu hlasu.

Trojnásobný první hlas zní ratejnou pod

girlandami a nad marcipánovou mapou republiky,

neokleštěné o Podkarpatskou Rus, nad ním se

nejistě třepotá osamělý druhý hlas pěkného

děvčátka v homosexuálních botkách z Yonge

Street.

Něéchal simha, něé-chál,

tchópše ty fiš kchómu-ů,

cchó tchy rétši nochó-schí

tchó našchécho tchómu-ů.

Pestrobarevná zrádná emigrace u vytržení

naslouchá poselství, přefiltrovanému dálkou

oceánu a vowel shiftů. Spásce národa pan

Pohorský si blaženě taktuje neostříhaným

ukazováčkem.

Nedávno mě volal, abych ho navštívil a seznámil

se s Levenem. Domníval jsem se, že půjde

o nabídku spolupráce s habešským rozhlasem, ale

šlo o víc. Pan Pohorský, kvůli věřitelům, často

měnil bydliště. Zajel jsem nejprve na jednu ze

starých špatných adres v portugalské čtvrti

a složitými telefonáty přes několik známých jsem

nakonec zjistil, že se nyní skrývá v polské čtvrti.

Když jsem konečně vešel do pokoje v smrdutém

domečku, byl Levene už ožralý a já se domníval,

že to zavinilo moje skoro hodinové zpoždění.

Pozdější zkušenosti mě však poučily, že za ním

nelze přijít dost brzo, aby ho člověk zastihl

v střízlivém stavu. Byl to vysoký, krásný semita,

navlas podobný Kristuspánu v sériovém provedení,

jaké bývalo k dostání u Charity. Zjistil jsem také,

že snad i opakuje Kristův první zázrak: v jeho

žaludku se voda zřejmě měnila ve víno.

„Na všechno mu přitakejte,“ poučil mě pan

Pohorský mezi dveřmi. „Je v náladě, nesmíme mu

ji pokazit. Pak si to stejně uděláme podle svýho.

Ale má dobrej nápad –“

Nápad byla organizace právě před hodinou

založená v páně Pohorského obývací ložnici, pro

niž Levene vymyslel název Národně osvobozenecká

armáda československého lidu. Od názvu si oba

slibovali, že jim umožní domáhat se statusu člena

OSN, kde zástupcem se stane pan Pohorský.

Levene smutně připustil, že kdyby delegátem byl

on, zavdalo by to podnět k domněnkám, zda za

osvobozením národa nestojí sionisti.

Projevil jsem skepsi k možnosti dostat se do

OSN, ale pan Pohorský mě okřikl:

„Dyž tam pustili ty lotry arabský, proč by tam

nemohli pustit nás?“

„Arabové maj za sebou akce – únosy, pumový

útoky a tak. U nás doma jsem o ničem takovém

neslyšel.“

Ukázalo se, že právě tady zasáhne Levene, jenž

z takticko-politických důvodů nemůže zasednout

v OSN.

„Nic takovýho doma nedělaj, jelikož nemaj

zbraně,“ řekl. „Z toho důvodu taky zakládáme

národně osvobozeneckou armádu. Zbraně budou!“

„Budete hnutí inkorporovat?“ zeptal jsem se

a myslel si, že potměšile. Víno však bylo už

proměněno ve whisky a myšlenka Levena zaujala.

„Czechoslovak National Liberation Army

Incorporated?“ pravil zkusmo, aby se přesvědčil,

jaký to má zvuk.

„To zní dobře!“ ujistil ho pan Pohorský. Řekl

jsem podobně meditativním tónem jako Levene:

„Československá národně osvobozenecká

armáda a spol.?“

„Jaký aspol.?“

„A společníci.“

„To zní blbě,“ řekl Levene.

„To zní,“ připustil pan Pohorský. „Necháme to

radši jen anglicky. Inkorporejtyd.“

„Když je to český hnutí, budeme to muset občas

taky přeložit,“ pravil zamračeně Levene.

Chvíli jsme nad problémem tiše dumali. Řekl

jsem:

„V Kanadě je obvyklejší označení Ltd.“ Pan

Pohorský se zeptal, už s nedůvěrou:

„Co je to?“

„Limited.

Československá

národně

osvobozenecká armáda s ručením omezeným.“

„To zní eště blbějc!“ pravil Levene.

„Máš recht, Egone,“ přitakal pan Pohorský.

„Tak to inkorporovat nebudem.“

„V obchodních kruzích ovšem líp působí, když je

kompanyje inkorporovaná,“ pravil Levene.

Problém se ukazoval jako těžce řešitelný. Opět

jsem přemýšlel. Řekl jsem:

„V OSN na tom asi tak nezáleží jako na burze.

Tam by měly mít větší váhu ty akce.“

Pan Pohorský nejistě pohlédl na Levena.

„Right!“ pravil Levene. „Inkorporovat ji

nebudem, prostě ji po zuby vyzbrojíme! Co řikáte

tomuhle?“

Sáhl pod postel pana Pohorského, na níž jako

významný host seděl, a vytáhl exekutivní kufříček

z jemné kůže, v jakém nosí spisy a snad i akcie

členové správních rad. Měl na něm dokonce

monogram EL, dokonce snad skutečně zlatý.

Položil kufřík na postel a otevřel ho. Místo spisů

ležel na saténové podšívce báječně lesklý samopal

jako z nějakého klenotnictví. Byl ale nějaký malý.

„To je hračka?“ zeptal jsem se.

„Sure,“ pravil Levene a láskyplně vyňal zbraň

z hedvábím vystlané postýlky. „Pro dospělejší

týnejdžry!“ A spustil: „Šůtink velocity sto

pětadvacet za vteřinu. Rychlost při opuštění

hlavně –“ následovala plynná zbrojní přednáška.

Samopal byl nejnovější přísně tajdův model, jímž

se právě vyzbrojují elitní oddíly U. S. Marines.

Levene nevysvětlil, jak k němu přišel. Ale jeho

vancouverská továrna dodávala ventily, prý

k raketám, měl tedy asi styky s manželkami

důvěry požívajících senátorů.

Pan Pohorský hbitě provedl impozantní výpočet:

„Čoveče – sto pětadvacet za vteřinu, to máte za

minutu sedum tisíc pět set! Tim, čoveče, stihnete

za tři minuty postřílet celou pěší divizi. Dyž jich

budete mít deset, dá se taková divize zničit za

osmnáct vteřin. Při stu na to stačej necelý dvě

vteřiny –“

„Pokud se ovšem každou kulkou trefíte,“ řekl

jsem.

„Right!“ pravil Levene a škytl. Řekl jsem:

„Taky když to vypálí sedum a půl tisíce kulí za

minutu, kam se všechny ty koule do toho vejdou?“

Zadívali jsme se na maličkou zbraň. Levene

počal samopalem zkoumavě otáčet, až hlaveň

mířila přímo na pana Pohorského.

„To je tak mazaně zkonstruovaný,“ řekl pan

Pohorský nervózně.

Levene stiskl nějakou klapku a vytáhl z věci

zásobník. Byl naditý množstvím kuliček jako

jikrnáč.

„Sedum tisíc jich nebude,“ pravil. „Musí se to

asi víckrát nabít, dyž se chce střílet celou

minutu.“

„Jo tak,“ pravil pan Pohorský. „Vona ale vteřina

stejně stačí. Za vteřinu toho z takovýho automatu

bude každej nepřítel mít tak akorát dost.“

Levene zasunul zásobník do zbraně, uchopil ji

jako Patty Hearstová na známé fotografii a opsal

s ní polokruh. „Ratatata!“ zařval. Pak položil

samopal na postel a vysvětlil mi, že pro začátek

hodlá vyzbrojit jednu rotu, ale zato tak, že bude

mít palebnou sílu praporu. Z kufříku vytáhl štos

brožurek vydaných různými firmami v USA, jejichž

stav svědčil o pečlivém studiu. Týkaly se většinou

gerilové války a jednu napsal dokonce jakýsi

Fidelův generál, jenž si rovněž podržel copyright.

Levene mi sdělil, že kromě předvedeného

samopalu bude mít rota napalmové plamenomety,

tarasnice a bezzákluzová děla. Jedno, pravil, má

už jako vzorek na zahradě. Velení převezme

osobně a celou rotu dopraví padáky do brdských

lesů.

Pan Pohorský servilně zářil:

„Čoveče, dovedete si to představit? S takovou

rotou budem v Praze za hodinu! Využijem moment

překvapení a Praha je naše!“

Zeptal jsem se, co podniknou, až moment

překvapení pomine. Rozvinula se o tom diskuse.

Pan Pohorský počítal, že k rotě přeběhne většina

armády, až snad na politruky, a bude mít také

plnou podporu civilního obyvatelstva. On mezitím

akce využije v New Yorku k tomu, aby pro armádu

vydobyl postavení aspoň pozorovatele v OSN.

Nadhodil jsem, že lze ovšem stěží očekávat, že by

se k Levenově rotě přidala i okupační Sovětská

armáda. I s tím počítali. Rota vyprovokuje konflikt

mezi československou a sovětskou armádou, toho

využije Po horský v OSN, dá hlasovat o intervenci

Spojených národů, a buď k ní dojde, nebo se

Rusáci zaleknou možnosti atomové války s USA

a stáhnou se z Československa.

Měli to dobře promyšlené. Rota měla seskočit

ze speciálních letadel, jaká létají ve stratosféře,

a jsou proto z dosahu protileteckých raket. Namítl

jsem, zda rotu nerozstřílejí ve vzduchu, když jí

sestup ze stratosféry bude trvat –? Ne. Rota se

snese volným pádem a otevře padáky teprve dvě

stě metrů nad zemí.

Okouzlila mě nebeská představa. Jako nějaký

dřevoryt Williama Blaka – Levene předvedl

vojenskou mapu pražského okolí se zakreslenými

taktickými variacemi. Myslel na všechno. Měl

zajištěn dokonce přísun proviantu a pro případ, že

by rota neměla možnost vejít ve styk s českými

vojsky, byla v Německu připravena flotila

bitevních helikoptér, které zajistí spořádaný ústup

z území. Muži vybraní pro zadní voj měli být

opatřeni kapslemi s cyankáli.

Pravil jsem:

„Myslíte, že pro to v exilu seženete dost

dobrovolníků?“ Pan Pohorský se usmál.

„Střízlivě vodhadnutejch je v exilu dvacet tisíc

mužů ve vojenskym věku, jenom mezi

posrpnovejma.“ Všechno měl, jako vždy, pečlivě

vypočítané. Poúnorový, přednacistický a starší

exily tvořily první, druhou a třetí zálohu. Hravě

mu vyšlo, že kdyby se jenom každý třístý mladík

českého původu přihlásil, bude dost materiálu na

deset rot. „A co bude dejme tomu scházet, doplní

se žoldnéřema a náborem doma. Tam sou lidi víc

nabroušený, poněvač se s komunismem musej prát

každej den. Rekrúti se dopravěj do výcvikovýho

tábora v USA –“

Porada skončila tím, že Levena whisky přece jen

zmohla a usnul. V tom stavu už nebylo nutné

přitakávat, a tak se ožral i pan Pohorský a začal

mi tykat. Já jsem se sice držel, ale přesto jsem

před odchodem domů vstoupil jako dobrovolník do

národně osvobozenecké armády, a protože jsem

měl základní vojenskou službu vykonanou

u tankového vojska, kde jsem dosáhl hodnosti

rotného, udělil mi pan Pohorský ihned šarži

nadporučíka a funkci velitele čety obojživelných

tančíků, které měly být rovněž volným pádem

svrženy ze stratosféry.

Pestrobarevná zrádná emigrace u vytržení

naslouchá poselství přefiltrovanému dálkou

oceánů a vowel shiftů. Spásce národa si blaženě

taktuje neostříhaným prstem. Děvčátka, teď už

v čistém, čtyřhlasém unisonu, povzbuzena kladnou

ozvěnou v sále, pějí svěžími, vysokými hlásky:

Tchó našchécho tchomů-ů,

pchót našché okchéenkchó,

čchó som sa napchlákchál,

sífa cholupjéenkchó…

˜

Naďa nepřišla do práce ani v úterý a děda

Vařečka podlehl nutkavé pracovní neuróze natolik,

že za Hetflajšem a Švestkou se vršily

nezpracované kříže. Jak jsem se obával, všiml si

toho Ballon, postál pět minut s rukama za zády

a odešel.

„Dědo, moc hamouníte!“ zašeptal jsem zlostně.

„Bude průser!“

„I japa průser! Podle týdle normy budu brát vo

stouku víc, než dyž sem ďál na štancnách.“

Řekl jsem ještě zlostněji:

„To si povíme v sobotu!“

A moje předpověď se splnila. Ballon se vrátil se

stopkama a postál pět minut nad dědou, který

vyvalil oči a snažil se mu zalichotit zvýšeným

výkonem.

Ballon energicky stiskl tlačítko a zařval:

„Wie ist dal möglich? Dieser da ist neu und er

arbeitet fünfmal schneller als du und das Mädl,

das jetzt irgendwo simuliert?“

„Wir sind ungeschickt,“ pravil jsem. „Er ist

außerordentlich tauglich.“

Děda Vařečka německy neuměl, slyšel jenom

řvaní a přikrčil se.

„Na! Werma sehen!“ zařval Ballon a znova

odešel. „C-c-cák se stalo?“ zadrkotal zuby zděšený

děda. „Sem vám řikal, že bude průser. To ste se

musel honit a jemu se teď zdá, že děláte

pomalu.“

„Jejkote! Dyž já se nechtěl schvátit!“

A teprve teď předvedl, co umí. Posloužil si

ovšem zle. Ballon se vrátil s normovačem, všechno

znova přeměřili, načež mně Ballon oznámil, abych

se hlásil o práci v houfkoloně, protože na taktu

nejsou dva potřebí. Na konci týdne bral děda

Vařečka o šest padesát víc, protože mu zvedli

normu. Jako prémii dostal lístek na čtvrt litru

nespecifikované lihoviny.

K houfkoloně jsem ani nedorazil a už si mě pro

zvláštní účely vyžádal Uippelt. Dopis jsem v Praze

odevzdal na ústně sdělené adrese a s otázkou:

„Wohnt hier Herr Seifert?“ Pán, který mi otevřel,

nehnul ani brvou a řekl „Jawohl.“ Tolik jsem

vykonal pro vlast. Odpoledne jsem strávil

v kavárně Lloyd v marné naději, že si tam do šesté

výjimečně zaskočí zahrát Vlachova kapela. V sedm

jsem jel zpátky. Na nádraží jsem potkal Macháně.

Macháněho nasadili do nějaké laboratoře v Praze,

ale protože se bál náletů, dojížděl každý den

deset hodin vlakem tam a zpátky. Vstával v půl

čtvrté a do postele se dostal po půlnoci. Ale zvykl

si spát ve vlaku. Většinu cesty to taky dělal a měl

jsem tedy dost času k přemýšlení.

˜

Ráno Naďa zase do práce nepřišla. Hledal jsem

parťáka Samce, fórarbajtra houfkolony, abych se

přihlásil o práci. Ani on, ani houfkolona nebyli

k sehnání. Jenom nenápadný vyschlý mužík valil

po dvoře obrovský sud.

„Nevíte, kde je parťák Samec?“

„Na hajzlu,“ mužík se sudem se ani nezastavil.

Šel jsem tam tedy taky a doufal jsem, že tam

najdu Frantu.

Na hajzlu obvyklá společnost kouřila obvyklou

domovinu a Kos s Malinou pořádali seminář

o srostlých dvojčatech. Kos tvrdil, že mají jen

jeden žaludek, a poněvadž každé rádo něco

jiného, neustále se hádaj. Malina usoudil, že to

jsou pohádky.

„Houno pohádky! Taky jedno má vejdrž a druhý

se vožere po jednom panákoj.“

Zeptal jsem se: „Co dyž se to s vejdrží pořádně

setne? Druhý z toho může mít votravu alkoholem.“

„To může,“ řekl Kos. „A to první pak scípne

taky, ponivač spojený s mrtvolou se votráví

mrtvolným jedem.“

„Blbě žvaníte, kanci,“ pravil Malina.

„Voni maj vůbec problémy,“ řekl jsem. „Čet

sem vo jedněch, to byly holky, a jedna se vdala.“

„A co ta svobodná?“ zeptal se někdo z účastníků

semináře.

„Tu přikrejvali laňtuchem,“ řekl Kos.

„Simtě!“ pravil uhrovitý hoch ze svářovny. „Ďál

to vobjema! Vzít si moh jen jednu, páč ináč by byl

trestanej pro mnohoženství. Ale ďál to vobjema.“

„Nedělal,“ řekl jsem. „Svobodná zemřela jako

panna. To se potvrdilo pitevnim nálezem.“

„Budeš vykládat, dromedáre!“ rozlítil se

Malina. „To by přeci žádná nevydržela! Ležet

každej večír vedle těch dvou, vole, a nic! To by

musela bejt sjetice!“

„To je prauda. To sou pohádky,“ řekl natěrač

Habr.

Zaujat hrou, která mi připadala jako poezie,

jsem prohlásil:

„Co se divíte, pánové? Bylo to jako s tim

žaludkem. Svobodná cejtila přesně to samý, co

vdaná, jenže to měla bez práce.“

„Seš nosorožec!“ pravil Malina.

„Měla ta vdaná děti?“ zeptal se Kos.

„Dvě, myslím.“

„Co porodní bolesti? Taky je cejtily vobě?“

„Taky.“

„Eště řekni, koni, že jedno se narodilo tý

panně!“ rozčiloval se Malina. „To je pak teda

hotový neposkvrněný početí!“

Chtěl jsem mu tuto koncepci potvrdit, ale Kos

mě předešel:

„To by musela bejt jak Panna Maria, krávo!“

Malina se zamračil na Kosa a mastně si odplivl

na podlahu.

„Ste voba krávy jordánský.“ Někdo řekl, že

Panně Marii vydrželo panenství jen do porodu.

Jakýsi zacákaný teolog tvrdil, že jí to zůstalo

i potom. Kos řekl, že Panna Maria panna vůbec

nebyla, jenom to namluvila svatýmu Josefovi,

kterej byl dobrej vůl, a vona si spískala Ježíška se

svatym Jánem Křtitelem, kterej za ní lez

v přestrojení za anděla. Natěrač Habr prohlásil, že

rouhavý řeči poslouchat nebude, ale nevyřešil to

odchodem, nýbrž tím, že dal Kosovi přes hubu.

Začali se prát.

V dýmu jsem konečně zahlédl parťáka Samce

a zeptal jsem se ho, co mám dělat.

Parťák Samec se zamyslel a pravil rozvážně:

„Nejdřív se vyser, dyž už si tady. Neni žádnej

kvalt. Pak di na dvůr a hlaš se u Nejezchleby. To je

ten malej, scvrklej, válí tam sudy. Řekni mu, že tě

posílám, ať tě zaučí.“

Pronikl jsem clonami dýmu až k urináři. Tam

stál Franta a vypadal sklesle. Sdělil jsem mu, že

mě i Naďu Ballon vyhodil od křížů, a až Naďa

přijde –

„Náďa už nepříde. Vona má tuberu.“

Nedošlo mi honem, co to znamená. Skoro jsem

dostal radost. Aspoň se Naďa do konce války

z fabriky sleje… až pak mi to došlo, a najednou.

Vzpomněl jsem si na Lojzu. A dostal jsem o Naďu

strach.

˜

V rohu nad sklenicí zachmuřený Frank. „Dostali

Másla. Je v hospitlu.“

„Kdo ho dostal?“

„Asi najatej vrah. Volal Pohorskýmu.“

„Najatej vrah?“

„Ne. Máslo. Do telefonu chroptěl. Když k němu

Pohorskej dorazil, ležel v tratolišti krve.“

„Proč si rovnou nezavolal ambulanci?“

„Neni jim co věřit. Je to všude samej komouš.“

Frank se rozhlédne, jako by byli i zde. Ale tady

jsou nanejvýše bývalí. A jeden Kanaďan, Percy.

Frank se uklidní.

„Máslo slyšel ránu a viděl, že mu zvenčí někdo

ustřeluje zámek. Běžel ke dveřím, ale než tam

doběh, chlap už byl vevnitř. Na pistoli měl

sajlencr. Máslo prej slyšel jenom takovej pšouk

a vomdlel. Když se probudil, měl kuli v rameni.

Kousek víc doleva, a dostal jí do srdce.“

„Viděl vrahovi do tváře?“

„Ne. Měl punčochovou masku. Asi někdo

z ambasády, nebo najatej vrah. Ten by ale

nemusel mít masku. Najímaj je dycky hodně

daleko vod místa činu –“

Nebezpečný vůdce skautů byl tedy málem

odstaven.

Vstupuje Blběnka. Dnes překonala očekávání

všech, kteří se vždy těší, jakou koláž ze sebe opět

udělá. Co tričko s namalovanými ňadry, v němž se

šla profláknout na Václavák, pouze naznačovalo,

stalo se skutkem. Blběnka má na sobě oděv

z pozlacené mlhy, od pasu dolů pod ním měňavou

spodničku, ale od pasu nahoru je pod pozlacenou

mlhou braless. „To je, proč jsem ráda, že jsem

teď sitizn of Kanada,“ rozkládá. „Československo

je, ajm sory tu sej, rasová země.“ Vedle ní pan

Zawynatch, v zářivém fišpánu a ve vestě se srdci,

dělá že nic a dme se pýchou nad Blběnčinými

braless ňadry. „To je taky, proč já oceňuju Briana

tady, protože on daznt majnd.“

S námahou přestanem třeštit oči skrz

pozlacenou mlhu a pohlédnem na pana

Zawynatche. Zlatě a bíle se usměje:

„Já mám i nejlepší přátele mezi černochama.“

„Rajt,“ pochválí ho Blběnka. „Já sem byla

zasnoubená a můj fiansej byl takovej najs boj, tak

sem si řekla, proč mu neříct? Mohlo by to na mě

prasknout enyvej, tak sem mu pověděla, že muj

ded byl blek. On řek, že se nestará, protože to na

mě stejně neukazuje. Sí? Jako v tom židovskym

džouku, že budou lynčovat židy a holiče, a holič

povídá: Prosím vás, proč holiče?“

„To byl slip of tang,“ pravím.

„Oukej. Taky sem byla povolná to tak vzít. Ale

věděli byste? Von to vyzpovídal doma a jeho

rodina mu nasadili ptáka do hlavy.“

„Brouka,“ opraví ji jemně pan Zawynatch.

„Nebo brouka, snad. Až sme se rozešli! Prej

bysme spolu mohli mít černé bejby! Prej podle

dženetyks je to možný.“

„Proč by mu to mělo vadit, když nebyl rasista?“

ptám se.

„Protože,“ Blběnka téměř křičí, jak ji

vzpomínka rozčilila, „jeho přátelé by nevěřili, že

je to jeho bejby! Cause they would think I got

myself knocked up by one of those Afričan

bastards that hang around the nightclubs I used to

hang around!“

Ňadra s krásnými terči pod zlatou mlhou se

zdvihají, klesají, zdvihají, nemůžem z toho spustit

oči.

„Ovšem,“ vydechnu teprve po chvíli, „to přesně

vzato není rasismus. Přesně vzato se fiansej bál

podezření z paroháčství –“

Blběnka se zarazí.

„Cože? Hm. Vel. Enyvej, ale predžudys to je!

Aby si jeho stjupidní frends nemysleli, že má

horns, dyž mě elidžidli miloval!“

˜

Stál jsem na rohu u svářovny, vyhlížel jsem

Nejezchlebu a vzpomínal jsem. Jak se Nadě dělaly

na tvářích růžičky, jak se jí leskly oči a žhnuly. Jak

seděla v kuchyni a dívala se do hrnku, polykala

koláčky.

„Hasta nix zu tun?“ zaskřípal za mnou Eislerův

hlas. Rozhlédl jsem se. U stěny svářovny stál

kovový sud. Sehnul jsem se k němu a začal jsem

jej valit pryč. Eisler se za mnou chvíli díval, pak

se otočil a důležitě kráčel k vrátnici.

Za rohem vyjel proti mně nenápadný, scvrklý

mužík, taky se sudem. Sotva mě uviděl, zastavil

se. Zavolal na mě:

„Mladej, kam to valej?“

Taky jsem zastavil:

„Vy ste Nejezchleba?“

„Jo. Kam s tim sudem? To je muj sud!“

„Posílá mě Samec. Máte mě zaučit.“

„Co? Do čeho?“

„Já nevim. Do práce.“

„Do mý práce?“

„Asi, podle všeho.“

„To ti řek? Že tě mám zaučit do svý práce?“

Mužík mě trochu štval. Viděl jsem, že Eisler

změnil směr pochodu a zamířil k vratům hajzlu.

Zimním dopolednem hučela továrna, vyrábějící

válečnou techniku pro ztracenou armádu.

A zubatá s kosou na Černé Hoře –

„Dyť vám to povídám!“

„Tak si vopatř sud.“

„Už mám, nevidíte?“

„Koukej ho dát, kdes ho vzal! Todle je jeden

z mejch sudů!“

Sehnul jsem se tedy k sudu a valil jsem ho

zpátky. Nejezchleba valil svůj těsně za mnou.

Dospěli jsme k svářovně.

„Tak co mám teda dělat?“ zeptal jsem se.

„Dyk sem ti poudal: najdi si svuj sud. Vobyčejně

bejvaj ňáký u jeřábu. A sem mi s nim nelez, ani ke

kantýně, ani k hlaunímu skladu. Najdi si svý

místo.“

Nejezchleba postavil dřevěný sud vedle

kovového a chystal se odvalit kovový pryč.

„Kam dete?“

„Tendle příde k hlaunímu skladu. Tam mám

jinej, zelenej, ten dovalim ke kantýně. A ten

pruhovanej vod kantýny k lakovně a vod lakovny –“

Nakonec mi metodologii práce u houfkolony

vysvětlil. Šlo o to, opatřit si sudy: nejmíň tři,

radši víc. Každý aby byl výrazně jiný: velký, malý,

kovový, dřevěný, nápadně barevný, bezbarvý.

Kdyby někdo válel pořád stejný sud, mohl by si

toho všimnout verkšuc. Nejezchleba byl skutečný

mistr svého zvláštního oboru. Pracoval v něm už

třetí rok. Vypadalo to, že i já mám do konce války

o zajímavou práci postaráno.

Osud rozhodl jinak.

˜

Děvčátka dozpívala další vovlšiftovou voničku,

paní Růžena Smrk-Forestová přehrála Slovanský

tanec, Priscilla Kouba, po mamince pihovatá

Skotka, skoro k nerozeznání od Wendy

McFarlandové, přetančila nožičkama jako na

drátkách skotský tanec ve skotské sukénce, od

pasu vzhůru ztuhlá jako rampouch, bratr Senka

pronesl projev o Tégé Masarykovi, na rozdíl od

obdobných projevů o jiných velikánech, jaké jsem

slýchával v Praze, zcela bez citátů, ale rovněž

celkem bez obsahu. K mikrofonu přistoupí sladká,

překrásně učesaná (Beauty Salon Kroupa) sladká

dáma a sdělí nám, že se konečně přiblížila chvíle,

na niž jsme dnes všichni netrpělivě čekali.

Uslyšíme, díky nejmodernější technice, kterou

zapůjčil bratr Pilnáček, majitel obchodu s tývý

a stereo Praguesonic, drahý, nezapomenutelný

hlas našeho prvního pana prezidenta osvoboditele

Tomáše… všichni ztichnou. „Prosím, bratře

Pilnáčku.“ ladná paže opíše ladnou smyčku.

Ticho. Jenom nějaké dítě vzadu brečí a je

okřikováno. Bratr Pilnáček zasune páčku

a z předimenzovaných,

superkvalitních

stereoreproduktorů se ozve – Mickey Mouse.

Je to jeden z cynických žertů náhody či

Pánaboha, který, zdá se, přeje bolševikům. Dáma

zachová profesionální klid, sladkou tvář přelétne

omluvný úsměv. Bratr Pilnáček zápolí s páčkou,

z druhé strany ji však drží ruka zlomyslného

božstva. Dítě, zaujato mikymausem, přestalo

brečet. Snažím se rozluštit poselství, které se

vřeštivě valí na sál. Je nesrozumitelnější než slova

na Blběnčině náramku.

A myška drmolí trapně dlouho. Nikdo jí

nerozumí. Bůhví co říká svou flažoletovou řečí.

Bratr Pilnáček strká do přístroje šroubovák, páčí.

Konečně cvak. Sál vydechne. Drahý hlas nyní

promluví tak, abychom věděli. Myška je umlčena.

Místo ní se ozve – King Kong. Poděšené dítě se dá

opět do breku. Bratru Pilnáčkovi šroubovák

upadne. Nový vzdech zrádné emigrace provází

nový sladký úsměv sladké dámy. King Kongův hlas

duní z dokonalých stereoreproduktorů – ale i jeho

poselství je beznadějně zašifrováno kmitočty,

nerozeznatelnými pro lidské ucho.

Všechno je ztraceno. A přece ne! Bratr

Pilnáček, bojovník od Tobruku, se nevzdává.

Šroubovák je znovu nasazen, ohýbá se, bratr se

potí – a – konečně je páčka na svém místě!

Stařeckým, slabounce huhňavým hlasem ozvou se

závěrečná slova poselství:

„…naše demokracie musí být stálou reformou,

stálou revolucí. Ale – revolucí hlav a srdcí!“

A dost. Hlas z hloubky totálně mrtvého času

dozněl. Jeho absolutistický požadavek se roztříštil

o jiné revoluce, které znamenitě naložily s mnoha

srdci, s nejednou hlavou. Hlas z líbezné říše

pohádek Podle sebe soudím tebe. Dáma zachovává

na sladké tváři blažený výraz, jaký snad mají

andělé. Bratr Pilnáček sejme z přístroje desku

pohybem arcibiskupa pozdvihujícího hostii.

Hrobově zbožné ticho.

Do něho, jako čertík z krabičky, naskočí vysoký

tenor bratra Kocmana. I bratr vyskočí, v klopě se

mu zaleskne sokolský odznak devátého sletu

všesokolského, v dojatém hlase nesmírná, už

bezobsažná nostalgie – Kdéé domovmůůůůj.

Naneštěstí je tenor bratra Kocmana příliš vysoký,

k dovršení neštěstí nasadil v nejvyšším rejstříku.

Všichni vstávají. Někteří činí pokus udržet se

v poloze bratra Kocmana, ale zřítí se z těch

nedostupných výšek a zmlknou. Jiní nasadí

o oktávu níž – ti utonou v hloubce. Nakonec zní

pouze vysoký tenor v unisonu se sopránem stařičké

sestry Zdislavy Warwick, bývalé profesorky zpěvu

na Royal Conservatory.

Ale jsem najednou šťasten. Náhle – zažil jsem

to vůbec někdy? – si připadám jako integrální

částečka malého množství, cítím totální absenci

hrozící vážnosti, blízkou lidskost naší směšnosti,

naší hledající chybující touhy, naší rovnosti. Není

tu pompa státem placených výhrůžných nadšení,

jen malý dialektický kabaret z vlastních zdrojů.

V euforii chvíle se rovněž pokusím zapět, rovněž

ztroskotám.

„Ona je ve Vest Džermeny taková kompeny,“

říká Blběnka. „A oni vám udělaj speciální

kompártment v káře, sí? Kastmejd na míru vašeho

těla a tvarů, it fits lajk jůr skin. Žádnej celník ho

nenajde. Nečrli to není komfortebl a musíte

stripnout do naha, abyste se do toho vskvízoval.

Do svobodnýho světa se v tom dostanete jako

njůborn bejby. Za hranicema máte ale už

připravenej dres. Čárdžujou za to tak padesát

tisíc marek, bat! – v tom je inklůdovanej trip

jejich ejdženta do Československa, kde von vám

veme mežrments, a pak druhej trip ejdženta se

speciální károu. Vel, má to cenu vašich penězů,

ale přitom je to kousek peněz.“

„Peníze neznamenají jednu věc,“ praví pan

McEachen v obleku od newyorského krejčího

a s prsteny konkurujícími výzdobě pana

Zawynatche. Jmenoval se původně Macecha, ale

příjmení Meseša se mu nezdálo. „To není, co mě

voríruje.“

Vidím, že Blběnka narazila na sobě rovného.

„Vy si myslíte,“ praví ta vypravěčka, „že vaše

stará dáma by se styděla? Nevorírujte. Oni jsou

velmi diskrétní. Ejdžent se dívá na stranu, když

zákazník stripuje.“

„To není, co mám na svý mysli,“ praví pan

McEachen ještě ustaraněji. „Moje stará dáma jako

mladé děvče měla ve zvyku stát za modela

umělcům. Těm – jak se říká pejntrz –“

„Malířům,“ pomůže mu pan Zawynatch.

„To je to. Malířům. Ten obraz já mám nad

fajrplejsem, Svoboda vede legionáře od Mistr

Slabinoha, to je moje matka. Co tady odsud až

nahoru –“ pán ukáže od pasu vzhůru. Všichni,

nemůžeme si pomoct, zašilháme do zlaté mlhy.

Včetně pána, hodlajícího vypašovat maminku.

„– je všechno viditelný. Moje stará dáma, jestli

víte, co míním, neměla nic se za to stydět.“

„Vel, co je trabl?“ otáže se Blběnka. „Ejdžent

je taky vilink se koukat, když to je, co si zákazník

přeje.“

„Vona je dnes moc tlustá,“ praví velice

chmurně pan McEachen. „Dvě stě osmdesát

paundů. Takovej kompártment by tvrdě mohl

fitovat do káry. Seriózně o tom pochybuju.“

Nikdo ho nepovzbudí, protože je to zřejmě

technický problém, značné závažnosti.

„Může být,“ praví pan Zawynatch, „že kdyby

vzali nějakej větší stejšnvegn –“

„To by to nečrli udělalo víc dražší,“ praví

Blběnka. „Oni normálně operujou jen standardní

káry.“

„Peníze neznamenají jednu věc,“ opakuje pan

McEachen. „Ale stejšnvegn je – votsdwórd? – dutej

vzadu. Prázdnej. Kam by dali kompártment?“

Opět mlčíme. Nikdo nejsme technik.

„Well, to je jejich problém,“ rozhodne nakonec

pan Zawynatch. „Jestli peníze nejsou problém,

pak nic nesmí být problém.“

Veliká víra pana Zawynatche v moc peněz není

slepá. Blběnka je i za největší peníze pořád

bargejn. Mimoto začínám mít podezření, že to

Blběnka s láskou myslí vážně.

„Problém může být něco jinýho,“ praví bratr

Pelikán, mladší, poúnorový bratr, jenž před

lidovým vítězstvím býval předsedou studentů

strany lidové na filozofické fakultě. „A jestli to

nemá ta kompeny vydyzajnovaný, měl byste chtít

z ceny procenta zpět.“

Bratr Pelikán přijel do Toronta pouze na

návštěvu. Jinak sídlí v New Yorku, kde není

filozofem, nýbrž ředitelem čejnu nočních klubů.

„Mluvím z osobní zkušenosti,“ praví, „a řeknu

vám, dámo a pánové, s tímhle druhem tajný

dopravy může vaše paní matka, pane McEachen,

přijít do velice zahanbujícího trablu.“

„Ale pane Pelikán,“ praví Blběnka. „Když vy

jste defektoval, tahle kampeny ještě nebyla

v byznysu!“

„Správně,“ přikývne pan Pelikán. „Ale

existovaly podobný cesty. Já se takovou jednou

cestou dostal ven, a já vám povím, já se skoro

podílel na osudu Tychona de Brahe.“ Napne nás,

pak vypráví. Tehdy ještě jezdil mezinárodní expres

Praha –Mnichov, bylo to v prvních dnech po

vítězství lidu, ne ovšem lidové strany, a kamarádi

umístili pana Pelikána do jídelního vozu. Byli

prozíraví a pro případ, který v únoru nastal, měli

tam ve stropě připravený malý prostor, právě pro

jednoho člověka, a byli smluveni s kuchařem. Pan

Pelikán se v dutině zkroutil jako skrčenec a kuchař

ho zvenku zašrouboval tak pevně, že se nemohl

ani hnout. A jak v tom rozčilení myslel před

nástupem na tisíc věcí, zapomněl jít na malou

stranu. Sotva ho zašroubovali, uplatnil se zákon

schválnosti.

„Měl jsem takovou malou dirku, hned naproti

oku,“ vžívá se pan Pelikán do své tehdejší situace.

„Zapomněli tam dát šroub. A pánové, co si čert

nepřál, vidím, jak ke stolu pode mnou si sedá

Hubert Stein s nějakou dámičkou. Vy asi nevíte,

kdo byl Hubert Stein, slečno?“ Blběnka zavrtí

hlavou. „Kolega, aspoň až do puče. Předseda

fakultní organizace komunistický strany na

filozofii. Vedle toho asi ještě něco jinýho,“ dodá

pan Pelikán. „To bylo teprve den po tom, co

Gottwald měl řeč na Staroměstským náměstí,

a pan Stein už jel do Mnichova. Samo sebou ne do

exilu. No pech. Říkal jsem si: Pelikáne, umřít na

puknutí měchýře není nedůstojný. Když mohl

Tycho, můžeš ty taky. Jenomže – máš ty takovou

sílu vůle jako Tycho? Vydržíš to?“

Pan Pelikán vydržel své utrpení až na hranice.

Tam vlak stál půl druhé hodiny a konala se velká

prohlídka. Celou tu dobu pil pod panem Pelikánem

Stein s dámičkou šampaňské. Pan Pelikán si už

začínal myslet, že se vyrovná Tychovi. Napjal vůli,

vlak se hnul, a jak se hnul, měchýř se ukázal

silnější než vůle. Z pana Pelikána počal vytékat

obsah. Tvořila se loužička, a když pohlédl dírkou

po šroubu dolů, uviděl, že tekutina, kapku po

kapce, kape rovnou Steinovi do Chateau Mělník.

„Já se modlil,“ vypráví Pelikán. „Stein moh

pořád eště zatáhnout za, jak se to řiká, za brejk.

Ale zachránila mě dámička. Povídá: ‚Huby, ono

venku prší?‘ Oba kouknou z okna, ono neprší. ‚Že

stropem sákne,‘ povídá dámička. Huby natáh ruku,

nechal si kápnout na dlaň a pak ji, když dáma

promine, je to trochu disgastink, olíznul. Zarazil

se, řek: ‚Divnej dešť! Jak mořská voda.‘ A voba

kouknou na strop, mně rovnou do očí krz dírku od

šroubu. Neviděj mě, ale já vidim je. A v tom přišla

spása. Zvenčí se ozve: ‚Furt im valde!‘ Byli jsme

v Německu. Byl jsem zachráněnej.“

A přiběhl kuchař a odšrouboval pana Pelikána.

Jenže přeleželý pan Pelikán se nahoře neudržel,

spadl na stůl rovnou mezi Steina a dámičku

z vnitra a místo Tychonovi se připodobnil

vodotrysku. Stein věděl, že pan Pelikán už je

mimo dosah jeho pravomoci, tak aspoň jedovatě

pravil: „Vida, náš demokratickej hrdina! Strachem

se pochcal!“

„Co vy ste řek jemu?“ křičí Blběnka. „To přeci

nebylo protože od strachu!“

„Já?“ pan Pelikán zvážní, pokývá hlavou.

„Dybych byl tenkrát věděl, co sem se naučil vědět

pozdějc, nebyl bych mu to bejval řek. Řek jsem

mu: ‚Koukni, Steine, já se od strachu pochcal, jak

jsem utíkal vodtamtuď. Ale ty, Steine, se tam

jednou od strachu posereš a utýct vodtamtuď už

nebudeš moct.‘ Jo,“ pan Pelikán smutně pokývne

hlavou. „Ani ne o čtyři roky pozdějc ho pověsili.“

Denouement uvede pana McEachena opět do

ponuré nálady. Projeví obavy, zda může starou

dámu vystavit takovému martýriu. Stará dáma má

nervy v nepořádku. Už třikrát žádala o povolení

návštěvy, ale odmítli ji. Proč? Vždyť skoro

každému návštěvu povolí, když je to sínijr sityzn,

diví se Blběnka. „Já nevím,“ praví nešťastně pan

McEachen. „Oni řekli, že já jsem aktivní. Dokud že

budu aktivní v politice, dotud že ona nemůže

opustit. Nic neni nechaný, než ji vysmaglovat.“

„Je jedna metoda, která je i mnohem víc

bezpečná,“ praví Blběnka. „Ale ta dýl trvá. Až

rok.“

„Která jedna to je?“

„Že se stará dáma vdá za cizince.“

Pan McEachen zvadne.

„Ona je blíže osmdesát. Kdo si jí ožení?“

„Jsou takoví lidé,“ říká Blběnka. „Stojí to

peníze.“

„Peníze neznamenají jednu věc. Vy byste

opatřila člověka?“

„Šůr,“ Blběnka zahoří ochotou. Pak vysvětlí, že

věc je ovšem trošku komplikovaná. Najatý

snoubenec musí nejprve navštívit Prahu jako

turista a tam se jakoby náhodou setkat

s nevěstou. Pak se vrátí domů, píše, Blběnka do

detailů rozvíjí složitý a časově náročný plán.

„Sexy? Pešnyt?“ zapochybuje pan McEachen.

„Stará dáma je blíže osmdesát a dvě stě

devadesát paundů –“

„Nou problem,“ říká Blběnka. „Vybere se někdo

fitink ve věku i váze. České nevěsty jsou hledané,“

praví.

Ani neví, jak má pravdu.

˜

Naďa mi chyběla. Válení sudů byla sice mnohem

lepší práce než vrtačka, měl jsem u toho tělesný

pohyb a mohl jsem zůstávat na hajzlu, jak dlouho

jsem chtěl, pokud jsem se vyhnul Eislerovým

kontrolám, ale pokaždé když jsem se z hajzlu

vracel k některému ze svých zatím jen dvou sudů

a viděl jsem dědu Vařečku, jak se činí, protože má

co dělat, aby splnil vlastní blbostí zvednutou

normu, trpce jsem si uvědomoval nepřítomnost té

hubené holky, a co asi dělá, když má teď tuberu.

Koncem týdne jsem už byl myšlenkama na Naďu

posedlý. V neděli ráno mi napadlo, že z fabriky se

sice kvůli tubeře ulejvá, ale do kostela třeba

přijde, ale nepřišla. Muselo to teda být vážné.

Kostel bez ní byl pustý, jenom ho trochu oživovala

Marie, jenže ta tam byla s Kočandrlem, stáli bok

po boku na kůru, nějak strašně mravně zpívali

a hrozně vážně odříkávali vyznání víry.

Ale Naďa nepřišla. Představil jsem si jejich

chalupu s poleny narovnanými až po nízkou

střechu, s malinkým okénkem v rámech,

s mourovatou kočkou, a nemohl jsem to vydržet.

Po obědě jsem se sebral a táhl jsem na Černou

Horu. Nevěděl jsem přesně, co tam budu dělat;

vlastně jsem věděl přesně, že nic, jenom

očumovat tu chalupu, která se Nadinou

přítomností nějak odlišila od ostatních stavení ve

vesnici, podobně jako byl jiný dům u řeky, co

v něm bydlela Irena, a Mariina luxusní vila na

stráni pod Černou Horou. Jenom očumovat,

protože v chalupě určitě bude snoubenec a tomu

by asi bylo divné, že mám o Nadino zdraví tak

přehnaný zájem, a Naďa by asi zčervenala. To

nešlo.

Snoubenec tam byl. Viděl jsem ho od kříže, jak

na zápraží štípá dříví. Byl slunečný den, všude

bílo, a Franta štípal dříví v kostkované košili

s vyhrnutými rukávy. Kus stranou od vesnice, na

stráni pod Jiráskovou chatou, lyžovali a sáňkovali

lidé z města. Nechtěl jsem, aby mě Franta viděl.

Byl jsem v lyžařském, tak jsem zahnul k halasícím

černým postavám na zasněžené sjezdovce, nad

nimiž se nahoře tyčila dřevem obložená kamenná

restaurace. Zastavil jsem se za keříčky kleče

a čuměl jsem na chalupu. Slunce jí zahořelo

v drobných okýnkách, až mě oslepilo. Popošel jsem

stranou a v okýnku stála kočka a čuměla na bílou

pláň. Franta vyšel z chalupy s konví, přešel přes

cestu k sousednímu stavení, postavil konev pod

pumpou omotanou smrkovými větvičkami

a pumpoval. Přes bílou pláň znělo vrzání táhla,

mísilo se s hlaholem lyžařů. Naďa byla někde za

tím okýnkem, možná v posteli – co asi spolu dělají,

napadlo mě. O čem mluví Naďa s Frantou?

Nedovedl jsem si to představit. Nedovedl jsem si

najednou představit ani Naďu, jenom její mužské

škrpále a neforemné, obnošené svetry a sukně,

navždycky v téhle chalupě s tím pořízkem,

který – pořád jen v košili, ačkoliv mrzlo – se vracel

s plnou konví do chalupy a nesl ji, jako kdyby v ní

měl vzduch. Jenže proč ne? Někdo přece musí

zůstat v těchhle vesnicích. Mně nikdy, ani na

okamžik nenapadlo, že bych měl zůstat v Kostelci.

Kostelec byl jen provizórium. Narodil jsem se tam,

a protože jsem byl dosud neplnoletý, a hlavně

protože byla válka, musel jsem tam zůstávat. Ale

jakmile bude po válce – nevěděl jsem přesně, co

udělám, kromě toho, že půjdu do Ameriky.

Nechápal jsem, že někdo může zůstat celý život

v Kostelci a ani se tomu nebránit. Ale zřejmě

takoví taky byli. Klukům na hajzluniverzitě jakživo

nepřišlo na mysl, že by mohli odejít jinam, dělat

něco jiného – Kostelec, fabrika, pro ně to byla

samozřejmost. Snad to bylo tím, že něco uměli.

Ponykl byl svářeč, Kos zámečník, Malina taky,

soustružníci, natěrači. Já neuměl nic. Trochu hrát

na saxofon, asi ne dost dobře, abych se tím mohl

živit. V Praze živit. Dost dobře možná na Kostelec.

Ze školy skoro nic, protože skoro nic mě nebavilo,

leda knížky, a to ještě ne ty, co jsme je měli číst.

Snad to bylo tím. A Naďa? No, ta taky neumí nic.

Jenom domácí práce, ale je ženská, ženským to

stačí. Franta si ji veme – přistihl jsem se, že

ačkoliv jsem do ní zřejmě udělaný, když tu tak

civím na chaloupku, které se kouří z komína,

vůbec mi nenapadá, že bych si ji mohl vzít já.

Kouří z komína, Naďa asi připravuje večeři, na

peci, mají tam jistě vesnickou pec – vzpomněl

jsem si, jak mi bylo, když jsem ji tenkrát nakrmil

matčinými koláčky, a jak jsme umejvali nádobí –

Za mnou se ozvalo zasvištění a vyjekly dva dívčí

hlasy. Obrátil jsem se. Kousek ode mne ležely

převržené rohačky a vedle nich Marie v lyžařských

kalhotách a v norském svetru a na druhé straně

rohaček nějaká jiná holka. Právě sbírala ze sněhu

brejle a zkoumala, jestli není po nich.

„Pomoc!“ pravila Marie a smála se na mě.

„Co je ti?“ řekl jsem. „Spadlas na zadek. To

máš, jak dybys spadla do polštářů.“

„Jak to víš?“ pravila Marie, vstala a začala si tu

část těla oprašovat od sněhu.

„Ženský maji víc podkožního tuku než mužský,“

řekl jsem. „To řikal už v kvintě Stařec. Obzvlášť

na zadku.“

„To sis přidal. To neřikal.“ Marie ke mně

přistoupila a obrátila se ke mně zády. „Sáhni si.“

„Cože?“

„Sáhni si mi na zadek!“

Co se to děje? Taková zbožná, a tohle? Druhá

holka se pomalu sbírala ze sněhu, krátkozrace po

nás mžourala a vytahovala kapesník.

„To myslíš vážně?“

„Neber to, jak ty to určitě bereš, ale čistě jako

praktikum z anatomie. No tak si sáhni!“

Sáhl jsem si. Marie měla zadek pevný jako

žíněnku v tělocvičně. Žádná velká vrstva

podkožního tuku. Ale pružný. „Máš ho pružnej.“

„Ale ne jako polštář.“

„Jako nafukovací polštář,“ řekl jsem a znova

jsem si na něj sáhl. Marie ale uhnula a otočila se

ke mně obličejem. Měla ho celý růžový od mrazu,

na zlatých kadeřích modrou čepičku.

„Co tu děláš?“ zeptala se.

„Nic. Procházim se. Běžte zas sáňkovat.“

Zkoumavě na mě hleděla, potom se podívala

přes kleč na chalupu. Z komína stoupal teď hustý

dým, asi přiložili smrkové větvičky.

„Co seš ke mně takovej, že se ke mně nemáš?“

otázala se Marie. „Že ty tam někoho máš?“

„Prosim tě! Tady?“

„No to je jasný!“ Marie si mě změřila. No jo.

Lyže jsem neměl a byl jsem tu sám. „Přeci ty se

nepudeš procházet sám na Černou Horu jen tak.“

„Proč bych nemoh?“

„Vodporovalo by to psychologickejm zákonum,

Daníčku!“

Druhá holka k nám přistoupila. Měla už brejle

zas nasazené, byla to taková holka, co jí sice bylo

asi jako Marii, ale vypadala klidně třeba na třicet.

Marie nás představila. Nějaká Hana Klégrová

z Hradce. Když se dozvěděla mé jméno, vyprskla:

„To je on?“

Marie se taky zahihňala.

„No to je von.“

„Co tim myslíte, dámy?“

„Že seš to ty,“ pravila Marie. Obě se pořád

smály. Hleděl jsem na ně otráveně. Řekl jsem:

„Co je na mně tak zajímavýho, že vás tak

bavim?“

„Seš zábavnej,“ řekla Marie.

„Píšete moc zábavný dopisy,“ pravila ta Hana.

„Teda slyšela sem, že píšete. Mně ste zatim žádný

nenapsal.“ Taky nenapíšu, sůvo, pomyslel jsem si.

„Von to napraví,“ řekla Marie. „Von je takovej

spisovatel.“

„Nemám teď čas. Pracuju pro vítězství říše,“

řekl jsem. „Dej jí přečíst ňáký svoje, stejněs jí už

ňáký dala.“

Bylo jasné, že dala. Mně to bylo jedno.

Náhodou to byly docela pěkné dopisy.

„Já?“ jako užasla Marie. „Jestli někdo, tak

Jarmila Dovolilovic. Je to Hanina sestřenice.“

„Nikdo mi je nedal číst,“ pravila Hana. „Ale

všechny holky řikaj, jak krásný jim je píšete.“

Byla teda jedovatá.

„Tak ahoj,“ řekl jsem. „Běžte si hrát, děti.“

„Vidíš ho?“ pravila Marie. „Vidíš ho, jak je

chladnej? A to si mi právě sáh na zadek! Von má

ňákou jinou.“

Obě se zas rozřehtaly. K Nadině chalupě šla

dvojice, strejc v beranici a tetka v šátku,

zaklepali, ve dveřích se objevil Franta. Všichni

zmizeli v chalupě. Na sníh vyběhla kočka

a opatrně našlapovala v závěji. „Von tu má ňákou

novou!“ slyšel jsem veselý Mariin hlásek.

„Donedávna chodil s ňákou fabričkou, tak teď má

zas vesničanku.“

Opět se rozřehtaly. Byly vůbec nějaké

rozřehtané.

„Ty seš dnes ňáká veselá!“ pravil jsem

otráveně.

„Tos uhod, Daníčku.“

„To že tě nehlídá ten tvuj?“

Holky se podívaly na sebe a vyprskly.

„Zase uhods, Daníčku!“

„To ho teda lituju,“ pravil jsem. „Tak zas běžte

sáňkovat.“

„Heleď,“ Marie se ke mně začala lísat. „Dyž mě

dnes nehlídá ten muj, nešel bys mi koupit nahóru

bukvicový kafe? Mně je zima.“ Začala uměle

drkotat zuby.

Pohlédl jsem na chalupu. Zase stál u dveří

nějaký strejc a Franta ho pouštěl dovnitř.

Uvědomil jsem si, že mi je taky zima. Pohlédl

jsem na Marii. Velice jí to slušelo. Modré oči

světle svítily v záři zlatých vlasů.

„Nečum tam furt!“ pravila.

„Sem zamilovanej, Marie.“

„Já vim. Do mě,“ řekla.

Sakra! Jsem? Marie byla děsně hezká. Miloval

jsem ji už aspoň pět let. Jak to vlastně je? Jak je

to momentálně?

„Taky přirozeně do Ireny,“ řekla Marie. „Ale do

mě víc.“

Pořád jsem mlčel, vlastně zaujatý tím

problémem. No jo. Měla pravdu. Vůbec mi nebyla

lhostejná. Ale Naďa – to odpoledne u nás na

otomanu – její hubené nahé bříško – ty dojemné

škrpály –

„Potom taky do tý vesničanky a tak dále,“

pravila Marie. „Ale to vůbec neni žádnej důvod,

proč bys mně, svý starý lásce, nemoh koupit

bukvicový kafe.“

Měla pravdu. Stejně je děsná zima. Slunce se

chýlí k západu. Tak teda bukvicový kafe.

V restauraci bylo poměrně živo. Prodávali to

kafe, pak lipový čaj a zelenou limonádu. Nějaké

řezy na lístky, ale lístky jsme nikdo neměli.

U jednoho stolu mastili mariáš. Vráťa Blažej a dva

úředníci od Bartoňů a parta Jarky Mokrého

u jiného stolu hrála žolíky. Pak tam bylo pár rodin

s dětma a několik pivařů z vesnice, kteří pili

válečnou sedmičku.

Holky se neustále hihňaly. Cestou po stráni

Marie pětkrát upadla, z toho čtyřikrát schválně

a jednou ne, to zakopla o kořen vyčnívající ze

sněhu, natáhla se a málem si rozbila nos, chytila

se za něj a začala jako brečet.

„Nebul,“ řekl jsem. „Nic ti neni. Spadlas na

polštáře. Na dva.“

Za normálních poměrů by se nafoukla, řekla by,

že jsem sprosťák, nebo kdyby byla hodně hodná,

abych se mírnil v představivosti. Ale něco se dělo.

Vystrčila na mě zadek a řekla:

„Chceš si sáhnout?“

„Tam ne,“ řekl jsem.

„Von si tě chce sáhnout na nos,“ řekla Hana.

„Tak na,“ řekla Marie a nastavila mi nos. Obě se

zas rozřehtaly a pak se obě, jako na povel, svalily

do sněhu. Prostě legrace.

Nad bukvicovým kafem pak Marie vytáhla

zrcátko, kdoví kde ho měla v tom lyžařském odění,

a prohlížela si nos. Něco si špitaly s tou Hanou

a pořád samé veselí.

„Ty seš dnes fakt ňáká veselá,“ řekl jsem.

„Ponivač mi spad kámen ze srdce,“ pravila.

„Jakej kámen?“

„Velkej.“

„Ale nehmotnej,“ pravila Hana.

Začlo mě to jejich spřeženectví štvát.

„To bych ani neřekla,“ pravila Marie.

„Vlastně no jo,“ řekla Hana. „Částečně taky

hmotnej.“

O čem to mluví? Nějaký školní starosti? Marie

dosud chodila do školy. Do oktávy. Moc nechodila.

Pořád byly uhelné prázdniny.

„Taktaks prolezla ve čtvrtletí z matyky, jo?“

zeptal jsem se. „Taktak to bylo,“ pravila Marie.

„Ale co je na matyce hmotnýho?“

„Nebo i částečně hmotnýho?“ pravila ta Hana.

„Rákoska,“ řekl jsem. „Tvůj táta by jí použil

vůči tý části tvýho hmotnýho těla, co sem si na ni

dneska sáhnul.“

„Doufám, že o tom napíšeš nějaký hodně krásný

dopis,“ pravila Marie. „Ale mně, samozřejmě. Ne

Ireně nebo Jaruně Dovolilovic. Těm napiš, až si

sáhneš jim. A pak mi vo tom napiš, jo? Jako takový

jako srovnání.“

„Pravdu?“ zeptal jsem se zlomyslně.

„Jasně. Já se pravdy nemusim bát.“

„Teď už ne,“ řekla Hana. „Teď už ti pravda

nemůže ublížit.“

O čem to mluví? Jejich tajnosti mi vrtaly hlavou

a pocítil jsem touhu být zasvěcen.

Něco s Kočandrlem? Vzpomněl jsem si, jak ráno

svorně pěli na kůru.

„Tys byla tomu svýmu nevěrná?“ zeptal jsem se.

„No dovol!“ Marie se jako namíchla. „Za jakou

mě máš? Přeci jedině s tebou. Jinak s nikym,

přirozeně.“

Zase se rozřehtaly.

„Vo mně von ale ví,“ řekl jsem. „Kvůli mně ti

nemusel padat žádnej kámen ze srdce. Mě von

trpí.“

„Náhodou tenhle kámen mi spad částečně

i kvůli tobě, abys věděl.“

„Tomu nerozumím, Máňo,“ pravila ta Hana.

„Ponivač bych nechtěla, aby mě přestal milovat,“

řekla Marie, „dyž mě miluje.“

„Kdo? Ten tvuj?“ řekl jsem.

„Ten ne. Ty.“

„Kvůli tomu voni prej nepřestanou, dyž tedy

milujou,“ pravila Hana. „Dyž milujou, tak

milujou.“

„Do alelujá!“ pravila Marie a zase se rozřehtaly.

„Mluvíte jak Pýthie,“ řekl jsem otráven.

„Ibis, redibis, non morieris in bellum,“ řekla

Marie.

„Sedněte si, máte pětku, Dreslerová,“ řekl

jsem. „In bello.“

„Já se, prosim už budu učit,“ pravila Marie. „Já

byla v poslední době jenom trochu, prosim,

roztržitá.“

„Teď už ti latina zas pude,“ řekla Hana.

Najednou, jako kdyby se v budoucnosti někde

utrh kus času, mi napadlo, co bude za deset let.

Nebo za dvacet. Kde budou tyhle rozřehtané

holky, tahle krásná Marie. Kde bude Naďa. Irena.

Udělalo se mi smutno. Budou vypadat jako moje

máti. Budou mít vlastní osmnáctiletý rozřehtaný

holky, ale samy už rozřehtané nebudou. Tahle

velká sranda je přejde. Neznal jsem žádnou takhle

veselou čtyřicetiletou. Dostal jsem strach, jestli

to všechno už brzo nepomine. Honem se mi

zachtělo ještě hodně dlouho hrát s nima tu hru.

„Hano, tady de ten tvuj,“ slyšel jsem Marii.

Vzhlédl jsem. Do restaurace vpadli kluci

z orchestru a holky a s nima nějaký cizí pásek.

Rozhlédli se, uviděli nás, vydali se k nám.

„Dite ho, hada!“ pozdravila nás Lucie. Všichni

byli v lyžařském, ale na hlavách měli různé

klobouky. Harýk placatý slamák, Benno bouřku

a Lexa cylindr.

„Deš pryč vod toho zakázanýho ovoce!“ pravil

Harýk a ukázal na Marii.

„Ta nestoudnost!“ rozhořčoval se Lexa. „Milou

má, co by kamenem dohodil, a on tu napájí kafem

jinou.“

„Bukvicovym,“ řekl Benno. „Nebo maj ze žita?“

„Myslíš v tý chaloupce?“ zeptala se Lucie. „V tý

doškový.“

„V chaloupce pod horami,“ řekl Lexa. „Na

horách,“ řekl Benno. „Prej je to fešanda.“

„Tak vy už vo ní víte?“ zeptala se Marie. „Vo tý

vesničance?“

„Dyť už jí kazí nejmíň měsíc,“ pravil Harýk.

„Počkej! Před měsícem kazil ňákou fabričku.

Nebo vona jeho,“ pravila Marie. „Ne vesničanku.“

„Dyť jo,“ pravil Harýk. „Fabričku z vesničky.“

„Pod horami,“ řekl Lexa.

„Z chaloupky pod horami,“ řekl Benno.

„Jo už mi svítá,“ pravila Marie a otočila se ke

mně. „Musíš mi vodpustit, Daníčku, že sem si vo

tobě myslela špatný věci. Ty nejseš tak přelétavej.

Já myslela, že ta fabrička je někdo jinej než ta

vesničanka.“

„Jest to jedna a tatáž osoba, madame,“ řekl

Lexa.

„Velká fešanda,“ řekl Benno. „Prej.“

„Pánové, bavme se o něčem jiném,“ řekl Lexa.

„Třeba o literatůře,“ řekl Benno.

„Dyž ta nás nebaví,“ řekl Harýk. „Leda je-li

erotická.“

„Bavme se tedy o Babičce Betty Němcové,“ řekl

Lexa.

„Taky velká fešanda, myslim Betty,“ řekl Benno.

„Prej.“

„Hano, budem muset jet,“ pravil ten cizí pásek.

„už je skoro tma.“

Tak se stalo, že jsem vybyl na Mařenku. Cizí

štráf odvezl Hanu do Hradce pragovkou na

dřevoplyn. Kluci a Lucie měli s sebou Bennovic

čtyřsedadlový bob. A Mařenka měla ty rohačky

a byla na ně sama. Přes tu ranní zbožnost se

Kočandrle zřejmě nekonal. Jenom mi nepřestávala

vrtat hlavou ta její veselost a to tajemství.

Táhli jsme s klukama ke kříži a tam čtveřice

nasedla na bob a kluci se odráželi nohama. Sunuli

se k okraji příkré stráně Černé Hory.

Slunce už bylo rudé, nízko nad obzorem.

Kostelec ležel hluboko pod náma, za jemnou

clonou páry stoupající z lesa. Okna zámku zářila,

jak se v nich slunce zrcadlilo. Najednou mě naplnil

pocit krásného života, krásného mládí. Pak mi

blesklo hlavou, jak jsem tu před týdnem v noci

nesl Naďu, ale i to se bez námahy začlenilo do

toho pocitu, odpoledne ve tmě na otomanu, její

velká vlhká pusa, mládí, opřel jsem se o bob, Lexa

zvolal: „Modleme se!“, bob se přehoupl přes okraj

srázu a už se řítil do modravého stínu na cestě

dole u lesa, Lucie ječela, zmenšovali se, proměnili

se v černou podlouhlou věc, která povlovným

obloukem zahnula na cestu a prudce se zasunula

do lesa. Zmizela v něm.

„Ty maj sešup! Ty se nezastavěj až dole ve

městě!“ ozvala se za mnou Marie.

„My taky budem mít sešup,“ řekl jsem. „Jenže

já bych se chtěl cestou zastavit.“

„Já ale ne,“ pravila Marie. „Víš, Daníčku?“

„Samozřejmě že vim,“ pravil jsem jako smutně,

ale bylo mi veselo. „Jenže tvá vůle je slabá proti

zákonu gravidity.“

V zlatorudém svitu slunce Marie zrudla.

„Teda gravitace,“ opravil jsem se honem. „Vod

tý doby, co sem dělník, ňák mi ubejvá

inteligence.“

Otočil jsem se k rohačkám, sedl jsem si na ně.

Marie si sedla za mě a chytila se mě kolem pasu.

Ucítil jsem její měkké popředí v norském svetru

na zádech, zavoněly vlasy a její stehna se zvenčí

přitiskla k mým. Po stráni se někdo škrabal

vzhůru. Čekali jsme, až přejde, stoupal přímo

proti nám.

Pak jsem ho poznal. Byl to snoubenec.

Doškrabal se až k okraji srázu a pohlédl na mě.

„Ahoj,“ pozdravil jsem ho.

Zastavil se. Vypadalo to, že mi chce něco říct.

Vypadal ustaraně. Hlavou mi bleskla vzpomínka na

Naďu, ale měl jsem za sebou ten něžný náklad,

byla to jen krátká vzpomínka, jako střelná

modlitbička, jak tomu říkal velebný pán Meloun.

Franta mi ani neodpověděl na pozdrav.

Rozmyslel si to a vykročil dál.

„Tak startujem, Máňo,“ řekl jsem. „Modleme

se!“

„Nerouhej se, ať si nenabijem,“ řekla Marie.

Odrazili jsme se. A už jsme svištěli, jako

předtím bob, mrazivým, čistým, horským

vzduchem vstříc modrému stínu lesa. Les stoupal,

zakryl Kostelec, jenom hořící zámek čněl nad

korunami borovic. Pak jsme začali škrtat patama

levé nohy o sníh a povlovně, jako před námi bob,

jsme se stáčeli k lesu, zámek se ponořil do černé,

už jsme byli na cestě a jako střela i my jsme se

zasunuli do tmy.

Tmou vedla bílá stuha zasněžené cesty, pořád

dolů, zatáčela se vpravo, pak vlevo. Nad ní bledě

modrošedá obloha, přes ni růžové pruhy a čerň.

Chvílemi zazářila hvězda. Marie mlčela, tiskla se

na mě zezadu, protože musela, intenzivní pocit

života se stupňoval do nevýslovné slasti. Ujížděli

jsme krásným lesem. Marie řekla voňavou pusou

přímo do ucha: „Daníčku –“

„Co?“ zařval jsem jako na lesy.

„Neřvi,“ pravila Marie něžně. „Ty seš fajn kluk.

A já sem dneska šťastná.“

„Ponivač ti spad kámen ze srdce?“ zařval jsem.

„Neřvi, neřvi,“ řekla Marie.

„Co to bylo za kámen?“ zařval jsem o něco

tišeji.

„To bys nepochopil,“ pravila mazlivě, „jak seš

inteligentní.“

„Proč?“ zařval jsem a na tom místě byla asi

šestinásobná ozvěna.

Sáně už trochu zpomalily, a tak ozvěna volala

za náma: Proč? Proč? Proč? Proč? Proč? Proč?

„Protože seš chlap,“ zašeptala mi Marie do

ucha. „Toho se nikdy nezbavíš. To je

de – fi – ni – tiv – ní!“

Bůhví co tím myslela. Sáně zpomalovaly, vyjeli

jsme z lesa, měli jsme ho už jenom po pravé

straně, po levé byly první vilky. Sáně jely

pomaleji – a pomaleji – až se zastavily. Zůstal jsem

sedět. Marie taky. Pak mě najednou prudce stiskla

pažema, kterýma mě pořád ještě držela kolem

pasu, a vstala.

Už bylo tma. Když jsem taky vstal, byla z Marie

štíhlá, místy vypuklá silueta a červený nos jí zářil

z bílého líčka. Zlaté vlasy v nočním šeru

zplatinověly.

„Vyprovodíš mě, viď?“

„Přece tě nenechám na pospas ňákejm

vosamělejm rváčum.“

Marie se zasmála, otočila se a vykročila do

stráně, cestou, která vedla k jejich vile. Připojil

jsem se k ní a táhl jsem její saně.

„Máš ji fakticky rád?“ řekla. „Tu – fabričku?“

Mlčel jsem.

„Je to fajn holka,“ řekl jsem potom. „Já bych

byla ráda, abys byl šťastnej, víš? Se mnou

nemůžeš, ponivač já mám – toho svýho.“

„To já vim, že ho máš.“

Obrátila ke mně bílé líčko, zdálo se mi, že

ztemněla.

Napadlo mi: A sakra! Proto teda tak zbožně

pěli. No to už chápu. To teda musela mít strach,

z týhle zpovědi! Taková zbožná holka! A to byl ten

kámen, co jí spad ze srdce. Částečně materiální!

No jo. Tak Mařenka s tim svym –

Napadlo mi, že ale nežárlím, jak bych jindy asi

žárlil, kdyby mi ty její řeči, a to

začervenání – A vzpomněl jsem si na Naďu.

No jo. Já už taky nemám jenom samý ty

platonický, plácavý lásky. A Marie už není panna.

A já už nejsem no, ta mužská varianta toho stavu.

To slovo se mi hnusilo. V ženské formě jsem je měl

rád.

Stoupali jsme do stráně, už jsme byli skoro

u jejich vily.

„Já bych vopravdu chtěla, abys byl taky tak

šťastnej jako já,“ řekla tiše. „A dybys vopravdu

byl, tak bych ani nežárlila. Což bych jinak žárlila,

dyž mě teda miluješ.“

Zastavil jsem se. Zatemňovací roletou jejich

panensky bílé vily zářila dirka jako hvězda.

„Ty mě nemiluješ, Marie?“

„Dyť ty víš, že jo,“ pravila Marie hezky, a pak

bez dlouhých cavyků udělala něco, nevěděl jsem

přesně co, prostě bylo jasné, že ji mám obejmout,

tak jsem to udělal, zvláčněla mi v náručí, na puse

jsem měl její chladnou a vlhkou pusu, chladem

prosáklo její teplo, našel jsem špičku jejího

jazýčku. Líbali jsme se asi pět minut, nebo možná

deset. Strašně dlouho, strašně dlouhými pusami

těch mladých let. Pak zas něco udělala, zase jsem

nevěděl co, ale něžně jsem ji pustil, měl jsem to

definitivní. Vzala sáňky za špagát, odemkla

velkým klíčem, který jako to zrcátko měla bůhví

kde, za brankou se otočila a zašeptala:

„Brou noc, Daníčku!“

„Brou noc, Marie!“

Postavila rohačky na štorc pod schody a vyběhla

ke dveřím vily. Zase se otočila a pak se rozesmála

jako prve na Černé Hoře, ale mile, udělala

hluboké pukrle, poslala mi pusu, dveře za ní

zaklaply.

Chvíli jsem čuměl na vilu, jako prve na

chaloupku, jíž se kouřilo z komína. Plnil mě ten

intenzivní pocit života, najednou taky, uvědomil

jsem si, pocit bezpečí, bez něhož vlastně pocit

života snad neexistuje, aféra s kříži byla

zažehnána, válka se chýlila ke konci, Naďa, Marie.

Otočil jsem se, nad lesem zářily blízké zimní

hvězdy.

Naplněn tím štěstím jsem pomalu šel po cestě

dolů.

Proti mně stoupal nějaký chlap.

Byl jsem už skoro u něho. Byl to snoubenec

Franta.

Absurdně mi napadlo, že ten Mariin se taky

jmenuje Franta.

Něco jsem zaslechl – „Ty syčáku!“

Potom se ke hvězdám na nebi připojily hvězdy

v hlavě. Něco mi v ní křuplo.

A probudil jsem se, s velikým bolením toho

orgánu, v nemocnici.

˜

Milý Dane,

předem mého dopisu přijmi srdečný pozdrav

a milou spomínku. Choděj agitovat agitujou

abysme vstoupili do JRD ale starý otec vraví že len

cez jeho mrtvolu už tam ale vstoupilo viac ako 1/2

vsi. Sú to svině sebrat majetek by chceli ktorý

nenarobili jak já k tomu přídem který sem

majetok poctivo vyženil a teď mám zas on priísť

a jít o žebráckej holi lebo na řemeslo. Slibujou

horydoly pak sežeru všecko. Ale už cez 1/2 vsi

vstoupili bojej se tých co je prý budou zatýkat

a to já bych nechcel být zavretý co by si tu počala

má cera Sulejka. To je méno gruzínský keby ses

zpital: Co je to za divné méno? Tak co nám zbývá

len těšit sa z mála čo eště máme. Bravko má už

skorem dva metráky do mesiaca ho zabijem

a budem mít maso na pul roka též itrničky mal bys

prijet k nám keď si ani na svatbu ani na kreštenie

mojej céry Sulejky nemohol prijisť. Moja céra je

to jediné čo ma těší v tejto mizérii tys ju eště

neviděl už ji bude pať roku ale moc sa mi

nepodobá len nos jak sa poví má nosopršku

cigánský vlasy má asi po starom otci já som

zrzavý. Do kina chodíme meněj nemám na to tých

myšlienok keď tu komunisti usilují obrať ma

o všetko čo mi právem náleží. Viděli zme Katka

o dievke co išla ze vsi do továrně to bylo hezký

a komedije. Taktiež Mičurín čo pástil velký jahody

ako pomoranče ale to asi iba ve filmu čo ve

skutečnosti nie je možné. Najlepší ale bol Rim

v 11 hod. tam spadla pavlač s holkama a všetky

boly hezký. Lenom sem neporozumel ak si sundala

kabát a mala pod ním tričko s akýmsi nápisom to

nebolo preložený mali by mať lepší tytulky.

Závěrem mého dopisu prijmi srdečný pozdrav

a milou spomínku.

Tvoj starý priatěl

Lojza

˜

Na hajzlu jsem se zdržoval prakticky od rána,

v semináři se probíralo, jestli se v Austrálii mluví

anglicky nebo austrálsky, jak na tom trval Malina.

Konfrontován s faktem sousedního Rakouska

projevil se jako nafoukaný paličák a hájil existenci

jazyka zvaného rakouština. Kos se ho zeptal,

mluví-li se v protektorátě protektorátštinou,

Malina ho obvinil, že je vačnatec, a diskuse

skončila rvačkou.

Eisler ani nezasáhl. Byl konec února. Kostelcem

táhly kolony německých sedláků, kteří před čtyřmi

lety proudili na východ, kolonizovat Ukrajinu. Ve

fabrice zavládly poměry téměř idylické. Poslední

záchvat sebevědomí dostal Eisler o Vánocích, když

eses Panzermayer a jeho divize prorazili americké

linie u Bastogne a vevalili se do Belgie. Eisler na

hajzlu hulákal „Das ist der Wendepunkt! Jetzt

kommt des Führers Geheimwaffe!“ a vyhnal ze

záchoda i ty, kteří tam byli autenticky. Jenže

esesákům došel benzin, Eisler se stáhl do vrátnice

a seděl tam od rána do večera jako nepřítomný

duchem. Ve čtyři si vždycky pustil rádio

a naslouchal zprávám z Vůdcova hlavního stanu.

Po nich rádio zase vypnul, z termosky si nalil kafe

s rumem a do večerní padla se pravidelně

zdrátoval.

Na hajzlu teď nebývalo k hnutí. I opatrný

Nejezchleba se vykašlal na válení sudů a já to

dělal jen kvůli tělesnému pohybu. Čekalo se na

konec války.

Z oblaků kouře se vynořil Franta a zamířil

rovnou ke mně. Lekl jsem se, že se Nadě přitížilo.

„Mladej,“ zašeptal, „je zle. Včera večír sebralo

gestapo Vachouška.“

Rázem bylo po idyle. „Ty myslíš, kvůli –?“

„Nevim kuli čemu inýmu. Naďa je u strejce

Venhodojc ve mlejně. Tam už to do konce války

doklepe.“

Zpanikařil jsem, ani jsem si nevšiml, že se

Franta odmlčel. Až za chvilku řekl:

„Naďa má vo tebe strach, mladej. Esli chceš,

můžeš taky k Venhodom do mlejna. Klidně se ich

tam sková víc.“

„Já – bych jí nerad přived zas do nějakýho

průseru –“

„Teďkon už je to jedno. Ste v tom jednou vobá,

tak vám z toho musíme voboum pomoct.“

S Naďou ve mlejně. Franta na mě hleděl vážně

a bezelstně. Ale propadl jsem už zase přílišnému

strachu a dobré aspekty nabízené situace se mě

nedotkly. Místo nich mechanicky naskočila stará

výmluva:

„Je to vod vás hezký, ale bude líp, dyž budem

každej jinde. Já se skovám u – jednoho kámoše.“

„Inu, jak myslíš. Buď vopatrnej,“ řekl. Pak se

otočil a zmizel. V dýmu a smradu vypadal jako

člověk z nějaké jiné generace, ačkoliv byl stejně

starý jako já. Měl jsem pocit, že se stydím.

Šel jsem rychle přes dvůr ke správní budově

a zaklepal jsem na dveře Uippeltovy kanceláře.

„Herein!“ vyštěkl Uippelt zevnitř. Měl tam

nějakou konferenci, spíš ale pitku. Na stole

několik lahví, kolem stolu komplet všichni Němci

z mesršmitky kromě pana Kleinenherra a Gerty

Ceehové. Tlustý inženýr Schwarz slzel a doktor

Seelich vypadal, že spí. Továrník Schilling kouřil

anglickou lulku. Byl s nima i kolaborant inž. Záviš.

Napadlo mi, že jsem udělal chybu a neměl jsem

tam chodit, ale Uippelt řekl, jako kdyby mě čekal:

„Da sind Sie endlich. Hier ist der Passierschein

und hier die Bestellungskarte.“ Rychle něco napsal

na papírek a podal mi ho.

Vypadl jsem ven. Na lístku stálo: Go to my

place and wait for me there.

˜

Zapomněl ale přiložit klíč a generálka už

odjela. Čekal jsem na něho skoro dvě hodiny na

otevřené verandě Strassovic vily a bylo mi zima.

Sníh už většinou slezl, držel se jen v příkopech

a dolících na stráni k řece, ale bylo sychravo,

mrazivo. Pozoroval jsem havrana, jak vztekle

dlabe něco zobákem v listí a pak s tím v zobáku

vážně kráčí někam za vilu. Vypadalo to jako kus

plandavého masa. Snad tání vyplavilo mrtvolu

jakéhosi zvířátka.

Uippelt se přihnal a odvedl mě rovnou do

vytapetovaného pokoje. Za panoramatickým

oknem optimisticky svítil předjarní Kostelec.

Obermajstr se okamžitě vrhl k likérníku a štědře

nalil sobě i mně.

„Víš něco o tom Vachouškovi?“

„Ne. Jenom že přišel na – tamto –“

„Jinak nic? Není v nějaké grupě?“

„To nevim. Já myslel – jestli není v té vaší –“

„S tou nemá co dělat.“

Obrátil se k oknu a viděl jsem, že si přihýbá.

„Vy myslíte –?“

„Höchst wahrscheinlich,“ zpátky ke mně.

„V každém případě bys měl zmizet.“

Prohlížel si mě. Měl jsem absurdní pocit, že

skopčák se stará o moje bezpečí jako Naďa –

Z altruismu mě hned vyvedl.

„Protože kdyby tě dostali, pochybuju, že ty bys

nezpíval.“ Měl k takovému názoru dobré důvody.

Nedávno jsem mu tu málem omdlel. Přesto mě to

dopálilo. „Já něco snesu!“

Očka za skřipcem zamžourala, ústa pod

hitlerovským knírkem zkřivil ironický úsměv.

„Don’t kid yourself, baby.“ Nalil mi. Pak řekl:

„Nemá to cenu. Jde stejně tak o měsíc, nejvýš

dva.“ Otočil se zas k oknu, hleděl na Kostelec.

Neříkal jsem už nic. Za oknem slabé průmyslové

hučení městečka pod horama.

„Das Leben ist ein großer Irrtum“ pravil Uippelt

tónem Zarathustry.

Irtum neirtum, mě nezajímalo nic, než jak

zůstat naživu. Byl by to pěkný irtum, nechat se

odkráglovat teď, za pět minut –

„Co si myslíš o nacionálsocialismu,“ zeptal se,

spíš řečnicky, protože si hned sám odpověděl. „Já

vím, co si myslíš. Ale ex post je každému všechno

jasné. V Detroitu v třiatřicátém nebylo.“ Udělal

pauzu, pak: „That was at the height of the

Depression.“

Odmlčel se, hleděl na utěšené městečko. Já

však neměl jeho problémy. Přemýšlel jsem, jestli

Přema ví o nějaké skrýši. Uippelt se otočil, vrátil

se k likérníku, dolil. V broušené skleničce zlatě

zajiskřila zabijácká tekutina. Jiskra se odrazila

v skřipci.

„So,“ řekl pan Oberkontrollor, „ich fuhr ins

Paradies.“

To byla poslední slova, která jsem od něho

uslyšel.

Vypadl jsem a utíkal jsem ke Skočdopolovům.

˜

V Pejskarově chatě jsem seděl potmě a hleděl

na louku, která se svažovala k úzké polní cestě. Na

druhé straně louky mizela pěšina v lese. Nad

lesem visel nízký měsíc v úplňku, bledý, bledě

zelený. Začínalo jaro. Konec března. Byl jsem tu

už měsíc. Jídlo mi nosil Přema dvakrát týdně od

našich.

Pejskarova chata stála v údolí na druhé straně

Černé Hory. Stála o samotě a z oken bylo vidět na

jedinou přístupovou cestu. Pokud by někdo nešel

lesem. Ale gestapo mělo už jiné starosti než plížit

se podrostem k nějaké chatě, aby laplo nějakého

študáka, který dezertoval z totálajnzacu.

Byl jsem v bezpečí. Asi dvakrát jsme se

s Přemou, s Vahařem a s Bendou vypravili stříhat

dráty, ale to jen tak, aby se něco dělo. Jednou

táhla po pěšině nad chatou malá kolona unavených

vojáků, polekal jsem se a vylezl zadním oknem do

lesa. Vojáci si chaty ani nevšimli. Jinak jsem se

nudil. Pejskar měl ve skříni kupu rodokapsů, samé

kovbojky. Když jsem přečetl pátou, přestaly mě

bavit. Pak jsem z dlouhé chvíle jednu sám napsal,

Pomsta Bezbožného střelce, a poslal jsem ji po

Přemovi Nadě do mlýna u Venhodů. Čekal jsem

chválu, ale Naďa mě v psaníčku informovala

o koláčích, které dělá teta Venhodová, a dole

připsala: Dane, ty STRAŠNĚ škrábeš. Já to o tom

Bezbožnym střevíci nemohla vůbec přečíst.

Z lesa vyšla na cestu postava a v měsíčním

světle rychle kráčela k chatě. Brzo jsem poznal, že

to je Přema.

Seděli jsme potmě u okna, měsíc napůl zapadl,

kolem chaty kroužila sova.

„Je to jistý? Fakt to nebylo kvůli těm křížum?“

„Nebylo,“ řekl Přema. „Ságnera a Tichýho včera

pustili a voba tvrděj, že Vachoušek byl v jejich

skupině. Sou to samí socdemáci. Vypadá to,“ řekl

Přema, „že gestapo už to taky nežere horký.

A taky to vypadá, že nás gestapo už nemusí tak

moc zajímat. Spíš jiný.“

V rajském klidu měsíčného údolí zazněl Přemův

hlas jakoby osudně.

„Jak to myslíš?“

„Diž!“

Vytáhl z kapsy papír, rozložil ho na stole

a uhladil dlaní. Škrtl jsem sirku:

SMRT NĚMECKÝM OKUPANTŮM!

SOUDRUZI! Blíží se Rudá Armáda-Osvoboditelka!

Sirka zhasla. Rozškrtl jsem další, rychle jsem se

podíval na závěr textu:

… připraveni rázně zlikvidovat měšťácké tzv.

skupiny protiněmeckého odboje dirigované

z Londýna…

V chatě byl asi průvan. I druhá sirka zhasla.

Třetí jsem se už nenamáhal rozsvěcovat. Pohlédl

jsem na Přemu. Zalita bledě zeleným světlem

měsíce měla Přemova smrtelně vážná tvář výrazně

mongolské rysy.

„To sme my,“ pravil temně. „Ty takzvaný

protiněmecký skupiny.“

V smaragdu noci se mi zjevil jeho alkoholický

tatík, pahýl ve fusekli, jak vykládá dávno

zapomenuté historie. Změnil jsem téma. Ke konci

války se tahle ponurá nota nehodila.

„Cože nepustili taky Vachouška?“ Přema pokrčil

rameny.

„Von prej tu skupinu ved. Byl napojenej na

Prahu.“

Sarkasmus jsem si však odpustit nemohl:

„A přes Prahu ho dirigoval Londýn.“

„Jako nás,“ řekl Přema. „Ale my sme napojený

na naší československou vládu doktora Beneše.“

Zase jsme mlčeli. Sova venku zahoukala. Přes

měsíc se přetáhl opar mlhy.

„Myslíš, že ho nevoddělaj?“ Pomyslel jsem na

ironického mistra, který mi podle všeho zachránil

krk. Teď je sám v rejži.

„Těžký říct. Někerý gestapáci už na to kašlou,

jiný zas kolem sebe mlátěj hlava nehlava.“

„Byla by to teda smůla –“ řekl jsem. Na to, co

jsem k mistrovi cítil, mi slova nestačila. „– dyby

po tom všem měl teďkon přijít vo kejhák.“

Zase jsme mlčeli. Pak Přema prohlásil, že jde

chrápat. Leželi jsme ve tmě na kavalcích, za

oknem pořád ten sýček.

„Co budeš dělat po válce, Přemo?“

„Nejdřív si vodkroutim vojnu,“ zívl Přema.

„Potom se uvidí. Možná se povohlídnu do světa.

Do Jižní Ameriky, čeče. Já chtěl dycky bejt sedlák.

Mám to v krvi. V Jižní Americe se prej dá eště

lacino přijít k půdě. Ovšem musí se vykácet

prales, vypálit –“ hlas se vytratil. Přema usnul.

V noci jsem se rozhodl, že se vrátím domů. Bylo

zřejmě po nebezpečí, nemělo cenu tu tvrdnout.

Druhý den jsem čekal, až se setmí, protože vracet

se za světla se mi přece jen nezdálo. Hlavou mi

táhly divné myšlenky. Konec války mě najednou

netěšil. Nemohl jsem vypustit z mysli Přemův

leták. Je to možné, že by se lidi, sotva se zbaví

tohodle ráje, hnali hned do nějakého jiného? Ich

fuhr ins Paradies.

Lidi. Vzpomínal jsem na Naďu, na Marii, na

Irenu, na kluky z orchestru, na Frantu Melichara.

Potom na Kosa, na Malinu. Pak mi napadl Hetflajš.

Mistr Vachoušek? Potom děda Vařečka.

Stovku tejdně navíc.

Co ale já vím, co znamená stovka tejdně navíc.

Naďa to přece ví. Přesto –

Hleděl jsem do blba, slunce za oknem stálo

nízko nad okrajem lesa. Louka se už začínala

zelenat. Les na ni vrhal široký stín. Z okraje

širokého stínu se vysunul úzký, drobný stín,

prodlužoval se. Někdo šel po louce od lesa

k chatě.

Zaostřil jsem zrak, přestal jsem se dívat do

nerozřešitelné hádanky.

Po louce k chatě šla Naďa v pánském raglánu,

koupeném tak někdy v letech, kdy jsem se narodil.

SPISY JOSEFA ŠKVORECKÉHO

Řídí Vladimír Justl

SVAZEK 11

JOSEF ŠKVORECKÝ

PŘÍBĚH INŽENÝRA LIDSKÝCH DUŠÍ I

Obálku navrhl Ondřej Šmerda.

Vydal jako svou čtyřtisící pětistou patnáctou

publikaci

Ivo Železný, nakladatelství a vydavatelství,

spol. s r. o.,

Praha 5, Ježovská 121/3,

v roce 1998.

Odpovědná redaktorka Marie Válková.

Vytiskl FINIDR, spol. s. r. o., Lipová, Český

Těšín.

Vydání čtvrté.

13/23

Document Outline

OBSAH

I. POE

II. HAWTHORNE

III. TWAIN

IV. CRANE