JOSEF ŠKVORECKÝ

HOŘKEJ SVĚT

Povídky z let 1946 – 1967

ODEON

JE TO PŘEDMĚSTSKÁ ULICE

Téměř venkovská

Historii města neznám A přece

Jsem zde už kdysi byl a dýchal jeho vzduch

Ten parfumovaný vzduch nad řekou

Zlátnoucí křídly komárů

Kteří se v splašeném tanci blíží ukončení

Byl jsem tady už mnohokrát

S Tebou obraze převtělující se ze snu do snu

Jednou jako anglická lady unavená životem

Jednou jako nikdy nedotknutá přítelkyně čistoty

Fantazií vycpaná slupička krásy

Připusťme – v člověku žije

čas už dávno mrtvý Zlatými

drápky své krásy chytá se

okrajů mozku V tichém lese

jako v pohádce hučí a bouří

tajemní duchové skal

A věže mluvily Zelená lampa

Soukolí rezavá táhla orloje

Supiny obrazů Tma na nich víc než světlo

A vločky mluvily Bubnové sólo deštníku

Klapklapklap střevíčků

Zdá se že zhášejí lampu Červený měsíc

Zasvítil mezi sloupy zámecké věže

Zdá se že zhášejí lampu

V nejvyšším poschodí tu zelenou

Malovanou lampu

2

I

MŮJ STRÝČEK KOHN

Můj strýček Kohn byl boháč a v životě mu přálo štěstí. Měl auto,

tatru Hadimršku, a jezdíval k nám skoro každý týden, protože měl

rád mého otce. Chodili jsme mu s otcem naproti a obyčejně jsme ho

potkali hodně za městem, když už bylo tma, a on nás ve světle

reflektorů vždycky snadno poznal. Nejdřív se na obzoru ukázalo

světlo, přejelo rychle po nebi, jak se na druhé straně pod hřebenem

kopce silnice zatáčela, a pak nás chytilo do bílého kužele a drželo nás

jako v hrsti. Byl jsem vždycky úplně oslepený a ani jsem dobře

neviděl na tetu, když mě líbala měkkou a sametovou pusou a strkala

mi do ruky pytlík s bonbóny. Pusa jí vždycky voněla, protože ji měla

silně namalovanou.

Ani to neměla zapotřebí, protože byla tak jako tak velmi hezká.

Ale takhle byla ještě hezčí. Bylo jí o dvacet míň než strýci Kohnovi,

byla veselá a do fotbalu ještě větší blázen než on. Jednou mě vzali na

mezinárodní zápas do Prahy a teta tam udělala scénu, protože soudce

nařídil nespravedlivou jedenáctku proti Spartě, a ona praštila

nějakého cizince deštníkem přes hlavu, protože z toho měl radost.

Sebrala nás tenkrát policie, ale hned nás zase pustili, jenže to strýčka

asi něco stálo.

Strýček byl lanař. Patřil mu v Praze velký automat, ale byl tak

líný, že automat pronajal a dělal soukromníka. A tak, aby neměl

dlouhou chvíli, lanařil. Odpoledne sedával v kavárně Paříž, četl cizí

3

noviny, kouřil ze zlaté špičky a prodával a kupoval hráče od jiných

lanařů. Měl rád židovské anekdoty, poněvadž byl žid. A rád lidem

vyváděl drobné zlomyslnosti, jako že jim nabízel gumové bonbónové

atrapy, na kterých si člověk mohl vylomit zub, nebo cigarety s

prskavkami uvnitř, které začaly sršet pod nosem, když byla cigareta

do poloviny vykouřená. Nebo se objevil s blýskavým odznakem na

klopě, a když se ho někdo zeptal, co to má, strčil mu klopu k obličeji

a pak mu stříkl do obličeje vodu, protože odznak měl zespodu

gumový měchýřek, a když se měchýřek zmáčkl, voda vystříkla

odznakem ven.

Tetičce bylo šestnáct, když se seznámila se strýcem, a chodili

spolu pět let. Děda jim nechtěl dovolit, aby se vzali. Děda byl

antisemita a strýček byl žid. Teta se s ním scházela tajně za městem a

jezdili autem do Prahy, aby je nikdo neviděl, a večer ji strýček vozil

z Prahy domů. Ale jednou jim na zpáteční cestě zhasl motor a teta

přišla domů pozdě. Děda už dlouho tušil, co se děje, a tak na tetu

uhodil. Tetička se přiznala a děda ji spráskal řemenem, ačkoliv byla

už plnoletá. Ale nebyla by si strýce nikdy vzala, kdyby jí to děda

nebyl dovolil. Byla dobře vychovaná, jenže nebyla dobře vychovaná

natolik, aby se strýcem vůbec přestala chodit.

Že jí to děda nakonec dovolil, to byla zásluha mého otce. Tetička

byla zaměstnaná jako stenotypistka v otcově bance a z práce chodila

vždycky okolo nás. Měli jsme nahoře v podkroví pokojíček, kde

nikdo nebydlel, a ten jim otec půjčil, aby se měli kde scházet, když jí

děda nařídil, že musí být každý den v šest doma, takže do Prahy a

zpátky to nešlo stihnout ani autem. Strýček Kohn pak nechával tatru

v lese za městem a chodil k nám zadem přes pole a okolo slunečnic

až k zadní brance. Tetička chodila předem a slyšel jsem ji vždycky

cupitat po dřevěných schodech nahoru. Tam pak spolu byli zticha.

Tak to dělali asi rok, protože děda jim pořád nechtěl dovolit, aby se

vzali.

Pochopitelně že o tetičku byl zájem; byla hezká jako všechny

dívky z matčiny strany. Ale když se rozneslo, že dělá milenku

nějakému bohatému židovi z Prahy, nechávali ji všichni pomalu být,

až na jednoho, Alberta Kudrnu, který studoval medicínu a zkoušel to

4

i pak, jak mohl, s květinami, a když to nešlo s květinami, začal

vyhrožovat, že se zabije, a tetička z toho byla vždycky celá

vyděšená, ale on to nikdy neudělal. Nakonec vyčenichal, že se schází

se strýcem Kohnem u nás, a napsal o tom dědovi anonymní dopis.

Kudrna byl sketa, co nemohl mít sám, kazil aspoň druhým. Za války

se dal k Vlajce a studoval v Rajchu, potom se seznámil s dr.

Teunerem a chtěl prý zorganizovat nějakou českou SS divizi, ale ta

se nikdy nesešla, a tak ho poslali s nějakou obyčejnou esesáckou

divizí na východní frontu a odtamtud se nevrátil.

Děda si počíhal na strýčka Kohna mezi slunečnicemi, a když se

strýček vracel večer k lesu, kde měl schované auto, vyskočil na něho,

popadl ho za krk a začal řvát: „Ty žide smradlavá, já tě uškrtím!“

Možná že by ho byl opravdu uškrtil, nebýt toho, že se můj otec právě

holil v koupelně, odkud bylo vidět ke slunečnicím, a když uslyšel

křik, vyběhl ven, tak jak byl, a odtrhl je od sebe.

Koukal jsem se oknem z kuchyně a viděl jsem, jak si strýček

Kohn ohmatává krk a je celý rudý a zpocený a děda je taky celý rudý

a bílé vousy mu svítí v obličeji jako vousy z vaty svatému

Mikulášovi. Otec rozkládal rukama, v jedné držel namydlenou

štětku, a pak všichni tři odešli polní cestou mezi obilím pomalu k

lesu, strýček Kohn v švestkově modrém módním gabardénu, otec v

pruhované košili bez límečku a děda v mysliveckém klobouku se

štětkou. Slunce se jim opíralo do zad, protože byl už večer, a zmizeli

mi daleko v polích v zákrutu cesty.

Nějaký čas ještě děda vzdoroval, a pak najednou byla svatba. Byla

v Praze, v hotelu Paříž, přejedl jsem se na ní svatebního dortu a bylo

mi špatně, takže jsem ze svatby mnoho neměl. Tetička měla béžový

kostým a vypadala velice hezky, protože byla taky velmi mladá.

Strýc Kohn měl v klopě velikou gardénii a vypadal velmi vyžile.

Velký hrdina strýc asi nebyl. Jednou jsme s ním a s otcem byli v

nějaké restauraci v Praze a vedle nás u stolu seděla parta lidí s

prušácky ostříhanýma hlavama. Dávali si do nosu a za chvíli se opili.

Bylo to na jaře, v šestatřicátém roce, asi tři měsíce po svatbě. Strýc

byl nervózní a otcem to taky škubalo, toho jsem si všiml, ačkoliv

jsem tomu mnoho nerozuměl.

5

Buršáci začali zpívat „Fest steht und treu die Wacht am Rhein“.

Viděl jsem, že strýc je čím dál tím nervóznější. Jeden buršák si nás

všiml, poznal, že strýc je žid, a když na chvíli přestali zpívat, zařval:

„Es lebe Adolf Hitler!“ a kouknul se po nás po očku, co tomu

budeme říkat. Viděl jsem, že strýc Kohn rudne a potí se. Nerozuměl

jsem tomu. Buršáci zase zpívali nějakou píseň a ten, co si všiml, že je

strýček žid, zařval zase, když skončili: „Die Juden ’raus!“ Strýček

Kohn vstal a přistoupil k němu celý rudý a řekl: „Mein Herr –,“ ale

dále se nedostal, protože buršák se rozřehtal, strčil do strýčka,

strýček se zapotácel a žuchnul sebou zpátky do židle. „Die Juden

’raus!“ zařval buršák znovu, ale můj otec po něm skočil a jednu mu

trhnul. Buršákovi vypadlo něco z úst, což byl, jak se potom ukázalo,

falešný chrup, a on začal rozčileně šišlat. Ostatní buršáci se zvedli

jako jeden muž a hnali se po otci. Strýček Kohn mě popadl za ruku a

utekl se mnou ven. Na chodníku začal křičet: „Policie!“, za rohem se

ukázal strážník a strýček ho poslal dovnitř. Otce odvedli na policii s

buršáky, ale strýček šel za ním a hned ho zas pustili.

Strýček měl v Praze činžák a v něm veliký osmipokojový byt. Ve

dvou pokojích bydlela ale jeho sestra, svobodná ženská, o patnáct let

mladší než on. Nosila krátké černé vlasy jako muž a obyčejně

chodila v pánských kalhotách. Strýček o ní říkal, že je to černá ovce

rodiny. Byla komunistka a často ji sebrala policie, protože tropila

výtržnosti při demonstracích. Ale pokaždé ji zas pustili.

Když jsem byl jednou u strýce na návštěvě, pozvala mě do svého

pokoje. Byl u ní nějaký pán v bílé košili, který vypadal, jako kdyby

přišel z tenisu, měl bílé zuby a pořád se smál. Teta kouřila fialovou

cigaretu z půlmetrové špičky, říkala mu Julínku a nalila mi víno do

sklenice. Pak mi on řekl: „Bobečku, čímpak budeš?“

Řekl jsem, že bankovním ředitelem.

„Jenže bude revoluce,“ řekla ona, „a tebe, buržoustku,

zlikvidujou.“

Dívala se na mě upřeně, černýma očima, a já dostal strach a

nevěděl jsem, co slovo zlikvidovat znamená, ale nezeptal jsem se,

protože jsem se bál. A tu pán v bílé košili řekl:

„Ale no tak, Pavlo,“ a obrátil se ke mně a povídal: „Tak ty chceš

6

být bankovním ředitelem, mladíku?“

„Ne,“ řekl jsem a díval jsem se ustrašeně na něho. „Potápěčem,“

řekl jsem, a pán v bílé košili se dal do smíchu a řekl:

„Tak to je něco jiného. To je poctivé zaměstnání,“ a smál se na mě

a poklepal tetě se smíchem na rameno a teta se taky trochu usmála a

já už jsem se nebál, když se ten pán začal smát.

Když přišel Hitler, utekla teta Pavla za hranice a už jsme o ní

nikdy neslyšeli. Po válce se nevrátila.

Strýček měl starého jezevčíka, který byl těžce nemocný s očima,

ale strýček ho dal operovat ve Vídni v psím sanatoriu a pejsek se

uzdravil. Chodíval po tlustých kobercích z pokoje do pokoje,

našlapával křivýma nožičkama, pokyvoval hlavou a dýchal. Ke

každému přišel, očichal ho a podíval se mu přitom do očí, jako

kdyby chtěl požádat o radu. Kdo mu dal bonbón nebo kus salámu,

byl jeho; chleba nežral. Spal vždycky na polštáři před krbem a nikdy

nikdo ho neslyšel štěkat. Myslel jsem si vždycky, že je němý.

Začátkem března, tři roky po svatbě, dostal strýček Kohn

najednou zápal plic. Ležel v ložnici a byla u něj teta a já seděl s

otcem v pokoji a dívali jsme se, jak dovnitř vezou kyslíkovou

bombu. Ještě než umřel, dostala zápal plic i tetička. Strýček umřel, a

třetí den po jeho smrti začala tetička těžce dýchat. Máti seděla u její

postele, já jsem stál v nohách a díval jsem se na otce, který stál za

mátí a po tvářích se mu kutálely slzy. Tetička taky plakala a říkala

tiše a nešťastně: „Pavle! Pavle!“ Tak se strýček jmenoval. Pak

přinesli bombu a potom zemřela. Plakal jsem taky, ale nejvíc plakal

otec. Nikdy jsem ho neslyšel tak plakat.

V noci začal jezevčík výt. Spali jsme s otcem v hostinském

pokoji, protože teta zemřela večer a otec chtěl ráno zařídit pohřeb.

Jezevčík vyl a v bytě se to strašidelně rozléhalo. Cítil jsem, že otec

nespí. Najednou vstal z postele a začal si oblékat župan.

„Kam jdeš, tatí?“ zeptal jsem se ho.

„Jen lež,“ řekl otec, ale já vylezl z postele a šli jsme s otcem přes

halu, kam svítil měsíc, do pokoje, kde ležela mrtvá tetička. Měsíc

svítil na koberec před postelí a na něm ležel jezevčík a naříkal.

7

Naříkal a naříkal a já si k němu sedl na bobek a začal jsem ho hladit

po hlavě, ale pejsek naříkal a vzlykal. Hladil jsem ho po krátkých

hladkých chloupkách na malé hlavě a pejsek naříkal a pak najednou

vzlykl a zůstal ležet. Cítil jsem, že mi pod rukou rychle tuhne.

Umřel.

Na toho vzlykajícího pejska jsem potom, v letech, která

následovala, často vzpomínal. Nevím ani proč. Druhý den bylo

patnáctého března a do Prahy přijeli Němci. Když strýčka a tetičku

spalovali v krematoriu, bylo už na pohřbu jenom několik málo lidí,

teta Pavla byla za hranicemi a byt zabralo gestapo.

A já jsem pořád slyšel to tetiččino smutné volání: „Pavle! Pavle!“

a věděl jsem, že je to všechno navždycky pryč.

1957

8

PAN DOKTOR STRASS

Pan doktor Strass byl vždycky starý, asi padesátiletý, byl malý,

křehký a nenápadný. Mluvil tak tiše, že jsem mu skoro nic

nerozuměl, a ordinaci měl ve vile nad řekou. Říkalo se tomu vila, ale

mně to vždycky připadalo jako zámek, a taky to spíš zámek byl.

Zvenčí byl kolem dokola železný plot ze samých železných oštěpů

se špičatými hroty a brána, umělecky vykovaná, a na veřejích brány

byl v kování monogram pana doktora Strasse: KS. Z obou veřejí

brány vyčnívaly dvě tyče a ty byly asi do poloviny výšky obtočeny

dvojicí Aeskulapových hadů, takže když byla brána zavřená, měli

hadové hlavy bojovně naježené proti sobě a vyplazovali jeden na

druhého pozlacené jazyky.

Za bránou se šlo po široké pískové cestě, kudy sjížděl pan doktor

Strass ve svém automobilu na ulici, a vždycky když jel s kopečka s

vypnutým motorem, praskal mu pod pneumatikami písek. Cesta se

zvolna zatáčela doleva až k vile. Vila měla vysokou věž nahoře s

dřevěným trámovím, v němž byly vyřezávané hlavice, chrliče a

zvířata. Nad nimi se svažovala špičatá střecha a na ní žerď s

plechovou korouhví. V korouhvi byl vysekán letopočet 1900.

Kolem vily bylo ticho a mohutné husté smuteční vrby. Po

schůdkách se šlo nejdřív na otevřenou verandu a z ní do velice temné

čekárny, která byla celá obložena tmavým dřevem a vedly z ní dveře

do ordinace, tlustě vypolstrované lesklou, hladkou, studenou kůží.

Kůže byla prošita koženými knoflíky, takže se na ní dělaly chladně

blýskavé boule od země až ke stropu. Naproti vchodu nad

vyřezávanou lavicí visel veliký obraz od Beneše Knüpfera,

znázorňující zelené moře, velice krásný a skutečný. V kožených

klubovkách seděli mlčky dva nebo tři pacienti, víc jich pan doktor

Strass v čekárně nikdy neměl, a přece se říkalo, že je velmi bohatý.

Nemohl jsem nikdy pochopit, jak může být bohatý, když má tak

málo pacientů.

Po návštěvách jezdil pan doktor Strass v otevřené lancii, která

byla aspoň šest metrů dlouhá, a on v ní seděl vždycky sám, se

9

širokým černým kloboukem na hlavě. Projížděl hlavní třídou po

kočičích hlavách a lancia skřípala a nadskakovala, ale pan doktor

Strass v ní seděl vzpříma a pevně, bezvýrazný obličej pozorně

upřený před sebe. „Mami, mami!“ volával jsem. „Pan doktor Strass

jede!“ „Ano,“ říkávala máti. „To je zlatý člověk.“

Potom lancia stávala před skleněnými okny kavárny na náměstí, a

když jsem přimáčkl nos k tlustému sklu, které mělo matný rám s

vyleptanými květinami v rozích, uviděl jsem pana doktora Strasse,

jak sedí v šedivém obleku s vestou a řetízkem od hodinek, v tuhém

bílém límečku u mramorového stolku nad černou kávou a hovoří tiše

a bezvýrazně s panem Ohrenzugem nebo se šviháckým starým

panem Löblem, anebo také někdy s mým otcem, a na bílých rukou s

velkým pečetním prstenem na prstě mu v přítmí kavárny zlatě svítí

jemné zrzavé chloupky.

Přišel jsem na svět za pomoci pana doktora Strasse a od té doby

jsem často býval hostem v mlčenlivé čekárně, ve vile, která vypadala

jako zámek. A často jsem překročil práh z té tmavé čekárny a vešel

jsem do ordinace a bylo to, jako by se člověk z ničeho nic octl z

černé noci v bílém dni. Ordinace svítila jako umytá nedělní kredenc

ve sluncem zalité kuchyni, chromované kliky skříní s nástroji se

studeně leskly, studeně svítila obrovská chromovaná koule

diathermie a podivná zařízení vyšetřovacího stolu uprostřed

ordinace, potaženého bílou kůží; vypadala jako třmeny koňského

postroje, jenomže trčící vzhůru, a já nevěděl, k čemu jsou, ale tušil

jsem, že k něčemu velmi nepříjemnému a bolestivému. Pan doktor v

bílém plášti sám otvíral vypolstrované dveře, za nimiž byly ještě

jedny dveře, také zvenčí a zevnitř vypolstrované kůží, jenomže bílou.

Potom mu máti úzkostlivým hlasem sdělila moje potíže a pan doktor

bez výrazu poslouchal, pak mi tichoučkým hlasem nařídil, abych se

svlékl do půli těla, vytáhl chromovaný stetoskop a jal se mi ho

nasazovat sem tam po břiše a po zádech a strašně to pokaždé

zastudilo. Potom, jako by stetoskopem dobře neslyšel, vytáhl si ho z

uší, stiskl mě chladnýma rukama na zádech a na břiše a začal mi sem

tam přikládat na kůži ucho. Když mi je položil na prsa, viděl jsem

10

mu na bílou, trochu svraštělou pleš, a někdy byl pan doktor také

neoholený, protože držel nějaké svátky, a po mé jemné dětské

pokožce škrábal drsný a rezavý vous.

Ve čtvrté třídě jsem dostal zápal plic, sotva jsem se vyléčil

žloutenku, a nakonec znovu zápal plic a pohrudnic a mezitím ještě

dvakrát zánět středního ucha.

Ležel jsem ve svém pokoji u otevřeného okna, ačkoliv to bylo v

zimě, protože to nařídil pan doktor Strass – a věděl jsem, že možná

umřu. Modlil jsem se od rána do večera, abych neumřel; alespoň v

přestávkách mezi chvílemi, kdy jsem v horečce blouznil a

skutečnosti a sen se mi pomíchaly v hlavě. Sliboval jsem Pánubohu,

že se budu pořád, každý den, až do smrti modlit pět Otčenášů a pět

Zdrávasů, když neumřu, a jak mi bylo stále hůř a hůř, zvyšoval jsem

tu kvótu na deset, dvacet, třicet Otčenášů, až jsem skončil někde u

jednoho sta, a pak už jsem byl příliš slabý, abych měl vůbec ještě

zájem o nějaké sliby. V příštím roce jsem se pokoušel ten hrozný

denní náklad zbožné vděčnosti vláčet s sebou, ale nebylo to možné,

tak jsem ho změnil na slib, že ve třiceti letech vstoupím do kláštera,

ale když mně bylo třicet, žádné kláštery už nebyly, takže jsem slib

nemohl splnit a prostě jsem ho nedodržel.

V těch dnech, kdy se mi pomíchaly skutečnost a sen, vynořovala

se z té směsice vědomí a polovědomí často hlava pana doktora

Strasse s bezvýrazným pohledem vodově modrých očí, jednou zářila

za pleší noční lampička, jindy bodavé, nepříjemné světlo zimní

oblohy za oknem. Později mi řekli, že pan doktor Strass nedělal

rozdíl mezi dnem a nocí a že ke mně jezdil každé dvě hodiny po

mnoho dní. Jeho lancia stála před naší vilou od rána do rána, a když

jednou celé odpoledne nepřijel, protože paní lékárníková Holznerová

rodila, rozkřiklo se po sousedství, že jsem umřel. To prý mě

zachránilo, říkala máti, protože o kom se říká, že umřel, a on

neumřel, ten bude dlouho živ.

Ale já vím, že mě zachránil pan doktor Strass. V těch okamžicích,

kdy jsem si uvědomoval, že je u mě, cítíval jsem jeho neoholené

tváře, jak mě škrabou na prsou a po zádech jako ježek-přítel. Pak se

11

mi často objevoval v onom rozhraní snu a horečky jako ježek, a ježek

měl jemný židovský nos a voňavá jablíčka napíchaná na kožiše a

díval se na mě lidskýma očima a ty oči mě bezvýrazně a zamyšleně

pozorovaly, nevěděl jsem, jestli je v nich starost nebo zájem nebo

lhostejnost, nedal to na sobě nikdy znát a nikdy příliš nemluvil. Za

ním, v severní záři noční lampičky, uplakaný obličej máti se slzami

perlového náhrdelníku okolo krku, a docela ve stínu vysoká postava

otce, která se každou chvíli ztrácí ve tmě a na tváři se jí skelně leskne

věčná slza, a slza za slzou po ní stéká, slza za slzou, jako vodní

hodinky, které mi odměřují čas života.

Potom pan doktor Strass promluvil a já věděl, že říká, že je se

mnou zle, a že žádá rodiče o dovolení, aby směl použít nějaký

poslední, dosud nevyzkoušený prostředek, který si přivezl z

Mezinárodního lékařského kongresu v Londýně, jak jsem se později

dověděl. A pak pláč, usedavý pláč máti a těšivý hukot otce a potom

polohlasný úsečný povel nebo svolení, nevím co, a šustění sukní naší

služebné, a pak bílé ruce pana doktora Strasse s rezavými chloupky,

injekční stříkačka, bodnutí, a potom spánek, a pak se mi najednou

udělalo dobře a slunce ráno svítilo přes zahradu oknem ke mně a na

postel a u ní seděl pan doktor Strass s kruhy pod očima a v očích měl

poprvé a snad naposled něco jako zájem, radost, účast, triumf, nevím.

Po létech máti říkala, že mi tehdy dával penicilínové injekce, to

bylo prý to, co přivezl z Londýna, tam je na lékařském kongrese

demonstrovali jako nevyzkoušenou novinku, ale já nevím. Bylo to

několik let před válkou, snad je to možné, nevím. Vím jen, že život

mi zachránil pan doktor Strass hodinami své obětavé přítomnosti.

Když otec jednou při obědě řekl, že se pan doktor Strass bude

ženit, nemohl jsem tomu uvěřit, poněvadž mi na to připadal moc

starý. Ale ženil se a odjel s nevěstou na francouzskou Riviéru.

Svatbu měli v Praze a otec na ní byl, já ne. Potom otec vyprávěl, že

nevěsta pana doktora je krasavice a z velmi bohaté rodiny Karpelesů,

kterým patří továrny na léky a chemické výrobky někde v jižních

Čechách.

Pan doktor byl na svatební cestě velice dlouho, a když se vrátil,

12

nejezdil už ve staré lancii, ale v černém buicku, ale jinak se vůbec

nezměnil a já dál chodil k němu do ordinace a on mě dál studil

chladným kroužkem stetoskopu na zádech a na prsou, neboť mi po

zápalech plic zůstal silný katar průdušek a byl jsem vůbec pořád

hodně churavý.

Jeho paní jsem viděl jen málokdy, ale byla opravdu velmi krásná.

Šel jsem k němu do ordinace a z cesty k vile jsem ji uviděl na břehu

řeky, v bílých šatech a s děťátkem v bílé krajkové peřince.

Za nějaký čas po tom, co přišel Hitler, museli jsme k panu doktoru

Strassovi přestat chodit. Začali jsme chodit k panu doktorovi

Labskému, který byl také hodný, ale ordinaci měl v činžáku a plnou

lidí na pokladnu a nebylo tam nic krásného ani tajemného ani, žádné

zelené moře a lesklá černá kůže v tmavém příšeří. Byly tam jen

obyčejné dveře a skrze ně bylo slyšet všechno, o čem pan doktor

Labský hovoří s pacienty.

Ale já už jsem konec konců také tolik nepotřeboval chodit k

doktorovi, protože jsme založili orchestr a já se místo chorobami

začal zabývat nešťastnou láskou k Márince, která chodila do tercie a

měla copy a přistěhovala se z Podkarpatské Rusi a do svého žvatlání

páté přes deváté mísila rusínská slova, do kterých hlavně jsem se

zamiloval, a pak hodně do těch copů. Brzo jsem si také vymohl na

otci saxofon a neměl jsem už vůbec čas myslet na choroby. K máti

jsem se začal chovat násilnicky a dělal jsem si, co jsem chtěl.

Židům sebrali auta a zakázali jim chodit do restaurací. Všude

visely tabulky ŽIDŮM NEPŘÍSTUPNO, jenom na hospodě, která se

jmenovala Port Arthur a stála na samém kraji města u řeky, pověsili

štít KAVÁRNA PRO ŽIDY.

Jednou večer v pozdním létě, kdy slunce jako medová poleva

leželo na všem, i na duši, šel jsem kolem té kavárny pro židy; právě

jsem doprovodil domů Márinku, ona na mě mrkla hnědýma očima,

což mi tenkrát ke štěstí úplně stačilo, a napadlo mi podívat se oknem

dovnitř. Protože do okna hospody svítilo slunce, musel jsem zase

přimáčknout nos na sklo, jako jsem to dělával v kavárně na náměstí,

13

když jsem byl docela malý.

Uvnitř, za stolem s politým kostkovaným ubrusem seděli pan

doktor Strass s panem Ohrenzugem a s panem učitelem Katzem nad

třemi šálky bukvicové kávy, všichni neoholení, nemluvili, mlčeli. Jen

seděli, nehybní nad tou špinavou kávou, dívali se před sebe a

nemluvili. Vypadali sešlí, ošumělí a velmi staří.

Rychle jsem stáhl hlavu od okna a měl jsem najednou po té

zamilované náladě, a když jsem uviděl, že proti mně pochoduje četa

brunátných, zdravě vyhlížejících německých vojáků a zpívají si

nějakou písničku o Lebe wohl, Erika, zabočil jsem radši do postranní

uličky, abych se na ně nemusel dívat, protože jsem se nějak styděl,

nevím ani za co.

Potom jsem uviděl pana doktora Strasse už jenom jednou. Utíkal

jsem se saxofonem průchodem v domě, který vedl do Židovské ulice,

a tam jsem vrazil do pana doktora. Pozdravil jsem ho a zůstal jsem v

rozpacích stát. Pan doktor se bezvýrazně a jakoby stydlivě usmál a

řekl: „Jak se vám daří?“ „Dobře,“ řekl jsem a zastyděl jsem se za to,

že jsem řekl dobře, i když to byla pravda, a polilo mě horko, když

jsem si uvědomil, že mi pan doktor vyká, ačkoli když jsem s ním

mluvil naposled, ještě mi tykal, ale to jsem ovšem chodil teprve do

tercie. Odmlčeli jsme se a já nevěděl, co říct. „Co to nesete?“ zeptal

se pan doktor a ukázal na dlouhý kufr s tenorsaxofonem. „Saxofon,“

řekl jsem. Pan doktor se na mě udiveně podíval. „Saxofon? Ale –“

ale nedořekl to. Zdálo se mi, že se začervenal, a já se v tom

okamžiku začervenal taky, znovu, protože jsem pochopil, proč to

nedořekl; věděl, že už nemá právo, ptát se po mém zdravotním stavu,

po tom, jak se saxofon snáší s mými průduškami, neboť je žid, a

tohle je moje, arijská záležitost. A tak se jenom nějak, nevím jak, se

mnou rozloučil a odešel, a já věděl, co mi chtěl říct, a věděl jsem, že

jednou budu muset saxofonu zanechat, protože to moje průdušky

nesnesou.

To byla vůbec poslední diagnóza pana doktora Strasse v našem

městečku.

14

Potom jsem se dozvěděl, že ho v Terezíně oběsili. Za nic.

Nepozdravil prý nějakého esesáka. Měl přece vždycky takový slabý

hlas, takový, který slyším dosud, kdy už ty silné, zdravé, vojácké

hlasy dávno zmizely v opovržení času.

1957

15

PAN UČITEL KATZ

Když jsem chodil do třetí třídy, dali mě naši učit němčinu, protože

ve škole začínala němčina ve čtvrté třídě. Tak to dělali vždycky. V

sekundě mě dali na latinu a v kvartě na francouzštinu, jenomže já

jsem se tenkrát chtěl učit anglicky, a tak jsem se francouzštinu neučil

a koupil jsem si učebnici angličtiny a potajmu jsem se učil anglicky.

Ale na němčinu mě dali k panu učiteli Katzovi, který bydlel v

Židovské ulici v domě, kde dřív bývala židovská škola, a byl to učitel

židovského náboženství a kantor v synagóze. Byl maličký a

holohlavý, ale uměl krásně zpívat a hrát na housle a na harmonium.

Bral za hodinu osm korun, a to bylo méně než u všech jiných učitelů.

Měl jsem veliký strach, když jsem šel prvně na hodinu a zvonil

jsem u zasklené dřevěné přepážky v prvním patře židovské školy,

kde byla dřív třída, ale teď byla přepažena tou zasklenou přepážkou,

a tak z ní byla na jedné straně předsíň, z které se šlo do modlitebny, a

na druhé straně předsíň, z které se šlo do kantorova bytu. Měl jsem

strach, ale pan učitel Katz byl hodný a vlídný a odvedl mě do

kuchyně, kde seděla na štokrleti u kamen jeho paní ve starém županu

a byla tlustá, a pan učitel mě posadil ke kuchyňskému stolu a otevřel

přede mnou novou učebnici němčiny, která zapraskala ve hřbetě, a

na první stránce byl černobílý obrázek něčeho kulatého a špinavého,

což bylo vejce. Pan učitel mi vlídným hlasem řekl, že vejce se řekne

německy Ei, a tak jsem se začal učit německy úplně od začátku, od

vejce. Das ist ein Ei, říkal pan učitel, a já to po něm opakoval. Ist das

ein Ei? ptal se pan učitel, a hned sám odpovídal: Ja, das ist ein Ei, a

já to opakoval po něm.

Pan učitel Katz neučil jen německy, ale vyučoval také

židovskému náboženství. To se učilo hebrejsky, proto musely

židovské děti chodit nejdřív na hodiny hebrejštiny. Židé ale musí mít

na hlavě klobouk, když se modlí nebo když dělají něco, co má co

dělat s náboženstvím. Proto se někdy stávalo, že když jsem přišel na

hodinu němčiny dřív, seděli u pana učitele Jonáš Lewithů a Itzik

Kohnů a odříkávali velice nahlas tajemné věty řečí, která byla

16

hebrejština, a na hlavě měli klobouky pana učitele Katze, jeden na

všední den a jeden na šábes, které jim zapadaly až po uši, protože

bylo léto a horko a oni si na hodinu náboženství nepřinesli svoje

čepice, takže jim pan učitel musel půjčit svoje klobouky, které jim

ale byly veliké. Seděli zpříma na židlích a koukali po mně nafoukaně

a opovržlivě, neboť mluvili řečí, které já nerozuměl, a vykřikovali

loulabim selah šmé ašboazim nebo tak nějak, ale pan učitel jim stále

skákal do řeči a opravoval je, takže asi tu řeč také moc neuměli,

jenže já ji neuměl vůbec, proto se mi mohli smát.

To s těmi klobouky se stalo pak ještě jednou, když se vdávala

dcera pana učitele Katze Ruth. Brala si pana Isidora Kafku z O.,

který tam měl malou továrničku na sešity a byl to ortodoxní žid.

Svatba byla také ortodoxní a oddával je slavný rabín z Kolína, a

protože pana učitele Katze znalo hodně lidí a říkali o něm, že je to

hodný žid, jako to říkali o panu doktorovi Strassovi a jako zase

naopak o Mošem Čubkalöblovi říkali, že je to zlý žid, proto přišli na

svatbu nejenom židé, ale také mnoho křesťanů. Jenomže to bylo v

létě, bylo horko a oni přišli bez klobouků a do synagógy je nechtěli

pustit. Bylo to trapné, protože každý chtěl svatbu vidět, ale dovnitř je

nechtěli pustit, a tak stáli před synagógou a nadávali, až najednou

přiběhl pan Izák Eisner s nůší na zádech a se dvěma košíky, všechno

plné klobouků dávno vyšlých z módy, které ve svém obchodě

nemohl prodat, všelijakých žirardů a komických buřinek, a začal je

půjčovat po koruně a na zálohu deset korun, a za chvilku je měl

rozebrané, neboť svatba už začínala a všichni to chtěli vidět a hrnuli

se rychle dovnitř. Proto si taky klobouky nevybírali, jenom rychle

panu Eisnerovi vrazili zálohu, takže někteří je měli veliké a jiní příliš

malé. Můj otec, který měl velikou hlavu a byl velmi veliký a vysoký,

měl na hlavě malinkou šedivou buřinku, kterou si musel každou

chvíli přidržovat rukou, aby mu nespadla. Musel jsem se smát a

dostal jsem od otce pohlavek a ze synagógy mě vyhodili.

Pan učitel Katz vyučoval vždycky v kuchyni a jeho manželka

seděla na štokrleti u kamen a poslouchala. První léta neříkala nic,

17

teprve později, když už jsem uměl dobře německy a už jsme jenom

četli pohádky a knížky a já vyprávěl obsah, a potom úplně nakonec,

když přišli Němci a já ještě rok chodil k panu učiteli Katzovi a už

jsme mluvili jen o politické situaci, skákala nám paní učitelová do

řeči a přizvukovala panu učiteli. Ale první léta jen mlčela.

Pan učitel učil vlastní metodou, pomalu a systematický. Neustále

mi dával skloňovat příklady na skloňování, nejraději der gute alte

Wein. Skloňoval jsem správně der gute alte Wein, des guten alten

Weines, dem guten alten Weine, den guten alten Wein a pan učitel

pokyvoval hlavou a já při tom dostával strašnou chuť na dobré staré

víno, které pan učitel tak rád dával skloňovat, ale myslím, že ho sám

nikdy ani nepil, aspoň ne moc, poněvadž byl chudý. Potom, když už

jsem německy dost uměl, říkával vždycky: Das, was du kannst,

Daniel, das kann dir niemand nehmen. Darum lerne, lerne deutsch. A

vyprávěl, jak za první světové války byla bída a lidé ani za peníze

nemohli nic dostat, ale on chodil po sedlácích a vyučoval německy,

und dafür bekam ich Approvisation, říkal, Mehl, Butter, sogar

Fleisch, říkal, a říkal to pomalu a s důrazem, skoro zbožně, a já zas

pokaždé dostával strašnou chuť na Mehl, Butter, sogar Fleisch,

ačkoliv jsem jinak moc nejedl, kromě cukroví. Du kannst alles

verlieren, Daniel, Geld, alles, říkával. Nur was du da hast – a

ukazoval prstem na svou holou hlavu – das kann dir niemand

nehmen. Kdyby přišla nová válka, říkával, netrpěli bychom nouzi.

Protože lidé by se pořád chtěli učit německy a on prý by jim mohl

říci, že nechce peníze, ale Mehl, Butter und sogar Fleisch. Auch

Milch, říkal, když si vzpomněl, a spokojeně se přitom usmíval.

Večer v pátek někdy skončil hodinu dříve a poslal mě domů,

protože vyšla večernice a začínala modlitba. Příští týden v úterý mi

tu chvilku pak pokaždé vynahradil. Ale já nešel domů, ale schoval

jsem se do tmavého výklenku na schodech a díval jsem se, jak přes

třídu, přepaženou zasklenou přepážkou, chodí židé do modlitebny,

pan Abraham Lewith, otec Jonáše Lewitha, pan doktor Strass, pan

Ohrenzug, který měl velkoobchod střižním zbožím, a jeho syn,

septimán Benno Ohrenzug, i jiní, které jsem všechny ani neznal, a

18

pak se z modlitebny ozval zpěv, to zpíval pan učitel Katz, který byl

kantorem, a pak divoká směsice hlasů, že se mi zdálo

nepochopitelné, že by to vydávali pan Lewith, pan Ohrenzug, pan

doktor Strass a pan Abeles, jehož dcera Sára závodila za S. K. K. v

plavání naznak, a hlasy se zvedaly a zvedaly, a pan učitel Katz měl

najednou hlas silný a lkavý a krásný a já poslouchal a skoro jsem se

zalykal nějakou divnou a neznámou a strašnou touhou a vymotal

jsem se z tmavého výklenku a po schodech dolů před školu. Nad věží

zámku na kopci, na tmavěmodrém nebi, svítívala čistá večernice jako

slza, a když jsem šel v mrákotách přes náměstí domů, začaly hrát v

kostele varhany a mně bylo blaženě a smutno a do pláče.

Vždycky jsem přemýšlel, proč tak lkají, proč tak volají a křičí.

Jednou když jsem šel na hodinu, byly dveře do modlitebny

pootevřené. Měl jsem strach, ale přesto jsem vlezl dovnitř a tam jsem

uviděl tmavou sametovou oponu s vyšíváním a mezi okny mapu

Palestiny s hebrejským nápisem. Jenom ta mapa Palestiny mi utkvěla

v hlavě, protože potom přišel do modlitebny starý Arno Kraus, který

tam uklízel, a vyhodil mě ven. Snad plakali a volali po té Palestině,

odkud pocházeli jejich předkové, byla divná ta školní mapa a vedle

krásně vyšívaná opona, podobná, jak jsem si myslel, té, která se

roztrhla kdysi v Jeruzalémě.

A když se dcera pana učitele Ruth vdávala, bylo před tím mnoho

všelijakých obřadů a zvyklostí. Pan učitel Katz mi rád vyprávěl o

židovské víře a o zvyklostech. Ukazoval mi malou trubičku na rámu

dveří, kterou lakýrník přetřel spolu s dveřmi hnědou barvou, a říkal,

že obsahuje svitek s jakýmisi posvátnými slovy, jejichž význam jsem

už zapomněl. Jindy zas seděl neoholený a vysvětloval mi, že je doba

svátků, že se holit nesmí. Jindy zase nevzal tužku ani pero do ruky,

protože nesměl manuálně pracovat. Také mi vykládal, že židé mají

jenom Starý zákon, a já býval v jeho přítomnosti najednou naplněn

zbožností a říkal jsem, že my katolíci máme ještě také Nový zákon, a

pan učitel říkal, že ví, ale že oni neuznávají Ježíše za Vykupitele, a já

říkal, že my katolíci ho uznáváme, a mezi námi zavládla pohoda a já

byl spokojen, jak jsou věci na světě pestré a zajímavé a každá jiná.

19

V čas jiných svátků dával mi pan učitel macesy, které přicházely v

balících z nějaké továrny a které pak obyčejně snědl můj otec, který

obyčejně snědl všechno. Pan učitel říkával, že jsou zdravé pro

nemocné zažívání, neboť jsou z čisté mouky a vody.

V předvečer svatby uzavřela se nevěsta s několika ženami v

oddělené místnosti a ony ji prý koupaly a myly a snad jí i potíraly

tělo vonnými oleji, ale to se mi možná spletlo s něčím z katolického

náboženství. Ale představa nahé bílé Ruth Katzové, která vystupuje z

mosazné vany, nahá a bílá a mokrá, a židovské ženy ji trou a natírají

vonnými oleji, mě vzrušovala k nepříčetnosti a dodnes mě vzrušuje

něčím tajemným a krásným a velice cudným. Byla to nepochybně

panna, a jistě i pan Isidor Kafka byl panic, nebyl vůbec hezký, byl

zámožný, ale ne příliš bohatý, a byl to ortodoxní žid.

O macesech mluvil pan učitel Katz vždycky rád, jak jsou zdravé,

protože měl cukrovku a nesměl jíst domácí pečivo, dorty a vůbec

všechny ty věci, které se nesmějí jíst při cukrovce. Připadalo mi to na

něm velice zvláštní a zajímavé a skoro jsem mu záviděl, že to

všechno nesmí jíst, zatímco já mohu všechno, ale kromě cukroví mi

skoro nic nechutná. Potom jednou mi začalo být nějak špatně a měl

jsem divnou moč a pan doktor Strass řekl, že mám něco s ledvinami,

a nařídil mi dietu. Ta dieta byla právě opačná než dieta pana učitele

Katze. Was? ptal se pan učitel Katz zděšen. Du darfst nicht Fleisch

essen, Daniel? Und Fett auch nicht? ptal se a já viděl, že se najednou

velice vyděsil a že o něčem přemýšlí. Byl jsem hrdý, že mám také

dietu, a čekal jsem, že o tom budeme vyprávět, ale pan učitel Katz

zbledl a najednou řekl a hlas se mu přitom chvěl: Sag nur, Daniel,

was würde man essen, wenn man Zucker und Nierenkrankheit hätte?

Dann müsste man doch zum Tode verhungern!

Za devět měsíců po svatbě narodilo se dceři pana učitele Katze

dítě Hana. Pan učitel měl velkou radost a stále o ní vyprávěl. Je to

prý krásné dítě a vlásky má jako andílek. Wie ein Engelchen, říkal.

Jednou byl obzvlášť rozradostnělý, neboť se vrátil z návštěvy u zetě

20

a dcery, a vytáhl ze zásuvky stolu velikou knihu, vázanou opačně,

takže začátek byl na konci, a ukázal mi ji. Das habe ich schon für

Hannerle besorgt, řekl. Eines Tages wird sie es brauchen. Byl to

hebrejský slabikář pro děti, z něhož se měly naučit řeč, kterou je

psaná jejich bible. Myslím, že tomu ani neříkají bible. Byly tam

obrázky vajec, koťátek, psíků a chlapců ve staromódních pumpkách

jako v našem českém slabikáři a já pochvalně přizvukoval a říkal

jsem, Hana, das ist ein schöner Name, a pan učitel Katz byl ještě

šťastnější.

Potom přišel Hitler a zavedli protižidovské zákony, ale já chodil

dál k panu učiteli Katzovi, ačkoliv už jsem německy uměl a už jsem

to vlastně ani neměl zapotřebí. Přestali jsme číst pohádky a knížky a

vyprávět obsahy a mluvili jsme jen a jen o politice. Nadával jsem na

Hitlera a na Němce a pan učitel naříkal a jamroval. Také stará paní

naříkala od kamen a já proklínal Hitlera, ačkoliv jsem tenkrát ještě

vlastně nevěděl, co vlastně Hitler přesně všechno znamená. Was wir

Juden schon alles mitgemacht haben! říkával pan učitel a zdálo se

mi, že to neříká mně, ale někomu nahoře pod stropem, v nebi.

Když jsem potom odcházel domů, visely na tabuli náboženské

obce v průjezdě seznamy židů, kteří vystupovali ze židovské církve.

Potom napsal nějaký anonym článek do Arijského boje, a psal, že

jistý dirigent banky v K. posílá dosud svého syna na hodiny němčiny

(to tam bylo proloženě) k Židovi Adolfu Katzovi, kantoru židovské

synagógy v K. Otec se velice rozčiloval, ale schlípl, a já musel

přestat na hodiny chodit. Tím začal otcův pád. Začal platit za

židomila, a už to s ním šlo s kopce. Stále se rozčiloval, nadával, a

potom u nás jednou o půlnoci zatloukli na dveře a otce odvedli, ani

neměl čas pořádně se ustrojit. Zmizel v Belsenu, tatínek, a kdykoli si

na něj vzpomenu, vždycky ho vidím v té šedivé buřince, jak se mračí

a dává mi pohlavek, anebo celého namydleného v pruhované košili,

jak odchází s dědou v mysliveckém klobouku polní cestou k

zapadajícímu slunci. Bůhví jak skončil, a bůhví jestli pořád nadával,

asi ano, měl to v povaze. Už nikdy jsme o něm neuslyšeli, ani to

nejmenší.

21

Jednou, asi za tři neděle po tom článku, přišel k nám z ničeho nic

na návštěvu pan učitel Katz. Přišel v černém svrchníku s umaštěným

sametovým límcem, zazvonil, stál v hale, vešel dovnitř, sedl si ve

svrchníku ke stolu v pokoji a mírně a zdvořile se usmíval. Was ist

mit dir, Daniel? zeptal se mě. Ich dachte, du warst krank! Zčervenal

jsem a řekl jsem: Ich – ich darf nicht mehr zu Ihnen kommen. – Du

darfst nicht? podivil se učitel. Warum? – Ich – řekl jsem, ale vtom

mě přerušil otec, který byl rudý jako rak, a řekl mi, abych šel ven.

Pak spolu s panem učitelem v pokoji dlouho mluvili a potom pan

učitel vyšel ven a otec za ním a pan učitel měl holou hlavu shrbenou

a jemný židovský nos mu vystupoval z obličeje, a podal mi ruku a

řekl: Also, auf wiedersehen, Daniel! Auf wiedersehen, Herr Lehrer,

řekl jsem, a když se za ním a za jeho černým svrchníkem zavřely

dveře, začal jsem brečet. Také otci se skoulela slza po tváři, ale

zamračil se, šel, a vynadal mé mladší sestře Haničce za to, že necvičí

na piano.

Potom jsem pana učitele Katze dlouho neviděl a pak nařídili

židům nosit hvězdy. Jednou jsem potkal na rohu na náměstí pana

Vladyku, disponenta z naší banky, který se potom vyšvihl na

dirigenta, když otce zavřeli do koncentráku, a který už v té době

dělal treuhändera v činžovních domech pana Ohrenzuga. Zastavil se

se mnou a na něco se mě vyptával. Na rohu náměstí byla trafika a

najednou z trafiky vyšel pan učitel Katz s pohlednicí v ruce a se

žlutou hvězdou na černém svrchníku. Když mě uviděl, rozzářil se

vlídným úsměvem a asi zapomněl na hvězdu a na všecko, protože

začal radostně: Guten Tag, Daniel! Wie geht es dir? Ich hab dich

schon lange nicht gesehen!

Odpověděl jsem trochu v rozpacích, ale pocítil jsem taky radost,

že ho vidím a že je pořád stejný. Guten Tag, Herr Lehrer. Und wie

geht es Ihnen? řekl jsem a podal jsem mu ruku. A tu jsem vedle sebe

najednou uslyšel zašustění, otočil jsem se a viděl jsem, jak pan

Vladyka honem pospíchá pryč přes náměstí, jen za ním vlají šosy

jeho balónového trenčkotu. A najednou jsem dostal zuřivý vztek a

obrátil jsem se na pana učitele Katze a zeptal jsem se ho, jestli jde

domů a jestli ho mohu doprovodit, a šel jsem s ním natruc přes celé

22

náměstí a on na všechno zapomněl a mluvili jsme o Hitlerovi a o

válce a o cukrovce a pak o malé Hannerle, které už byly tři roky a

uměla prý už velmi dobře mluvit.

Viděla nás spousta lidí. Možná že otci za to někde připsali čárku.

Ale mně to tenkrát bylo jedno, poněvadž jsem měl pana učitele rád.

Pak obstavili některé léky a zakázali je prodávat židům. Mezi nimi

byl inzulín. Byl jsem zrovna v lékárně a mluvil jsem s Vláďou

Nosálem, který se tam učil na magistra, když si do lékárny přišel pan

učitel Katz pro inzulín. Nevěděl o tom, že ho židům nesmějí

prodávat. Slyšel jsem ho, jak zdraví, a viděl jsem ho v černém

svrchníku se sametovým límcem mezi lahvičkami a křivulemi, za

kterými jsme stáli s Vláďou Nosálem v laboratoři. Viděl jsem také

pana lékárníka Hesse, jak vytřeštil oči na pana učitele, odkašlal si a

řekl: Inzulín? Ano, řekl pan učitel. Jako vždycky; a pan lékárník

chtěl něco říct, něco jiného, než pak řekl, protože řekl, že tenhle

týden ještě nedostal zásilku. A kdy ji dostanete? zeptal se vystrašeně

pan učitel, a tu pan lékárník zrudnul, skoro zbrunátněl, jako můj otec

při poslední návštěvě pana učitele, a řekl Počkejte a vytáhl zpod

pultu krabičku a řekl, že má železnou zásobu pro nemocnici a že mu

ji zatím dá a nechá si pak jeho příděl ze zásilky. Pan učitel Katz

poděkoval a odešel a pan lékárník, pořád ještě rudý, přišel k nám a

nařídil Vláďovi, aby napsal inzulínovou kartu na nějakou paní a aby

to vždycky dával panu učiteli Katzovi, ale opatrně, aby to nikdo

neviděl, kdyby v lékárně byli lidé.

A potom jednou dali všechny židy z města do transportu. Šli brzo

ráno. Vstal jsem, protože jsem celou noc myslel na pana učitele

Katze, a šel jsem na nádraží. Byl to sychravý, studený, šeredný

podzimní den. U nádraží stála dlouhá řada židů s kufry a ranečky.

Schoval jsem se za roh hotelu Hvězda, protože jsem nechtěl, aby mě

viděli. Hlídal je nějaký německý voják. Hledal jsem v řadě pana

učitele Katze. Poznal jsem bratry Löbly, pana doktora Strasse, Sáru

Abelesovou s malinkým děťátkem v náručí, Leo Felda, pana

Lewitha, Itzika Kohnů a pak jsem najednou uviděl pana učitele Katze

v černém svrchníku a vedle něho tlustou paní Katzovou a Ruth v

23

zeleném kabátě. Vedle ní stál dlouhý, šeredný pan Isidor Kafka, její

manžel, a za ruku držela malou holčičku se snědým obličejem a

špinavýma punčoškama na nohou. To byla Hannerle. Uviděl jsem ji

tenkrát vlastně poprvé.

Potom voják něco vykřikl a řada se hnula a já viděl, jak pan učitel

Katz sbírá se země balík převázaný šňůrou a jak jde mezi ostatními k

nádraží.

1957

24

MIFINKA A BOB ZABIJÁK

Ve veliké dvouposchoďové vile vedle nás bydleli dva bratři

Löblové. Třetí bratr, Robert Löbl, měl za městem velkostatek a

chmelnice, chodil v zablácených holínkách a jezdil do města

bryčkou, která voněla hnojem. Říkalo se mu Močkalöbl. Druhý bratr,

Arno, kterému patřilo řeznictví a velkoobchod dobytkem na hlavní

třídě, byl znám pod jménem Masolöbl a měl syna Roberta, skoro

dvoumetrového chasníka, který navštěvoval obchodní akademii.

Robert projevoval sklony a zájmy tak charakteristické pro jihočeské

gruntovní selství, že už v útlém věku ztratil úplně fyziognomii synka

z lepší židovské rodiny a vzhledem nebyl k rozeznání od

kteréhokoliv z čeledínů svého strýce Roberta. Močkalöbl měl zase

dceru, říkalo se jí Mifinka, byla to vytáhlá, hubená a uhrovitá dívka a

studovala na rodinné škole v městečku. Aby nemusela denně dojíždět

ze statku, vzdáleného skoro dvacet kilometrů, bydlila u svého strýce

Masolöbla.

Třetí bratr se jmenoval Moše Čubkalöbl.

Ne že by obchodoval se psy. Obchodoval kdysi s cennými papíry,

ale to už bylo dávno. Dávno už to také neměl zapotřebí, protože

nashromáždil dost a v oboru zacházení s penězi nikdy nebyl

hlasatelem samoúčelnosti. Byl to vysoký elegán s bledým židovským

obličejem a s vlhkými rty, které měly barvu nasliněného a do růžová

opečeného banánu. Chodíval podivně šejdrem a bílé prsty s rezavými

chloupky se před ním na stolku v kavárně chvěly. Masolöbl, jenž byl

přísný a ortodoxní žid, a nikdo ho nikdy nespatřil v krámě v sobotu,

nesouhlasil se způsobem života svého bratra. Jeho bratr byl však

ateista a občas v létě, když bylo otevřené okno, zazníval až k nám do

vily jeho rezavý, skřípavý smích a hněvivý starozákonní hlas Arna

Masolöbla.

Říkalo se, že silný Robert Löbl, Bob Zabiják, jak ho s obdivem

titulovali mezi sportující mládeží, bude jednoho dne ženichem

25

uhrovité Mifinky. Zatím nebylo vidět náznaky nějakého takového

vztahu, krom toho, že Bob z vlastní vůle trávil celé prázdniny na

žních u svého strýce Roberta, a také téměř každou neděli. Soboty

nemohl, protože šábes v rodině jeho otce nebylo slovo, ale čin.

Bob Zabiják tak zbožný nebyl, a kdykoli přijela do městečka

zápasnická aréna, porážel, opatřen černou maskou, hravě Randolfiho,

mistra Evropy, i Panochu, mistra světa všech vah, takže se zápasníci

nakonec začli našemu městečku vyhýbat.

A pak také měla Mifinka jiného nápadníka; byl jím bledý a

uhrovitý Arnoštek Liehmů, arijec s krásně semitskými rysy, jehož

tatínkovi patřil jediný obchodní dům v městečku. Arnoštek a Mifinka

tvořili stálý pár v tanečních a občas spolu byli vídáni na korze, čas od

času pořádala také Mifinka nedělní garden party na zahradě vily

svých strýců Arna a Mošeho, a tehdy sedával po jejím boku ve stínu

jabloní a třešní vždy z jedné strany Arnoštek Liehm a z druhé její

bratranec Bob Zabiják.

Ale šeptalo se také, že to není láska, co pudí uhrovitého Arnošta

do blízkosti uhrovité Mifinky, ale nepřekonatelná stydlivost vůči

druhému pohlaví, která pouze v přítomnosti Mifinky jako by

uhasínala. A snad nebylo divu; Mifinka totiž, byla-li ženou,

postrádala téměř úplně druhotných znaků svého pohlaví, zato však

její horní ret zcela zřetelně nesl nádech panického knírku.

Jednou, velice dávno, mě otec poslal k Mošemu Čubkalöblovi s

naléhavým dopisem. Přelezl jsem plot, který dělil naše zahrady,

pohladil jsem po hlavě vlídného buldoka Perelese a vyšplhal jsem po

mramorovém schodišti vily do druhého poschodí. Tam jsem přiložil

ucho na mahagonové dveře a naslouchal. Vevnitř bylo slyšet vysoký

smích a skřeky hrdla Čubkalöblova. Zazvonil jsem, a po chvíli

tlumeného šepotu a hihňání mi otevřel sám Moše Čubkalöbl,

zarůžovělý a rozjařený, a když jsem vykoktal svůj vzkaz a podal

dopis, vzal mě za ruku a zatáhl mě do bytu.

Na divanu v pokoji seděla obtloustlá ženská v zeleném

hedvábném županu, který se jí na ňadrech rozevíral a odhaloval tak

26

skutečnost, že je toho času jedinou pokrývkou jejího bujného těla.

Po stěnách visely veliké obrazy, nad nimiž se mi zatajil dech. Ze

zlatých rámů svítila tu na tmavém pozadí nahá růžová ženská těla s

prsními bradavkami jako obrovské kruhy starorůžového pečetního

vosku, a krajkové záclony, přetažené přes francouzské okno pokoje,

propůjčovaly pozadí ještě větší temnotu a růžovému tónu těl ještě

růžovější světlo.

„Pan Daniel ze sousedství,“ řekl Moše Čubkalöbl žertovně a

vrazil mě proti mé vůli na divan vedle kypré ženy. „Jak se máme,

mladý pane?“ zazpívala kuběna a mlaskavě mě políbila. Přehodila

potom nohu přes nohu a to odhalilo nejen červený pantoflíček s

obrovskou koulí z labutěnky, ale také masité bílé stehno, které pak

žena zakryla županem, ale teprve, když se přesvědčila, že jsem na ně

vytřeštil oči. „Podívejme se na mladíka!“ zahlaholila. „Pozor na voči,

mladej pane!“

Moše Čubkalöbl mi podal broušený pohár s červenožlutým

vínem. „Na zdraví, pane Daniel,“ řekl, kuběna také uchopila pohár,

ťukli jsme si a já, hoře rozpaky, jsem z rozpaků víno vypil až do dna.

„Máte rád dámy, mladej pane?“ zeptala se kuběna.

Zapálil jsem se a neřekl jsem nic.

„Jistěže má,“ pravil Moše Čubkalöbl. „Minulý týden jsem ho

viděl, jak jednu svádí v parku.“

To se týkalo jisté Alice, dcery krejčího, jejíž culíčky s růžovými

mašlemi na mě v té době eroticky působily.

Znovu jsem se zapálil.

„Milujete ji?“ zeptala se kuběna.

„Ne,“ zachroptěl jsem.

„Ale na její zdraví se napijete?“ řekla a znova nalila z láhve s

cizojazyčnou etiketou do sklenic. Z rozpaků jsem víno opět vypil až

do dna, a to mi stačilo.

Začala se mi líbit.

Později mě objala a přitiskla mě na houpává ňadra, pamatuji se, že

jsem škemral o pusu, které se mi po dlouhém chichotání a skřípavém

smíchu Mošeho Čubkalöbla dostalo, a pak na studenou sprchu v

koupelně, kde jsem stál ve vaně nahý a vůbec jsem se nestyděl před

27

tou masitou ženskou, která mi houbou omývala obličej a tělo a župan

se jí rozevíral po celé délce až na zem.

Domů mě s příšernou kocovinou odvedla naše stará hospodyně. A

ještě v noci, když jsem už ležel v posteli, slyšel jsem z polospánku

hlaholivý smích té dámičky i vrzavé zvuky, které místo smíchu

vydával Čubkalöbl.

Bob Zabiják, ačkoliv byl asi o sedm let starší, byl můj kamarád a

ochránce. V bukovém lese, kde stál lovecký zámeček, zvolili Boba

králem Aztéků a on v té funkci vedl naše aztécká vojska do dlouhé a

nekrvavé války se španělskými conquistadory z Hadrnice, která na

rozdíl od dějin skončila naprostým potřením conquisty a vyhnáním

vetřelců z bukových lesů kolem městečka K.

Bob Zabiják byl při té příležitosti vyzbrojen tomahawkem ze staré

hokejky, pomalovaným vodovými barvičkami, na hlavě měl čelenku

z barevných husích per a na prsou, přidržovaný kšandami s obrazy

aeroplánů a aut, nejskvělejší kus své výstroje a předmět závisti

celého aztéckého vojska – kovový krunýř s mosazným šroubovacím

knoflíkem uprostřed.

Tento lesklý krunýř, který se tak královsky klenul přes hruď Boba

Zabijáka, pocházel z majetku jeho strýce Mošeho a v mládenecké

domácnosti Čubkalöblově sloužil původně jako plechová zahřívací

láhev, určená k úlevě střevních obtíží bonvivantových.

Ale to bylo velmi dávno; po příhodě s kyprou dámičkou zaváděl

jsem v Bobově společnosti čím dál tím častěji řeč na strýce Mošeho a

v duchu jsem Boba nenáviděl za jeho netečnost k tomuto tématu.

Bob se totiž více zajímal o březivost krav na statku strýce

Močkylöbla než o milostnice svého druhého strýce Mošeho a já z

něho nevyloudil nic než kusé informace o tom, že strýc Moše je

kurevník a že má syfla; to alespoň řekl Bob a já mu zcela přesně

nerozuměl. A pak mi ještě prozradil, že jeho otec Arno přerušil s

Čubkalöblem veškeré příbuzenské styky. A to byla vážná věc.

Neboť Arno Masolöbl byl přísný a starozákonní. Stával v bílé

zástěře u pokladny řeznického krámu, zdravil příchozí a promlouval

28

se stálými zákazníky a očima bystře slídil sem tam po krámě. Krám

byl moderní, bílé kachlíčky a chromované háky na maso, vzadu

obrovská zasklená chladírna, kde bylo vidět růžové šunky,

sešněrované mastné salámy a cikánské pečeně. Dostalo se tu vše, i

vepřové, a v přísně hygienickém výkladě se neustále cynicky smály

vymydlené hlavy vepříků s citrónem v čisťoučkém rypáku. Ale v

pravém rohu byl v krámě zvláštní pult, kde se prodávalo košer.

Arno Masolöbl byl významným mužem v synagóze, a když jsem

ve staré židovské škole naslouchal večerním modlitbám, rozeznával

jsem jasně jeho žalostný hlas, kterým volal přísně a káravě svého

Hospodina.

Na jaře jezdíval Moše Čubkalöbl na francouzskou Riviéru a na

zimní sezónu do Paříže. U nás se zdržoval hlavně koncem léta a na

podzim. Jednoho roku byl pryč dlouho, a když se vrátil, rozneslo se

po městečku, že se v Paříži dal operovat od Voronova.

Znělo to tajemně. Zeptal jsem se Boba Zabijáka, jakou to nemocí

trpí jeho strýček, že ho musel operovat Voronov, ale Bob Zabiják se

posupně zasmál a řekl, že strejc si nechal dát vopičí žlázy. Dál jsem

se už ptát styděl.

Tu zimu zůstal Čubkalöbl v městečku, a když jsem za mrazivých

zimních odpolední pozoroval z nudy vrabce na Löblovic zahradě,

unaven úkoly, které mi moc nešly, viděl jsem často po zasněžené

cestičce do vily cupitávat štíhlonohé dámy v kožiších. Přivážela je

černá limuzína se šoférem, která zas jindy odvážela Mošeho do

Prahy.

Téže zimy vypukl v plesové sezóně skandál, který souvisel se

studentským spolkem Brom a s altánkem na zahradě sokolovny, v

níž se konaly šibřinky.

Hlavní roli, jak se zdá, sehrála v tom jistá Kristýna Hubálková,

dcera akademického malíře, který svými díly zdobil veřejné budovy

městečka i salóny soukromých sběratelů. Maloval zátiší, jež

připomínala vývěsní štíty lahůdkářství, akty, které vzbuzovaly dojem

plastelínových soch, a portréty, podobající se občanům městečka,

jenže jakoby právě prošlým kůrou v salónu krásy.

29

Tato Krista Hubálková, veselá dívčina s dolíky ve tvářích,

tenisová přebornice a královna krásy všech plesů toho roku, roznítila,

zdá se, v emendovaném nitru Mošeho Čubkylöbla něžný cit. Využila

té unfair převahy a vylákala starce, trýzněného šimpanzími žlázami,

v šibřinkové noci do altánu na zahradě sokolovny, kde ho za pomoci

značně profesionální koketerie přiměla k patetické akci. To všechno

ale nikoli z nějaké náklonnosti nebo dokonce z touhy po

radovánkách, které by jí bývalý makléř mohl snad opatřit, ale

výhradně pro potěchu tlupy septimánů a oktavánů, číhajících za

nezasklenými okny altánku. Když se Moše Čubkalöbl začal sápat na

Kristu v bílém kožíšku, a odmrštěn klesl teatrálně na kolena, čině

jakési sliby ohledně šperků a výletu na Riviéru, naplnila se náhle

okna altánku vážnými tvářemi a bílými smokingovými náprsenkami

a na známou melodii „Sonjo, Sonjo, jediná ty moje…“ zapěl mužský

sbor do tiché noci varovný chorál:

Žide, žide, vari, vari, vari!

Ani Voronov tě nespasí.

Styď se, dědku, už jsi na ni starý.

Alou! Nebo půjdeš do basy!

Na nebohého Mošeho se snesl déšť sněhových koulí a hnal ho,

poskakujícího a komicky šejdrem kulhajícího, přes celé městečko,

bez cylindru a ve fraku, až do mramorové vily za městem.

A pak to s ním začalo jít s kopce. Nejen že přestal chodit do plesů,

ale přestal dokonce i jezdit do Prahy, a brzo se roznesla zpráva, že

těžce onemocněl.

„Třetí stadium,“ poznamenal o tom k máti při obědě můj otec, a já

už věděl, co to je, i když ne určitě a zcela přesně.

Ale městečko mělo toho jara jiný námět k hovorům. Arnoštek

Liehmů, uhrovitý dědic obchodního domu, požádal o ruku Mifinčinu

a byl odmítnut. Říkalo se, že důvody byly náboženské a že hlavní

slovo v sňatkové při měl Arno Masolöbl. Močkalöbl, který v

smradlavé bryčce narychlo přijel do městečka, prý proti tomu ani

nebyl, ale ochraptělý a nevýřečný hlas malého sedláka nemohl

30

soutěžit s mojžíšskými argumenty velebného uzenáře. Vyprávělo se

také, jak se papá Liehm velice rozčílil a dal se slyšet v tom smyslu,

že krvesmilstvo smrdí tomu smradlavému židovi zřejmě míň než

močůvka, v které se před šábesem koupe jeho synovec, a že on,

velkoobchodník Liehm, děkuje Bohu za to, že Arnoštek neupadl do

osidel rodiny, kde se jeden smilstvem už rozkládá a ostatní na

krvesmilstvo zajdou co nevidět.

Dal-li se takto nemravně slyšet papá Liehm nebo je-li květnatost

jeho vyjádření dlužno přičísti spíše fantazii podzemní pošty dam v

městečku, je sporné. Jisté je, že Arnoštek přestal být hostem

Mifinčiných five o’clocků a Mifinka chodila nějaký čas po městě s

rudýma a uplakanýma očima.

A zatím se starý Moše čubkalöbl rozkládal smilstvem.

Kolem desáté hodiny večer začínal naříkat, jeho nářek se nesl

otevřeným oknem přes zahradu a vnikal do mé ložnice. Nebylo nic

platné zavírat před ním okna. Nejdřív se vždycky ozvaly táhlé,

dlouhé výkřiky, které se rozdrobily v zoufalé ááj-ajajaj-jaj-jaj-jaj, a

potom nářek pokračoval se zvířecí monotónností dvě, tři, čtyři

hodiny, někdy až do svítání, kdy končil ve vysíleném, skoro dětském

sténání. Ale až do posledka se co chvíli znovu a znovu vzpínal k

zoufalému a bolestnému áááj-ajajaj-jaj-jaj-jaj!

Moje blond sestra přicházela k snídani s kruhy pod očima a

stěžovala si, že si v noci ani na minutu nezdřímne. To je hrozné, proč

toho člověka někam neodvezou, naříkala, ale Moše Čubkalöbl

zůstával a rozkládal se ve své mramorové vile. Když to trvalo asi

čtrnáct dní, uslyšel jsem najednou v noci z jejího pokoje hysterický

pláč. Pak třeskly dveře a na chodbě se ozval sestřin vzlykot, zajíkala

se usedavě hrůzou, a potom dunivý hlas otcův a máti, která sestřičku

konejšila, a sestřiny křečovité vzlyky, provázející tentokrát poctivý a

nefalšovaný hysterický záchvat z hrůzy.

A Mošeho Čubkalöbla nikam neodvezli. Dotrpěl mezi svými

růžovými akty až k potupné smrti. Trvalo mu to skoro půl roku, a

celou tu dobu zněl noc co noc monotónní a stále pronikavější a

silnější nářek nad korunami stromů v zahradě, skrze vůni třešňových

květů a lahodný vánek srpnových nocí. A pak, když v zahradě začala

31

vonět jablka, vykřikl naposled, nejzoufaleji a s největší bolestí, ztišil

se a zanikl.

Prst boží, šeptaly si dámy, ale parte, které v městečku vylepili

druhý den po Mošeho smrti, mluvilo o něm jako o milovaném bratru

a strýci, který zesnul po dlouhém utrpení a bude pochován na novém

židovském hřbitově v K.

Byl to slavný pohřeb a na čerstvý rov vztyčili dřevěnou tabulku s

nezvyklým Mošeho jménem Mojžíš Löbl, kterou měl co nejdříve

nahradit mramorový pomník první velikosti. Ale k tomu už nedošlo.

Protože jednoho jarního dne příštího roku sundali firmu nad

řeznictvím Arna Masolöbla a nahradili ji jménem německého arijce

Hünekeho. Jednoho jarního dne přistěhoval se Robert Močkalöbl do

vily svého bratra, protože jeho statek nebyl už jeho statkem. Jednoho

dne zmizely obě rodiny z vily a nastěhovaly se do staré školy v

Židovské ulici. Ve vile bratrů Löblových, v pokojích s růžovými akty

ve zlatých rámech, usídlil se pan regierungskommissär městečka

Horst Hermann Kühl.

A v té době došlo také k podivným druhým námluvám Arnoštka a

Mifinky.

Byl jsem svědkem pouze jejich nešťastného závěru a neslavného

ústupu pánů Močkylöbla a Masolöbla přes Liehmovic zahradu. Viděl

jsem rudého a rozzuřeného pana Liehma, jak za nimi volá: „Teď by

vám byl křesťan dobrej, co? Židáci smradlaví!“, právě když jsem se

vracel kolem ze zkoušky nedávno založeného jazzbandu.

Oba židé se zdviženými límci tmavých plášťů spěchali rychle

pryč, pan Liehm se otočil a strkal před sebou do vily vyjeveného

Arnoštka, který za ním vylezl na verandu.

Pak byl Arnoštek odeslán na praxi k obchodnímu příteli pana

Liehma do Brna.

Říká se, že krátce po téhle události navštívil ještě pana Liehma

velebný pán Meloun a služka v kuchyni slyšela zlostný hlas svého

zaměstnavatele, jak se osopuje na kněze slovy: „A vy, velebný pane,

vy byste se k takové věci propůjčil?“ Poté se ozval mírný, ale

zřetelně popuzený hlas velebníčkův: „Pravost nebo nepravost

32

záznamu v sňatkové matrice nemůže nikdo dokázat. To se provést

dá.“ Nato vřískavé ječeni domácího pána: „Ale vždyť je to podvod,

pane faráři! Podvod!“ a potom hněvivý hlas důstojného pána

Melouna: „Podvod, můj drahý, může se za určitých okolností stát

skutkem křesťanského milosrdenství!“

To se šeptalo. Lidská fantazie nezná ovšem hranic, šeptalo se o

spiknutí, které mělo zachránit alespoň Mifinku před osudem, jenž se

už před ní dost jasně rýsoval, o spiknutí podobném tomu, které

zachovalo při životě tlustého Benno Ohrenzuga, jenž v poslední

možné chvíli pojal za manželku arijku Anku Vocenilovou, služku v

domě Ohrenzugů. Avšak účastníci spiknutí, jestliže vůbec nějaké

spiknutí bylo, jsou buď mrtvi, jako jsou mrtvi svědkové kukačky,

nebo zavřeni pro kolaboraci, nebo jsou ze zpovědnice zvyklí

zachovávat tajemství, a tak se pravdu asi už nikdo nedozví.

Jisté je, že rodina Löblova, nebo aspoň jeden její příslušník, se

šeredně odvděčil za sousedské přátelství, z něhož se v K. po řadu let

těšili.

Nedlouho před transportem do Terezína počkal si totiž v noci Bob

Zabiják na pana Liehma, a když se pan radní vracel ze schůze

Národního souručenství, přepadl ho ve stínu aleje nedaleko jeho vily

a naložil s ním jako kdysi dávno s Randolfim, mistrem Evropy, a s

Panochou, mistrem světa, jenomže tu nebyl žádný soudce, který by

běsnícího catchera zadržel, a tak musel být vážený občan ještě téhož

dne převezen do nemocnice.

Bob Zabiják druhého dne odcestoval, spolu se dvěma bratry

Löbly, s Mifinkou a se dvěma starými židovskými matkami do

Terezína a odtud pak dál, do východních krajů, kde kouřily rozbité

válečné stroje a také komíny krematorií a kde jeho popel pohltila

mlčenlivá země.

To je tedy historie Mošeho Čubkylöbla, jeho bratrů Arna a

Roberta, Boba Zabijáka a surové vraždy, jíž se dopustil vážený

velkoobchodník a které snad mohlo být zabráněno.

Bylo však tak zoufale málo milosrdenství.

1957

33

PŘÍBĚH O KUKAČCE

Historii Kukačky nezná nikdo. A snad se ten příběh ani nestal a je

to jenom legenda, mýtus. Kdo v něm bude hledat realismus, najde

nepravděpodobnost. Ale v téhle historii nejde o realismus. Což není

válka spíš fantasmagorie než skutečnost, a je-li to skutečnost, jsme

my skutečně lidé? A protože válka je možná, není snad možná

historie Kukačky?

Zná ji samozřejmě Sára Abelesová, která žije v Izraeli – jestli žije.

Jistě ji znala stará paní Adele Rittenbachová a také Leo Feld,

jenomže ti už oba odešli cestou všeho těla; Leo někdy v letech 1943–

45, neznámo kde a neznámo jak, paní Adele Rittenbachová roku

1945 v městském starobinci v K.

Stará paní Rittenbachová pracovala léta jako hospodyně v

domácnosti pana Husy, obchodvedoucího firmy Arpád Ohrenzug,

textil en gross & en detail, který se oženil s Němkou Tildou

Schroderovou z B. Paní Rittenbachová byla vlastně součástí Tildiny

výbavy; do služby u Schroderů nastoupila několik měsíců před tím,

než se Tilda narodila, a dělala tam pak napůl služku, napůl chůvu;

její otec byl horský tkadlec, a tak byla na práci zvyklá od malička.

Němka to ovšem byla, jak se říká, jako poleno, a v mých

vzpomínkách žije stále v zeleném dirndlu a s velkou nákupní

kabelou, s níž ráno co ráno obcházela mlékaře, řezníka a hokynáře a

hlaholila silným německým hlasem, ale česky, asi takovou češtinou,

jaké užívají kabaretní komici, když chtějí nehybné obecenstvo

vyprovokovat k smíchu: „Ja sem Némka a ja se tšéski nenaučila to

nejtélši smert.“

Pan Husa naproti tomu pocházel z rodiny ryze české. Měl

nosopršku, kulatou, pečlivě vyholenou, švejkovskou tvář a kudrnaté

pačesy. Jeho tatínek býval hrobníkem na židovském hřbitově, a pan

Husa se od mládí zdatně činil ve střižním velkoobchodě papá

Ohrenzuga, kde to od učedníka přes příručího dotáhl až na

obchodvedoucího. Uměl baculatýma ručkama převracet na pultě

34

těžké štůčky plátna jako žonglér a byl kdykoliv ochoten vynést

obrovskou roli gabardénu před krám za zákazníkem, aby se kupující

na denním světle mohl přesvědčit o žádoucím odstínu a odpovídající

kvalitě.

To všechno až do jisté doby.

Sáru Abelesovou jsem znal ze školy. Byla hezká, černovlasá,

černooká a závodila za S. K. K. ve skocích do vody a v plavání na

znak. Když mně bylo patnáct a jí sedmnáct, začala se mi líbit víc, než

se mi líbily ostatní hezké dívky v K., jenomže byla o ty dva roky

starší, chodila s Leo Feldem, který byl okresním rekordmanem na

100 metrů kraul, a o jazz se nezajímala.

A pak – mně bylo patnáct v roce 1939.

Mezi nejnápadnějšími změnami, které tento historický rok

provázely v městečku K. patří jedno z předních míst jistě

metamorfóze, jež se udála s panem Husou. Pod nosoprškou mu z

ničeho nic vyrašil černý knírek, velice podobný knírku Vůdce a

říšského kancléře, a tento Vůdce se stal i Vůdcem pana Husy.

Kudrnaté pačesy padly za oběť holičské mašince a zbylo po nich

pruské strnisko; kolem úslužných očí obchodvedoucího se vrásky

složily do přísného vojáckého výrazu, ohnutý hřbet se napřímil a hlas

začal znít ostře, drsně a nevlídně. Změnila se i ortografie jeho jména:

nad „u“ se objevily dvě čárky a koncové „a“ se podle ne zrovna

lingvistického zákona umlautovalo. Zkrátka z pana Husy se stal Herr

Hüsse, obchodvedoucí se proměnil v treuhändera a přítel příručích se

stal přítelem pana regierungskommissära Horsta Hermanna Kühla,

pana Hünekeho a pana ředitele Czermacka z našeho gymnasia.

Všechny tyto změny odmítl uznat Ruda Husa, můj přítel a

spolužák. V dokladech mu sice přepsali národnost z české na

německou, ale on se na kompoziční sešity tvrdošíjně dál podepisoval

jménem svých praotců, a nakonec odmítl při hodinách německého

jazyka mluvit německy. Přirozeně, byl nezletilý, a jako takový

odeslán proti své vůli na říšskoněmecké gymnasium v B., kde se prý

při vyučování ideologie dopustil urážky říšského maršála. Dali ho

tedy na vychování do Mnichova a posléze byl pedagogicky svěřen

35

říšskoněmecké branné moci, která si s ním už nepochybně poradila.

Jak, to ovšem nevím. Do K. se Ruda nevrátil. Ale za války mívají

lidé divné osudy.

Stará paní Rittenbachová měla od jisté doby kvůli Rudovi

víceméně domácí vězení. Když totiž rozhořčený Herr Hüsse poslal

nepovedeného syna do Mnichova, dala se v mlékárně slyšet větou:

„Ten naš Némec, to nény fupec šatna Némec, der ist für mich ein

ganz gemeiner Nazi!“ Paní Rittenbachová neuměla mluvit jinak než

hodně nahlas, a věta brzo vešla ve známost i v říšských kruzích

městečka K. Od té doby chodila na nákupy česká služka – treuhänder

si přirozeně mohl dovolit dvě služebné – a stará paní Rittenbachová

se omezila na práce v domácnosti.

K těm, na jaře čtyřicátého roku, nečekaně znovu přibyly

povinnosti chůvy. Vůdce v té době volal po mužském dorostu, a

parteigenosse Hüsse, poslušen vůdcova volání, zplodil s manželkou

po mnoha letech ještě jednoho syna, kterému dal, podle kmotra, jímž

byl sám regierungskommissär Kühl, říšsko-německé jméno Horst.

Tou dobou také Sára Abelesová – ale tady už možná začíná jenom

legenda, mýtus. A nežli opustím objektivní záznam událostí, bude

snad lépe začít z jiného konce.

Musím vám říci ještě několik slov o Tildě Hüsseové, rozené

Schröderové. Nevím, nebyla-li to svým způsobem femme fatale;

jestli za náhlým němectvím pana Hüsseho nestála vlastně ona.

Přirozeně se nepamatuji na začátky jejich manželství, brali se v roce

1920, tedy čtyři roky před mým narozením. Pro mě zůstává Tilda

statnou, vysokou blondýnou, nepříjemnou jak činže tou zvláštní

hlasitou německou odrůdou nepříjemnosti. Paní Rittenbachová také

mluvila nahlas, ale to byl hlas staré Mutter Courage. Hlas Tildy

Schröderové byl arogantní, pronikavý hlas dobře živené a problémy

nezatížené německé ženy, hlas komandující těch pět nebo šest

nešťastných německých holek, které tvořily k-skou místní skupinu

BDM. A Frau Tilda byla nejenom leiterin nebo snad führerin této

místní skupiny BDM, ale duší vůbec veškeré německé činnosti v K.,

zprvu poněkud chudičké, neboť v K. se k německé národnosti hlásilo

36

všeho všudy osm rodin, ale průběhem války značně zmohutnělé,

když byl do městečka umístěn jeden pěší pluk SS divize Hermann

Göring a za ním, jako roj včel za medem, přitáhla karavana

německých rodin, které obsadily nejlepší židovské byty a

nejvýnosnější české sinekury.

Ale dříve, kdysi, prý Tilda taková nebývala. Kdysi dávno to prý

bylo červenolící německé mädel, nesmělé a dobře vychované, které

se po sňatku s Cechem začalo horlivě učit manželově mateřštině.

Já však Frau Hüsseovou česky nikdy mluvit neslyšel. Také prý

přestala, po roce 1933, kdy na ni jako na tolik červenolících,

červenajících se mädlat začal eroticko-ideologicky působit Vůdce. A

co se snad kdy naučila z jazyka západních Slovanů, to skryla v

hlubině své chladné sudetské duše a nikdy se k tomu nepřiznala.

„Ach, die Tilde,“ svěřila se jednou, ještě před válkou, stará paní

Rittenbachová mojí máti. „Die ist schon ganz verruckt. Fite

milospani, še néš te spat, polípí tycky portrét tocho, wie heisst der

Kerl, tocho Adolf Hitler? Na was sagen Sie dazu? Copak je tochle

normal?“

Tahle stará paní Rittenbachová! Vlastně jediný konkrétní klíč k

pravdě o kukačce mám od ní. Tenkrát byl už pan Hüsse střelcem

Flaku někde v okolí Hamburku, a stará paní se proto mohla zas

ukazovat na ulici. Ale jak bývala dřív upovídaná, jak dříve hlaholila

její kabaretní čeština po k-ských hokynářstvích, tak byla nyní

zamlklá, s nikým neztratila slovo, kráčela v odřeném zeleném dirndlu

městečkem jako stín té veselé staré matky pluku a tlačila před sebou

sportovní kočárek s Horstem. Horst klečel na sedačce, obhlížel svět a

vřískal nesrozumitelné německé otázky na svou chůvu, a chůva na ně

odpovídala polohlasem. Frau Hüsse, jeho matka, neměla už tehdy na

Horsta čas. Do roztrhání těla pracovala pro vítězství Říše jako

vedoucí Arbeitsamtu nebo snad už také jako velitelka Volkssturmu,

protože tohle bylo už někdy na sklonku války.

A tak jsme ji potkali, starou paní Rittenbachovou, na dolní cestě

za nádražím, vlastně jen opuštěný kočárek s Horstem, zaparkovaný

před hokynářstvím. Horst na nás vypoulil oči jako přezrálé borůvky a

37

strčil si prst do nosu.

„Hele,“ řekl Benny-Přema, první altkař našeho bandu, „tohle je

mladej Husa, ne?“

„Horst Hüsse,“ řekl jsem. „Bráška Rudy Husy, dej mu Pánbu

lehký vodpočinutí.“

Benny-Přema si se zájmem prohlížel černovlasé dítě.

„Teda bráchovi moc podobnej není,“ pravil. „Ty voči, ten porost

na hlavě – vole, vypadá spíš jako –“

Vtom vyšla z krámu paní Rittenbachová.

„Dobrý den,“ pozdravili jsme ji a já v rozpacích řekl:

„Prohlížíme si tady Rudovýho bráchu.“

Staré paní, aspoň se mi to zdálo, se zaleskly oči.

„Ja, ja,“ řekla. „Der arme Rudi. Tepak je s nym konec.“

„Máte o něm nějaké zprávy?“ zeptal jsem se. Stará paní zavrtěla

hlavou.

„Je na vychotny fronta.“ Pak dodala s docela zřetelnou ironií v

hlase: „Er kämpft für den Fuja und Vaterland.“

„No jo,“ řekl jsem. „A tak tohle je jeho brácha.“

„Teda na Němce zrovna nevypadá, paní Rittenbachová, aspoň ne

na čistou rasu,“ pravil Benny-Přema a pohlédl spiklenecky na starou

paní. Stará paní pohlédla zamlženýma, vlhkýma očima na Bennyho-

Přemu a po malém zaváhám řekla:

„Fšák to taky šatnej Némec nény,“ a pak jakoby znovu, a ještě víc,

zaváhala – aspoň se mi to zdálo – a řekla tiše: „Ale taky šatnej

Čech.“

„Jak to?“ zeptal jsem se, ale ve dveřích hokynářství se objevili

nějací lidé a paní Rittenbachová se honem rozloučila.

„Tahle bába si to nějak moc bere,“ prohlásil Benny-Přema.

„Vsadím se, že jestli se po válce Rudla vrátí, tak bude z Horsta Čech

jako poleno.“

Tehdy jsem netušil, že právě tohle podvečerní zastavení s paní

Rittenbachovou mě jednou přivede na stopu kukačky.

Ale k čemu vlastně? Co na tom dnes záleží?

Ruda, jak jsem už řekl, se nikdy nevrátil, a jeho brášku Horsta

zastihl konec války bůhvíkde. Pan Hüsse prý padl při náletu na

38

Drážďany na jaře roku pětačtyřicátého a Frau Tilde z K. zmizela

několik dní před příchodem Rudé armády. Asi měsíc předtím

odeslala Horsta k nějakým vzdáleným příbuzným do Wirtenberska,

nikdo nevěděl k jakým, a nikdo se o to také nezajímal.

Totiž nikdo. Někdo přece. Někomu přece záleželo na osudu

rodiny Němce Hüsseho. Neuhodli byste. Sáře Abelesové.

Ano. Mně je to docela jasné. Ale možná, že je to opravdu jenom

moje fantazie. Paní Rittenbachová měla přece Sáru ráda. A Sářina

matka, která pocházela z Vídně a češtinu lámala jen o málo líp než

paní Rittenbachová, bývala prý v mládí nejlepší přítelkyní Tildy

Hüsové. Což bylo docela přirozené; v K. žilo jenom nějakých osm

německých rodin, a pět z toho na Hadrnici, s těmi se přece mladá

manželka obchodvedoucího stýkat nemohla. Přirozeně že se

spřátelila s mladou Vídeňačkou, která byla dosud plná historek z

Prátru a z cukráren okolo Am Graben, a stará paní Rittenbachová

mívala proto na starosti nejenom Rudu, ale často i Sáru.

Do života těchto mladých žen a matek zasáhly ovšem vyšší,

politické a národnostní zájmy, nová ideologie, kterou Frau Tilda

začala vyznávat. A tak to skončilo. Pokud moje paměť sahá, nebylo

už přátelství mezi Tildou a Alicí Abelesovou, a když Alice v roce

1936 naštěstí zemřela, nešla jí Tilda ani na pohřeb.

Zato stará paní Rittenbachová ano, a její horácký, hlasitý pláč byl

žalostným kontrapunktem té žalostné události. Bývala potom hostem

v Abelesovic kuchyni až do prvních let říšského panství nad

městečkem K. Až někdy do té doby, co se u mlékaře dala slyšet onou

osudnou větou: „Ten naš Némec, to nény fupec šatna Némec –“

A Sáře snad, jak to někdy bývá, nahradila do jisté míry matku,

nebo možná tetičku, nebo jí snad jenom dětskou asociací připomínala

Alici Abelesovou, která zemřela mladá a v povědomí Sářině zůstala

patrně spjata s dobrotivou tváří staré služebné. Proto možná nebylo

ani tak divné, že první cesta po návratu do K. v červnu roku 1945

vedla Sáru k té opuštěné staré Němkyni.

Stará paní ležela v městském chudobinci, sklácena mozkovou

mrtvicí, a několik k-ských ultraradikálů poukazovalo na to, co

39

vlastně dělá tato Němka v českém ústavě. Proto i počínání Sáry

Abelesové, která se vrátila z celé rodiny sama jediná, nedošlo

schválení v očích dam z městečka. Tím spíš, když se rozneslo, že

Sára mluvila se starou paní po celý čas návštěvy výhradně německy.

„Vidíte je, židy, co s nima Hitler udělal, ale německy mluvit

nepřestanou,“ šeptaly si ty vlastenecké dámy v národním rozhořčení.

Ale pár dní po Sářině návštěvě stará paní Rittenbachová zemřela a

vyřešila tak sama palčivý problém k-ských ultraradikálů. Na jejím

pohřbu, pokud se to dá nazvat pohřbem, nebyl samozřejmě nikdo.

Ani Sára. Protože ta hned po rozhovoru v chudobinci odjela do

Prahy.

A v Praze také jsem náhodou narazil na další – a poslední – stopu

kukačky. To bylo ovšem až po letech, v tom temném podzimu roku

1952, a musím se zmínit o Rebece.

Kdo byla Rebeka? Byla, protože už není? Taková dívka, jaké jsou

ve velkých městech. Sama. Měla pokoj nad křižovatkou ulic, v

centru Prahy, obzvláště krásný, když pršelo. Když jsme leželi na

gauči potmě a na zelenkavé tváři porcelánového Buddhy se střídaly

odlesky dopravních signálů z ulice, červená, oranžová, zelená,

červená, oranžová, zelená –

A v jejích truchlivých gazelích očích by člověk vyčetl všechen

smutek, strach a úzkost z života a smrti, kdyby Rebeka nevypadala,

jako by vyskočila rovnou z písně Šalamounovy. Takže toho smutku

si příliš nevšímali; byl ostatně zasklen svitem těch očí, ve vlhkém

lesku jiskřila erotická světýlka, a Rebečiny milosti byly utěšené, její

prsy jako dvé telátek blíženců srních spatřilo víc malířů, sportovních

rekordmanů, básníků, muzikantů a floutků, jako jsem byl já, ve velké

Praze, než je pověsti takové dívky zdrávo – a já jsem strašlivě žárlil.

Vlastně mě ani nepodváděla; polyandrie byla pro ni normálním

stavem. Jenže to já neuznával. Chtěl jsem ji mít, tu růži sáronskou,

mít sám pro sebe, šest nebo sedm měsíců, na kolik mi v tom věku

obvykle vydržela láska, ale – a to jsem nevěděl, protože jsem byl

pitomý – ji děsila blízkost smrti a ubíhavé nožky vteřin, ona prostě

neměla čas věnovat šest nebo sedm drahocenných měsíců života

40

výhradně jednomu špatnému tenorsaxofonistovi s charakterem

odpovídajícím osmadvacetiletému nočňátku.

A měla pravdu; snad to spíš věděla, než tušila, taková byla,

Rebeka. Ani to jméno nebylo její, jenom si tak říkala. A já se žárlivě

pídil po každém náznaku nevěry, a míval jsem přirozeně bohatý lov,

a potom jsem dělal scény. Dokonce jsem zkusil ji bít, ale prala se

jako kočka a pokus pro mě skončil neslavně.

Ale o trošičku jiný než ostatní jsem snad přece jen byl. Protože se

mnou dovedla být smutná. A tohle se stalo někdy před vánocemi

toho temného roku 1952, posledního roku, jehož konce se dožila.

Pršelo, do pokoje svítila lucerna z ulice a Rebeka byla v koupelně.

Na psacím stole ležela kniha, z ní čouhal cípeček dopisu. Žárlivost

mi nasadila ostruhy, povytáhl jsem dopis psaný na leteckém papíře.

První mi do oka padl podpis, a žárlivost se uklidnila, protože v rohu

dole, pod hustě popsanou stránkou, hleděla na mě slova; Sarah

Abeles, Jerusalem, nějaká adresa a číslo.

V úlevě, spojené s poněkud masochistickým pocitem zklamání,

mi význam těch slov, toho jména nedošel. Už jsem chtěl dopis zase

zastrčit, ale najednou nějaká asociace osvětlila šachtu paměti,

zasutou lhostejností roků, a já ji spatřil, v mokrém černém koupacím

úboru na vršku skokanské věže na plovárně v K., Sáru Abelesovou, a

potom její snědé, opálené tělo, jak v modrých a zlatých výškách nad

hladinou letí vzduchem a kreslí do toho vzduchu estetické živé

obrazce.

Rychle jsem dopis vytáhl a horečně jsem přečetl větu uprostřed

stránky, namátkou, protože jsem chtěl nějakou hltavou zkratkou

přečíst najednou všechno, co bylo v dopise.

Osud tomu chtěl, že jsem přečetl právě jen tu jedinou větu, vlastně

útržky dvou vět:… jsem, že ta smrt bude mít chuť pomsty, a zatím to

pro mne bylo dvojnásobné utrpení. A tak už vím, že krev nemůže

padat na syny a člověk nemůže nenávidět nevi… ale vtom vrzly dveře

z koupelny a vstoupila Rebeka.

„Co to čteš? Nech to bejt!“ vyjela ostře, skočila po mně jako

lasička a vyškubla mi dopis z ruky. „Tisíckrát jsem ti říkala, aby ses

mi v mejch věcech nehrabal.“

41

„No promiň, promiň,“ řekl jsem „Čouhalo to z knížky a viděl jsem

ten podpis.“

„Tím spíš. Věděls, že od chlapa to není, tak co to nenecháš na

pokoji.“ Rebeka nahněvaně ukládala dopis do lakované čínské

skříňky, od níž klíček nosila na zlatém řetízku kolem krku. Všichni

to pokládali za výstřednost, jenže bůhví.

„Tys znala Sáru Abelesovou?“ zeptal jsem se.

„Ty taky?“ otočila se na mě.

„Byla z K., ne?“

„Byla.“

„No, abych ji neznal. K-skou sexbombu,“ řekl jsem cynicky.

„Nech si ty duchaplnosti,“ odsekla Rebeka, kupodivu chladně,

ačkoliv jindy jí takové věci vůbec nevadily.

„Promiň,“ řekl jsem, „ale já se na ni dobře pamatuju. Filmovej

typ. Měla děcko s Leo Feldem. Tenkrát to byla v K. úplná rarita, v

roce devatenáct set čtyřicet, a židovský dítě. V Terezíně o něj přišla,

viď?“

Rebeka po mně šlehla krásnýma očima. Jako kdyby se ušklíbla.

„V Osvětimi,“ řekla. „Jediný blond židovský dítě v celým

Terezíně. Viděls někdy blonďatýho žida?“

Nechápal jsem, proč se ptá.

„Proč ne,“ řekl jsem. „Třeba Arnošt –“

„Ale znals Sáru a znals Felda, ne?“ skočila mi do řeči.

Rozbřesklo se mi. Hvízdl jsem. Bylo mi ovšem osmadvacet a

houby jsem věděl, co je to doopravdy láska a jaké skutečně dovedou

být ženské. Hvízdl jsem.

„Jo tak, ty myslíš, že to Sára neměla s Feldem –?“

„Ale ne,“ Rebeka se znovu ušklíbla, „to –“

Vtom zazvonil zvonek. Rebeka se zarazila a zeptala se:

„Co je vlastně dnes za den?“

Připadalo mi to jako nelogická otázka, teprve později jsem

pochopil, že byla docela logická. Když jsem si potom uvědomil, že

Rebeka je zapomnětlivá, že má tolik známých, že – teprve potom,

když jsem se v záchvatu žárlivosti uraženě odešel ožrat do T-Clubu.

Protože za dveřmi, svůdně rozesmátý a s kytičkou vzácných

42

zimních růží, stál slavný básník Jan Vrchcolák, který měl vlastně

přijít až zítra, ve čtvrtek, kdy já měl být na zájezdu, jenomže Rebeka

měla v hlavě pořád tisíc věcí najednou a všechno to popletla.

Takže rozhovor o Sáře Abelesové jsme ten den nedokončili. Místo

toho došlo k trapné situaci s Vrchcolasem, se rdící se Rebekou a se

mnou, který jsem dosáhl překrásné barvy vařených raků a celý trapas

vyřešil nakonec tou opicí v T-Clubu.

Rozhovor o Sáře jsme vůbec nikdy nedokončili, protože brzo nato

Rebeka odešla.

A vlastně ani to nebyla poslední stopa kukačky. Poslední z těch

několika málo stop, které po sobě zanechala, jsem objevil v brožuře,

jež se mi náhodou dostala do ruky nedávno, patnáct let po návratu

Sáry Abelesové z Osvětimi.

Byl to vlastně soupis československých občanů zavlečených do

Říše, které se nepodařilo vypátrat. Lidické děti, totálně nasazení,

kteří zmizeli v lágrech a zbořeništích, příslušníci Technische

Nothilfe, Todtovy organizace, osamělí nešťastníci, jež pohltila

periférie veliké války. Když jsem ta mně nic neříkající jména

lidských tragédií přelétával zrakem, trčelo najednou mezi nimi jedno,

které jako by se tam dostalo omylem. Ale pro mě bylo jediným z

těch mnoha jmen, jehož tragédie nebo snad jenom historie měla

konkrétní lesk vzpomínek na městečko K., na starou paní

Rittenbachovou, na Tildu, na pana Husu-Hüsseho. Neboť to jméno

mezi jmény jako Borůvka nebo Sedláček znělo Horst Hüsse, *5. 2.

40 v K.

A najednou mi bylo úplně jasné všechno. Nemělo smysl chodit na

příslušné oddělení ministerstva a ověřovat si, že po Horstu Hüssem

pátrali agenti ministerstva na žádost Sáry Abelesové, narozené 1922

v K. Protože to vím. Protože to je ten mýtus, to podobenství, které

svou pravdou už přesahuje tuhle detektivku mých vzpomínek.

Ale snad v obrazu dedukce chybí ještě jeden článek. Ten článek je

místopis městečka K. a rozhovor, který stará paní Rittenbachová

vedla v prvním roce války, po půlnoční mši v roce 1939 s mojí

matkou.

43

Totiž pan Husa, když metamorfozoval v Herr Hüsseho a místo v

tmavošedém dvouřaďáku obchodvedoucího začal chodit v černých

rajtkách, přesídlil do vily pana Abelese a původního majitele

přestěhoval do opuštěného zahradníkova domku ve vzdáleném koutě

veliké zahrady, která dům obklopovala; odtud později odešel pan

Abeles s rodinou do židovské školy a ještě později do ghetta v

terezínské pevnosti.

A v tomhle zahradnickém domku narodil se Sáře Abelesové v

únoru roku 1940 syn Abraham, a způsobil tím v městečku jistou

senzaci. Mladé židovské ženy už tehdy nemívaly děti, neboť to už i z

legálního hlediska bylo pochybné. Rozmnožování rasy, určené k

vyhubení – nějaká zákonná opatření, myslím, existovala, nebo se o

ně jednalo, rozhodně zákrok andělíčkářky by v takovém případě

sotva stačil naplnit skutkovou podstatu trestního činu. Ale Sára

Abelesová přesto dítě měla, syna Mojžíše, Mojžíše snad proto, že s

tím jménem spojila jakási zoufalá naděje představu muže, jenž

vyvedl Izrael ze zajetí egypského.

Rozumíte?

A když jsme toho předchozího roku šli z půlnoční, mrazem a

větrem zimní noci, zaslechl jsem úryvky hovoru, který vedla

polohlasem máti se starou paní Rittenbachovou. „On to nemuše tak

nechat, milospani,“ šeptala jevištním šepotem stará paní. „ Ja šikám,

že musi pšijit trest. Gottesstrafe. A my se kášty osobně musime stát

pomocník s tim trest, Frau Dirigent, jinač se Mu nemušem tivat to

óči…“

Tak to tedy bylo. Horst Hüsse spatřil nakrátko světlo světa27. 2.

1940 a do téhož světa vešel skoro současně Abraham Abeles. Tehdy

ještě ženy nerodily v nemocnicích. Večer, a po něm temná noc, a na

zahradě tma. Novorozené děti jsou všechny stejné, je třeba jim na

zadničky lepit leukoplast se jménem nebo číslem, a tenkrát ještě ženy

rodily individuálně, doma, každá sama.

Takže provést to bylo celkem jednoduché; stará paní

Rittenbachová vykonala svůj malý čin, jímž chtěla pomoci Bohu.

Složitější bylo to vymyslet, odhodlat se k tomu. To je také jediná

součást děje, kterou si představit nedovedu; nevím, jak bylo Sáře, jak

44

si to představovala, jak přesvědčila sama sebe, že jí bude lehčeji, že

bude dokonce cítit zadostiučinění, slast pomsty, až jí někde v těch

tehdy ještě neznámých krajích hrůzy vezmou dítě a vykonají na něm

tu malou částečku velkého plánu se strašlivě úředním názvem

Konečné řešení, Endlösung, či co si pro to vymysleli. A jak se její

vlastní dítě promění v docela jiného člověka, ale bude aspoň žít,

kukaččí mládě, které nikdy nepozná svou matku –

Když se mi všechny ty neuvěřitelné, a přesto logické, a proto snad

i pravdivé věci začaly skládat v obraz jedné nikoli největší z tragédií

tehdejšího času, vzpomněl jsem si na věty ze Sářina dopisu. Ze

zapomenutých hloubek knihovny jsem vytáhl knihu jejích předků.

Četl jsem: Tehdy Herodes uzřev, že by oklamán byl od mudrců,

rozhněval se náramně, a poslav, zmordoval všecky dítky, kteréž byly

v Betlémě i ve všech končinách jeho od dvouletých a níže, podlé

času, na kterýž se byl pilně vyptal od mudrců. A dále: Když pak

umřel Herodes, aj, anděl Páně ukázal se Josefovi ve snách v Egyptě.

Řka: Vstana, vezmi dítě i matku jeho, a jdiž do země Izraelské, neboť

jsou zemřeli ti, kteříž hledali bezživotí dítěte. A to už jsem bezpečně

věděl, že tady je ta skutečně poslední stopa kukačky; pramen, odkud

kukačka čerpala inspiraci.

Pro zoufalství toho činu mi slova ovšem schází. Nejsem autorita

na mateřskou lásku. A o mateřskou lásku mi taky nejde, o vehnání

slzí do očí, o psychologii bolesti, o záznam holého faktu. Vůbec mi

nejde o lásku, ale o smysl toho poselství, toho nikdy nevyřčeného

mýtu, o smysl smrti toho druhého dítěte, tak docela jiný než smysl

smrti miliónu ostatních osvětimských dětí.

Protože tu bylo ještě to druhé dítě, které mělo být utraceno jako

oběť a jako pomsta. To jediné dítě z miliónu dětí, jehož smrt měla v

matčiných prsou probudit alespoň záchvěv řeřavé libosti, která

vždycky spočívá na dně dokonané pomsty.

Zalistoval jsem znovu v knize a zrak mi padl na tato slova: Kdo

by pak pohoršil jednoho z maličkých těchto… lépe by jemu bylo, aby

45

zavěšen byl žernov osličí na hrdlo jeho a pohřížen byl do hlubokosti

mořské.

V kralické češtině se nevyznám a nevím přesně, jaký význam

mělo pro zbožné překladatele sloveso „pohoršiti“. Já je v tomto

kontextu čtu, linguisticky nepochybně špatně, jako „ublížiti“. Já

ovšem čtu patrně špatně celou tu knihu, neboť ve mně dávno okorala

dětská víra a nahradila ji skepse. Jenomže ani Sářina inspirace nebyla

náboženská, a pak, ani ta kniha není od Boha. Je to lidské dílo, je v

něm uložena lidská zkušenost.

Takže i ze Sářiny pomsty zbyly nakonec jenom lidské slzy, snad

nejlidštější slzy, jaké kdy prolily matky v Osvětimi. Nebyly to už

slzy mateřského pudu, ale slzy lidského soucitu, který je díky Bohu

snad přece jen hlubší než Macocha naší nenávisti.

Jak jinak si totiž vysvětlit Sářina slova?… jsem, že ta smrt bude

mít chuť pomsty, a zatím to pro mne bylo dvojnásobné utrpení… Jak

jinak interpretovat jejich smysl než jako – promiňte mi tu rétoriku –

potvrzení lidskosti nad atavismem, potvrzení člověka nad válkou,

nad bestialitou, nad kostlivou zimou té šílenosti, která je shrnuta ve

slově fašismus?

A to je tedy poslední stopa po kukačce. Kdo ví, jak to bylo a jestli

to všechno není jen mýtus ztraceného času? Byla to však lidská

kukačka a lidské mládě. Snad z něho někde, bůhvíkde, protože

kukačka je už nikdy nenašla, vyrůstá člověk, který nebude ochoten

přispívat svou troškou k jakýmkoli Konečným řešením, jaká si ještě

mozek starého světa vymyslí. Pokud nezahynulo v těch jarních dnech

pětačtyřicátého roku, kdy na zem padaly poslední bomby. Anebo

pokud ho později nezlákaly bubny a píšťaly, znovu zpívající svou

vábivou krysí píseň.

Ale kdo to ví? Kdo může říct? Snad je i tato možnost poslední

pečetí lidskosti, kterou nikdy, v žádném případě nelze potvrdit

vraždou.

1963

46

REBEKA

Rebeka seděla na gauči, v teplákách, zády opřená o polštář, a

vyprávěla mi; byla neděle, sladký den, a i když já si neděli mohl

udělat, kdy jsem chtěl, Rebeka ne. Byla neděle, a k tomu pršelo, pod

Rebečiným oknem se v deštivém větru houpala pouliční lucerna,

bylo slyšet palbu velikých kapek do plechového stínítka, Rebeka

vyprávěla a já ležel na gauči, hlavu na polštáři ze skleněných

korálků, nohy propletené v Rebečiných nohou. Na kulatém stolku

vedle gauče kouřila káva ve dvou otlučených, kdysi parádních

hrnečkách. Byly každý jiný, oba pozůstatky nějakých rodinných

porculánů nějakých, asi mrtvých, židovských rodin, za oknem se

leskla okna protějších činžáků a my jsme v pokoji nesvítili: svítila

nám ta pouliční lucerna clonou neustávajících dešťových přepršek a

od křižovatky zvonily elektriky. Sladká, cukrárenská neděle, a

Rebeka vyprávěla a oči měla jako zasklené. Jako dvě umělé stříbrné

ryby ze skla. Vyprávěla:

„Tak jsem šla. Bylo to v sobotu ráno. To udělali schválně, na

šábes. Bylo mi patnáct a věděla jsem, že se nevrátím. Věděla jsem,

že tam židy zabíjej, a fotr to věděl taky. Ale nešel mě ani doprovodit.

Fotr tenkrát věčně seděl v kvartýře, do práce vypad hned ráno a večer

se plížil po schodech jako duch. A tehdy měl obzvlášť strach, protože

brácha den předtím zdrh, povídal mi, do transportu ať se cpe strejc

Ohrenstein a takoví pitomci. Když už zaklepat bačkorama, tak aspoň

s sebou vzít nějakou svini německou. Víš, Danny, to měl brácha z

detektivek, že s sebou někoho veme. Pak ho stejně chytili a vzal s

sebou starou belu. Ani těch pár kilo zavazadel, který jsem táhla já.

Ale aspoň se pokusil. Aspoň nedržel hubu. Aspoň nešel jak

mezek…“

Vyprávěla o tom; vyprávěl jí to starý penzionovaný policejní

strážmistr Baloun, který měl tenkrát službu v Zahradní ulici a viděl

je; on, Leo, běžel vpředu, zahnul kolem rohu nějaké zahrady a hnal

se s rozepjatým sakem pryč, oči vytřeštěné, že se ho strážmistr v

první chvíli lekl, ale pak se v něm probudila služební horlivost. Řekl

47

jí: „Víte, slečno, povídám si, hele ho, nějakej zloděj. Chudák,

vypadal hladově a nevyspale, ale zloděj, povídám si, strážmistr,

skočej po něm, zloděj je zloděj, i když se to na světě zlodějema

hemží, ale na takový voni nemaj gebír. Že jo, slečno, my policajti

sme od chytání těch malejch zlodějíčků, a ty velký nás za to platěj,

ale na tuhle moudrost sem nepřišel já, slečno, to mi řek nějakej

Tonda Řeháček, toho sem chytil štyřikrát. Takovej kapsář, chodil k

Ulomenýmu uchu, to vy ste neznala, vy ste tenkrát byla eště

ďoučátko. A tak si povídám, strážmistr, je to nepříjemný, ale musej

ho chytit, hergot, sou přece strážce veřejnýho pořádku, i když je to

dneskon teda pěknej pořádek.“ A v okamžiku, kdy po něm skočil,

vyhouply se za rohem zahrady tři zelené stíny, pak ještě dva, v

uniformách schupo. Byly z docela jiné doby, z jiného věku než ten

starý, upovídaný, dobrácký, přísný otec půlnočních oveček, který

měl už jen půl roku do penze; z jiného věku, a ta bubenečská vilová

čtvrť jako by byla nějakou čtvrtou dimenzí a v ní simultánně

existoval starý čas s novým, v němž hypertrofovala krutost. A hned

začaly řvát a hlasy se strážmistrovi zakousávaly do uší jako buldočí

zuby: „Wachmeister, haftnehmen den Kerl!“ A tak po něm skočil.

„Já nevim, jak sem to dokázal, slečno. Trenýrovali nás, jak skákat po

lidech. Asi sem se to musel naučit při tom trenýrování. Běžel mi

rovnou do náruče, udělal vobyčejnou kličku napravo, stačilo se

drobátko nahnout, ale já, v tu ránu, jak sem zmerčil ty zelený, skočil

sem po něm jak vožralej, akorát vedle, a žuchnul sem sebou na

chodník tak šikovně, že se mi skutálela přilba a začal sem dělat

vomráčenýho. Jo, slečno, jenže vono to nebylo nic platný. Na druhý

straně se vobjevili taky ty zelený,“ a vyprávěl, jak ten vyzáblý,

hladový, štvaný člověk najednou strnul a svaly, ani ne vědomí,

jenom reflexy, svaly ho obrátily zpátky, ne rozum, ani vůle, věděl už,

že je v pasti, ale obrátil se na druhou stranu a pak se rozběhl přes

ulici k plotům protějších vil a strážník který ležel na zemi jako

mrtvý, ho sledoval přivřenýma očima; vypadal jako zajíc, který běží

o život přes holé zorané pole a ze dvou stran se na něj řítí smečky

štěkajících psů. A strážmistr vyprávěl se stařeckou nečitelností,

vlastně sám sobě, a ne jí, Rebece, sestře, sám sobě, ten strašný film,

48

nejhorší vzpomínku svého života, prožitého mezi kapsáři, holkami,

kasaři a pasáky, ale lidmi: „Doběh akorát k tomu plotu, slečinko, a

chtěl na něj vylízt. Ale v tu ránu už u něj byl ten nejvyšší šupák,

takovej blondýn esesáckej, a ani se po něm nesápal, počkal, až

chlapec přehodil jednu nohu přes plot, a pak ho docela pomalu, jako

z legrace, chytil vzadu za kalhoty. Zašklebil se na něj, slečinko,

takhle se neškleběj lidi, tak se šklebíval jenom inspektor Maduna,

víte, to bejval tajnej, fízl na štyrce, pak ho zavřeli, že tejral holky, ten

se dycky takhle šklebil a já pokaždý věděl, že za moment dá

delikventovi přes hubu. A tenhle, slečinko, ten se taky tak zašklebil a

povídá: ,Na, Jud, vír hám cajt!‘ A držel ho vzadu za ty kalhoty a von

sebou škubal, slečinko, víte, kopal, jako kdyby si myslel, že se mu

eště povede utýct – vodpusťte, slečinko, ale vypadal jako čaplín v

jednom filmu – jako ve staré, surové macksennettovské grotesce, ten

směšný židáček na plotě a ten mohutný blondýn, ten cop, strašlivější

než zuřivý Mack Sennett, se schupáckými nárameníky. „Vostatní

doběhli a vobstoupili je, slečinko, a čekali. Já ležel, vodpusťte mně

to, ale já ležel jak širokej tak dlouhej, na zemi, a nedělal sem nic. Já

vim, vono ani nešlo nic dělat, ale snad sem moh vstát a aspoň ho jako

před nima zatknout, abych mu ušetřil ty trapný chvíle na tom plotě.

Jeden přece má dycky něco dělat. Jeden přece nemá stát a koukat, jak

se druhýmu děje násilí, a myslet si, hlavně že je to von, že to nejsem

já. Jenomže já z nich měl strach, slečno, docela vobyčejnskej strach.“

A pak žida stáhli s plotu, postavil se jim nejistě tváří v tvář,

nešťastný, že nemůže nic dělat, zahanbený, jako je vždycky

zahanbený člověk, kterého jako kus jatečného dobytka vedou na

popravu, kterého obnažují do nahoty strachu ze smrti, ze vší nahoty

té nejvíc zahanbující, těkal očima po tom rozchechtaném kroužku

ďáblů, a pak ho jeden zezadu kopl do zadku, až se natáhl na dlažbu, a

ten dlouhý, ten s blond hřívou pod zelenou čepicí ho zvedl vzadu za

kalhoty, jako to dělávají cirkusoví klauni jeden druhému, a dal mu

neuvěřitelnou, mlaskavou, cirkusovou facku, až se černá židovská

hlava otočila na druhou stranu, a jiný se sehnul a podtrhl mu nohu. A

pak se znovu rozchechtali pivním chechtotem prušáckých hospod;

ne: chechtotem konce člověka a všeho lidského.

49

„Táhli ho, slečinko, a v jednom kuse ho fackovali, kopali, strkali

do něj, a pořád se přitom tak chechtali. Víte, to se ani nedá říct, jak.

Eště dneska jako kdybych to slyšel, slečno. Lidi se ani tak

nechechtaj. To ani inspektor Maduna. Ten se jen šklebil, a když

delikventovi vyrazil zub, tak zbled a z huby měl najednou takovou

rovnou čárku, a neřek už ani slovo a vodešel z kanceláře. Ale tyhle se

chechtali, s vodpuštěním, slečno, vopravdu jako v cirkuse. A pořád

ho mlátili, kopali, fackovali, že na rohu upad na kolena a vomdlel.

Pak ho vzali za nohy –“ a vyprávěl, jak ho táhli, jak černá židovská

hlava drhla o pečlivé, jemné dláždění té bubenečské vilové čtvrti a

on ze země najednou zahlíd, že z oken vil čumí lidé, a popadl ho

vztek a vyskočil a rozkřikl se panovačným policajtským hlasem:

„Zavřít okna! Okamžitě! Ménem zákona!“ a rozběhl se těžce,

zmateně, vrávoravě za zelenými, ale přišel pozdě, za rohem stálo

auto a žida hodili do něj.

A Rebeka vyprávěla. Pil jsem pomalu teplou, hnědou, intimní,

voňavou kávu hlubokého míru uprostřed studené války, toho Léta

Páně 1952, a příjemný déšť stříkal na lucernu. „Starou belu s sebou

vzal,“ vyprávěla Rebeka. „Ani ho neodvezli. Umlátili ho ještě ten

večer na nějakým esesáckym mejdanu. A pro fotra si přišli druhej

den, tak tomu blbec taky neutek, arijská manželka mu byla houby

platná.“

„Mluvíš pěkně o svým otci,“ řekl jsem.

„Byl to posera,“ řekla Rebeka. „A já nenávidím posery víc než co

jinýho na světě. Protože oni nakonec můžou za všechno a protože

nakonec je jim stejně všecko houby platný, i ta posranost, jako jemu

ta arijská manželka…“

Ale to on tenkrát v sobotu ráno ještě nevěděl. Nevyprovodil ji ani

ke dveřím, musela jít sama. Jenom jeho žena ji vyprovodila, ale také

jen na roh ulice. Dál se bála. „Měla jsem na kabátě hvězdu a bylo mi

patnáct let,“ vyprávěla Rebeka. „Ani ne. Čtrnáct a tři měsíce. Na

výstaviště bylo od nás jenom asi tak pět minut. Vlastně míň. A já

jsem věděla, že mě tam zabijou. Ne třeba tam, ale až tam přijdu, jako

kdyby už bylo po mně. Šla jsem a chtěla jsem si to užít, ještě těch

posledních pět minut, aby trvaly aspoň hodně dlouho, ale nešlo to. Je

50

to, jako když tě vezou na operaci, jenže horší. Ale je to podobný.

Jenže když tě vezou na operaci, tak si představuješ, jak tě zas vezou

zpátky a všechno máš za sebou. Tohle ne. Já věděla, že až budu mít

tohle za sebou, tak ze mě bude mrtvá židovka. Jedině že mi

nevylámou zlatý zuby, protože ty jsem ještě žádný neměla. Ale to

jsem tenkrát vlastně nevěděla, že mrtvejm lámou i zlatý zuby, tenkrát

ještě ne.“

Šla, aby jí to dlouho vydrželo, kolem železářství, kde vystavovali

struhátka a míchačky na těsto, věci, které lidi asi ještě budou

potřebovat, lidi asi, ale ona už ne. Vedle byl cukrář a měl za

výkladem chudičké válečné dorty. Vedle instalatér; nad vchodem

hlásal nápis, že provádí veškeré instalatérské práce. Bylo jí patnáct

let, a už jí to bylo k smíchu, že Ant. Šinták provádí veškeré

instalatérské práce. A k čemu je provádí, když přece stejně jednou

umře, Ant. Šinták, a nebude už provádět žádné instalatérské práce.

„Šla jsem,“ vyprávěla, „a najednou proti mně jde Andula

Malinová, holka, s kterou jsem chodila do školy. Hnala se jak

splašená, s deštníkem, a v ruce držela Kinorevui. Asi na rande. A já

do koncentráku. Ona do bijáku, já do koncentráku, víš, Danny, já

jsem najednou – a proč já? Proč já? Proč ne Andula Malinová?

Chtělo se mi otočit se a jít taky. Ani ne na rande. Domů. Do toho

našeho zasmrádlýho, ponurýho bytu, kde se jenom fotr potil

strachem. Vlastně ne tam. Ale sotva mi to projelo hlavou. Věděla

jsem, že prostě musím jít do koncentráku, i když Andula Malinová

může na rande, že já musím do koncentráku a ona ne, protože takhle

to na světě je, vždycky jeden jde na rande, druhý do koncentráku, a

tak jsem se táhla dál a před sebou jsem viděla strejce Ohrensteina v

nejlepších šatech, v koverkotovým svrchníku –“ A viděla je všechny,

jak se táhli ze všech stran k té bráně, jako vyhnanci bez zastání, k

výstavišti, kde stáli dva obrovští muži zbraní SS, podobní jatečním

symbolům, žvýkali něco mohutnými čelistmi a prohlíželi si je,

pokorné, shrbené, s majetky ulitými a poschovávanými po arijských

rodinách, jak jdou v nedělních šatech, s ranci, kufry a balíky, jak se

trousí do té brány a někteří se uctivě, ze zvyku, ze strachu, z naděje

uklánějí těm esesáck m zvířatům v bráně…

51

Hleděl jsem na Rebeku a vzpomínal jsem, jak jsem také četl

Kinorevui. Vzpomínal jsem, jak se lidé v K. prali o lístky na Pandura

Trencka. Jak se Hans Albers mužně, cynicky a neodolatelně usmíval

na dámy v krinolínách. Vzpomínal jsem, jak jsme ve fabrice stáli

frontu na kořalku a jak se mi líbila Heidemarie Hatheyer s plavými

vlasy a dobře vyvinutým německým chrupem. A jak mě uchvacovala

trojice spinetů ve filmu Friedemann Bach, jaká to byla hudba! Jak

zněly pravidelným, dokonale plným pulsem, dokonale zvládnuté

hudební myšlenky, přísného, a přece v kázni laskavého německého

ducha.

To bylo na podzim a Rebeka šla do koncentráku a bylo to studené

podzimní nebe. Studenější pro lidi, kteří neznají sychravou, holou,

venkovskou zemi za takových dnů. Kteří znají jen secesní kavárny,

velký plyšový salón strýčka Ohrensteina, plovárnu v srpnovém slunci

a něžné chlupaté hlavičky siamských tygříků. Studené jako smrt. A

ostré hřeby esesáckých hlasů.

Esesáci taky chodili do biografu. Taky se smáli Panduru

Trenckovi. A mému strýci, který prodával v pokladně biografu

lístky, dal jednou jeden přes hubu, protože strýc mu řekl: „Gehen Sie

in die Front!“ protože nevěděl, že „postavit se do fronty“ se německy

řekne „schlangestehen“ a ne „in die Front gehen“, a tak strýc tenkrát

urazil vojenskou čest německého esesáka,

„Rebeko,“ řekl jsem.

Takový je tenhle svět, chtěl jsem jí říct. Stojí na lhostejnosti.

Dojímáme se leda nad literaturou. Pitomé, potištěné, sentimentální

vyprávění nažene nám slzy do očí. Ale skutečnost, to, co se děje

kolem nás, teď a tady, to nás nedojímá nikdy.

„Co?“ řekla Rebeka.

Chtěl jsem říct: Kolik miliónů lidí denně? Kolik se jich dívá do

obzorů smrti? Kolika pořád vyrážejí zuby z čelistí? Kolik jich ztrácí

život, muži, ženy, děti, lidská embrya v dělohách? A svět sedí v

biografu a chechtá se. Ano, protože je vystavěn na lhostejnosti.

Jednou na ni možná zajde. Dobře mu tak.

„Jaks to mohla vydržet?“ řekl jsem. „Že ses nezbláznila?“

„To je pud sebezáchovy,“ řekla Rebeka. „Šla jsem do tý brány,

52

čekala jsem ve frontě před esesákem, hrabal se mi v kufru a sebral mi

zrcátko a knížku od Seiferta. A pak jsem sebou nechala strkat a

vláčet jako všichni ostatní. Až do Terezína. Pořád jsem čekala, kdy

mě zabijou, ale měla jsem kliku. Nejradši jsem spala. To mám

dodnes.“

„Co?“

„Že je mi nejlíp večer, když ležím v posteli a usínám. Já myslím,

že to je to nejlepší, co člověk na světě má.“

„Ale –“

„Když pomalu, pomalu usíná a říká si, a teď se na všechno

vykašlu. Budu spát, a možná že se zejtra ani neprobudím. Třeba v

noci umřu.“

„Rebeko!“ řekl jsem. Co?“

„Já –“ Ale všichni jsme nebyli lhostejní. Žádný člověk přece není

úplně lhostejný. Člověk jenom zapomíná. Jenom je někdy bláhový.

Jenom je směšný. Jenom je bezmocný. Skoro bezmocný. Ale přece –

Rebeko, chtěl jsem jí říct, ale pak jsem polkl slzy své duše a

nasadil masku saxofonisty z Embassy baru. Rebeko, hele, řekl jsem,

pojď sem, nebuď smutná, heleď, něco ti povím, a vyprávěl jsem jí

příběh…

„Jsem vždycky vděčný každému, kdo pro mě něco udělá, Rebeko.

Takový je u mě kamarád. Ale někdy, nebo vlastně jednou, jsem

pochopil i nevděk.

To bylo, když jsem po tom debaklu s koncertem Banditů rytmu

pracoval pro vítězství ve fabrice, které se říkalo metál a kde se

vyráběla křídla ke štukám a dekle s kulometama k mesršmitům

stojedenáctkám. Otrava, co bych ti líčil. A to od šesti ráno do půl

osmý večer. Co mě drželo, byl W. C. Scházel se tam vybraný

společenský klub, samozřejmě študáci, jeden koňský řezník, dva

zámečníci, kteří předstírali, že jsou holiči, a tři holiči, z kterých

udělali zámečníky, sedělo se na reterátech, aby bylo alibi, když přišel

werkšuc, protože na W. C. se směli zdržovat jen potřebu konající.

Pracoval jsem na těch deklech, byla to pásová výroba, rozdělená

na takzvané takty. Na mém taktu jsme dělali čtyři. Já tlouk

pneumatickým kladivem a ocelovou hrušku mi držela jedna

53

švadlenka, kterou jsem se, potvoru, až do konce války snažil

zainteresovat na, smím-li to tak říct, erotickém vztahu, ale zcela

bezvýsledně, a pak mi ji vyfouk takový pitomeček, Josef Krátký –

no, budiž mu to tedy přáno, štěstí s ní neudělal. Vedle nás na šabloně

makala Oldřiška, s kterou chodil můj mladší brácha, poněvadž toho z

gymplu vylili kvůli mně, a s ní Venca Štern, moc prima hoch,

soustružník a trombonista, který se z vlasteneckých důvodů vydával

za zahradníka, aby dělal nekvalifikovanou práci, a pak se jednou v

noci, když měl tovární vachu, z neopatrnosti ožral a vynejtoval jim

přes celé jedno křídlo od štuky nápis PRYČ S HITLEREM, který

potom zvláštní směna musela celý den tajně odvrtávat. Z fabriky ho

tenkrát pro jistotu radši vyhodili a místo něj přišel nějaký pásek z

Kolína, Bull Mácha, a ten potom Oldřišku mýmu bráchovi odloudil a

obloudil. Jenže nakonec si chtěl jednou vyrobit pikrovou žloutenku,

oni ho odkryli a vez se. Po válce se, chválabohu, vrátil a Oldřišku si

vzal. Musel.

Na taktu před námi makali jen dva. Hamouni takoví, že v

hamounství určitě postavili světový rekord. Nemohli jeden druhýho

cejtit, tak se předháněli, kdo udělá víc. Dřeli, že se z nich kouřilo,

německý mistr jim poplácával po hřbetě a dával jim cigarety, pak jim

přidělil k ruce učedníka výhradně na broušení ztupených vrtáků a za

čtrnáct dní se ten učedník od přepracování zhroutil. Na celém pásu

byli všude aspoň čtyři, jenom na jejich taktu pouze oni dva. Švestka

a Sicflajš se jmenovali. Živili prý rodinu.

Můj bráška se zaměstnával na taktu před nima povětšině

nicneděláním. Byl velký vlastenec, a jak jsem řek, vyrazili ho

následkem mého účinkování s Maskovanými Bandity Rytmu, o tom

ti ještě povím, Rebeko. Byl to první takt, a jeho osazenstvo museli

kvůli těm dvěma na druhém taktu rozšířit na šest lidí, aby se jim

stačilo, a to ještě ti omezenci rvali bráchovi každý dekl z ruky, aby

užuž mohli zase hamounit.

Přirozeně, bráchu to míchalo.

A jak mu bylo šestnáct, byl idealista. Aby pozvedl národní

uvědomění těchhle a jim podobných, založil s párma cucáčkama a s

naší Haničkou, mojí mladší a oblíbenou brunet sestrou, co teď zpívá

54

v Bulvárce a má podle úsudku jiných úroveň – tak s těma založil

ilegální spolek Bivoj, který se scházel u nás v jídelně a poslouchal

tam Londýn. Někde taky sehnali malý cyklostyl a začali produkovat

letáky. Vždycky tam měli nějakou báseň, ty psal jeden sextán z

gymnasia, a pak článek od mýho bráchy, že jak se má Němcům

škodit, chystat se na den odplaty, a že každý ve své zahrádce prý

pěstuj stromy pro zrádce. Ty že si má každý dobře pamatovat,

kolaboranty, hamouny a šmelináře. A brácha je dokonce, takový byl

blbec, jmenoval jménem. Jako reprezentanty zrádců nějakého pana

Hüneke – a pak ti o něm řeknu víc – jako reprezentanty hamounů

duo Švestka-Sicflajš, a jako zářný příklad šmeliny Láďu Béma, o

tom se taky dovíš. Tahle nejnesvětější trojice se mu dostala do

každýho letáku a ty letáky strkal spolek lidem pod dveře a lidi je

rychle strkali do kamen, to si aspoň myslím já.

Tedy o tomhle všem jsem přirozeně neměl páru. Jinak bych to byl

zatrh. Prasklo to tak, že se jednou kolem poledne přižene brácha na

W. C. celý zelený, že prý když šel Zdeněk – to byl jeden ze

spiknutých – na oběd, byla na bráně šťára, jestli se neodnáší materiál,

a velitel werkšucu, nějaký Bágler, mu sebral pět letáků. Samozřejmě,

hned ho sbalil do kanceláře a teď z něj tahá rozumy.

Tedy vypadalo to blbě. Brácha začal blekotat, abych doma vyřídil,

co se stalo, on že zalarmuje spolek a půjdou za partyzány do skal na

Osten. Přitom byl brácha lazar, samá rýma a chřipka, chcíp by tam za

týden. Vole, řekl jsem mu, kdo myslíš, že tě tam bude nosit aspirin?

A pak je v tom taky Hanka, a kdybyste se všichni dali k partyzánům,

za předpokladu, že o vás nějaký partyzáni budou stát, Hanička k nim

nemůže, nehledě na to, že by fotr měl nepříjemnosti, kdybyste se oba

najednou záhadně zdejchli. Jdi, vole, makat, řekl jsem, já to zařídím.

Neboť jsem dostal nápad. Vypad jsem z fabriky, že jdu jako k

doktorovi, a klusal jsem k Láďovi. Jo, k tomu, co o něm brácha psal

v letácích. On se tehdy specializoval na obchod lihovinama,

obrazama, cigaretama a přepychovým zbožím. Co ten uměl dělat s

obrazama, je prostě neuvěřitelné. Ale přesto to dělal. Veliteli místní

německé posádky prodal pravého Velasqueze, kterého vyrobil podle

pohlednice Franta Máček, co na nádraží dodnes přehazuje výhybky a

55

přivydělává si malováním, a ten šturmbanfýra si Velasqueze pověsil

v ložnici hned vedle Hitlera. Věřila bys tomu? Já ne. Je to však fakt.

Nebo zas jednou, koncem války, jak začaly nálety na Prahu, nechal si

Láďa od Rosti Pittermana, co teď učí v K. kreslení, udělat

perokresbu Hradčan, takový bonboniérový realismus, skoro jako

Gerasimov, víš, natisk toho padesát tisíc nebo kolik kusů, a když

jsem se ho ptal, co s tím zamýšlí, vysvětlil mi, že je to spekulace,

založená na lidské mentalitě. Ty Hradčany rozešle svým obchodním

známým a ti je začnou všude nabízet s narážkama, že jako teď jsou ty

nálety na Prahu, a co kdyby vzaly za svý, a že takový obrázek je

hezká památka. A co ti mám líčit, těch padesát nebo kolik tisíc

Hradčan on do konce války rozprodal, padesát korun za kus.

Pikantní na tom bylo, že se Láďa pokoušel pálit za Haničkou,

jenže ta byla taky vlastenka a ignorovala ho do té míry, že mu

dvakrát vrátila čokoládu, kterou jí po jednom štráfovi poslal; potřetí

už to na ni bylo moc, tak si kousek ukousla, ale zbytek mu zas

vrátila. Ve chvíli, kdy se toto dálo, byl ten vztah na tomto bodě.

Protože tohle se stalo ve čtyřiačtyřicátém roce, těsně než sebrali

mýho tatíka, Rebeko, ve Francii právě začala invaze, a východní

fronta se svíjela jako had, a těm Němcům, kteří nebyli docela

praštění, už bylo dávno jasné, jak to dopadne. Nejjasnější to bylo

lidem, kteří kdysi byli Češi, pak Němci, a teď by se zase rádi stali

Čechama, kdyby to šlo. Nejvýznačnější typ z těchhle typů byl právě

Hüneke. Dřív se jmenoval Huňák, jeho tatínek rozvážel maso s

bernardýnem pro Masolöbla a on teď dělal treuhändera v Löblovic

obchodě. A právě na tohohle prvního z nejnesvětější trojice jsme se s

Láďou vypravili a vysvětlili mu, oč běží, samozřejmě děsně opatrně,

a přitom jsme mu pořád mazali med kolem huby, jako že my víme,

že on je slušný člověk, a že jsme slyšeli, jak používá svého vlivu k

intervencím na gestapu, a tak. Nic takového jsme samozřejmě

neslyšeli, ale věděli jsme, že mu to bude dělat dobře. A že ti kluci,

vykládali jsme, jsou mladí a neuvážliví, že nevědí, co dělaj, a tak

dále. Přitom jsme v jednom tahu bubnovali na ty jeho zásluhy a

intervence, aby měl dojem, že my bysme jako případně byli ochotni

mu leccos dosvědčit, kdyby snad měl mít někdy nějaké oplítání – a

56

on nám na to nalít jedna radost. Snažil se samozřejmě, aby to na něm

nebylo znát, ale bylo vidět, že touží udělat pro nás nějaký dobrý

skutek. Z pochopitelných důvodů. Navenek mluvil chladně. Kázal

nám o obtížnosti své situace a o nevděku lidí, kterým prý zachránil

život a majetek, o nebezpečí takových podniků a o svém

vlastenectví. Vyložil nám taky svou teorii český rezistence, která se

samozřejmě nelišila od jiných podobných, co se s nima tenkrát začali

ohánět lidi jako on. Češi maj zachovat klid, je blbost dělat nějaké

sabotáže a povstání, to nemá žádný význam, protože Němců je moc.

Češi maj navenek být lojální a spolupracovat, ale v srdci – pan

Hüneke přitom ukazoval na svá tučná prsa – v srdci maj zůstat

vlastencema. Poslouchali jsme to expozé o kardiálním vlastenectví a

neříkali jsme nic, jenom jsme oba horlivě kývali a čekali, až se pan

Hüneke rozhýbá. Trvalo to nějakou chvíli, ale pak přece jen vzdychl

a řekl, s výrazem člověka, který je usoužen starostma, ale přesto se

odhodlává vzít na svoje bedra další břímě, a to docela nezištně, z

čisté lásky k věci, že tedy udělá, co bude v jeho silách, že to u

Báglera samozřejmě nebude zadarmo, ale že pan Bém jistě potřebné

obstará. Láďa ho ujistil, o to že žádná starost, a pan Hüneke odešel, s

obličejem staženým do trpitelské grimasy, a jeho postava vypadala

zezadu tak tragicky a odhodlaně jako v biografu. Nechal nás ve své

kanceláři s likérem, s cigaretama a s německou korespondentkou,

abysme se mu eventuálně nehrabali ve spisech. Byl pryč asi hodinu.

Když se vrátil, předstíral vysílení, kles efektně do křesla, utřel si

suché čelo a řek, že to byla zatraceně těžká práce, ale že se to

podařilo. Chvíli líčil svoje úsilí a Báglerovu záludnost, jenže tak

obezřetně a opatrně, že jsme si z toho nevybrali, jak se ti dva asi

dohadovali. Na tom nám konečně taky nezáleželo. Láďa sice trochu

zblednul, když mu pan Hüneke sdělil cenu, za kterou je Bágler

ochotný to ututlat, ale pak slíbil, že to obratem dodá. A když jsme šli

od Hünekeho a já mu řek, že se s ním ve splátkách vyrovnám,

povídal, že o tom nechce ani slyšet a že to dělá kvůli Haničce. To

jsem mu teda věřil, a taky měl plný právo čekat, že mu ta žába bude

aspoň vděčná, jak je to mezi slušnýma lidma přece přirozené, že.

A tak z celé aféry nebylo nic. Já si ještě šel k doktorovi Labskýmu

57

pro omluvu na to odpoledne, napsal mi nějaké krvácení z nosu nebo

co, nebo snad hemeroidy, už nevím. Byl to správný doktor a vždycky

každému vyhověl. Takže všechno dobře dopadlo a členové podzemní

organizace Bivoj se o celém případě dozvěděli, až když všechno bylo

v suchu.

Přirozeně, čekal jsem, že budou Láďovi vděční, no ne? Je to přece

normální lidský pocit, že je člověk vděčný tomu, kdo pro něho něco

udělá.

A když je vděčný, tak to nějak dá najevo, nebo mu aspoň jde

poděkovat.

Večer jsem si podal bráchu a Haničku a povídám jim žertovně,

děti, mlíko vám teče po bradě a zlobily jste. Hodnej strejček vás z

toho vytáh.

Kerej strejček, zamračil se brácha.

A to mlíko si nech vod cesty, jo? pravila Hanka.

Děti, děti, povídám a vylíčil jsem jim, samozřejmě ještě pěkně

okrajkovaně, jak jsme riskovali osobní bezpečnost a jak pan Bém

kvůli jejich blbosti přišel velkoryse o tolik a tolik lahví

francouzského koňaku a jak jsou oba pitomí a jak mohli celou familii

přivést do neštěstí a jak mají být panu Bémovi vděční, a že to udělal,

ačkoliv Hanka ho nezdraví, ačkoliv Hanka ví, že by pan Bém byl rád,

kdyby ho zdravila, a že bude docela na místě, když ho teď začne

zdravit, a brácha taky, a v každém případě se zítra seberou a půjdou

hezky způsobně panu Bémovi poděkovat.

Přitom jsem na ně pomrkával a viděl jsem, jak oba rudnou a

rudnou a vůbec nevypadají vděčně. Rozuměno? řekl jsem nakonec.

Zejtra se jde poděkovat, řekl jsem a čekám, jak začnou mumlat něco,

že děkujou, a tak.

A víš, co mi ta káča řekla?

,To akorát,‘ řekla. ,Pan Bém mi může políbit šos.‘

A brácha:

,Správně. Vyřiď mu, že mu teda mockrát děkujeme, a ať nám

vylíže víšco, šmelinář jeden kolaborantská.‘

Tak co tomu říkáš, Rebeko?“

„Pojď sem,“ řekla Rebeka. „Seš teda cynik, Daníčku, ale aspoň s

58

tebou člověku není smutno.“

Potom jsme leželi vedle sebe v příjemném tichu. Plechový chránič

lucerny za oknem se kymácel v deštivém větru jako loď, zakotvená

loď těchto chvil soukromí, těch vždycky tak brzo končících

odpolední v neděli, která zbývají člověku. Dole zářily výkladní

skříně a slabý odlesk záře stoupal po průčelí protějšího domu k

antracitu zataženého nebe, z něhož se lil déšť. Z něhož se lil déšť. Z

něhož se lil déšť.

Rebeka mi vyprávěla o svém návratu.

„Utekla jsem před karanténou. Já tyfus prodělala už ve

čtyřiačtyřicátým roce a nechtěla jsem tam zůstat už ani den. Nechat

se očumovat komisema červenýho kříže a kolaborantama, který se

tam honem sjeli jak mouchy, aby se očistili z hříchů.“

Nechtěla tam už zůstat, protože chtěla rychle zpátky, do města.

Chtěla se ztratit v tom městě arijců mezi arijci. Toužila po biografu.

Chtěla mít nové šaty. Především chtěla zase spát v měkké posteli,

pod bílými peřinami, v náručí někoho, kdo ví s pravděpodobností

danou člověku, že ho zítra neoběsí.

„Ale nemohla jsem nikoho najít. V bytě strejčka Ohrensteina se už

roztahoval nějakej zámečník, kterej si ho dobyl při revoluci. Měl na

rukávě pásku s RG a vykládal mi, že v bytě se zabarikádovali

skopčáci a on je vyhnal automatem. Nebylo to teda vidět. Byt byl

jako za starejch časů, koberce, záclony, všechno po strejčkovi

Ohrensteinovi, i zelenej servis v příborníku s hlavičkama zvířat. Ten

rabovací gardista mi dal dvě stovky. Řekla jsem mu, že ten nábytek

bude patřit mně, jestli se strejček Ohrenstein nevrátí, ponivač oni

neměli děti a on byl jedinej bratr mý matky a mýho bráchu umlátili

Němci. Ten revoluční hrdina povídal, že to všechno se musí pečlivě

vyšetřit, aby v novým svobodným státě nevznikly hned na začátku

nepořádky, a říkal, že on taky má nárok na nějaký odškodnění,

protože bojoval na barikádách a tohle bylo považovaný za německej

byt a německej majetek, protože v tom za revoluce bydleli Němci,

tak jak by k tomu přišel, aby nasazoval krk a jiný dostali a on ne.

Mně bylo do breku. Kdyby mi tenkrát bylo aspoň tak dvacet a byla

jsem tak drzá, jak dovedu bejt dneska, ale mně bylo ani ne sedmnáct,

59

bylo mi do breku a v duchu jsem si řekla Tak si to sežer, gójime,

nažer se těch stór a peršanů a z toho zelenýho servisu si udělej guláš.

A utop se v koupelně a vypusť se do kanálu. A pak jsem se sebrala a

šla jsem.“

Vyprávěla, jak šla do starého bytu a tam se všechno opakovalo. S

tím rozdílem, že tentokrát to byl krejčí a říkal jí, že tam přišel pomstít

její rodiče, že věděl, že jí Němci zabili bratra i otce i nevlastní matku,

a tak že střelil toho Němce, toho prušáckého úředníka, který se tam

nastěhoval s rodinkou, když její rodiče odvezli, do břicha. „Tady na

tom koberci zdechnul, mrcha skopčácká. Vidíte eště ten flek. To je

vod krve. A trvalo mu to půl hodiny, slečno, tadyhle na těch

hodinkách sem mu to stopnul, na jeho vlastních hodinkách, prima

švýcarskej stroj. Beztak to někde ukrad. Prej byl předtím ve Francii.“

Ale když chtěla, aby jí byt vrátil, a potom, aby jí tam nechal aspoň

jeden pokoj, začal naříkat, že přišel o byt při bombardování, že má

čtyři děti a potřebuje dílnu a byt že je malý. „A to měl pravdu,“ řekla

Rebeka. „Byt nestál za nic. Já nevím, proč si fotr nikdy nenašel větší.

Ale u nás se šetřilo. My jsme nebyli bohatý židi. Měli jsme pár

šperků, a já měla matnou představu, že je fotr dal k někomu schovat.

Nevěděla jsem přesně ke komu, ale měla jsem dojem, že k nějakejm

Růžičkům ve čtvrtým poschodí, a měla jsem jen ty dvě stovky, co mi

dal ten rabovací gardista. A tak jsem tomu krejčíkovi ani v duchu

nenadávala, řekla jsem mu sbohem, vyprovodil mě až před dům,

strašně se omlouval a moh se přetrhnout informacema, že prej na

starý židovský radnici je židovskej národní výbor a ten prej přiděluje

byty těm, co se vrátili, prima byty v novostavbách po esesácích. Bylo

mně trapný hrnout se hned od něj nahoru k těm Růžičkům, tak jsem

šla až k stanici tramvaje a on, blbec, za mnou čučel, dokud nepřijela

tramvaj. Bylo mi tak trapně, že jsem do ní nastoupila a jela jsem

jednu stanici a pak jsem se vrátila. Ty, člověče, asi nevíš, jaký to je,

jít na jaře po pražský ulici, za takovýho jarního dne, kdy eště nikdo

nepracoval a všichni si mysleli bůhvíco, ty asi nevíš, co to je, no

nemůžeš to vědět, tys nebyl nikdy zavřenej. Pro mě to ze začátku

bylo jako ta slunná silnice, samá radost, ty nemáš ponětí, co to bylo,

ten zaflákanej, zatýfovanej Terezín a potom najednou ta děsně zelená

60

jarní země a Praha celá ve slunci a plná vlajek, a já bez hvězdy, jenže

bylo vidět tu nevybledlou látku pod ní a lidi na mě stejně vejrali a já

se sem přihnala plná elánu a celá rozdychtěná a myslela jsem si

všelijaký nesmysly o novým životě, jak se tím člověk oblboval v

Terezíně. A teď na mě ty lidi stejně čuměli, židovka se vrací.

Židovka. Ty nevíš, co to je, Danny. Já to sama nevím. Ale připadala

jsem si jako prašivá. Já nevím, možná že by na mě bejvali byli hodný

nebo pozorný, kdybych se jich na něco ptala nebo něco chtěla, ale já

od nich nechtěla nic, po tom rabgardistovi a po tom krejčíkovi už nic.

Padlo to na mě. Dřív mi to nikdy nepřišlo, dokud jsem byla malá

holka. Teprve když jsme museli začít nosit hvězdu a když mě

vyhodili ze školy, když jsem nesměla do parku a do bijáku a do

předního vozu tramvaje. Já – a víš, místo abych – začala jsem bejt

sama sobě odporná, člověče, Danny, sama sobě. V novinách jsem

viděla karikatury nosatejch židů, maloval je nějakej Rélink, jestli se

pamatuješ. A četla jsem, že židi smrděj česnekem. Hrozný články.

Snad si ty, co je psali, ani neuvědomovali, co píšou. Vždyť to bylo

strašný. Smrděj česnekem. Přece museli vědět, co židy čeká. To já to

tenkrát ještě ani dobře nevěděla, na to jsem byla ještě moc pitomá

holka, a trápilo mě hlavně, že tak vypadám.

Toužila jsem, abych byla jako Andula Malinová. Chtěla jsem mít

tu nosopršku jako ona, a abych byla taky tak slovansky macatá, a ne

tak hubená, a dívala jsem se na sebe do zrcadla a nenáviděla jsem tu

svou skobu a tu hubu a celej ten židovskej ksicht, a připadala jsem si

špinavá. To si připadám pořád. Ještě dnes.“

„Nežvaň, Rebeko,“ řekl jsem. „Co je na tobě špinavýho?“ Políbil

jsem ji na ouško. Na růžové, docela arijské, vymydlené, voňavé

ouško.

„Nic,“ řekla Rebeka. „Ale vypadám špinavá. A to se můžu

drhnout dvakrát za den a každý poledne si dávat sprchu, vypadám

stejně pořád špinavá. Ty si sotva umeješ ruce, Daníčku. Mlč, já si

tohohle dobře všímám,“ přerušila mě, když jsem chtěl protestovat,

protože měla pravdu. „Nohy si meješ jednou za tejden a do lázní

chodíš jednou za tři neděle, protože doma nemáš koupelnu a seš

choulostivej a veřejný lázně jsou pro tebe ztráta času, ponivač si

61

hned musíš jít lehnout do postele, abys nenastyd.“

A vyprávěla. Jak se teda nikoho na nic neptala, jela mlčky,

šestnáctiletá židovička, tramvají k bytu strýčka Ohrensteina, protože

na ten měla nárok, tam nemusela nikoho o nic prosit, ale byl tam ten

revoluční bojovník a v jejich starém bytě zase ten krejčovský mstitel,

kterého vybombardovali, a tak když vystoupila z tramvaje a vracela

se zpátky, nebyly vlajky na domech už tak sváteční, nic už nebylo

tak nové, nic ji nevítalo do nového života, ani hemžení lidí s

páskama i bez pásek, s trikolórama, s rudými praporky, ani

provizorní české nápisy a pracovní party dohola ostříhaných Němek

a kolaborantů, odklízející trosky barikád. Padla na ni z barevnosti

toho cizího světa zase ta strašná samota života, skoro jako tenkrát,

když bez pomoci vlekla kufr na staré výstaviště, ta bezmocnost jejího

prokletí, i když teď už třeba směla do biografu, ale zůstávala

židovkou, a bůhví, co to je, je to něco jiného, ať třeba lepšího nebo

horšího, ale vyřazovalo ji to zas, na vždycky do samoty toho

jásajícího všedního dne, do té strašnější samoty siroby,

nepředstavitelného náhlého osamění uprostřed města, kde nebyl

strýček Ohrenstein, ani fotr, ani brácha, kde jako by vůbec už nebyli

židé, jen ona, šestnáctiletá špinavá holka, se zuby zkaženými z

Terezína, s dvěma stovkami v kapse šatů z pytloviny, bez

potravinových lístků, najednou i bez radosti. „Všechno je iluze,“

říkala Rebeka. „Všechno to jsou jenom takový záchvaty nadšení, a

vždycky hned přijde sprcha. Někdy mám pocit, že se mi v hlavě otáčí

nějaký kolo, nějaký relé, a zapíná do mě střídavě optimismus a

pesimismus. Najednou se na něco strašně těším, a hned nato mi to

přijde jako naprostá marnost. Nebo mám z něčeho strašnej strach, a

pak si řeknu houby, jako v Terezíně, ještě to není, ještě mám před

sebou den nebo dva nebo možná měsíc k užití, a je mi najednou

blaze, a kolo se zas otáčí a já si uvědomím, že to ale asi přijde a že to

budu muset podstoupit a k čemu mi bude to užití, a stejně si to ani

nebudu umět užít, a to kolo se v jednom kuse točí, někdy jsem z toho

šílená. Proto nejradši spím. Jak jsem ti řekla: nejradši mám, když

člověk pomalu, pomalu usíná a říká si: A teď se na všechno vykašlu.

Budu spát, a možná, že se zejtra ráno neprobudím. Třeba v noci

62

umřu.“

„Záviděl jsem těm, kteří byli již mrtví. Ale ještě více těm, kteří se

vůbec nenarodili,“ řekl jsem.

„Cože?“

„To je jeden starožidovskej filosof,“ řekl jsem.

„Aha. No já jsem, jak víš, nevzdělaná,“ řekla Rebeka. „Nechodila

jsem do školy. Ale kdo tohle napsal, věděl, co je to srab. A já to vím

taky. Proto bych taky nikdy neměla odvahu mít dítě. To si rači dám

padesátkrát pomoct.“

„Život je lidskej úděl,“ řekl jsem. „A jestli je na životě něco

krásnýho, tak jsou to ty první léta.“

„A co já? Co tohleto tady?“ namíchla se Rebeka nelogicky.

„Vidíš,“ řekl jsem, „není to všechno tak hrozný. Já vím, seš pěkně

zfackovaná životem, Rebeko, ale tohleto tady, přeci je to taky

radost.“

„Je,“ řekla Rebeka. „Asi si říkám o vejprask.“ A otřásla se. A snad

opravdu, když brzy potom, ještě před vánocemi…

„Jistě si taky vzpomeneš na něco hezkýho,“ řekl jsem. „Já když

jsem byl pitomej, úplně blbej špunt a když ještě bylo všude – povím

ti to, chceš?“

„Chci,“ řekla Rebeka.

„Je to vlastně teologická historie,“ řekl jsem. „A dnes už

náboženství upadlo a mnoho lidí v Boha nevěří. Většina jich soudí,

že něco musí být, a v tom mají přesně vzato nepochybně pravdu, ale

víc se o to skoro nikdo nestará. Skoro nikdo.

Ale já, když jsem byl malý, hluboce jsem si přál věřit a velice mě

trápila nevíra. Chodil jsem s hlavou plnou tajemných a krvavých

příběhů z biblické dějepravy, historek o Abrahamovi, který chtěl

obětovat svého syna Izáka, o Adamovi a Evě, které pro mlsnost

vyhnali z Ráje, o Josefovi, jenž byl mrzce prodán do otroctví

egyptského. Vzrušovaly mě ty příběhy, zvláště představa nahaté Evy

a nahatého Adama v šeru mezi obrovskými listy ráje, a cítil jsem se

často Izákem, k němuž se sklání smrtící ostří Abrahamova nože.

Také mě často ze spánku budil děs Kainova prokletí a zdálo se mi, že

se z nebes ke mně vyklání vousatý Pán Bůh a já jsem Kainem a on

63

mi nadává zlostným hlasem, řka: ,Zlořečený budeš… tulákem a

běhounem budeš na zemi…‘

Pán Bůh byl mimo jakoukoliv jinou představu vousatý děd v bílé

košili. Panenka Maria byla mladá uplakaná dívka v bílém hábitu a

modré pláštěnce až na zem. Pán Ježíš byl statný atlet s ručníkem

kolem beder a vonělo kolem nich kadidlo, ta zvláštní vůně, která se

drží ve starých kostelích. Bylo to všechno velmi krásné a občas

velmi hrůzné a můj dětský rozum nechápal mravní ponaučení, která z

těch podivných příběhů, doprovázených obrázky v biblické

dějepravě, měla vyplývat.

Můj dětský rozum se často trápil rozporem, který byl mezi světem

hory Sinaj a káně (a co to vlastně bylo, káň?) Galilejské, a mezi

naším městečkem K., kudy mě máti vodívala za ruku na procházky,

zámeckou alejí, v níž hučely staleté lípy, a kolem řeky Ledhuje, kde

se v podzimním větru kymácely smuteční vrby.

Anebo vlastně ne rozporem, ale tou naprostou, totální

nesouvislostí historie, která se sběhla před dvěma tisíci lety v

palestinské poušti, a hlavní ulice městečka, kde se před nacpanými

výklady svého obchodu se střižním zbožím usmíval velebný papá

Ohrenzug, kde mi pan Hunger, cukrář, podával s úlisným šklebem

přes pult sněhového ašanta, kde důstojný pán Meloun pozvedal v

neděli v děkanském kostele pozlacený kalich ke gotickému klenutí, a

jak se natahoval, bylo mu pod mešním rouchem vidět černé

proužkové kalhoty, tkaničky od bílých podvlékaček a vesnické

šněrovací boty, za dešťů vězící ještě v Baťových galoších.

Proto jsem často stával odpoledne v kostele sám, před postranními

oltáři klečely dvě nebo tři svíčkové báby, a já se snažil představit si

Boha nebo alespoň pocítit Jeho přítomnost. ,Bůh je pouhý duch,‘

říkával autoritativně velebný pán Meloun. ,Těla nemá,‘ říkával, a

mně bylo líto toho Boha, který nemá těla a je pouhý duch a k tomu je

ještě trojjediný, což muselo být něco na způsob siamských dvojčat.

Stál jsem v chrámové lodi, kam barevnými okny dopadalo sporé

světlo, a ze všech sil jsem si představoval Boha, ale nepředstavil

jsem si nikdy nic jiného, než dědu v bílé košili, atleta s ručníkem

kolem beder a smutňoučkou gotickou dívku v bleděmodré suknici.

64

Také můj styk se služebníky Církve byl od samého začátku

poznamenán podivným zážitkem. Občas k nám jezdíval strýc Karel,

otcův bratr, který byl velebným pánem a arciděkanem v

Budějovicích. Byl to hodný pán, s laskavým, trochu naříkavým

hlasem, a vždycky mě hladil po vláskách a říkal: ,Poupátko moje!‘

Měl důstojnou hruď, klenoucí se v ještě důstojnější břich, oděný

vždycky černě, a pod dvojitou bradou nosil kolárek s fialovou

náprsenkou, vyšívanou jemnými hedvábnými květy.

Pamatuji se, a je to jedna z nejstarších vzpomínek, jak sedím sám

se strýcem v pokoji, který má na stěnách fialové tapety se zlatým

vzorkem vinných hroznů, sedím na otomanu s třemi sametovými

polštáři pod sebou, a z druhé strany strýček ve fialové náprsence,

jeho měkké, dobrácké oči za brejličkami v zlatých rámech, jeho

konejšivý hlas, který tiše a naříkavě říká: ,Tumáš, poupátko moje!‘ A

strýček mi podává obrovskou třípatrovou bonboniéru plnou pralinek.

A pak se moje dychtivé ručky vztahují po bonboniéře a strýček se

zvedá a rychle odchází a já, osamocen s bonboniérou, cpu do sebe

plnými hrstmi ty sladké černé hrudky, které se v puse rozpukávají a

lahodně hřejivá tekutina z nich prýští přímo do žaludku.

Cpu se a cpu a najednou se pokoj podivně nakloní a já spadnu se

tří polštářů na otoman, ale vydrápu se po sametové pyramidě vzhůru

a cpu se a cpu se dál. A pokoj se nakloní na druhou stranu a pak se

fialové tapety kolem mě rozhoupají, roztočí, zavíří a mně je veselo a

blaženě a začnu padat, klesat, řítit se dolů, do měkké náruče kohosi,

čehosi, a pak slyším hukot vody z klosetu a směju se tomu, strýček

splachuje na záchodě, a pak se tapety roztočí tak rychle, že vznikne

jediná zlatově fialová plocha a z té se náhle vynoří hedvábný vzorek

květin a nad nimi zděšená dobrotivá tvář za brejličkami a já slyším

strýčkův naříkavý hlas: ,Pane Bože, poupátko moje!‘, potom těžký

dupot nohou na koberci a jiné hlasy, pak se z fialové mlhy vynoří

tvář otcova a znovu slyším naříkavý strýčkův hlas: ,Nevěděl jsem, že

jsou rumové!‘ a ještě úpěnlivější: ,Odešel jsem na záchod a on je

mezitím všechny snědl!‘ pak energický hlas otcův: ,Zavolám doktora

Strasse,‘ a potom cinknutí telefonu a otce, jak říká: ,Haló, pan doktor

Strass?‘ a pak už neslyším nic a je mi dobře a pak špatně a zvracím a

65

ležím v posteli a je mi hrozně zle a nechce se mi vůbec žít.

Ale když jsem pak dostal zápal plic a učinil slib jednoho sta

Otčenášů a Zdrávasů denně, stal jsem se velice zbožným. Septimán

Blaník mě dokonce získal ke kostelní službě v gymnasiální aule, kde

jsem nejprve šlapal měchy a později ministroval důstojnému pánu

Melounovi. Byl jsem velice hrdý na svou katolickou víru a

podstoupil jsem pro ni také v jistém smyslu mučednictví, v němž

jsem bohužel obstál jen napůl.

Ale život je v podstatě vždycky věcí kompromisů a prvního se

dopustil už praotec Abraham, když obětoval místo prvorozeného

syna obyčejnou ovci.

K mému mučednictví došlo v prázdninovém penziónu Onkla

Huberta, kde se mluvilo německy, a kdo byl přistižen při českém

hovoru, musel za trest třicetkrát opisovat „Ich soll nicht tschechisch

sprechen“. Díky té metodě rozmohla se tam čeština takovou měrou,

že i dítka mocná obtížného slovanského jazyka jen částečně, raději

ho namáhavě lámala, jen aby se mohla dopouštět přestupku.

Ferienpensionat Onkla Huberta bylo vůbec pozoruhodné zařízení.

Jeho majitel, ředitel i hlavní pedagog Onkel Hubert byl žid, státní

příslušnosti anglické, narodil se v Rakousku, žil v Československu a

mateřskou řečí mu byla němčina. Penzión byl pro chlapce i dívky od

šesti do čtrnácti let; dívčím ložnicím předsedala Tante Verona,

manželka Onkla Huberta, energická semitská dáma sportovního těla

se zálibou pro ruční práce a kouření, která do němčiny pletla

francouzská slova, protože pocházela z Marseille.

Osazenstvo penziónu čítalo asi šedesát dítek, dvacet děvčátek a

čtyřicet chlapců, z nichž osmdesát procent umělo německy jen velmi

částečně. Přesto však Onkel Hubert dovedl vzbudit dojem, že mládež

svěřená jeho péči naučí se během dvou měsíců prázdnin v prostředí

jazykově ryze německém řeči sousedního národa.

Zde jsem se seznámil s Quidem Pickem, Alíkem Munelesem a

Paulem Bondym. Ti tvořili zbožný trojlístek. V Praze chodili do

anglického gymnasia, byli obřezaní a vydávali cyklostylovaný

časopis Hvězda Davidova, který mezi mojžíšskou mládeží

propagoval náboženství.

66

Tento triumvirát se modlil s chutí a vášnivě, nebo to alespoň

znamenitě předstíral. Vždycky večer před spaním vytáhli všichni tři

hošíci z nočních stolků černé krychličky a upevnili si je na čelo, prsty

propletli čímsi podobným vyšívané štole, pokorně se zkroutili na

postelích a začali se horlivě klanět směrem k východu, volajíce

hebrejská slova jedno přes druhé.

Čert ví, možná že to všechno jen hráli, asi ano, ale já jim zuřivě

záviděl bohatost a hlasitost jejich rituálu, proti němuž se moje

mlčenlivé meditativní klečení nijak nevyjímalo.

Obzvláště snaživý byl tlusťoch Quido Pick, který se stal také

hlavní autoritou penziónu ve věcech židovské víry, nebo aspoň

náboženských praktik. Od něho jsem se dozvěděl o fantastické

komplikovanosti židova života, spoutaného sítí nejrůznějších zákazů,

příkazů, zvyklostí, obřadů, modliteb a hlavně a nade všechno půstů.

O půstech mluvil tlusťoch Quido Pick s nevyslovitelným

nadšením. Líčil nekonečnost jejich trvání, vyprávěl o hlavním půstu

roku, který se prý táhne celý měsíc a je při něm dovoleno snísti

pouze deset deka macesů ráno, v poledne a večer a zapíjet je

neslazeným čajem. Mluvil o půstu masitém, kdy celý měsíc není

dovoleno požívati masa, a o půstu moučném, kdy se smějí jíst jen

brambory, o půstu tukovém, cukrovém, solném a celé řadě jiných

religiózních sadismů. Naslouchal jsem, zuřivě záviděl a snad proto

jsem si vůbec neuvědomoval, že muž Quidových rozměrů sotva asi

může plnit všechny ty barbarské předpisy, a nebylo mi nápadné, že

zrovna na letní měsíce ani jeden ten moučný, masitý nebo ovocný

půst nepřipadá a Quido se bez omezení cpe knedlíky, masem a

ovocem, co jeho prostorné hrdlo ráčí. Místo toho jsem se žral svým

jediným ubohým katolickým pátečním půstem, který, i když jsem ho

v penziónu Onkla Huberta dodržoval tak ortodoxně, že jsem se v

pátek prakticky nedotkl potravy, vypadal vedle gargantuovských

hladovění víry židovské naprosto začátečnicky.

A zatímco mě ti tři nearijští dervišové tahali za nohu, vymýšlel

jsem zoufale plán, jak je přetrumfnout.

Samozřejmě, naše náboženská horlivost stala se zdrojem legrace

pro ostatní křesťanské i židovské chlapečky, mezi nimiž vynikal

67

obzvláště jakýsi Emil Holas, syn majitele velkodopravy z Prahy.

Náboženský zájem mladých křesťanů se přesně vzato vyčerpával

vlastně zájmem o zvláštní stav pohlavního ústrojí některých

židovských příslušníků prázdninového penzionátu, a na neodbytné

žádosti křesťanů byl tento fenomén v noci po zhasnutí světel v

ložnicích tajně předváděn.

Já se ovšem těchto přehlídek nezúčastnil, ani Quido Pick, a v

době, kdy se konaly, oba jsme ostentativně dleli na modlitbách.

Zatímco z vedlejší ložnice zněl přidušený smích, klečeli jsme na

svých postelích, Quido s černou krychličkou na čele, které zbožně

říkal směšným slovem cicitl, a já se vzorně sepjatýma rukama a

zkříženými palci, vzývali jsme jednoho a téhož Pána Boha,

neshodujíce se pouze v názoru, kdo byl jeho synem, a nikdo z nás

nechtěl s modlením přestat dřív než druhý, aby se před ním neshodil.

Proto se často stávalo, že se ráno Quido Pick budil s černým

cicitlem na nose a omotán dlouhou vyšívanou šábesovou štolou.

Když už se mi zdálo, že Quidovo holedbání déle nesnesu, dostal

jsem jednou nápad. Leželi jsme, vyčerpáni dvouhodinovým

modlením, na postelích, blížilo se k půlnoci a Quido ještě v polosnu

blábolil o jakémsi velepůstu, který se koná jednou za pět let a trvá

sedm měsíců, a kdy se střídavě nejí jeden den nic a druhý den deset

deka macesů a pije se půl litru neslazeného čaje na lačný žaludek. A

z té zrůdné představy svitla mi najednou možnost Quida

přetrumfnout; prohlásil jsem, že my katolíci máme také půst, a to od

nápojů z vody, který trvá tři plné dny a začíná právě zítra. Po tu

dobu, řekl jsem, nesmí žádný katolický křesťan pít ani vodu, ani

nápoje vyrobené z vody, jako ovocné šťávy, grenadiny, minerálky a

sodovky, ani různé nápoje alkoholické. Od zítřka, prohlásil jsem,

nesmím ani já po tři dny žádné takové nápoje pít. Quido, vyčerpán a

poražen, zmlkl a já jsem usnul s blaženým pocitem triumfu.

Jenže už druhý den ráno se ukázalo, že půst od pití nebude snadná

věc. Noc byla srpnová a horká, a když si ráno křesťanští i

nekřesťanští chlapečkové podle chuti nalévali z velké kávové

konvice uprostřed stolu a já žmoulal housku s máslem a jamem,

zakoušel jsem divné pocity. Zvláště mi vadil Quido, který si dával do

68

nosu, a šálek za šálkem mizel v bezedné báni jeho břicha s

provokativním žbluňkáním.

Dopoledne byl lehkoatletický program a na pořadu vrh diskem, v

němž jsem vynikal. Mrštil jsem jím do vzdálenosti větší než kdokoliv

z chlapečků, ale když v deset hodin přinesli svačinu a k ní velkou

láhev syfonu v kbelíku s ledem, uchýlil jsem se do kontemplativního

ústraní dozadu za keře, kde stálo veliké mraveniště, a kousky svého

chleba jsem mravencům připravil zlatý věk hojnosti.

V poledne jsem myslel, že to nelze vydržet, ale přesto jsem

odhodlaně odmítl polévku, protože Quido usoudil, že je to vlastně

také nápoj připravený z vody, a já to musel uznat.

Po obědě byl povinný dvouhodinový spánek. Pro mě znamenal

dvě hodiny žíznivého bdění, a po něm přišlo odpoledne, předlouhé,

vyprahlé, s volejbalem, s protahovaným, nekonečným výletem do

skal, a zakončené párkem a bramborovou kaší k večeři.

Nevím, jestli jsi někdy jedla párek a bramborovou kaši po

čtyřiadvaceti hodinách bez jediného doušku. Jestliže ne, nevíš nic.

Soukal jsem ji do sebe po malých soustech, čím dál menších

soustech, pranepatrných soustech, a kaše neubývalo, všichni už byli

hotovi a Quido Pick škodolibě žbluňkal studeným čajem ve

skleněném džbánu na stole, naléval se jím přes míru a vyvalenýma

očima sledoval mé útrapy.

I Onkel Hubert si jich povšiml, přistoupil ke mně a pravil „Ist dir

was, Daniel?“ Ale já vše hrdinně zapřel a pak jsem řekl, že už

nemůžu, a zbytek párku jsem dal Quidu Pickovi, který ho ochotně

snědl za mě, neboť respektoval náboženské zvyky katolických

křesťanů stejně jako svoje vlastní. Talíř s kaší jsem odnesl do

kuchyně.

Ale nejhorší mě čekalo po večeři. Onkel Hubert ohlásil, že příští

den bude věnován celodennímu výletu ke skalní bráně do Hřenska a

ráno každý obdrží balíček s přesnídávkou a obědem. Do večeře prý

se vrátíme.

Vyslechl jsem tu Jobovu zvěst a odešel nahoru do ložnice, abych

strávil noc plnou vidění, podobných viděním žíznícího na poušti.

U snídaně jsem se omezil na několik lžiček kyselého jamu.

69

Vyprahlé hrdlo nebylo schopno pozřít jediný žvanec konsistentní

potravy.

Pak jsme vyrazili.

Byl krásný, horký srpnový den a před námi nějakých dvacet

kilometrů chůze po skalních pěšinkách, které okolo desáté hodiny

dopolední začaly sálat nastřádaným slunečním teplem.

V půl jedenácté byly vypity všechny zásoby z termosek a výprava

se začala zastavovat. Cestu ke skalní bráně lemovaly hospody, stánky

s občerstvením a kiosky, kolem nichž se arijci i nearijci pokaždé s

křikem shlukli a prolévali si hrdla barevnou limonádou.

Usedl jsem v takovém případě vždycky opodál do stínu stromů,

sepjal ruce, a když se ke mně přiblížil Quido s lahví, aby se mě

zeptal, jestli mi není špatně, zavrtěl jsem hlavou a obrátil oči k nebi,

abych mu naznačil, že jsem na modlitbách. Quido se pokaždé

diskrétně vzdálil, ale nikdy ne dřív, dokud si nedopřál dva nebo tři

žbluňkavé loky z láhve a dokud si se starožidovskou nenuceností

neříhl.

Bunzírující lahve sodovek mě pronásledovaly celou cestu až ke

Skalní bráně. Tam se konal oběd, ale já k němu snědl jen maličkou

okurku, která byla vmáčknuta mezi řízek a dva chleby v balíčku. O

můj řízek se rozdělili Quido a Alík Muneles, a limonádová pitka,

která následovala, zahnala mě znovu do ústraní smrkového podrostu.

Tam však se mě místo zbožné kontemplace zmocnily rouhavé

myšlenky a nezdolný vztek, který kupodivu z jakýchsi důvodů mířil

proti zbožnému semitovi Quido Pickovi, jenž přece na velkém

katolickém půstu od vody nenesl nejmenší vinu.

Po obědě jsme podstoupili obtížnou cestu zpáteční. A zase

defilovaly boudy, kiosky, stánky a hospody, piva, grenadiny,

sodovky a limonády, zase mě obklopovaly chumly lokajících

chlapečků a vedle mě se kolébal Quido s břichem nafouklým

kysličníkem uhličitým z nepřehledné baterie sodovek, které do sebe

vlil z náboženské škodolibosti.

Začal jsem zůstávat vzadu, protože pode mnou podklesávala

kolena a točila se mi hlava z žízně. A tu Quido zůstával pozadu se

mnou, ne však, jak jsem měl podezření, aby mi pomohl nést kříž

70

náročné křesťanské víry, ale aby se mě s židovskou lichometností

tázal, není-li mi dosud špatně, a když jsem ho ujistil, že právě

naopak, že teprve odpoutáním od tělesných žádostí povznáší se

křesťanova duše k Bohu, počal Quido barvitě líčit následky

židovských půstů na lidské zdraví, vykládal o bolestech břicha,

způsobených seschnutím střev, o záchvatech šílenství, v nichž postící

se rabíni křičí velikými hlasy o skývu chleba, a o chorobách

vzniklých náhlou ztrátou na váze nebo systematickým nedostatkem

vitamínů. Současně si co chvíli přihýbal z orosené láhve zelené

limonády a já zbožně obracel oči k nebesům, abych se nemusel dívat

na bílé porculánové čepičky dvou dalších lahví, čouhajících z

Quidova chlebníku.

Na to vše pražilo slunce, nelidsky kruté, nemilosrdné, a mně se

zdálo, že mezi pískovcovými vrcholky skal lítají ohniví malí čertíci a

vyplazují na mě krvavě rudé jazyky, s nichž kanou ledové krůpěje

vody. Svatý Aloisi, mumlal jsem, svatý Aloisi, svatý Aloisi, ach,

svatý Aloisi, ale na víc jsem nebyl s to se soustředit.

Bylo to utrpení opravdu hodné katolické martyrologie, větší než

muka přezbožného světce, jehož jsem ve své úzkosti vzýval. Teď se

se mnou točilo všechno: obloha, skály, pěšina, stromy v lese i Quido

Pick, mrkající a překonávající sám sebe v konzumu zteplalých

sodovek.

Konečně jsme dorazili do údolí, kde ve stínu borovic stála stará

dřevěná hospůdka, napůl zemědělské stavení, s krávou, která

vystrkovala tupý obličej z prkenného chlívka, a se dvěma řadami

dřevěných stolků a laviček, zatlučených do země.

Ihned se chlapečkové a holčičky s povykem usadili kolem stolů a

mezi nimi i já. Ze stavení vyšla buclatá panímáma, v náručí pět lahví

sodovky, a prohlásila, že turisté jí dnes už veškerou zásobu

osvěžujících nápojů, inzerovaných na vývěsním štítě hospody, do

poslední kapky vypili. Jestli ale slečny a mladí pánové mají chuť,

mohou dostat čerstvé mléko ze sklepa.

Mléko!

Čertíci v ovzduší mého očního pozadí se zašklebili a Duch svatý

se zachmuřil. Ale nedbal jsem na Ducha svatého. Dychtivě jsem se

71

zmocnil ďábelské vytáčky. Mléko, řekl jsem Quidovi, není nápoj

vyrobený z vody. Je to přírodní produkt kravského vemene, boží dar,

vzniklý bez přičinění lidského, proto se naň velký katolický půst od

vody nevztahuje.

A Quido, prošlý strašlivými půsty židovskými, to uznal.

Mléko! Naplnil jsem se jím, až ze mě přetékalo. Než jsme došli

domů, bylo mi špatně a musel jsem se aspoň pětkrát rychle uchýlit do

ústraní, nikoliv však za modlitbami. Ale žízeň mě přešla.

Takový byl tedy můj první náboženský kompromis. Kdo klesne

do hříchu, řítí se rychle. Ani já nebyl výjimkou. Druhý den, když mě

opět začla trýznit žízeň a v kuchyni mi odmítli nalít mléko, odešel

jsem do koupelny a tam jsem z kohoutku žízeň tajně a podvodně

uhasil. Tak hluboko jsem klesl, a ještě hlouběji, neboť když končila

večeře dne třetího a já požádal o přídavek hrachového pyré, zapředl

jsem s Quidem vážný rozhovor o tom, jak očistně působí půst na tělo

i duši člověka, jak očištěn a svěží cítí se člověk, přinese-li oběti,

které na něm žádá jeho náboženství.

Tak se z člověka stává náboženský pokrytec a jeho duše propadá

ďáblu.

Tak jsem i já zhřešil proti Bohu, jenž však ve své nekonečné

laskavosti jistě vzal v úvahu nevinnost dítěte a odpustil mně moji

pýchu a Quidovi jeho škodolibost.

Ale jenom on ví, jestli mu odpustil. A jenom on ví, zda se Quido

stejně horlivě modlil i potom, v terezínském ghettu, kde pro mě

končí stopa jeho života.

Takové jsou však úradky boží spravedlnosti a člověku nepřísluší

hloubat o tajemstvích stvořitele.“

„Seš úplnej farář, Daníčku,“ řekla Rebeka a zamyslela se. Na

okno bubnoval déšť. Pak řekla: „Ale ty ubohý děti. Co je čekalo. To

ty ani nevíš, ale já to vím.“ Zachvěla se. „Jaks to řek? Líp bylo těm,

kteří již byli mrtvi. Tak nějak. Ne, když si vzpomenu na ty děti – a na

ty pece –“

Za oknem pořád padal déšť, a Rebeka se tenkrát plížila po

schodech, kolem krejčíkových dveří, tiše a měla strach, aby krejčík

neotevřel. „Připadala jsem si jako vetřelec. Že se na mě všichni dívaj

72

jako na obtížnýho židovskýho spratka, kterej si dovolil se vrátit, když

všichni slušný židi šli spořádaně do plynu.“ Plížila se kolem těch

známých dveří, za nimiž bylo ticho, činžákem po okopaných

schodech s ozdobným litinovým zábradlím do pátého poschodí, kde

byla na dveřích cedulka Karel Růžička, prokurista banky Union. Ale

dlouho se nemohla odhodlat, aby stiskla zažloutlý knoflík uprostřed

mosazného terče u dveří. Stála v šatech z pytloviny a hleděla na ty

dveře, ani si neuvědomovala, že jí zmítá kašel a že by tím uvnitř v

bytě mohla přivábit pozornost. Stála, a najednou si už vůbec nebyla

jistá, jestli to byli tihle Růžičkovi. Tenkrát se o to nestarala, a

najednou jí napadlo, jestli by nebylo lepší zazvonit a prostě a

jednoduše říct: Prosím vás, pomozte mi, já nemám kde spát, nemám

šaty, nemám rodiče ani příbuzný, ale mám hlad, mám tíseň, mám

smutek v srdci a v žaludku a v nohách bůhvíkolik kilometrů, prosím

vás.

„Jenže proč zrovna u Růžičků. Nikdy jsem s nima snad ani

nemluvila. Já nejsem sentimentální, Danny, ale v tý chvíli jsem

najednou strašně chtěla, aby mě někdo politoval a pohladil a vzal do

náručí a uložil mě do čistý postele. To mi taky zůstalo. Kravina. Ale

copak jsem na to neměla právo? Je to blbost, ale copak se člověk

nemůže někdy potěšit blbostma? Mně umřela máma, když mi byly tři

roky. Pak jsem měla nevlastní, arijskou. Fotr se se mnou nemazlil.

Fotr byl strašnej sobec. A brácha mi nejvejš nadával. A esesáci, to si

umíš představit. Nikdo v životě se se mnou nemazlil. V Terezíně se

mě ujal nějakej Fricek Bondy. Ale tam to k ničemu nebylo. Ani

milování. Dělalo se to, aby si člověk ještě užil. A byla to blbost. Asi

jako když řeknou odsouzenci k smrti, aby si vybral, co chce k

poslední večeři. Ráda bych viděla toho, kdo si takovej mélšpajs umí

užít. Je to blbost. Život je boxmač a člověk se musí naučit chytat

rány a rozdávat je. Já už bych to taky měla umět. Ale stejně mě to

vždycky zas popadne a já chci, aby na mě někdo byl něžnej, na

židovku, která za to nemůže, že je židovka, aby mě hladil a spal se

mnou. Danny,“ řekla najednou. „Jednou v sobotu spolu odjedem,

jo?“

„Kam?“ zeptal jsem se.

73

„To je jedno. Třeba do Lysý nad Labem, kam chceš.

Do nějakýho cizího, mrňavýho městečka a najmem si pokoj v

hotelu a budem se večer milovat a pak tam budem spolu spát. Jen tak

spát. Doopravdy. Až do rána. A třeba se nám povede umřít.“

„To asi ne,“ řekl jsem. „To se nám povede, až nebudem chtít. A

rozhodně ne v tak idylickým prostředí.“

„Ale pojedem tam spolu, jo? Tady to není ono. Tady abys měl

pořád strach, že tetka bude mít ráno jedovatý poznámky, protože

tenhle pitomej gauč tak hrozně vrže. Mně to bere všechnu radost ze

života, tobě ne, Danny?“

„Je to dost trapný,“ řekl jsem. „Jestli to tetka vedle poslouchá –“

„Samo že poslouchá. Má strach, že se vdám a ji že vyštvu z

tohohle bytu.“

„A co je to vlastně za tetku?“

„Ale ségra mý nevlastní matky. Není to vlastně příbuzná. Arijka

pochopitelně. Myslí si, že ji mazaná židovka nějak podfoukne.“

„Proč sem teda tu mazanou židovku brala?“

„Měla strach, že jí seberou byt,“ řekla Rebeka. „Pořád má z

něčeho strach. A pořád ze samejch blbostí…“

A tak stála toho květnového odpoledne přede dveřmi s lesklou

mosazí, a už se chystala odejít, protože nevěděla jistě, jestli jsou to

tihle Růžičkovi, ale vtom si všimla, že v zasklené špehýrce ve

dveřích se pomalu odsunulo víčko uvnitř a objevilo se v ní pátravé

oko. To oko na ni čumělo, zamrkalo, čumělo dál, uvědomila si, že jí

otřásají záchvaty kašle, a to oko čumělo bez pohnutí z útrob

gójimského bytu, takže ji popadl vztek a přistoupila ke dveřím.

„Dveře mi otevřela baba jako pyramida, v tom momentě jsem

věděla, že ty šperky má,“ řekla Rebeka. ,Dobrý den,‘ pozdravila jsem

ji. ,Dobrý den,‘ řekla a čuměla na mě, úplně bez výrazu, jenom

chladně, jako na židovskýho vetřelce.“

„Paní Růžičková?“ řekla Rebeka.

„Ano,“ pravila madam.

„Já jsem Rebeka Ohrensteinová,“ řekla Rebeka.

Tvář se nepohnula.

„Ano?“ řekla madam.

74

„Prosím vás,“ řekla Rebeka nejistě. „Já – já jsem se právě vrátila z

Terezína a – můj otec si u vás schoval nějaké věci –“

„U nás?“ madam vytáhla obočí.

„Aspoň,“ řekla Rebeka, „aspoň to říkal. Aspoň myslím, že to

říkal. Víte, já jsem tenkrát byla ještě – nepamatuju si to přesně. Ale

mám dojem, že to říkal. Myslím aspoň –“ cítila, že se červená.

„To bude nějaký omyl, slečno,“ pravila madam. „Ale prosím,

pojďte dál,“ ustoupila Rebece ze dveří.

Rebeka vešla.

„Nezlobte se,“ řekla ještě mezi dveřmi. „Já jsem dnes přijela a

nemám kam jít.“

„Jen pojďte dál,“ řekla madam. Zavedla ji do salónu. „Račte se

posadit,“ řekla. „Okamžik. Řeknu Růženě, aby postavila na kávu.

Jistě vám kafíčko přijde k chuti ne?“

„Jistě,“ Rebeka se zasmála a připadala si v salóně nesvá. Madame

odešla. Rebeka se rozhlédla. Salón byl studený, nablýskaný,

tmavohnědý, bezvadně uklizený. V příborníku broušená skla, na

stole jako kluziště háčkovaná dečka. V rohu lesklá kachlová kamna.

Obrazy krajinek na stěnách. A studeno i za květnovým oknem.

Milostivá vešla dovnitř a posadila se naproti Rebece.

„Tak jste se vrátila.“

„Ano,“ řekla Rebeka.

„Přijměte mou upřímnou soustrast,“ řekla madam. V první chvíli

Rebeka nevěděla, jak to myslí. „Znala jsem vašeho tatínka dlouhá

léta. Ještě i vaši maminku jsem znala. Ta se toho chudák nedožila. A

jak je vidět, dobře, že se toho nedožila.“

„Ano,“ řekla Rebeka. „Bratra taky – bratr se taky nevrátil. A moje

nevlastní matka taky ne.“

„A co váš strýc, pan doktor Ohrenstein?“ zeptala se madam, a to

si ještě Rebeka neuvědomila, že za tou otázkou není jen pouhá

konverzační zdvořilost. Řekla:

„Toho ani nenechali v Terezíně. Odvezli ho hned dál, do Aušvicu.

On byl už moc starej.“

„Kam to?“ zeptala se madam.

„Do Aušvicu,“ řekla Rebeka. „To je – to byl takovej likvidační

75

koncentrák.“

„A to že byl už starý?“

„Snad. Některý šli rovnou do plynu.“

„Bože spravedlivý,“ vzdychla madam, a Rebeka měla pocit, a

najednou jistotu, že s úlevou. A najednou věděla docela určitě, že

tahle milostivá ty šperky má. Jako na potvrzení se madam zeptala:

„A tak vy jste teď sama? Žádné příbuzné nemáte, ne?“

Rebeka se jí podívala do očí. Madame uhnula pohledem. Ale

Rebeka byla šťastná. Poprvé od chvíle, kdy jí na srdce přišili hvězdu,

si připadala, že je něco víc než někdo druhý. Mohla by ji otrávit

nejistotou. Neudělá to. Pohlédla jí ironicky do očí a řekla:

„Nemám. Jsem úplně sama.“

„Ach, to je strašné,“ řekla madam. „Ale – to všechno přejde, dítě.

Myslete na to, že jste se vrátila. Jste mladá, máte život před sebou. A

teď bude všechno zase v pořádku. Tohle – já vím, jak je to pro vás

strašné, ale to přebolí.“

Hovno přebolí, myslela si Rebeka. Co ty víš, ty zlodějko

gójimská. Ty gramofóne na sladký řečičky.

Služka přinesla kávu a zákusky. Rebeka měla hlad.

„Vezměte si, děvenko,“ pobídla ji madam. „Je to ještě válečné

pečivo, ale vám jistě přijdou k chuti.“

„To přídou,“ zasmála se Rebeka. Napila se kávy a dala se do

zákusků. Byl jich plný talíř. Asi je mají na neděli, napadlo ji. A bába

asi počítá s konvenční návštěvovou slušností, že si semhle támhle

zobnu a dobrý. Rebeka si umínila, že jí je sežere všechny. A pustila

se do díla.

„Ty věci, víte,“ začala madam, „ty váš pan otec chtěl původně dát

do úschovy k nám. Ale můj manžel o tom uvažoval, a pak se s vaším

tatínkem dohodli, že by to bylo nebezpečné. Bydleli jsme ve stejném

domě, a kdyby Němci dělali prohlídku, jistě by především hledali u

nás. Můj manžel a váš pan otec byli velcí přátelé, to věděl každý. A

tak se dohodli, že ty věci svěří do úschovy k panu disponentu

Patrochovi na Letné, víte?“

Rebeka se na ni udiveně podívala. Ukřivdila jí snad? Mechanicky

natáhla ruku po dalším zákusku, ale pak ji nechala klesnout na stůl.

76

„K disponentu Patrochovi? A kde ten bydlí?“

Madam smutně pokývala hlavou.

„To je tragický případ,“ řekla.

Ach tak, řekla si Rebeka. Sáhla znovu po zákusku a strčila jej celý

do pusy. A zeptala se:

„Mohla bych dostat ještě kávu?“

„Ale s radostí,“ řekla madam a nalila jí z konvice. „Schovávali

jsme ji celou válku. To je pravý Meinl. Pro tuhle slavnostní

příležitost.“

„Je výborná,“ řekla Rebeka. „A co se stalo s tím panem

disponentem Patrochou? Zabili ho Němci, že?“

„Nejen jeho,“ řekla madam a nasadila tragický výraz. „Víte, on to

byl velký Sokol. Starosta jednoty Praha sedm. A za Heydrichiády ho

s celou rodinou popravili. Bylo to v novinách,“ dodala.

„Celej ten příběh měla naučenej nazpaměť,“ řekla mi Rebeka.

„Vymejšlela si ho asi celou válku. Kvůli posranýmu perlovýmu

náhrdelníku, nebo co si vlastně u nich fotr schoval. Ale ty zákusky

jsem jí tenkrát sežrala všecky.“

Zasmál jsem se. „Rébinko,“ řekl jsem. „To ale velkej kšeft nebyl.

Perlovej náhrdelník za mísu válečnýho pečiva –“ Rebeka se ušklíbla.

„Stejně jí byl houby platnej. Přestala ho ze strachu nosit, aby mě

někde nepotkala. Ale to pečivo bylo tak strašný, že mě z něj bolelo

břicho. Stačí, když si na něj vzpomenu, a bolí mě dodnes.“

Přes šumění lijáku a zvonce tramvají zazněly z kostela za rohem

údery věžních hodin. Sedm. Měli jsme lístky do biografu.

„Tak až jindy, jestli tě to zajímá,“ řekla Rebeka.

„Aby ne,“ řekl jsem. „Co ty víš.“

„Co co vím?“

„Ale nic,“ řekl jsem. Nic, myslel jsem si. Jaká jsi, Rebeko, myslel

jsem si a ze šumění lijáku se ozvalo šplouchání vesel ztraceného

času, na sklonku léta, letos na sklonku babího léta. „Nechceš se

projet na lodičce?“ řekl jsem. „Hm,“ kývla. V pološeru, které nad

světem roztahuje mlha, měla bledou, úzkou židovskou tvář s

chomáčkem vlasů rozcuchaným na čele a mlha se jí leskla v

skleněných očích jako ve velikých oknech kavárny Alfa za toho

77

dávného deštivého odpoledne, šla přede mnou po pěšině k přístavišti

a zdála se mi nějak shrbená. Jezero leželo studené, chladné plošky

vlnek odrážely jen lesklou šeď oblohy. Zatáhl jsem vesla do loďky a

vypluli jsme. Pod mlhou bylo ticho a za chvíli jsme byli sami na

malém kroužku studené hladiny a kolem nás mlha. Vesla šplouchala.

Ujížděli jsme pomalu mlhou. Rebeka seděla naproti mně, kolena

měla u sebe, dlaně zastrčené do rukávů svetru a rozhlížela se po

hladině. Větřík hnal mlhu po jezeře. Takhle zblízka to nebyla ta hustá

bílá vata jako z terasy hotelu. Vypadala jako řídký bílý kouř, který se

v chuchvalcích válí po hladině. Ale několik metrů od nás to byla

neprostupná bílá stěna, ztrácející se do neprůhledné dálky.

V mlze šplouchla rybí ploutev. Rozhlédl jsem se. Na hladině se

udělala kola a běžela k nám. V jejich středu leželo cosi bělavého.

„Vidíš?“ řekla Rebeka.

„Ano,“ řekl jsem. „Proč leží tak nízko pod hladinou?“

„Nevím,“ řekla Rebeka. „Zajeď tam.“

Otočil jsem loďku a vesloval jsem proti ubíhajícím kruhům. Brzy

jsem brázdil přídí jejich pravidelné řady. Bělavý předmět ležel

nehybně. Přestal jsem veslovat a nechal jsem loďku jet setrvačností

vpřed. Vlnky slabě šplouchaly o příď. Rebeka se otočila a hleděla na

předmět. Příď loďky ho pomalu minula.

„Co to je?“ řekla Rebeka s odporem. „Podívej se?“

Zabrzdil jsem loďku vesly a nahnul jsem se přes okraj. Leželo to

těsně pod hladinou. Nějaká leklá ryba, břichem vzhůru. Pak jsem se

podíval blíž a zdálo se mi, že má dva ocasy, na každé straně jeden.

Zrůda. Přejela mě ošklivost a skoro hrůza. Naklonil jsem se nad tu

věc a pak jsem se pokusil vzít ji do ruky. Ucítil jsem, jak sebou

zaškubala, pak se otočila břichem vzhůru a pomalu, bezmocně, chabě

zaveslovala ocasem do hloubky. Nějaká nemocná zrůda. Potom se

začala zas vynořovat, a jak se vynořila, obrátila se zase břichem

vzhůru.

A pak jsem poznal, co to je. Byli to dva sumčí samečkové, skoro

stejně velcí. Jeden v souboji spolkl druhého, jenomže se jím zalkl.

Menší sameček vyčníval většímu polovinou těla z tlamy a oba

dodělávali. Vtom jsem si všiml, že i ten ocas vyčnívající z tlamy se

78

ještě chabě, ale z vlastní síly hýbe.

„Co to je?“ řekla znovu Rebeka s hrůzou v hlase.

„Dva sumci,“ řekl jsem. „Jeden žere druhýho, ale ten je na něj

moc velkej. Chcípnou oba.“

„Jeď pryč,“ řekla Rebeka. „Jeď, já se na to nemůžu dívat!“

Šťouchl jsem veslem do sumce. Ploutev, se zavlnila a celé

monstrum se znovu ponořilo.

„Nedělej to! Jeď pryč!“ vykřikla Rebeka.

Zabral jsem vesly, ale díval jsem se, jestli se vynoří. Objevili se o

pár metrů dál. Břicha se bělala v chladných odlescích vody.

„Jeď!“ křičela Rebeka. „Jeď pryč, Danny. Nedívej se na to!“

Ale já jsem se na to ještě podíval. Zahlédl jsem roztaženou tlamu

naplněnou slizkým tělem, které z ní trčelo a hýbalo se. Pak zmizela v

lesku vodní hladiny. Opřel jsem se do vesel. V mlze se znovu ozvalo

plesknutí ploutve o hladinu. Sumci ještě zápasili. Vesloval jsem

rychle a pravidelně po jezeře pryč. Za chvíli bylo už zase ticho.

Jenom déšť šuměl, šuměl a Rebeka mlčela. A byl už čas jít.

Vstala, oblékla se a šli jsme do biografu. Na nějaký filmový koktail o

manželském trojúhelníku s budovatelskou omáčkou, který mě

otravoval, ale Rebečiny skleněné oči pluly celé dvě hodiny v

nějakém jiném světě, nežli je tento.

1947, 1958

79

REAKCIONÁŘ KOHN

Z tajného deníku Vasila Krátkého, žáka III.b

2. jedenáctiletky dra Zdeňka Nejedlého v K.

Do vedlejšího domu přistěhoval se jistý Isidor Kohn, jenž se brzy

stal předmětem jednání uličního výboru, jehož můj otec, soudruh

Josef Krátký, vedoucí prodejny Textilia n. p. v K., má čest být

předsedou. Neboť onen Kohn vlastnil velikého černého kocoura,

neděli co neděli mu kupoval šlehačku v ceně 3, – Kčs, krmil jej na

okně (bydlí v přízemí), a vzbuzoval tak veřejné pohoršení soudružek,

které večer co večer sedí naproti pod lípou a kouříce rokují o

problémech veřejného zájmu.

V jejich zastoupení navštívil otec zmíněného Kohna a začal mu to

nepěkné počínání vytýkat: „Vaše chování, soudruhu Kohne je

chování západnické, a proto reakční. Na západě krmí bohaté paničky

kocoury šlehačkou; mají dokonce zvířecí kliniky a k dovršení všeho i

hřbitovy psů. Zatímco chudí tam hladovějí, kocouři se přežírají

lahůdkami.“ Soudruh Kohn odpověděl: „U nás však není

hladovějících chudých.“ „Tedy nemá být ani přežírajících se

kocourů,“ pravil otec, „neboť vše souvisí se vším. Soudružky z

uličního výboru, sedící pod lipou, mě upozornily na vaše počínání,

pohoršlivé v dobách našich přechodných ekonomických potíží.“

Avšak drzý Kohn odporoval: „Soudružky den co den vykouří

dvacítku cigaret, což za týden představuje sumu 30, – Kčs. Dvě z

nich jsou také proslulé tajným pitím a dcera jedné se nyní nachází v

ústavě pro výchovu zbloudilých dívek, zatímco já jsem vdovec, nepiji

ani nekouřím, a dopřávám si jediné radosti zpozorování kocoura

požírajícího jednou týdně šlehačku v ceně 3, – Kčs.“

„A nestydíte se“ působil naň otec dále, „že zatímco byste měl

Zplodit děti jako každý pracující a jim dopřát šlehačku z našeho

bohatého stolu, opatřil jste si pouhého kocoura?“ Kohn nato pravil:

„Mně nebylo dáno zplodit děti vinou předčasné smrti manželčiny v

koncentračním táboře Birkenau.“

80

A otec pravil mírněji, avšak o to naléhavěji: „Měl jste tedy

pojmout jinou manželku, a nikoli kocoura, jehož jste ještě ke všemu

dal vykastrovat, takže ani on plodit nemůže. Čímž se stává bytostí z

hlediska rozvoje zcela neužitečnou, a naše společnost si už s ním

bude vědět rady. Podívejte se na mě. Já zplodil celkem tři děti a

plodil bych dále, nebýt stísněných bytových poměrů.“

Kohn opět drze pravil (a tím odhalil své antihumánní smýšlení):

„Mně je milejší můj kocour nežli vaše dítky. Vaše dcera Margaret je

smutně známa tetováním na místech dost intimních a váš syn Adolf,

pověstný chuligán, zkopal nedávno sousedova psa, až pošel.“ „Můj

syn,“ rozhořčil se otec spravedlivé, „je hoch společenský, kolektivní,

hudebně nadaný. Kdežto vy se straníte lidí a jste nechutným

individualistou!“

„Čím více poznávám lidi, tím více miluji zvířata,“ pravil

zpátečník Kohn, a tu otec zvýšil hlas a pravil: „Teď jste odhalil

protilidové ledví. Milujete-li zvířata na úkor lidí, stavíte se na roveň

oněch paniček léčících psíky na klinikách.“ „Ta myšlenka není

moje,“ ušklíbl se Kohn. „Řekl to Marx.“ „Jestli řekl, řekl to mladý

Marx,“ odsekl otec, „jenž později zmoudřel.“ A na základě toho

poznav, že Kohn zatvrzele setrvává ve svých reakčních názorech a o

správných ho nelze poučit, odešel od něho. Ten večer doma vzdychl:

„Podezřelý člověk, ten Kohn. Jak je to vůbec možné, že jako jediný z

místních 72 židů přežil protektorát? Není to divné? Budu muset

soudružkám z uličního výboru doporučit, aby si posvítily na tohoto

Kohna, který válku tak podezřele přežil a nyní navíc krmí šlehačkou

vykastrovaného kocoura.“

Avšak případ Kohnův se vbrzku vyřešil. Když jsme se vraceli z

nedělní pionýrské besedy, kde otec promluvil ke shromážděným

pionýrům na téma „Pionýr – ochránce lesa“, přeběhl nám černý

Kohnův kocour přes cestu a otec jej zasáhl špičkou boty módních

tvarů pokrokové linie a prokopnul mu břicho. Kocour ohavně

zavřeštěl; zůstal ležet uprostřed silnice a později patrné zdechl.

81

II

PŘÍPAD S FOTOGRAFIEMI

Z deníku Josefa Krátkého, žáka III. b.

obecné školy chlapecké v K.

V naší třídě, v III. b obecné školy chlapecké v K., rozbujela se

zásluhou Romana Kudrnáče hráčská neřest, tak zvané voko. Též

podlehl jsem zmíněné neřesti a vbrzku ocitl jsem se v úzkých.

Hrajíce totiž každé odpoledne v hudebním pavilónu na sokolském

cvičišti, mnozí přišli o všechno a okolnostmi donuceni jsou

podepisovati dlužní úpisy Romanu Kudrnáčovi, jenž jest synem

továrníka, a má proto sdostatek běžných prostředků.

I já, pohříchu, podepsal jsem větší počet dlužních úpisů až do

celkové výše 19,– Kč. Vzhledem k příjmu, jenž v mém případě činí

toliko 5,– Kč týdně, jež poskytuje mi otec v podobě apanáže,

pozbýval jsem již naděje, že bych dluh ten – pakli neobrátí se

hráčské štěstí, které však jest velmi vrtkavé – mohl někdy vyrovnati.

Nehledě k tomu, že tento navíc ještě vzrůstal, neboť hráčská neřest

zmocnila se mě zcela.

A tu připadl jsem na plán, a jelikož blížily se právě narozeniny,

přikročil jsem bezodkladně k uskutečňování téhož. Tehdy vyslovil

jsem přání dostati k narozeninám fotografický aparát, počítaje s

otcovou slabostí, neboť on sám jest vášnivým fotografem imitátorem.

A vskutku obdržel jsem aparát značky Rolleiflex, velmi kvalitní. Záhy

82

otec holedbal se ve vinárně mými snímky, ničeho netuše, neboť nabyl

jsem Značné zručnosti. Jeden z oněch snímků, nazvaný „Krajina s

kravami“ a znázorňující břízu a nablízku pasoucí se 2 kusy dobytka,

prosadil otec dokonce na okresní výstavu fotografů imitátorů, a

jsouce nesmírně pyšný, zakoupil mi v záchvatu štědrosti úplné

zařízení pro temnou komoru. Nyní bylo mi tedy umožněno vyvolávati

si snímky sám, a tedy i přistoupiti k uskutečňování druhé části plánu.

Tak jako sám propadl jsem neřesti hráčské, tak i moje sestra

Blanka propadla neřesti s panem třídním profesorem Kadeřávkem, a

to potají v lesíku zvaném „Schmeichelwald“, což věděl jsem. Nyní

využil jsem této nepravosti k vyřešení vlastních nesnází, a to tím

způsobem, že skryl jsem se spolu s fotografickým aparátem v mlází, a

když Blanka a p. profesor Kadeřávek, jsouce v nejlepším, nevěnovali

okolním poměrům přílišné pozornosti, stiskl jsem spoušť, pořídivši

tak cenný snímek.

Zdařil se velmi. Neboť zřetelně viděti bylo Blanku, kterak opřena

o kmen modřínový se sukní neslušně vyhrnutou, p. profesor

Kadeřávek rozepíná jí dobře zaostřený podvazek.

Obtížnější bylo již poříditi v podobném smyslu zdařilý snímek

mého staršího bratra Petra. On, podobně jaká já, vrhl se na karban,

ovšem s následky vážnějšími, neb otec musel zapraviti jeho dluhy

panu Rozkošnému, jenž, nalézaje se v držení několika Petrem

žírovaných dlužních úpisů, jest lichvářem. I stalo se, že se vší

přísností byla mu hra v karty zapovězena, avšak já věděl jsem, že rad

i zápovědí otcových nedbá.

Hry ony, jichž zúčastňoval se nadále, konaly se tajně v zadní

místnosti cukrárny p. Hungera, kde nezkušené karbaníky studentské

obehrával p. Karel Majdloch, jsoucí karbaníkem z povolání. Též prý

jest pasákem, jak sdělil otec Petrovi v rozčilení u příležitosti

proplacení jeho dlužních úpisů, avšak já nikdy neviděl jsem jej pásti.

Jelikož bylo zhola nemyslitelné, že bych připuštěn byl do oné

místnosti pro naprostou nezletilost, odhodlal jsem se k nákladné

investici, jež však později rentovala se mi. Podepsav nový dlužní úpis

Romanu Kudrnáčovi, znějící na 10,– Kč, Oldřich Nemasta, jenž jest

učedníkem v cukrárně páně Hungerově a též tam přisluhuje při stole

83

v zadní místnosti, zhotovil snímek za úplatu v této výši místo mne. I

tento vydařil se značně, neb na něm zcela zřetelně znázorněn byl

Petr s cigaretou v ústech (třebaže kouřiti bylo mu rovněž

zapovězeno) a s kartami v ruce po boku pasáka p. Majdlocha. Navíc

shodou šťastných okolností na stěně nad Petrem visící trhací

kalendář usvědčoval jej z přestoupení zákazu otcovského, k němuž

došlo před datem zřetelně patrným z kalendáře.

I přistoupil jsem posléze k úkolu nejnesnadnějšímu, totiž k

zachycení otce v takové situaci, jíž mohl bych využíti k svému

prospěchu. Správně jsem tušil, že situaci onu mohla by mi

poskytnouti pí. Maryna Kohnová, jež jest veselou vdovou a s jejímž

jménem bývalo někdy jméno mého otce spojováno v hanlivém

smyslu. Jal jsem se tedy otce denně sledovati, a vskutku, štěstěna mi

přála. Již třetího dne otec, opustivši v úředních hodinách svou

kancelář, zamířil k Lesnímu zákoutí, vilové to čtvrti, kde zesnulý p.

Kohn zbudoval rodinný dům. Odhadna správně cíl otcovy cesty,

předběhl jsem ho postranními pěšinami, a využivše okamžiku, kdy pí.

Kohnová odešla z vily pokropiti záhon mží, vnikl jsem otevřenými

dveřmi tajně do vnitra. I s fotografickým přístrojem.

Zde v salóně skryl jsem se v krbu, jenž zahražen byl hustou

ozdobnou mříží. Tou pak prostrčil jsem objektiv a vyčkával dalších

událostí.

Záhy poté vskutku dostavil se otec, a usednuvši na pohovku,

výhodně umístěnou přímo proti krbu, pí. Kohnová nalila mu z láhve.

Tehdy otec počal si stěžovati na trpký svůj úděl, řkouce: „Manželka

má mi nerozumí. Jest příliš domáckou, nemající pochopení pro věci

vyšší – jako vy, Maryno!“ A uchopiv pí. Kohnovou za ruce, stiskl

jsem spoušť. „Co to?“ otázal se otec, avšak pí. Kohnová pravila, Že

patrně praská v nábytku. „Též děti moje,“ pokračoval pak otec,

uklidníce se, „připravují mi výhradně samá zklamání. Petr jest

flamendrem bez obchodního ducha, Blanka pak fiflenou, která

bezpochyby znectí mé dobré jméno ostudou. Jedině Josef, nejmladší,

občas dělá mi radost. Kupříkladu jeho práce fotografické způsobí mi

jistě ještě nejedno potěšení,“ pravil otec a počal je velice velebiti.

I zželelo se mi otce, jenž nepochopen vlastní manželkou všechnu

84

naději svou skládá v nevydařené potomstvo, a již již zamýšlel jsem od

plánu svého upustiti, avšak připomenuv si svou tísnivou finanční

situaci a též to, že otec v případě předložení dlužních úpisů zakročil

by vůči mně zcela bezohledně, zatvrdil jsem se a v zatvrzení pořídil

jsem ještě několik snímků. Z nich jeden znázorňoval otce líbajícího

pí. Kohnovou na ústa, druhý pak na výstřih, otcovýma rukama ještě

poroztažený. Doufal jsem, že podaří se mi poříditi snímky ještě

vhodnější, avšak komínem vlezl ke mně do krbu kocour pí. Kohnové

a počal tak silně přísti, že otec znovu vztyčivši se, pravil: „Co to?“,

avšak než mohla pí. Kohnová přistoupiti ke krbu a tím i dojíti k

mému odhalení, zazvonil kdosi u zahradní branky. Ihned otec počal

se třásti, a tu pí. Kohnová vyhlédnouce z okna zjistila, že přichází k

ní na návštěvu pí. Fastrová, jež jest vyhlášenou drbnou, a propustila

otce tajně zadním vchodem z vily. Mně však bylo seděti v krbu do

pozdních hodin večerních, naslouchati nudným řečem pí. Fastrové a

zápoliti s hravým kocourem. Naštěstí pí. Fastrová klábosila hlasem

tak pronikavým, že zvuky vydávané kocourem se ve vřeštění tom

naprosto ztrácely. Nicméně dorazil jsem domů až po osmé, jsouce

tudíž otcem tělesně ztrestán.

To též přispělo k mému nekompromisnímu postoji v otázce, již

předložil jsem brzo nato otci k úvaze spolu s doličnými snímky. Otec

nejprve, zrudna velmi, snímky roztrhal, avšak já klidně oznámil jsem

mu, že negativ mám uschovaný na místě zcela bezpečném. Tehdy

otec, zuříce a nadávajíce, přistoupil konečně na zvýšení mé apanáže

na 15,– Kč týdně pod pohrůžkou, že snímky ty budou v opačném

případě předloženy máti.

Též Petr počal nejdříve snímek trhati, avšak i on nahlédl

pošetilost takového úsilí a po kratším smlouvání uvolil se vypláceti

ze své apanáže, jež obnáší 20,– Kč týdně, polovinu v můj prospěch.

Pan profesor Kadeřávek snímku netrhal. Též nezrudnuv, zbledna

jako stěna, bez dlouhých okolků uvázal se k platbě 10,– Kč týdně.

Tímto způsobem vyzískal jsem sumu 35,– Kč týdně, splatnou vždy

v sobotu, a vyrovnav dluh Romanu Kudrnáči, získal jsem od něho

dlužní úpisy nazpátek a oddal jsem se cele neřesti hráčské.

Vše mohlo tak bez nesnází pokračovati libovolně dlouho, nebýti

85

selhání nervů, k němuž u mě došlo asi po dvou měsících této činnosti.

Tísněn neustálými obavami, aby tak či onak někdo z platících mé

plány nějak nezhatil, po čemž následoval by jistě mimořádně krutý

trest, nemohl jsem spáti, a též ztratil jsem zájem o neřest hráčskou.

Ostatně téměř všichni byli již přišli na mizinu, a ztrestáni svými otci

po předložení Kudrnáčových dlužních úpisů, nejevili pražádné chuti

k dalšímu pokračování v neřesti.

Proto uvítal jsem návrh, jejž učinil mi p. profesor Kadeřávek, na

vyplacení jednorázové sumy 200,– Kč za odprodej negativů a jich

zničení před jeho očima. Přiznám se též, že oslnila mě ona suma,

avšak hlavní pohnutkou v mém rozhodnutí byl soucit s otcem, jenž

očividně upadal po stránce zdravotní od té doby, co přinutil jsem ho

k placení. Obával se patrně, abych nezvyšoval svých požadavků,

nebo též náhodného odhalení negativů třetí osobou následkem mé

neopatrnosti. V každém případě nedomýšlel jsem možných následků

obchodu uzavřeného s p. profesorem Kadeřávkem, a ty se dostavily.

Sotva navrátil jsem se z bytu p. profesora Kadeřávka, zavolal mě

otec do svého pokoje, a tam, odebrav mi nejprve řádně vydělaných

200,– Kč, surově mě zbil rákoskou, snížil mi apanáž opět k

původnímu stavu, navíc obstavivši mi ji až do dne, kdy by vyrovnán

byl obnos, o nějž jsem ho v čase své moci nad ním připravil. Kterýžto

obnos dostoupil již výše 80,– Kč, z čehož je snadno možno vypočítati,

že bylo mi živořiti celkem po šestnáct týdnů bez jakékoliv apanáže.

Na tom však nebylo dosti, neboť podobným způsobem hodlal mě

ztrestati Petr. Jemu však odmítl jsem spláceti pomyslný dluh, ježto on

nemá nade mnou moci otcovské.

Nejčestněji zachovala se Blanka, která mi pouze vyčinila, že zničil

jsem negativ znázorňující ji nemravně si počínající s p. profesorem

Kadeřávkem, řkouce: „Ty pitomče! Sama byla bych tu fotku od tebe

odkoupila, abych toho idiota měla v hrsti!“ Idiotem míněn p.

profesor Kadeřávek, neboť vykašlavši se mezitím na něho, pan

profesor napařil jí ve čtvrtletí napínáka z latiny.

Tak skonala neblahá moje neřest hráčská bolestným nezdarem.

Avšak jedno ponaučení odnesl jsem si do života: ve věcech

obchodních jest se vyhýbati citu! Kdybych nebyl býval byl podlehl

86

soucitu s otcem, bylo by bývalo bylo moje postavení zcela

neotřesitelné, a majíce celou rodinu v hrsti, mohl jsem nashromážditi

slušný kapitál.

Leč prohloupil jsem. A navíc mrzí mne, že i já posléze zklamal

jsem otce, jemuž podle jeho vlastních slov samojediný dělal jsem až

do té doby radost.

Takový jest však tento svět, a člověk, jak praví důstojný pán

Meloun, jest bytostí převážně nakloněnou ke zlému.

87

EVA BYLA NAHÁ

Setkali jsme se v otevřeném autokaru, odkud nám ukazovali

Prahu. Měla copánky spletené z hnědých vlásků a na koncích

červené mašle. Na to se pamatuji. O čem jsme spolu mluvili, už

nevím. Vůbec nevím, o čem spolu děti mluví. Jejich svět je mi cizí, a

proto se o něj nestarám.

Je to prý šťastný svět. Nepochybně je to šťastný svět. Nezná

optimismu, ani zoufalství. Probíhá v jakési permanentní náladě

dychtivého zájmu. Ale rád bych věděl, kdy končí.

A snad to vím. Vím, že měla na sobě letní šatečky z bílého plátna,

červené sandály a bílé ponožky a že byla z Velimi nebo odkud, z

nějakého malého města, a vylosovali ji za kloboučky. Protože mně

bylo tenkrát osm a protože ona byla o hodně mladší, mohlo jí být tak

šest. Ostatně, myslím, že po prázdninách měla jít do první třídy. V

Praze byla poprvé. Pán s megafonem vykládal o pamětihodnostech a

na hnědých vláskách s pěšinkou uprostřed vyjímal se červený baret s

nápisem THYMOLIN skoro koketně.

Mně, když mi ho nasadili, připadal jako baret cizineckého

legionáře. Ale sotva jsem uviděl ji, ztratil jsem o baret zájem. Co byl

baret proti ní. Proti copánkům s červenými mašlemi. Proti očím jako

z čokolády. Proti nahým lýtkům v bílých ponožkách.

Takže to byla asi láska na první pohled a asi první láska v životě.

Ach!

Myslím, že je marné to líčit. Naložili nás do vagónů třetí třídy,

spojili nás s výpravou dětí Chudých města Prahy, naskládali nás

deset do jednoho kupé, chlapečky, holčičky, a už jsme ujížděli, dva

dny a dvě noci, do slunné Itálie.

Když zmizelo Wilsonovo nádraží, plakala. Slzičky se kutálely po

červených tvářích a po bílé náprsence šatů bez ňader, po tom útlém

popředí dětského tělíčka. Na noc dali z lavice na lavici prkna, na ně

deky a na deky položili nás. Pět hlavou k jedné, pět hlavou k druhé

straně.

A v noci se nám objevila studená krása Alp pod měsícem.

88

Dívenka štkala při zimavém pohledu na ty tvrdé německé velikány

přikryté ledem. Dotýkal jsem se nohama jejích nohou, horkých v

nočním vagóně, v oslnivém světle sněhových čepic, které zářily jako

hroty skleněných střech.

Můj soused – a ty nohy v malinkých ponožkách ležely mezi námi

– Jiří Chrůma, nikoli z výpravy firmy THYMOLIN, ale jedno z dětí

Chudých města Prahy, se jí posmíval. Neměl pochopení pro stesk

malého děvčátka. On jel vstříc velkým dobrodružstvím. Vstříc

pravidelným a vydatným obědům. Posmíval se tomu půlnočnímu

stkaní a holedbal se pohrdáním k plemeni holek.

Holka?

Ne. Tohle bylo něco jiného.

Druhého dne jsem s ní musel o něčem mluvit. Jenže si nemohu

vzpomenout, o čem. Nemohu. Dala mi bábovku s čokoládovou

náplní, která mi doma nikdy nechutnala, ale snědl jsem ji.

Samozřejmě. Protože mi ji dala ona. Je to divné. Neslyším ani slovo.

Ale ty hnědé, čokoládové oči vidím jasně. Dívaly se udiveně do

severoitalské nížiny, na sedláčky v polích, na svižně pochodující

horské myslivce s kohoutími chocholy, na fašistické celníky nadité

do rajtek, páchnoucí potem, laškující s učitelkou, která měla dozor ve

vagóně.

Je to tak šťastný věk, to uplakané dětství? Protože brečela znovu,

když jsme se vypotáceli z vlaku a kolem nádraží vedli četu černých

zajatců svázaných provazem. Bylo to v době habešské války. Asi se

jich bála. Nebo snad toho provazu. Nebo snad se jí dosud stýskalo.

Potom nastaly slunečné dny v Gradu, dny zmrzliny, melounů,

krabů zalezlých v domečcích lastur. Námořník z minolovky, kotvící

před vilou, hrával večer na kytaru serenády pro učitelku. Byl špinavý

a učitelka ohrnovala nos. Ve vedlejší vile bydlela hitlerjugend. Po

setmění pálili táborák a sborově recitovali německé básně, které

zněly zavile, výhružně a přitrouble. Jiří Chrůma se jednou v noci

vykálel do novin a hodil jim to otevřeným oknem do kuchyně.

Protože jejich kuchyně byla obrácena na druhou stranu, k vile děvčat

z Ballily, vedoucí hitlerjugend to ututlali. Děvčata z Ballily zpívala

při měsíčku tklivé, melodické písně o svaté Lucii a o Ducem

89

Mussolinim. V oknech vily hitlerjugend se objevovaly plavé kebule,

ačkoli bylo po večerce. U hitlerjugend se večerka držela. U děvčat z

Ballily ne.

My ji také nedrželi. Po zhasnutí světel zahajoval Jiří Chrůma

polštářovou bitvu tím, že udeřil podhlavníkem Quidóna Hirsche,

který byl synovec nějakého pána od Thymolinů, a proto jel s námi z

protekce. Quidón, zarputilý odvážný tlouštík, napadl Jiřího Chrůmu a

Jiří Chrůma mu rozbil nos.

Někdy jsme zabíjeli stonožky. Jindy Jiří Chrůma vyprávěl o své

Ovocné společnosti, s. r. o., důmyslné síti malých hlídačů ovoce,

tajně spojených se zlodějíčky, která terorizovala hokynáře na

Žižkově, v Karlíně a v Holešovicích.

Obdivoval jsem se Jiřímu Chrůmovi a měl jsem z něho trochu

strach. Pochopitelně. Byl jsem spořádaný jedináček z malého města a

věděl jsem, že krádež je hřích. Jiří Chrůma hříchy neuznával. Byl bez

vyznání. Obdivoval jsem jeho ďábelskou odvahu, s níž se stavěl proti

Bohu, a trochu mě mrazilo v zádech.

Ale když skončily polštářové bitvy, myslel jsem vždycky na

děvčátko. Holky spaly ve vedlejší ložnici a někdy také zpívaly.

Sbíral jsem pro ni hvězdice a skořápky mořských ježků. Z těch

jsem vyrobil černošský náhrdelník a ona jej nosila jedno odpoledne

kolem krčku jako střízlík, na miniaturních červených plavečkách, v

nichž vzadu mizel žlábek drobné páteře prodloužený pěšinkou mezi

hnědými vlásky.

Potom ho zapomněla na pláži.

Při večeři se stalo, že kuchař sekáčkem na maso rozsekl letící

saranči a obě poloviny spadly dívence do polévky. Kuchař byl

užvaněný Talián s malárií, kterou si uhnal v Habeši. Pálil rovněž za

učitelkou a přesekávání saranči v letu byl jeho parádní kousek.

Tělíčko saranče plavalo v dívčině polévce a hrabalo nožičkama.

Kusadla oddělené hlavy se zakousla do fazole. Dívenka plakala

ošklivostí. Vyměnil jsem si s ní rytířsky polévku a pak jsem obě

poloviny se zájmem snědl. Chutnaly jako morek z kosti nebo tak

nějak. Dívence se udělalo špatně z toho, že se na mě koukala.

Musela odejít. Opálené nožky v zelených sandálech, bílé šortky,

90

pruhované námořnické tričko. Jiří Chrůma, inspirován tou epizodou,

začal chytat saranče a požírat je před holkama živé. Holky ječely a

utíkaly do vily. Ale špatně jim nebylo jako jí. Jako dívence.

Protože ona neječela. Zbledla, zezelenala a musela odejít.

Druhý den zuřila na moři od rána bouře, šedivými vlnami se

prodíral denní parník do Terstu a hitlerjugend vypochodovala na

pochodové cvičení. Dívky z Ballily v legračních krátkých,

růžovobíle pruhovaných košilkách, s nahýma nohama, běžely se

smíchem v deští do kostela. Jiří Chrůma budoval v opuštěné jídelně

babylónskou věž z nedojedených zbytků kukuřičné kaše a vykládal

kroužku svých nohsledů, že se stane kasařem jako jeho tatínek. Ve

skutečnosti byl kasařem pouze jeho strýc. Celý den jsem strávil na

zasklené verandě vily a hrál jsem s dívenkou střídavě ping-pong s

průměrně dvojím vrácením přes síť, a střídavě jsem s ní seděl u okna

a rozprávěl. Kdybych jen věděl o čem.

Dívenka byla nejhezčí ze všech holek a učitelka, která měla nad

holkama dozor, si ji oblíbila. Vzala ji několikrát na vyjížďku

plachetnicí, zatímco my, po pás ve vodě, lovili jsme skleněné

medúzy a záviděli.

Po obědě jsme zasedli s Quidónem Hirschem, s dívenkou a Jiřím

Chrůmou ke hře Business. Quidón Hirsch ztratil brzy nervy a já

získal hotel na Václavském náměstí, který jsem hluboko pod cenou

prodal dívence. Pak jsem se octl ve finanční tísni a dívenka mi

půjčila peníze. Byla to krásná hra, třebaže kapitalistická, a měla jen

tu vadu, že v jejích pravidlech nebylo pamatováno na sňatky mezi

hrajícími. Cítil jsem to tenkrát velice bolestně, a kdyby to pravidla

připouštěla, vím, že by si mě bývala vzala. Ale takhle jsme jen

zachraňovali jeden druhého před úpadkem, až nakonec vyhrál

ďábelský kapitalista Jiří Chrůma, jehož strýc byl ve skutečném životě

kasařem a tatínek chudým města Prahy. Protekční synovec

akcionářův Quidón Hirsch udělal bankrot první a až do konce potom

skřípal zuby.

Navrhl ihned odvetu. Ale právě když kostky poprvé zachřestily,

vysvitlo náhle slunce. Prolétlo duhovým obloukem v dešti, bouře se

utišila, bílé domky a vily podél pláže se zabělaly, barevné stany

91

zasvítily na slunci, hitlerjugend, promoklí na kůži, vraceli se za

zpěvu vzpurné písně z pochoďáku a dívky z Ballily v krátkých

košilkách se jim zlomyslně chichotaly z oken.

A tu přišla učitelka v puntíkovaných šatech a vyzvala dívenku,

mě, Quidóna Hirsche a Jiřího Chrůmu, abychom se s ní šli projít na

pláž.

Šli jsme. Dívenka s rozkošným něžným úsměvem, já kvůli

dívence, Jiří Chrůma, poněvadž všechna učitelčina přání chápal jako

rozkazy, kterých je neradno neuposlechnout, a Quidón Hirsch,

poněvadž neměl s kým hrát Business.

A tak jsme se octli na pláži, černé mraky rychle ustupovaly k

východu a učitelka v bílých šatech s červenými puntíky stála na

písku a šaty jí vlály ve větru a dívenka v krátkých bílých šatečkách

stála vedle ní a šatečky se na ní ve větru třepotaly.

Jiří Chrůma našel maličkou želvu a strčil ji do kapsy.

Hleděli jsme na moře. Vítr zteplal. Slunce začalo pálit.

Učitelka se k nám obrátila a řekla:

„Chlapci, vykoupáme se, co říkáte?“

„Ano prosím,“ odpověděl za nás Jiří Chrůma.

„Vy se svlečte tady a my s Evičkou se půjdeme převléknout do

stanu.“

Stan stál asi pět metrů od nás, zeleně a bíle pruhovaný. Dívenka

zrůžověla, zrudla, zašeptala něco učitelce. Učitelka se k ní shýbla a

poslouchala. Potom se narovnala, rozesmála se. Bílé zuby jí zasvítily

v hezké hnědé tváři.

„Ale zlatíčko, vždyť ty je ještě nemusíš mít,“ řekla se smíchem,

znovu se sklonila k dívence, objala ji a políbila, a pak ji odvedla za

ruku do stanu. Dívenka byla rudá jako mák.

Svlékli jsme se do plavek, které jsme pořád nosili na těle, posadili

jsme se na písek a učili jsme želvičku chodit po zadních nohách.

Potom se cípy plachty ve vchodu do stanu rozhrnuly a objevila se

učitelka. Měla odvážné dvoudílné plavky a ňadra jí trochu přetékala

z podprsenky. Ale na to jsem se nedíval.

Vedle ní stála dívenka.

Byla nahá a rudá v obličeji.

92

Vypadala jako holátko. Tělíčko bylo bílé, jenom nohy, ramena a

ruce měly barvu světle hnědé kávy.

Seděli jsme a civěli na dívenku s otevřenými ústy. Želvička nám

zatím utekla. Už jsme ji potom nenašli.

Učitelka se rozběhla, ňadra se jí rozhoupala, a vlekla dívenku za

ruku. „Hóóónem do vody!“ volala pitomě nebo snad zlomyslně nebo

snad proto, že i ji to všechno vzrušovalo a ona sama nevěděla proč.

Utíkaly k moři. Tyrkysové dvoudílné plavky učitelčiny a bílá,

holá zadnička děvčátka, nad níž se houpaly dvě mašle na dlouhých

copech.

Najednou se mi udělalo mdlo. Potom divně. Potom nesmírně

smutno, tak smutno, že na to slova nestačí.

Protože jsem poznal trýzeň života, tu trýzeň, pro kterou smrt není

člověku lhostejná.

Zelená vlna vyhoupla k nebi dvě plovoucí těla. Velkou a malou

ženu.

„Kluci, dem na zmrzlinu!“ řekl jsem. To si pamatuji. Protože,

řekněte, co jiného jsem mohl dělat?

Co vůbec se dá dělat?

1961

93

POČÁTEK MÉ LITERÁRNÍ DRÁHY

Jednou k večeru přišel Ulrych na terasu našeho penziónu, kde se v

paprscích zapadajícího slunce opalovala moje blond sestra, a pravil:

„Víš, kdo bydlí v Miramare?“

„Nevím.“

„Jim McKinley!“

„Neval!“ řekl jsem, ale ukázalo se, že má pravdu.

Neuplynuly ani dva dni a přivedl ho osobně. Jim McKinley, alias

Jiří Rychtr, podobal se poněkud Hercule Poirotovi; byl malý, plešatý

a špičku nosu měl ohnivě červenou. Posadil se do křesla v pokoji a

přejížděl vodnatýma očima po hotelovém zařízení.

„Pan Rychtr chce, abysme s ním spolupracovali. Není mu dobře a

skoro celý den se musí léčit,“ pravil Ulrych nadšeně. „A do příští

středy má mít hotový nový román.“

Zatajil se mi dech. „Ehm – ano –“ vypravil jsem ze sebe.

McKinleyův těkavý zrak zakotvil na zaskleném příborníku.

„Chm,“ pravil. „Mohl bych dostat napít? Mám z bahenní lázně

vyschlé sliznice.“

Vymrštil jsem se k příborníku a postavil jsem před Jima otcův

bonekamp maskovaný jako vřídelní sůl.

„Chm,“ pravil Jim McKinley, když si sliznice trochu svlažil.

„Myslím, že byste to pro mě mohli udělat. Oni nemají velké nároky a

pan Ulrych říká, že vy píšete nejlepší české kompozice z celého

gymnasia. Mohl byste obstarat krajinná líčení, popisy osob a

řekněme lyrické dialogy. Dějovou osnovu vám dám a čábnem se na

půl. Provedu po vás zběžnou revizi a dám na to firmu. Platí?“

Srdce mi počalo prudce narážet na trikotýnovou košili. Ujistil

jsem Mistra, že učiním vše, jak si bude přát.

„Titul je: ,Jezdec ze Sierry la Plata‘. To se měnit nedá, protože tak

už je to ohlášené. Děj –“

Vtom se Jim McKinley odmlčel, ale nezavřel ústa. Do pokoje

vstoupila má blond sestra a spočinula na něm tázavým pohledem

svých bleděmodrých očí. Aby to bylo jasné: moje sestra byla kost.

94

Profesor angličtiny kvůli ní ze žárlivosti napadl a zmlátil oktavána

Dyntara, který jí nosil do baletu chitón a piškotky; byl potom z trestu

přeložen do Mukačeva. Důstojný pán Meloun ohlédl se za ní na ulici

tak důkladně, že spadl do odkrytého kanálu a zlomil si žebro.

Jimu McKinleymu se dělo podobně.

Jindy jsem podobné věci pečlivě zaznamenával, protože mi z toho

plynul občasný vedlejší příjem, ale tentokrát mi nebylo nijak

nápadné, že v následujících dnech začal Jim McKinley zanedbávat

léčbu a místo toho nosil sestře raketu na tenisové kurty a soupravu

holí na golfové hřiště. Oddával jsem se totiž s Ulrychem literárnímu

tvoření.

Nejprve jsem vypracoval scénu objevení jezdce ze Sierry la Plata,

Boba Hopalonga, na krvavém horizontu mezi siluetami kaktusů v

panenské prérii poblíže městečka Cantaras City. Měl mestické

kotlety – jakými jsem se, mimochodem, pyšnil i já – a na sobě

západnicky elegantní úbor: široké černé sombrero s bílým

lemováním, černou hedvábnou košili s bílými švy a černou vestu

obšitou bílou krempou, černé jezdecké kalhoty s bílými třásněmi a

boty, na jejichž vysokých podpatcích zvonily ostruhy z mexického

stříbra. Samozřejmě rovněž osmiranné colty, proklatě nízko zavěšené

na černém opasku pobitém stříbrnými cvočky.

Ulrych se specializoval na epické prvky: simultánně zachytil

rychlopalného Boba s rancherovou dcerou Jennifer. Popis té havraní

krasavice shodoval se nápadně se vzezřením Zorky Běhounkové,

juniorské mistryně republiky v krasobruslení, která bydlela s rodiči v

sousedním penziónu a občas strpěla, abych se v její přítomnosti

vychloubal různými svými úspěchy. Stejně jako Zorka i Jennifer

měla černé, široko od sebe posazené oči a mateřské znamínko na

levé tváři a v konverzaci také často a humorně používala rozkošného

zvolání „Ježkovy voči!“

Když jsme s prací pokročili až sem, překvapila nás návštěva Jima

McKinleye. Přišel rozjařen a oholen, v bílém tenisovém obleku, s

kyticí karafiátů, a zatímco čekal, až se moje sestra převlíkne,

přívětivě se nás otázal, jak jsme daleko. Vyslechl nepřítomně referát,

prohlásil, že je ochoten poskytnout nám foršus, a vyplatil pak

95

každému po padesátikoruně. Sestra v krátké tenisové sukýnce

vyplula ze svého pokoje, Jim McKinley zalapal po vzduchu a skočil

jí po raketě.

Vzrušeni tvůrčí vášní otevřeli jsme okno. Dole před vilou čekala

Zorka Běhounková s nějakým důstojníkem v červených rajtkách.

Zachmuřil jsem se. Když vyšla sestra s Jimem McKinleyem, oba

páry se představily a vykročily ke kurtům.

Vrátili jsme se s Ulrychem k tvorbě. První literární honorář nás

velmi povzbudil, pohled z okna mě zlověstně inspiroval, a tak jsme

překonali sami sebe. Big Bill Heywood, zloděj krav, popsaný dle

důstojníka v červených rajtkách, v skrytu nejprve pozoroval, pak

přepadl a konečně unesl dceru rancherovu, která se „v rouše Evině“

slunila na skalním útesu v kaňonu Horrible. S pravým literárním

zanícením prodlel jsem přes půl stránky na krásách dívčina

dokonalého těla, načež jsem se musel jít posilnit otcovým

bonekampem. Ulrych zatím zapletl Jezdce ze Sierry la Plata do

dalších sedmnácti vražd. Sedm nebožtíků se rozžehnalo se životem

opět v salónu městečka Cantaras City a deset ve skalní rokli za

Chichito Peakem, kde se pokusili rychlopalného Boba přepadnout ze

zálohy.

V estetickém opojení jsme to kvečeru smontovali dohromady,

když vtom do pokoje vrazila sestra s ruměnci na tvářích. To

znamenalo, že se zamilovala. Měl jsem v tom už své zkušenosti a

vyhlédl jsem proto oknem. Pod vilou se v paprscích večerního slunce

leskla pleš Jima McKinleye, ale daleko více tam zářily rudé

dragounské rajtky.

Sestra se znovu objevila, v chic tyrkysových cocktailových

šatečkách, a zmizela zas jako vítr. Opět jsem vyhlédl z okna.

V houstnoucím šeru letního večera bylo vidět vzdalující se

modravý obláček provázený po každé straně červeným květem.

Jeden, ten větší, byly rajtky, druhý, menší, Jimova nedobrovolná

tonzura; její odstín prozrazoval, že spisovatel je na nejvyšší míru

rozrušen.

Ale nás znovu posedla tvůrčí horečka a bez večeře jsme se vrhli

do práce. Tentokrát došlo k divokému pronásledování bandy Big

96

Billa Heywooda v noční scenérii Skalistých hor.

V čele pronásledovatelů jel vychloubačný Fred Blowstone, šerif

městečka Cantaras City, oděný v perlově šedé spodky a hnědou

koženou vestu se zlatou šerifskou hvězdou. Po jeho boku cválal Bob

Hopalong ve svém černém obleku, který ho v noci činil téměř

neviditelným.

Ulrych současně zachytil posledních sedm Jezdcových vražd.

Vyvrcholily divokým zápasem v osamělém srubu nad skalnatou

propastí, kde Big Bill Heywood nejprve omráčil a spoutal

vychloubačného šerifa Blowstona, ale poté byl sám ztlučen a

nakonec do propasti svržen Jezdcem ze Sierry la Platy.

Závěr celého díla patřil opět mně. Bledé měsíční světlo lilo se v

něm na havraní vlas Jennifer Rodriguezové, spočívající v černém

náručí Boba z la Platy.

„Jennifer,“ zašeptal Bob. „Ano, Bobe?“ ozvala se tiše Jennifer.

„Miluješ mě?“ položil Bob rancherské dívce diskrétní otázku a ona

mu místo odpovědi nabídla své malinové rty.

Bylo k půlnoci, když jsme smontovali zbytek románu a dopili

otcův bonekamp. Zaslechl jsem rychlé kroky po schodech a do

pokoje vpadla sestra. Líčka jí plála vzrušením a beze slova zmizela

ve své ložnici.

Pootevřel jsem dveře a řekl jsem do tmy:

„Co je, ségro?“

„Kluku, nech mě!“ ozvalo se ze tmy.

Otočil jsem se k Ulrychovi a výmluvně jsem si zaťukal na čelo.

Ulrych se zazubil, obrátil láhev od bonekampu dnem vzhůru a

přidržel ji nad ústy. Ale když nic nekáplo, sebral se stolu papíry a

měl se k odchodu.

„Zejtra mu to dám,“ pravil. „Bude mít ještě fůru času na revizi.

Počítám, že toho moc po nás ani opravovat nebude.“

Druhý den dostavil se hned ráno dragounský důstojník a odvedl

sestru k léčivým pramenům. Na nose měl fáč, jímž prosakovala

zaschlá krev. Na můj dotaz, co se mu stalo, odpověděl, že ho udeřil

golfový míček.

Dopoledne jsem strávil holedbáním ve společnosti Zorky

97

Běhounkové. Zdálo se, že nemá moc dobrou náladu; chtěla vědět,

byl-li u nás dnes ten dragounský nadporučík, a tak jsem k obvyklému

holedbání připojil i zmínku, že jsem o ni napsal román. To ji zaujalo.

Jaký román? naléhala. Dej mi ho přečíst! Až vyjde, řekl jsem, neboť

jsem se zalekl, není-li neprozíravé vyzradit celou anonymní akci

ještě před vyjitím, a k tomu ženské. Dám ti ho přečíst, až vyjde, řekl

jsem. Natištěné se to líp čte. Vystupuješ tam ovšem jako dcera

ranchera, řekl jsem, což Zorce zalichotilo. Slíbila, že odpoledne se

mnou půjde na plovárnu.

Jenomže v poledne volal Ulrych. Rychle prý přijď na nádraží, je

to velmi naléhavé.

Šel jsem tedy na nádraží. V restauraci seděl nad dvojitou slivovicí

Jim McKinley a vypadal nervózně. Na kloubech prstů pravé ruky

měl leukoplast. Přiskřípl si je mezi dveřmi, řekl, ale román je v

pořádku. „Napsali jste to dobře, fifty fifty platí.“

Pak se mě zeptal, zda bych nemohl vzít sestře dopis. Musí prý

narychlo odjet a nemůže se rozloučit osobně.

Stále ještě omámen ovzduším literární velikosti přiřítil jsem se na

plovárnu. Sestra tam byla taky a s ní jakýsi nesmírně chlupatý mladík

s placatým nosem. Dal jsem jí dopis, přečetla ho, pohrdavě odfrkla a

hodila dopis do koše mezi zmačkané papírové sáčky od limonády.

Když jsme šli potom domů, poznal jsem, že chlupatý mladík byl

dragounský důstojník. Jenže bez rajtek vypadal spíš jako lidoop.

Jinak bylo to odpoledne příjemné. Zorka v bílých plavkách kolem

mne poskakovala a házela po mně obrovským nafukovacím balónem.

Ležel jsem majestátně na osušce a holedbal se literárními

schopnostmi. Pokračoval jsem v tom i večer v přírodním kině; tam

jsem dokonce položil Zorce ruku kolem pasu a ona si ji tam nechala.

Jenomže to nedopadlo dobře. Román sice za týden vyšel, ale Jim

McKinley provedl při revizi několik textových změn, které by mě

byly před Zorkou znemožnily, a tak jsem musel předstírat, že dílo

zabavila cenzura. Zorka mi to pochopitelně nevěřila. Ohrnula rty a

řekla: „Já si hned myslela, že se jen vytahuješ!“, obrátila se ke mně

zády a odešla do bahenních koupelí, kde prý ten týden nastoupil

místo nový masér podobající se Rolfu Wankovi.

98

A tak mi pro útěchu zůstal jenom ten román. „Jezdec ze Sierry la

Platy“, který vyšel jako 723. číslo týdeníku Romány do kapsy.

Očekával jsem přirozeně, že Jim McKinley svou mistrovskou rukou

leccos poopraví. Ale proč, proboha, musel z havraní krásky Jennifer

udělat severskou blondýnu s modrýma očima, a z mateřského

znamínka na levé tváři koketní pihu v koutku úst? Proč – když

Ulrychovi přece toleroval ten nezvykle nadnormativní počet

pětadvaceti nebožtíků pobitých laplatským Bobem? A z jakého

důvodu změnil i závěrečnou scénu, na niž jsem byl – a právem – tak

hrd? Co přimělo plavou Jennifer, že nenabídla své malinové rty

Jezdci z La Plata – jehož McKinley z nevysvětlitelných důvodů

kolem uší oholil, ale zato ho opatřil prořídlým temenem –, a proč se

místo toho sklonila k omráčenému šerifu Blowstonovi? A proč ten

vychloubačný muž namístě regulérních perlově šedých spodků dal

přednost krvavě červeným?

Jaký potom div, že zklamaný Bob odjel tak sám a sám uprostřed

siluet kaktusů na krvavé večerní obloze pryč z Cantaras City, pryč od

ranche M v modrém kruhu.

Jim McKinley poslal jeden výtisk díla, svázaný v kůži, mé blond

sestře. Ale to se tedy spletl v adrese. Moje sestra rodokapsy zásadně

nikdy nečetla. Opovrhovala kýčem. Odebírala pouze Večery pod

lampou.

1962

99

VZPOMÍNKA NA PRIMA SEZÓNU

Město se k spánku ukládá,

až na lenochy v kavárnách.

Měsíc mě svádí k výpravám

po tajných dívčích komnatách,

kde tajemným životem žijí

princezny s květy magnólií…

JOSEF KRÁTKÝ

kvinta b

Seděl jsem na lavičce pod skokanským můstkem a dělal jsem, že

se dívám na lidi v bazénu. Voda v bazénu byla zelená a průhledná a

přes vysoké okno z mléčného skla hustě létaly drobné stíny. Venku

sněžilo, svítilna v pasáži vrhala stíny sněhových vloček na mléčné

sklo. Lázně hlaholily ječením holek, které kluci stahovali za nohy

pod hladinu, a na protější straně bazénu seděla Irena se Zdeňkem a

mlčeli. Díval jsem se, čekal jsem, co bude. Irena cákala nohama v

zelené vodě, rukama se opírala o bílé kachlíky, opálená stehna měla

trošku, ale příjemně rozpláclá a bylo jí vidět hluboko za ňadra.

Zdeněk si románově hryzal spodní ret. Bylo mi jasné, že se pohádali.

Nalevo pod stínohrou na oknech vyšvihla se Marie Drechslerová z

bazénu, ale někdo ji chytil za nohy. Zůstala ležet na břiše a přidržela

se malé spáry mezi kachlíky. Modré plavky se jí zařezávaly do

rozkroku a lemovala je tam bílá kůže poodhalené zadničky. Marie

ječela, ale Kočandrle, který ji držel za kotníky, nepustil. Jela pomalu,

ňadry po bílých dlaždičkách, až spadla nazpátek. Všude panovala

všeobecná zábava.

Podíval jsem se znova na Irenu, a Zdeněk už tam nebyl. Rychle

jsem se ohlédl ke kabinám. Mizel právě v jedné z nich a hlasitě za

sebou práskl dveřma. Opuštěná Irena seděla sama na kraji bazénu,

čuměla do vody a pravou rukou se drbala na levém rameni.

Předloktím si přitom stiskla ňadra a ve výstřihu se jí udělala

100

nádherná pěšinka.

Čekal jsem na ni v portálu dveří Městské knihovny a vločky se

hustě sypaly kuželem modrého světla nad vchodem do lázní. Na

chodníku ležel už hustý, načechraný, běloskvoucí koberec a jiskřil,

jako kdyby do něho namíchali drobné brilantky. Irena se objevila v

zeleném zimníčku s hnědým šátkem na hlavě a s hnědou aktovkou v

podpaží. Na chviličku se zastavila a zapla si zimníček ke krku.

Vynořil jsem se ze stínu a řekl jsem:

„Ahoj, duše!“

„Ahoj, Danny,“ obrátila na mě velké hnědé oči, které se jako

vždycky smály. Na velké truchlení kvůli Zdeňkovu efektnímu

odchodu z plovárny to nevypadalo.

„Můžu tě doprovodit?“

„Klidně,“ řekla. Zařadil jsem se vedle ní a šli jsme rychle v

chumelenici a na ramenou a na hlavách se nám dělaly malé sněhové

závěje. Byla skoro tma, zatemněné lucerny vrhaly na ulici jenom

bleďoučké přeludy namodralého světla, ale bílý koberec sněhu

naplňoval ulici krásným přísvětlím.

„Ty seš krásná, Ireno,“ řekl jsem bez rozpaků. Byly doby, kdy mi

dělalo problém, jak začít. Asi v kvartě jsem objevil, že je to jedno.

Tak jsem řekl rovnou:

„Ty seš krásná, Ireno!“

„Copak chceš?“

„Co?“

„Co chceš?“

„Jak to?“

„Že říkáš, že sem krásná.“

„Dyť je to pravda.“

„Neni. A co chceš?“

Pravil jsem nezištně, protože v ten moment mi opravdu stačilo, že

s ní jdu:

„Nic nechci.“

„Lžeš!“

„No fakt!“

101

„Lež jako věž,“ řekla Irena. „Já tě znám. Ty dycky něco chceš.“

„Já? Dycky? Jedině že chci dycky bejt v tvý blízkosti, Ireno. Jinak

nic.“

„Jo nic! Právě že to ti nikdy nestačí.“

Měla pravdu. Jenomže komu by to taky stačilo. Jedině mně,

pomyslel jsem si trpce. Poněvadž mně muselo.

„Nestačí,“ řekl jsem. „Já tě miluju, víš?“

„To je vod tebe hezký.“

„Ale vod tebe to neni hezký.“

„Co? Co neni vodě mě hezký?“

„Tohle.“

„Co tohle?“

Nojo, co vlastně? Že mě, aspoň zatím, odmítala. Na odmítání

měly holky právo. Ale hezký to od nich stejně nebylo. Obzvlášť když

to nedělaly důsledně. Jako právě Irena. Omezil jsem se pouze na

vyčítavé:

„Já tě miluju, a ty –“

„Já tě taky mám ráda.“

„To je ohromný!“

„A neni snad?“

„Neni. Ty to jenom řikáš.“

„Neřikám. Je to fakt.“

„Víš, jak to stojí v bibli?“

„Nevim. Co?“

„Podle skutků jejich poznáte je.“

„Já dělám fůru skutků,“ řekla. „Copak tohle neni skutek, že s

tebou jdu?“

„Je,“ ušklíbl jsem se trpce. „Ale skutek milosrdenství. Na tamto

sou jiný skutky.“

„Jenže na ty zas je desatero božích přikázání.“

„Že ty je tak dodržuješ, Ireno!“

„A ty jo?“

„No – přesně ne.“ Dostal jsem nápad. „Když mám někoho rád, tak

je nedodržuju. Zásadně.“

„Já je zas zásadně dodržuju.“

102

„Když máš někoho ráda?“

Nevěděla jak dál. V teologii na mě nestačila. Býval jsem až do

kvarty nejlepší ministrant a důstojný pán Meloun se mnou nenápadně

zaváděl řeč na seminář. Skoro mě to lákalo, jenomže v kvartě se mi

začaly líbit holky. Irena si to mezitím srovnala v hlavě a řekla:

„Ano. Ponivač nechci bejt pokušení ke hříchu.“

„To seš stejně, ať chceš nebo nechceš,“ řekl jsem. „A mimoto

kecáš.“

„Houby!“

„Co třeba Zdeněk?“

„Ten – to je něco jinýho.“

„Mně připadá úplně stejnej jako já.“

„Až na to, že neni jako ty v tom hlavním.“

„Ne? A v čem?“

„Neběhá za každou.“

„Já snad běhám za každou?“

„Skoro za každou.“

Takovou pověst jsem měl, to byl fakt. Ale byl jsem v tom

poměrně nevinně. Nasadil jsem tragický výraz. Šli jsme zrovna

kolem Granady, kde pod modrou žárovkou na rohu stál německý

voják. Za Granadou se táhlo volné prostranství k nádraží a na nádraží

najednou vyšlehl otevřený plamen z lokomotivy a ozářil hustě

padající vločky. Sypaly se z výšky, tmou, a měkce dopadaly na ulici

a na Ireninu hnědou hlavičku. Mlčel jsem, dokud jsme nepřešli

kolem vojáka. Voják se za náma otočil, zřejmě učinil pokus

kouknout se Ireně na nohy. Moje kroky vrzaly v čerstvém sněhu.

„Za každou!“ pravil jsem jako trpce. „A nevíš asi proč, Ireno?

Zrovna ty nevíš proč?“

„Ponivač seš sukničkář.“

„A nevíš proč?“

„Ne,“ řekla. „Prostě seš. Některý páni sou takoví. Já neříkám, že

za to můžeš.“

„Já za to taky nemůžu.“

„Jenže to tě neomlouvá.“

„Ale tebe taky ne.“

103

„Mě? Jak to, mě?“

„No tebe. Nedělej, že nevíš proč.“

„To nevim, teda.“

„Lež jako věž,“ opakoval jsem po ní. Neřekla nic. Věděla dobře,

proč jsem sukničkář. Nebo, přesně řečeno, myslela si, že to ví. Byla

dost důvěřivá. Když jsem jí řek, že ji miluju, věřila tomu do

písmenka. A já ji opravdu miloval. Ovšem –

„Lež jako věž,“ řekl jsem ještě jednou. „Ty dobře víš proč, Ireno,

a vidíš, jaká seš.“

„Jaká? Já to nevim. Řekni mi to!“

„Ale vždyť to víš.“

„Ani moc ne, věříš?“

„Ne? tak já ti to řeknu, když chceš: krutá a bezcitná.“

„To neni pravda,“ řekla.

„Je.“

„Náhodou seš vedle.“

„Nejsem. Tobě je úplně jasný, co na tobě chci, a přitom mi

pokaždý dáš košem.“

„Seš úplně, ale úplně vedle,“ pravila Irena trochu záhadně. Jenže

já se úspěšně potápěl do slovního žalu a nedošlo mi nic. Šli jsme přes

bílou planinu za nádražím k řece, a byli jsme tu první. Pláň před

námi ležela netknutá, umetená, a my jsme za sebou nechávali dvě

řady stop.

„Pokaždý, Ireno,“ řekl jsem. „Dáš mi košem, a bude ti úplně fuk,

že mně je na umření. Ze jo?“

Mlčela.

„Že jo?“ dorážel jsem. „Jsi krutá a bezcitná a já tě miluju a ty to

víš a stejně mi dáš košem.“

„A co když nedám?“ řekla.

Vyrazilo mi to dech.

„Co?“

„Máš uši, ne?“

Civěl jsem na ni úplně neinteligentně. „Mám. Ale nějak sem ti

nerozuměl,“ řekl jsem a žvanil jsem honem dál, abych se z toho

leknutí vzpamatoval. „Budu se na to muset podívat do slovníku, co to

104

znamená. Povídalas vopravdu: Nedám?“

„No.“

„Nedáš!“ pronesl jsem zasněně, a v duchu mě napadl nemravný

význam toho slovesa. Rychle jsem kul železo, dokud teda bylo

žhavé:

„Ale kde, Ireno? A kdy? Zejtra? Jo?“

Zamyslela se. Byli jsme už skoro u jejich domu, u mostu přes

řeku. Reka byla zamrzlá a ležela na ní tlustá bílá sněhová duchna. Na

rohu visela další modrá lucerna a vločky se přes ni sypaly ještě

hustěji než před chvílí u Granady. Vypadalo to, že celé město zapadá

sněhem. Vešli jsme do jejich ulice. Takové štěstí mi připadalo

nemožné. Ale snad moje ukecávací metoda konečně zabrala i na

Irenu. Anebo je v tom něco jiného? Vzpomněl jsem si, že jsem v

neděli zapálil v aule svíčku, abych získal Irenu. Tak proto! Ta

svíčka! Ale to se teda dá říct, že to je skoro zázrak. Po těch letech.

Skoro dvou. Rychle jsem v duchu poděkoval Pánu Bohu a Ireně jsem

řekl:

„Šla bys – já bych sehnal klíče od Pittermanovic chaty a –“

„To ne,“ pravila rozhodně a zastavila se. Otočila se ke mně a

znova mi koukla těma svýma smějícíma se očima do obličeje. „Na

žádnou chatu se nepude, Danny. To víš! To zrovna! Ale přiď ve tři k

nám, jo?“

„K vám?“ řekl jsem otráveně a naděje ve mně žalostně splaskla.

„U vás už jsem byl. Sedumkrát. To je teda jako kdybys mi dala

košem.“

„To teda neni,“ řekla, odmlčela se a hnědé oči jí hříšně zasvítily

„Máma jede zejtra do Rounova a vrátí se až v neděli. A táta má až do

příští středy bilanci, chodí domu až v noci.“

„A ségra?“ otázal jsem se nedůvěřivě.

„Ségra má vodpoledne mistrák s Rychnovem. Basket, víš?“

„Ireno!“ pravil jsem nadšeně. „Myslíš to vážně?“

„No, asi jo.“ Vytáhla z aktovky klíč. „Asi úplně smrtelně.“

Odemkla, otočila se a podala mi ruku. Popad jsem ji za ni a

pokusil jsem se ji líbnout. Vyklouzla mi jako užovka a zavřela mi

skleněné dveře před nosem. Zevnitř zamkla. V bílém světle

105

zasněžené noci jsem viděl, jak na mě za sklem dělá dlouhý nos a

směje se bílými zuby. Přimáčkl jsem svůj nos na sklo, a jak se mě

zmocnilo blaho, políbil jsem ty skleněné dveře. S hubou na skle jsem

si oběma rukama divoce ukázal na hlavu a pak na ni. Zarazila se.

Zatřepetal jsem rukama a znova jsem si ukázal na hlavu a znova na

ni. Ještě chvíli nechápala, nakonec jí to ale rychle došlo. Ve tmě za

sklem zase zasvítil její bílý chrup, a ona přitiskla pusu na sklo z

druhé strany a skrze sklo na mě vyvalila veselé oči. Jenomže jak

jsme měli hlavy těsně u sebe, splynuly jí ty oči v jedno veliké, hnědé,

legrační, smějící se oko, a moje oči se v jejím zraku musely asi taky

sjednotit, protože se zasmála. Civělo na mě jedno jediné veselé

hnědé oko a potom zmizelo v mlze, jak se sklo zamlžilo naším

dechem. Za chvíli jsem skrze sklo ucítil teplo z její pusy. Nechával

jsem hubu na skle, až jsem najednou uslyšel její kroky na schodech a

tichý smích, a jak mi říká:

„Pa, Danny! A přiď!“

Otočil jsem se do zimní noci a byl jsem úplně zpitomělý blahem.

Poodešel jsem kousek od domu a podíval jsem se nahoru. Irena měla

v okně zatemňovací roletu, nad lesem vykoukl měsíc mezi mraky,

ozářil je jako na romantickém obrázku a ozářil taky černá skla

Irenina okna se zatemňovací roletou. Byla krásná noc, úplně vánoční.

V tom krásném městě Kostelci. Stál jsem v té zasněžené ulici jako

patník, zamilovaný až po uši. A pomalu jsem zapadával sněhem. A

pořád nikde ani noha.

Pak za rohem slabounce zavrzaly něčí kroky, blížily se a v kuželu

modrého světla na rohu se objevila Marie Drechslerová.

Hned jsem vykročil, jako že se vracím kolem řeky z Bílovse.

Marie měla na sobě tmavomodrý plášť k tělu s kapuci a tu kapuci

lemovanou bílou kožešinou. Takže měla obličej zarámovaný

obráceným bílým V jako fau fýr viktoria, a taky zlatýma kadeřema, a

koukala do bílé tmy očima jako pomněnky. Jak jsem se zmítal v

lásce, hrozně se mi líbila. Bylo to krásné město a prima život v něm.

Ve světle lucerny se zarýsoval Mariin štíhlý pas a štíhlá kolínka v

rýhovaných punčochách a dole huňaté bílé válenky.

106

„Ahoj, duše!“ pozdravil jsem ji.

„Ahoj,“ řekla dost upjatě.

„Co že deš tak sama?“

„To se nesmí?“

„To se nemá,“ řekl jsem a nabídl jsem své služby. „Doprovodím

tě.“

„Dnes užs jednu doprovázel, ne? Mám dojem.“

„Já? Jaks na to přišla?“

„No copak tady asi děláš? Vždyť tady nebydlíš. Nebo bydlíš?“

„Byl jsem v Bílovsi pro vostrou vodu.“

„Jo? A kde jí máš?“

Nojo. Žádnou jsem neměl.

„Zapomněl sem jí tam,“ řekl jsem pohotově, „protože sem tam

myslel na tebe. Kudy chodim, tudy na tebe myslím,“

„Dybys nepovídal,“ řekla. Hbitě jsem se zařadil, a už jsme kráčeli

k pivovaru a nahoru do vilové čtvrti, kde bydlela. Měsíc svítil na

bílou stráň černé Hory a zatemněné vily na ní seděly, každá s

nějakým svým tajemstvím. A pořád sněžilo.

„Fakt, Marie,“ řekl jsem. „Ty seš tak krásná.“

„Hele, nech si to,“ pravila.

„Ty to nerada slyšíš?“

„Ty to řikáš každý.“

„Každý, vo kerý je to pravda. A to je vo tobě v první řadě.“

„V první řadě?“

„No.“

„Rikáš v první řadě?“

„V Kostelci určitě.“

„A v kerý řadě je to pravda vo Ireně?“ řekla a zamrkala na mě

modrýma očima, poněvadž v černých řasách jí zůstala viset sněhová

vločka.

„Vo tý? To ani nevim. Vo tom sem nikdy nepřemejšlel,“ řekl

jsem. Zahnuli jsme do kopce, kolem vily pana profesora Citrona. „Já

přemejšlim pořád jen vo tobě.“

„A jak to potom, že na rande zveš pořád Irenu?“

Sakra. Čertví, co všechno si holky mezi sebou vykecají, pomyslel

107

jsem si, ale povytáh jsem obočí a podíval jsem se zešikma na Marii.

Měla takový jako plátěný pytel na šňůře, který táhla za sebou ve

sněhu. „No,“ pravil jsem. „Někoho zvát na rande musim, dyž ty mi

dáváš košem.“

„Hm,“ řekla Marie jako v knížce, zvedla nos do výšky a spadla jí

na něj další krásná vločka a ona zespoda našpulila růžovou pusu a

sfoukla ji do tmy. „Užs mně ale dlouho vo žádný rande neřek.“

Tě pic! Mám snad narozeniny nebo co? pomyslel jsem si a

vzpomněl jsem si na tu svíčku v aule, a najednou taky na tu opatrnou

klauzuli, kterou jsem ke své prosbě přidal, aby se mi svíčka na každý

pád vyplatila: Pane Bože, dej, ad získám Irenu, nebo nějakou jinou

hezkou dívku. A že jsem se pak celou mši svatou choval poměrně

zbožně. Takže to mě asi za to Pán Bůh odměňuje. Ale je nějak

štědrý, pane. Za jednu svíčku.

„To hned napravím,“ řekl jsem. „Co děláš v neděli? Pojď na

lyže!“

„Hm,“ opakovala Marie, a kolem nás přešla koule v perziánu, paní

ředitelová Heiserová. „Rukulíbám, milostivá paní,“ pravila Marie

jasně a nahlas, a já se vzpamatoval a řekl jsem taky:

„Rukulibám, milostivá paní.“

„Dobrý večer, dobrý večer,“ odpověděla koule a odvalila se po

stráni dolů. Byli jsme už skoro u Mariiny vily s velikým zaskleným

vchodem mezi dvěma korintskými sloupy, kudy před válkou

vždycky večer bohatě proudilo světlo. Teď byla mezi korintskými

sloupy tma a pořád vytrvale sněžilo. Marie zapadala v těch svých

válenkách do sněhu až po rýhovaná kolínka a já se jím hrdinně brodil

v dlouhých kalhotech a v polobotkách. Láska mnou pořád lomcovala,

a najednou mi z ničeho nic došlo, že je to vlastně teďka zas láska k

téhle holce v rýhovaných punčochách! Hergot, jak to vlastně je?

Neměl jsem čas o tom uvažovat. Byli jsme už před brankou jejich

vily a Marie se zastavila.

„Povídalas ,Hm‘,“ řekl jsem rychle.

„Hm.“

„Co to jako znamená, ,Hm‘?“ zeptal jsem se.

„Hm,“ pravila Marie, „znamená, že si to s tou nedělí ještě

108

rozmyslím.“

A položila svůj pytel na sníh, zašmátrala v něm rukou, a jako prve

Irena vytáhla klíč, jenže větší, od zahradní branky. Sakra, sakra,

pomyslel jsem si. Není tohle snad řízení boží, že se holky pohádaly

se svýma milejma obě ve stejný den? Co by potom bylo řízení boží?

Hořel jsem znásobenou láskou, div jsem na tom bílém sněhu

nesvětélkoval.

„A kdy budeš rozmyšlená, Marie?“ naléhal jsem.

„Já?“ odemkla branku a zůstala v ní stát, „Třeba – zatelefonuj mi

zejtra večer, třeba. Jestli ovšem chceš.“

„Jak vo tom můžeš pochybovat, Marie!“ sehnul jsem se jí po ruce,

vzal jsem ji do své a políbil jsem ji na bílou pletenou rukavičku.

„Ahoj, ty!“ pravila a zaklapla mezi sebe a mě branku. Ten večer

byl jsem teda zaklapnutý už podruhé, ale pokaždé velmi slibně.

Branka byla umělecky vykovaná, do podoby nějaké lilie. Pan

Drechsler trpěl fixní ideou, že pochází z francouzského šlechtického

rodu de Resclerc, obchodoval ve velkém s textilem a tu lilii měl i na

dopisních papírech, na kterých mi Marie občas odpovídala na moje

milostné listy, co jsem jí je posílal hlavně o prázdninách k její

babičce. Ale nezmohla se v nich na nic než na popisy deště, anebo

jak je hezky a že byli na houbách a ona našla hřib a podobné blbosti.

Nebyla moc na lyriku, aspoň v dopisech. A taky byla velice zbožná,

snad nejzbožnější z holek na gymplu, a proto měla jen jednoho,

Frantu Kočandrleho. Jenže možná že na toho se právě vykašlávala.

„Dobrou noc, ty!“ řekl jsem. Odemkla domovní dveře, otočila se,

modré panenky pod tím fau fýr viktoria na mě zamrkaly.

„Ty,“ řekla.

„Ty,“ řekl jsem.

„Ty,“ řekla docela tichounce a zapadla do Drechslerovic

přepychové vily.

„Ty ty ty!“ pravil jsem v duchu sám k sobě, otočil jsem se a klusal

jsem k městu. Jestli jsem nesvítil, určitě jsem asi světélkoval láskou.

Je to možné, tolik kliky? Může člověk být zamilovaný do dvou holek

najednou? No asi ano, řekl jsem si. Už asi jo, když to právě

poznávám na vlastní kůži. A nebylo to špatné. Vůbec to nebylo

109

špatné.

Prodíral jsem se sněhem, který se pořád ještě sypal z nebe na

krásné město Kostelec, a uvažoval jsem, jak to zařídím se dvěma

holkama na krku, aby to nekolidovalo. Protože jak si to Marie

rozmyslí, bylo jasné. Holka když řekne, že si něco rozmyslí, tak je už

rozmyšlená.

Prodíral jsem se k městu, po kolena ve sněhu, tou liduprázdnou

nocí. Nad zámeckou věží visela nějaká nezatemněná hvězda a bylo

mi blaze. Začínala zřejmě príma sezóna.

A pořád sněžilo, ještě ráno, a celé dopoledne. První dvě hodiny ve

škole, při latině a matyce, se dokonce muselo svítit. Láska mi

zatemnila mozek, takže jsem nic nevnímal, ani profesora Bivoje,

který nasázel za tu hodinu sedmnáct koulí kvůli nějaké exponenciální

rovnici, a mně se jako zázrakem vyhnul. To všechno ta svíčka.

Potom o velké přestávce mi nastal problém: kvinta, kam chodila

Marie, i sexta, kam chodila Irena, byly na stejné chodbě, a obě holky

teda promenovaly, pod dozorem latinářky, v jednom kruhu. Vyřešil

jsem problém tak, že jsem celou přestávku zůstal na záchodě a kecal

s Harýkem o filmu Celá škola tančí, a podobný problém, kterou

doprovodit ze školy, jsem obešel tím, že jsem se na poslední hodinu

ulil a šel jsem na bukvicovou kávu do Městského hotelu. Nikdo tam

nebyl, jenom v rohu hrál hrbatý pan Lajtner šachy s nějakým

penzistou. Seděl jsem za širokým oknem s vyleptanýma květinama v

rozích a v jednu hodinu se po náměstí začali trousit kluci a holky z

gymplu domů. Přestalo sněžit, a náměstí svítilo, hladce přikryté

bílým sněhem, že mě skoro bolely oči. Karavana z gymplu táhla s

aktovkama a v zimácích, a po nejhezčích holkách házeli kluci

sněhové koule. V kavárně bylo teplo a mně bylo příjemně, jak jsem

tam seděl jako na přehlídce. Byla to opravdu prima sezóna. A pak

jsem viděl Marii, jak se uhýbá palbě sněhových koulí, a kapuce

spuštěná na záda jí dělá tentokrát docela regulérní V, fau fýr viktoria,

a zlaté vlasy měla až na záda a kolena zase v těch rýhovaných

punčochách. Potom přešlo několik skupinek z nižšího gymplu a pak

hnali Irenu hotovou sněžnou kanonádou a Irena utíkala přes náměstí,

110

sama, smála se a koule svištěly kolem ní a jedna se rozprskla na

pískovcové soše vyklešťovaného mučedníka, o kterém nám velebný

pán Meloun namlouval, že znázorňuje značkování otroků

rozžhaveným železem. Měl jsem neskutečný pocit, že se mi to jenom

zdá, obě ty holky, jedna hezčí než druhá, a obě se už dopustily

malého počátečního hříšku předehry k nevěře, a obě to ví a já to vím,

ale nevědí to jedna o druhé, kdežto já to vím o obou a jinak to neví

nikdo, ani jeden z těch, co je tu ženou koulema přes náměstí, a

nejmíň ze všech to ví blbec Zdeněk Pivoňka a blbec Franta

Kočandrle, nevědí ani ň o mojí krásné šanci. Karavana přešla, na

náměstí nebylo už nic zajímavého. Zaplatil jsem bukvicovou kávu a

vypad jsem z kavárny. Pod bičem dvojnásobné lásky táh jsem domů

jako náměsíčný.

Ve tři jsem opatrně vešel do Ireniny ulice a nenápadně jsem se

rozhlédl. Bylo ospalé sobotní odpoledne a nikde ani noha. Kdyby se

náhodou uplatnil zákon schválnosti a náhodou šla kolem Marie,

můžu vždycky říct, že jdu k Ulrychovi. Bydleli tam taky, ve čtvrtém

poschodí. Ale lepší je neriskovat.

Vylezl jsem do třetího poschodí a zazvonil jsem u dveří,

nalakovaných na žluto, s mosaznou špehýrkou. Bylo ticho, jenom

jsem slyšel, jak mi tluče srdce. Měl jsem trému. Tohle teda vypadalo

vážně. Tohle už nevypadalo jenom na líbání a muchlování. To teda

ne. Za dveřma bylo taky strašné ticho, a vůbec v celém baráku,

všichni asi byli v tahu, a mně napadlo, že takovéhle ticho panovalo

asi ve všech těch domech, kam podle románů Bedřicha Bohnela

chodili elegáni svádět přes den nevěrné paničky zaměstnaných mužů.

Jenomže elegáni v tom měli praxi. Krk se mi úplně stáh trémou. Já

byl spíš konverzační typ. Ještě tak dotyky, jak tomu říkal velebný

pán Meloun, ale teď to vypadalo, že půjde do tuhého. Rozklepaly se

mi nohy, a Irena najednou klidně otevřela dveře, vůbec nebylo slyšet

kroky, a stála přede mnou v kostkované blůze a šedivé sukni a na

nohou měla červené pantofle s bambulkama.

„Ahoj, Danny. Pojď dál,“ řekla a usmála se na mě veselýma

očima. Měla je úplně klidné.

111

Vstoupil jsem do předsíně a tréma mě skoro knockoutovala. I v

bytě bylo to ticho, Irena šla přede mnou, zadeček se jí rýsoval v úzké

sukni a černé vlasy měla vykartáčované a leskly se jí jako z ebenu.

Hergot, hergot, drmolil jsem v duchu a šel jsem za ní dlouhou

předsíní po červeném kokosáku a díval jsem se jí na pohyblivý

zadeček jako zhypnotizovaný.

V tom bytě bylo strašně ticho a v předsíni skoro tma. Irena

otevřela dveře do svého pokoje, a já tam vlez za ní. Všechno tam

bylo nějak strašně zvláštní, to tím, že to byl Irenin pokoj. U stěny stál

zelený gauč, naproti bylo široké okno a za ním protější činžáky, celé

zapadané sněhem. V jednom rohu pokoje šatníček, na stěně vedle

malé benátské zrcadlo, kousek dál psací stůl s pohárem, který Irena

vyhrála v létě za vítězství v kategorii mladších dorostenek v

přespolním běhu na zámku. Pod pohárem nějaké otevřené sešity.

Irena na ně ukázala opáleným prstem:

„Heleď, Danny. Dyby někdo přišel, tak mi pomáháš s matikou.“

„Já, jo?“ přemohl jsem nadlidsky trému a promluvil jsem s ironií

v hlase. „Já měl z matiky ve čtvrtletí napínáka.“

„To voni neví,“ řekla Irena a myslela tím své neinformované

rodiče. Napadlo mi, kolik toho její rodiče o ní asi nevědí. Nojo. A

kolik toho nevím já?

Rozhlédl jsem se. Střechy protějších domů svítily jak oslňující

reflektory ze sněhu, protože nad nima visela tmavošedá ocelová

obloha a po ní se sunul černý mrak. Asi zas začne sněžit. V Irenině

pokoji bylo šero, ale to mi nevadilo. Tréma mě pomalu sama od sebe

opouštěla.

„Máš to tu hezký,“ řekl jsem.

„Dyťs už tu přece byl.“

„No byl. Ale –“ sebral jsem odvahu a pohlédl jsem na Irenu

nejsvůdničtěji, jak jsem uměl, „– ale ne sám s tebou,“ a vyjel jsem po

ní rukama.

„Moment! Moment, Daníčku! Na tohle sem tě sem nepozvala!“

„Ne?“ řekl jsem jako zklamaně. „Tak na co?“

„Chceš čaj?“

„Čaj?“

112

„No. Z lípovýho listí.“

„Ne,“ řekl jsem pevně.

„Ne?“

„Ne.“

„Tak co chceš?“ pravila Irena a sedla si na gauč. Dala nohu přes

nohu v krátké sukni nad kolena. Ukázalo se kolínko, ne rýhované, ale

nahé a taky pěkné, a já byl najednou ve svém živlu. Rozmluvil jsem

se nebo co. Přistoupil jsem ke gauči a dřepl jsem si k Ireninu kolínku

na malý chlupatý kobereček. Upřel jsem na tu královnu škvárových

tratí oči psím pohledem.

„Chci tě vidět, Ireno,“ řekl jsem oddaně a tréma byla v tahu.

„Copak mě nevidíš?“

Ruku jsem položil na bambuli červeného pantoflíčku.

„Chci si tě prohlídnout vod paty k hlavě, duše.“

„Jo? A proč?“

„Ponivač k tomu mám příležitost. Podívej, ty nohy,“ řekl jsem a

zabrejlil jsem na kolínko před nosem. Neměla punčochy, takže

nebude mít ani podvazky, blesklo mi hlavou, a poslední zbylý

zbyteček trémy se rozplynul. A třebaže to byla taková černá

makovička, měla nohy hladké jako had. „Hladký jako had!“ řekl

jsem.

„To se mi nelíbí,“ řekla Irena. „Hadi sou slizký a nepěkný.“

„A dlouhý, strašně dlouhý,“ pokračoval jsem nerušené ja jel jsem

dlaní lehce po té hladké noze až nad koleno a prsty jsem zajel kousek

pod sukni. Vzrušením se mi začalo špatně sedět, klekl jsem si. Irena

mě chytila za prsty dřív, než jsem je mohl zasunout dál.

„Heleď, Danny,“ řekla Irena. „Popisovat mě můžeš, víš, ale nejseš

slepec, aby sis přitom musel pomáhat hmatem.“

„Chci tě vnímat všema smyslama, Ireno,“ čichl jsem jí ke kolenu.

Vonělo mejdlem. „Voníš jako růže,“ políbil jsem ji na koleno.

„Tak dost!“ rozhodla. „Posaď se hezky vedle mě a já pudu uvařit

čaj.“

Otráveně jsem vstal. Chtělo se mi pokračovat v popisu Ireny, ještě

jsem se nedostal k nejzajímavějším částem, ale ona mi přísně

pokynula:

113

„Sedni si!“

„Čaj dělat nechoď!“ řekl jsem a vzal jsem ji za ruku. Nějak se

ještě víc setmělo. Nebe nad bílýma střechama domů naproti se

zatáhlo tím černým mrakem a střechy pohasly. Irena mi ruku

vykroutila.

„Ireno!“

„Buď hodnej!“

„Ale co mám sakra dělat?“

„Seď a povídej mi něco.“

„Kvůli tomus mě sem pozvala? Abych ti něco povídal?“

„No.“

„To sme mohli rovnou do Berana na kafe,“ pravil jsem a vztekle

jsem dodal: „Bukvicový.“

„Ty nejsi rád, že tu seš se mnou?“

„Ale sem, ale –“

„Ale co?“

„Je to mrhání časem.“

Naježila se.

„Jak to?“

„Sedět tady a povídat si s tebou.“

„Tak to ti pěkně děkuju. Vždyť můžeš jít domu. Nikdo tě tu

nedrží.“

Lekl jsem se. černý mrak ještě víc zčernal a v Irenině pokojíčku se

všechno ponořilo do tmavého stínu. Bylo to tam velmi krásné.

„Ale tak sem to nemyslel, Ireno. Jenže povídat si s tebou můžu

všude, ale dyž sme tady sami – tak –“ Už to začalo být nesnesitelné.

Strašně se mi chtělo se s ní líbat – a to šero a to ticho v tom bytě –

„Tak bych se chtěl s tebou –“

„Neříkej to, Danny!“

„Dyť ani nemusím. Ty dobře víš, co,“

„Ale pro to sem tě sem vážně nezvala.“

„Ježišmarjá, tak proč, Ireno? Abych ti zvoral matickej úkol nebo

co? Eštěs říkala, že nikdo nebude doma!“

„Copak se mnou nejseš rád?“

„Sem, sakra. Ale eště radši bych s tebou byl rád jinak. Však víš

114

jak.“

„Tak se trošku opanuj,“ pravila spisovně. „A řikej mi o mně

nějaký hezký věci.“

„Hezký věci,“ vzdychl jsem trpce. „To tu budem takhle sedět do

rána, než je všecky vymenuju.“

„Můžeš tu bejt tak do osmi, dřív táta nepřide,“ pravila. „To máš na

vymenovávání času dost a dost.“

Vztek, smíšený se strašnou chutí a s láskou, se mnou zalomcoval.

Takovéhle jsou, káči! Člověka rozběsní, a pak si ho nepřipustí k tělu.

Jestlipak si takhle zahrává se Zdeňkem. Jo, s tím. Ten by jí asi těma

svýma horolezeckýma pařátama popad – podíval jsem se na ni, skoro

se ztrácela v šeru v rohu gauče, sukně se jí ještě o kousek vyhrnula a

hnědé oči se v šeru škádlivě leskly. Nojo, houby. Oni to prostě chtějí

s předmluvou. Všechno bude. Někde nad námi pustili rádio,

Irmanova, skrz strop zpíval slabounce tou svou poťapanou

výslovností „Zamknu si dnešní den do truhly snů“, saxofony zavyly,

ale to jenom ještě podtrhlo to ticho v bytě.

„Mám tě teda popisovat dál?“ zeptal jsem se.

„Ale pěkně!“ broukla spokojeně.

„Ale vono – víš – teď už to pude jenom za pomoci hmatu. Já už

na tebe nevidím,“ řekl jsem a hmátl jsem jí po pase. Nahmátl jsem ho

úplně odborně, pod blůzou nic neměla, jenom nahou kůži, horko mi

okamžitě zasálalo skrz blůzu do dlaně. Sjel jsem dlaní od pasu přes

bok v šedivé sukni, nebránila se, takže už je to tady, blesklo mi

hlavou a mozek se mi trošku zamlžil, slyšel jsem, jak se zasmála a

najednou mě oslnilo prudké žluté světlo. V něm se na mě zlomyslně

zasmály jantarové oči.

„To abys na mě viděl,“ řekla Irena. Rozhlédl jsem se. Potvora!

Rozsvítila si –na mě lampičku v hlavách gauče. A znova mě vzala za

ruku a položila mi ji do klína. Ne sobě. Mně.

„Ty zmije!“ zasyčel jsem.

„To neni hezký.“

„Ty kočko falešná!“

„Kočko už je hezčí. Ale ne falešná.“

„Ty!“ zasyčel jsem. Přejel jsem pohledem od červených bambulí

115

až po veselé oči. „Ty se vymykáš popisu.“

„Ale!“ pravila posměšně. „A potom nám tě dávaj za vzor. Kecaj!“

„Za vzor?“

„Vojta. Jaký prej píšeš krásný slohy. Posledně nám z jednoho

čet. ,Lesy na podzim‘.“

„Ten blbec!“

„Náhodous tam moc hezky popisoval podzimní lesy. Vidíš, a

vobyčejnou sextánku popsat neumíš.“

„Neobyčejnou.“

„Jo, houby.“

„Neobyčejně zlou. Neobyčejně krutou.“

„Povídals, že budeš řikat hezký věci.“

„Krásnou,“ řekl jsem. „Jenom třeba ty nohy. Dybych se moh

podivat, Ireno, kousek nad koleno, to bys koukala ten popis!“ a vzal

jsem lem sukně do dvou prstů.

„Dyť nemám jenom nohy. Popisuj vejš!“

Hladově jsem jí pohlédl na ňadra. Sledovala můj pohled veselýma

očima a řekla:

„To přeskoč. Na lidech je dycky nejzajímavější vobličej.“

Pohlédl jsem jí tedy na obličej. Měla ho krásný, líbil se mi moc,

ale upřímně řečeno, bylo by mě zajímalo vidět jiné věci. Její obličej

jsem mohl vidět každý den. Proto jsem spustil:

„Oči máš jako medový plástve. Jako med lesních včel. Ukaž.

Taky ti tak voněj?“ a přiblížil jsem se obličejem k jejímu obličeji a

začichal jsem u očí. A samozřejmě mě přitáhla její pusa, která

opravdu voněla. Mlíkem nebo čím. Možná tím lípovým čajem.

Prudce jsem se na ni přisál, ale popadla mě oběma rukama za

ramena, bránila se, zuby měla stisknuté. Sjel jsem hubou po horkém

líčku až na krk a přisál jsem se jí teda tam. Trošku se uklidnila, sál

jsem, skoro se mi zdálo, že cítím na jazyku sladkou Ireninu krev,

levačkou jsem hmátl po zipu na sukni, zatáhl jsem – a najednou

sebou Irena škubla a vymrštila se z gauče.

„Ježišmarjá vokno!“

Zblble jsem na ni zíral, jak horečně stahuje zatemňovací roletu a

jak za roletou mizí průčelí protějších domů, jejich bílé střechy,

116

světélkující pod těžkým černým mrakem na obloze. Irena stáhla

roletu až dolů a pak si energicky zavřela zip. Otočila se ke mně a

veselé oči měly najednou trošku strach.

„Jestli se někdo koukal –“

„Sem?“

„No. Měli sme rozsvícíno.“

„Já sem nerozsvítil.“

„Ale je to tvoje vina.“

„Jak to?“

„Byls protivnej, tak sem musela rozsvítit.“

„Protivnej, řikáš.“

„A nebyls?“

Přistoupila k malému benátskému zrcadlu vedle šatníčku. Blůzu

měla ze sukně trochu vytaženou, zastrčila si ji a přitom jsem zahlédl

kousek hnědé, opálené kůže na boku. Pak se podívala do zrcadla.

„Danny!“ vykřikla zoufale. „Tys mi udělal cucflek!“

„Houby. Ukaž.“

Otočila hlavu poněkud doleva a malinko si rozhrnula výstřih.

Přistoupil jsem k ní zezadu a podíval jsem se do toho jejího

benátského zrcadla. Na opáleném krčku, kousek pod límcem blůzy,

se černal nádherný čerstvý cucflek.

„A jo,“ řekl jsem.

„Vidíš!“ pravila vztekle a jako nešťastně.

„Já ti to pofoukám,“ nabídl jsem se a zezadu jsem ji objal.

Vyškubla se mi a šla k šatníčku.

„Nech mě bejt!“ otevřela šuplátko a začla se v něm přehrabovat.

„Ireno!“

„A nemluv na mě!“

„Dyť se nic nestalo.“

„Ne? A co tohle?“ ukázala na svůj krásný cucflek. „Dyť voni si

toho všimnou!“

„Voní? Jako vaši?“

„No kdo jinej?“

„No já nevim, kdo jinej,“ odsekl jsem vztekle. Najednou jsem

začal žárlit. Napadlo mi, že kvůli rodičům by ten cucflek takový děs

117

snad nevyvolal. Irena to pochopila.

„No ten taky.“

„Aspoň uvidí, jaká seš.“

„A jaká sem, prosím tě?“

„No takováhle. S nim chodíš a mě tady – jenom tak –“

„Vždyť pořád chtěls se mnou bejt!“

„Jenže pořádně.“

„Jenže to já právě nemůžu.“

Vytáhla ze šuplíčku zelený hedvábný šátek a uvázala si ho kolem

krku. Pak zas přistoupila k zrcadlu, jestli jí na ten cucflek není vidět.

„Proč nemůžeš, Ireno?“ zahučel jsem temně z rohu místnosti.

„Nemůžu,“ řekla, „protože nechci.“

„Tak pročs mě sem zvala?“

„Chtěla sem ti udělat radost. Dyž pořád řikáš, že mě miluješ.“

„Já tě miluju, Ireno. To ani nevíš jak.“

Pohled do zrcadla ji trochu uklidnil, načechrala si šátek pod

bradou a zrcadlem koukla na mě.

„Nezlob se na mě, Ireno. Já tě vopravdu strašně miluju.“

„Jo miluješ. Chceš se mnou to – a nic víc.“

„To neni pravda,“ řekl jsem. „Dyž ty nechceš, tak ne. Já tě miluju

i bez toho.“

Znova koukla do zrcadla, v něm na mě, pak se otočila a šla si

sednout na gauč.

„Budeš už hodnej?“

„Budu,“ pravil jsem falešně.

„Tak si pod sednout sem. Dyž mě miluješ.“

Poslechl jsem.

„Ježkovy voči!“ pravila Irena. „Jestli na to táta příde, tak mě

zřeže. Tos nemoh dát pozor?“

„Já se nevovlád,“ řekl jsem. Najednou mně to všechno přišlo

poněkud k smíchu, jak jsme tam tak seděli vedle sebe, sami, a Irena

si dělala starosti kvůli cucfleku. Asi jsem byl idiot, ale přišlo mi to k

smíchu.

„Budu muset říct, že mě bolí v krku,“ řekla Irena. „Náš táta je

děsnej pruďas. Neni to moc vidět?“

118

Pohlédl jsem na krček v zeleném šátku. Vůbec se nehodil ke

kostkované blůze a vypadal legračně.

„Ireno,“ řekl jsem, „ale stejně je to s tebou prima!“

„Tak vidíš,“ řekla. „A i bez toho. A ty furt proč sem tě pozvala.

Prostě sem tě pozvala, abych tě potěšila.“

„A sebe ne?“ otázal jsem se smutně.

„No – taky. Trochu,“ řekla a sáhla si na krk. „Hernajs, neměla

bych si to rači zafačovat?“

Podívala se na mě tázavě a na očích jí bylo vidět, že jí to opravdu

dělá problém, aby ji táta nezřezal. A to už jsem to nevydržel.

Rozchechtal jsem se, a Irena, když se na mě nejdřív chviličku dívala

nechápavě, taky vyprskla. Padli jsme si do náručí, a já, jak se mnou

smích lomcoval, položil jsem jí hlavu do klína a objal jsem ji kolem

pasu, hlavu na jejím měkkém klíně, pravé ucho přitisknuté k jejímu

pevnému bříšku. Položila mi ruku na hlavu, druhou sebrala něco ze

stolečku v hlavách gauče, zašilhal jsem po tom, bylo to kapesní

zrcátko, a prohlížela si cucflek. Přišlo mi to ještě víc k smíchu, skoro

jsem zavyl. V bříšku zakručelo. Položil jsem na ně pusu místo ucha,

políbil jsem jí ho, pořád jsme se smáli a pak jsme se pomalu

uklidňovali. Zavřel jsem oči a smál jsem se už jen v duchu, s Irenou

to bylo prima. Tenkrát dávno. I bez toho.

Sáhl jsem jí se zavřenýma očima po ruce, nahmátl jsem ji, nad

loktem byla měkká a teplá. Jel jsem po té měkké ruce nahoru, po

rukávu kostkované blůzy, za krček a do vlasů.

„Buď hodnej!“ řekla, ale tiše. Oběma rukama jsem ji jemně stiskl

kolem ramen.

„Hodnej buď!“ opakovala, úplně slabounce. „Hodnej, slyšíš?“

A to už jsem jí položil pusu na její pusu, zabzučelo to, jak asi něco

chtěla říct, ale já ji tou pusou umlčel, a pak ona znova pusu

pootevřela a pak to byla regulérní, vlhká, teplá pusa a trvala dlouho,

začalo se to rychle vyvíjet k totálnímu úspěchu – a najednou do ticha

v tom tichounkém bytě studeně zarachotil klíč.

Irena vyletěla z gauče, jako kdyby se odrazila od trampolíny, a já

spad na zem a praštil jsem se šeredně do brňavky. V předsíni se

otevřely dveře a zavrzaly těžké boty.

119

„Táta!“ zašeptala zděšeně Irena, úplně klasicky.

„Dyťs říkala, že má bilanci,“ sykl jsem a sbíral jsem se rychle ze

země. Brňavka mi dělala divy. Irena těkala rozčilenýma očima po

místnosti, blůza se jí vepředu rozepnula a bylo vidět růžovou

podprsenku. Ale schválně jsem jí nic neřek. Sedl na mě nějaký

sadismus nebo co, anebo mi snad, jak jsem byl ze všeho blbý,

zalichotilo, že to rozepnutí jsem způsobil já.

„Honem!“ šeptala Irena. „Poď sem! Že mi jako vykládáš matyku.“

Popadla mě za ruku, jenže nikde v pokoji žádná druhá židle, na tu

jsme zapomněli. Tak si honem dřepla do té jediné, před psacím

stolkem, a já si stoup za ni, jako kdybych byl jako preceptor a dával

jí kondici. Pěknou kondici. Ale bylo mi to jedno. Najednou jsem na

ni měl vztek, že to tak blbě zorganizovala. Skoro jsem jí začal přát

ten výprask, co ji zřejmě očekává. V otevřeném sešitě mi padl do oka

příklad:

„Jo,“ řekl jsem tiše. „Tak tam honem pod to něco napiš, aby to

vypadalo, že sme počítali.“

„Ale co?“ špitla zoufale. Měla opravdu strach. Pořád jsem na ni

měl vztek, ale zároveň se mi jí trochu zželelo. Byla najednou malinká

a ubohá. Pravil jsem sadisticky:

„To já nevim. Řikal sem ti, že sem měl z matyky napínáka.“

Irena honem naškrábala:

A to už se otevřely dveře a do jejího pokojíku vešel pan rada.

Irena, jak byla rozčilená, dělala, že je úplně zabraná do zajímavé

problematiky toho zajímavého příkladu, zato já jsem vzhlédl, a jako

mile překvapen, jsem pana radu slušně pozdravil :

„Dobrý večer, pane rado!“

„Dobrý večer,“ pravil pan rada velmi nevlídně a přistoupil ke

120

stolu. Teprv teď udělala Irena taky jako překvapenou.

„Jé, dobrej večer, tati!“

„Co to tu děláte?“ otázal se pan rada s přízvukem velice

vystihujícím situaci. Ta situace se mi líbila pořád víc a víc Dobře ti

tak, Irenko. To máš za to, že se nejdřív necháváš tak abnormálně

dlouho ukecávat, a nakonec všecko zvořeš. Pohlédl jsem úkosem na

tu černovlasou holku a s potěšením jsem zkonstatoval, že si dosud

nevšimla rozepjaté blůzy, a že je jí vidět růžová podprsenka; ačkoliv

to nebylo vlastně mojí zásluhou. To snad všechno ta svíčka v neděli,

že jde na Irenku trest boží. Potila se.

„Počítáme tady takovej děsně těžkej příklad, tati,“ zalkala. „Von

mi Danny slíbil, že mně s tim pomůže –“ pravila do ztracena.

Situace se psychologicky schylovala k explozi.

„Tak?“ pravil pan rada. „Ukaž mi to.“

Dal si předložit sešit s tím Ireniným narychlo připsaným řádkem,

který byl určitě nesmysl.

„To je rovnice o kolika neznámých?“ otázal se.

„O –“ řekla Irena, „ – o –“ dál nevěděla.

Pan rada nastavil sešit mně. Ix, ypsilon, tolik jsem zase znal.

Odpověděl jsem správně:

„O dvou neznámých.“

„Lze takovou rovnici, tak jak ji tu máš napsanou, Irenko, vyřešit?“

položil pan rada dceři smrťáckou otázku. Irena si najednou všimla

rozepjaté blůzy a začala se honem zapínat. To jí tak zatemnilo

mozek, že ani nepostřehla otcův přízvuk, z něhož jasně plynulo, že

takovou rovnici, tak jak ji má napsanou, vyřešit asi nelze. Nemohla

se knoflíčkem trefit do dirky.

„Takovou rovnici –“ blábolila. Pan rada pohlédl na mě.

Bezohledně jsem pokrčil rameny, pan rada tedy opět pohlédl na

dceru. „Já –“ vzlykla dcera, „dyž já to neumim, tati!“

„Mno,“ udělal pan rada. Pak utkvěl pohledem na zeleném šátku.

Otázal se přesně:

„Tebe bolí v krku?“

„Ano,“ pípla Irena.

„Tak pojď se mnou!“ Pan rada se otočil a beze slova vypadl z

121

pokoje.

Udělal jsem na Irenu obličej a rukou jsem se poplácal po zadku,

abych naznačil, co ji za hranicema jejího pokojíčku čeká. Irena na mě

vyplázla jazyk a vypadla za tatínkem.

Pohodlně jsem se rozvalil na gauči a čekal jsem, až uslyším Irenu

řvát. Sám jsem strach neměl. Byl jsem proti Ireně ve výhodě: mě pan

rada vyplatit nemohl. Nanejvýš mohl mé chování oznámit mému

otci, a mě už doma dávno nebili. Jezdil jsem zrakem po Irenině

pokojíčku a měl jsem škodolibou radost ze všeho, co se přihodilo.

Irena, ta odmítavá královna, přede mnou otcem shozená, naslouchala

někde vedle v pokoji pokorně kázání, a já se rozvaloval na jejím

gauči a najednou jsem si vzpomněl na Marii a rázem mi začalo být

ještě příjemněji. Zamhouřil jsem oči a představil jsem si zlaté vlasy

Marie Drechslerové, jak se jí třpytily dnes u kostela na náměstí, když

ji hnali sněhovýma koulema. A pak jsem si představil zítřek, jak za

ní poříčím na lyžích Pekelským údolím z Černé Hory k té jejich

přepychové vile, která je přímo stavitelská neřest, rovnou z těch

Bóhnelových románů. Marie je kočka. Blond kočka. Ta to bude umět

zařídit líp než Irena.

Dveře se otevřely, vstoupil zase pan rada. Vstal jsem z gauče. Pan

rada na mě pohlédl přes brýle a já se drze usmál.

„Pane Smiřický,“ pravil pan rada. „Vy přece víte, že rovnici tak,

jak jste ji měli napsanou, vyřešit nelze?“

„Ne?“ otázal jsem se udiveně. „Ani vy ji neumíte vyřešit, pane

rado?“

„Ne,“ řekl pan rada. „Ani já, ani Albert Einstein by ji takhle

nevyřešil. Abyste ji mohl vyřešit, vy nebo kdokoli jiný, musela by

být doplněna o tohle:

A vzal pero, přeškrtl, co napsala Irena, a připsal:

„Tak, a teď počítejte!“ vyzval mě potom.

122

Pohlédl jsem na něj, poněvadž jsem nevěděl, jak to myslí. Ale

koukal bez výrazu v kulaté, baculaté tvářičce za zlatýma brejličkama.

Asi to teda myslel doslova.

„No prosím,“ řekl, a tak jsem si teda k tomu sednul.

Přirozeně, s něčím takovým jsem nemohl hnout. Pan rada si

přinesl židli a civěl mi přes rameno, a já psal vedle sebe a pod sebe

číslice, jak mě napadlo, a moc mě nenapadalo. Prokázal jsem brzy

naprostou neschopnost. Měl jsem akutní pocit úplné vylízanosti, a

pan rada mě opravoval, škrtal, co jsem vytvořil, připisoval něco

jiného, ale vždycky zas nechal mě vrávorat mezi těma číslicema.

Odněkud tloukly hodiny, já počítal a počítal, a zdálo se mi, že se

zmenšuju. Dorazili jsme jeden, a hned jsem dostal nový příklad,

zapeklitější, proměnil jsem se ve školáčka. Pan rada odešel někam

vedle a dlouho tam zůstal. Za tu dobu jsem neposunul příklad ani o

milimetr k žádoucímu výsledku a zase někde odtloukly hodiny, pan

rada se vrátil, zkontroloval, jak jsem daleko, zkonstatoval, že jsem se

nehnul z místa, pomohl mi, měl jsem náhle silný dojem, že pan rada

je nějaký mocný a mně příliš nenakloněný duch, takže jsem se

nezmohl na odpor, zůstal jsem tam sedět a pan rada zase zmizel

vedle. A zase odbily hodiny, deset, a tak to pokračovalo pořád

dokola. Někdo odemkl dveře v předsíni, pan rada seděl právě u mě,

do dveří pokojíku nakoukla Irenina ségra v teplácích, rovnou z toho

basketballového mistráku, a vyvalila na nás oči. Pan rada vstal,

odvedl ji kamsi do bytu, slyšel jsem tlumené hlasy, pan rada se opět

vrátil. Zoufale jsem se pokusil oznámit mu, že musím domů, protože

naši budou mít strach.

„Jen seďte a počítejte,“ řekl klidně pan rada. „Zítra je neděle,

můžete si přispat. Já jsem vás už u vašeho pana otce telefonicky

omluvil, že naši Irenku učíte exponenciální rovnice.“

A tak jsem tam tvrdnul a tvrdnul a počítal, otrávený na nejvyšší

míru, láska ze mě spadla a Irenu jsem už málem nenáviděl. Těch

rovnic jsem tam musel napočítat na rok dopředu. Pan rada přicházel

a odcházel, provázen bitím hodin jako apoštol z orloje, a noc se

123

vlekla a táhla. Jednu chvíli, když byl pan rada zrovna pryč a já si

zrovna říkal, jestli má takovou běhavku nebo co, strčila do pokoje

znova hlavu Alena. Byla už v pyžamu a zašeptala:

„Ste pěkný pitomci. Proč ste si nezatáhli roletu?“

„Co?“

„Někdo telefonoval tátovi do kanceláře, že mu tady vochluješ

dceru. Teda ne mě. Ségru.“

„A kdo, nevíš?“

„To nevim. Někdo. A hele, jestlipak vo tom vochli ví Zdeněk

Pivoňka?“

„Koukni,“ povídal jsem. „Koukni, drahoušku. Běž se učit latinský

slovíčka, jo?“

V předsíni vrzly kroky, Alena se vypařila a já se vrh na příklad:

Vycházelo mi, že a = 3859. Ale pan rada na to jen mrknul a tiše se

zeptal:

„Kde jste přišel na takový nesmysl, pane Smiřický?“

Škrt mi můj pracně vypocený výsledek a pravil:

„Tak znova, pane Smiřický.“

A sám se opět odebral pryč, snad na záchod, nebo kam to pořád

chodil.

Kam to pořád chodil jsem se dozvěděl, až když odbila půlnoc a

pan rada mě konečně propustil. Z předsíně jsem pootevřenými

dveřmi do kuchyně zahlédl uřvanou Irenu, u kuchyňského stolu, taky

nad nějakým příkladem. Takže pan rada pendloval mezi mnou v

pokoji a Irenou v kuchyni. To měla teda Irena horší než vejprask.

Ten její papá byl pěkný sadista.

Marii jsem tu noc už přirozeně nezavolal. Dávno jistě spala ve své

bílé posteli v té jejich přepychové vile pod černou Horou a pod

124

hvězdičkama, když jsem dorazil domů a zjistil, že i naši jsou pokojně

v limbu. Pan rada dodržel slovo: telefonoval otci, že připravuju

Irenku na kompozici z matematiky. Otci bylo sice samozřejmě divné,

že já dávám kondice, když je sám dostávám, ale pan rada v telefonu

působil věrohodně.

Hned po snídani v neděli ráno jsem se pokusil napravit, co jsem

večer zameškal. Jenže Marie byla taky obšťastněná sourozencem,

starším bráchou, a ten, měl jsem dojem, vykonával nějaké příkazy.

„Ségra je v koupelně,“ pravil, „a tobě mám říct, že už šla do auly.“

Otázal jsem se idiotsky:

„Jak tomu mám rozumět, čeče?“

„Jo to já nevim. To víš asi líp ty, ne? Prostě, Mařena je ve vaně, a

pokud de vo tebe, už šla do auly. Já tomu nerozumím.“

Já tomu teda už vůbec nerozuměl.

„Tak ti ď,“ a zavěsil jsem sluchátko.

Navlík jsem si kabát a klobouk a jako blbec letěl jsem pro

všechny případy do auly. Město bylo jako betlém, sněhu po kolena,

takhle brzo ráno ho ke gymplu ještě nikdo neprošlapal. Prodral jsem

se jím až ke škole a vyběhl jsem po širokých schodech do prvního

poschodí. Otevřel jsem dveře do auly. Přirozeně, Mařenka byla ve

vaně.

Sedl jsem si na židličku v první řadě, přichystané pro primány, a

truhlivě jsem se zadíval na oponu, která zakrývala oltář. Jak si tohle,

sakra, vysvětlit? Jediné vysvětlení, protože to byla Marie, bylo, že ji

asi začalo hryzat svědomí kvůli Kočandrlemu. Byla to patrně

nejzbožnější holka na gymplu, to bylo všeobecně známo. Ale

současně zas žádná jeptiška. To je taky všeobecně známo. Jenže od

prázdnin si ji nabrnk Franta Kočandrle. Což je, pomyslil jsem si

trpce, taky všeobecně známo. Zhřešit trošičku sem tam proti šestému

přikázání, to jí ještě tak nevadí. Ale díky existenci vztahu ke

Kočandrlemu je hříšek proti šestému taky hříškem proti devátému

přikázání, a to už je asi moc. Tak to bude. Ta svíčka na to patrně

nestačí. Byla jen jedna –

Opona se maličko rozhrnula a důstojný pán Meloun strčil dovnitř

kulatou hlavu.

125

„Á, Smiřický!“ řekl vlídným hláskem. „Pochválen buď pán Ježíš

Kristus.“

„Pochválen buď pán Ježíš Kristus, pane profesore –“

„Důstojný pane,“ opravil mě mírně. Důstojný pán Meloun byl

profesorem náboženství a zeměpisu, ale pane profesore si dával říkat

jenom při tom zeměpise, protože ten jsme měli dohromady s

jinověrci. Jinak si zakládal na svém kněžství. Byl to hodný a trošku

přitroublý velebník a zřejmě měl něco na srdci.

„Ano, důstojný pane,“ řekl jsem poslušně.

„Pojďte sem, Smiřický,“ pravil a objevil se mezi cípy opony celý.

Vysoký, obtloustlý, s holou hlavou opravdu jako pětikilový meloun.

„Smiřický,“ opakoval. „Volal pan Linke, že jejich Arnošt má

chřipku, a Rudolf Chrastinů také. A tercie a kvarta jsou na výletě do

Hradce. Smiřický, vy jste přece hodně ministrovával. Pojďte dnes

ministrovat.“

To mi ještě scházelo. Budu ministrovat, a Marie mi uteče.

„Ale já – důstojný pane, už jsem to trošku zapomněl. Já –“

Zaprosil mě modrýma očima a strašně zesmutněl.

„Budu vám napovídat,“ řekl takovým tónem, že mě chytila lítost.

„Pojďte!“

„Já bych rád, velebný pane,“ vykrucoval jsem se, i když už jsem

věděl, že těm jeho modrým venkovským očím neodolám. „Jenže já

nebyl od velikonoc u zpovědi, tak bych ani –“

Důstojný pán pohlédl na hodinky.

„Máme ještě čas. Můžete se vyzpovídat.“

Zřejmě se to na mě valilo nezadržitelně. Pokusil jsem se chabě

namítnout, že není čas na rozjímání a zpytování svědomí, ale

důstojný pán mi to vyvrátil. „Pomodlete se, a pak to probereme podle

svatých přikázání. Přijďte za mnou do apsidy.“

Zmizel. Doprčic! Zřejmě se nedá nic dělat a Mařenka mi

vyklouzne pod rukou. Ale důstojnému pánovi odmítnout nemůžu. To

je jasné. Mimoto bych si to moh zavařit u Pána Boha. Stejně to je asi

nějaké boží řízení, že ti dva pitomci ze sekundy mají chřipku. Třeba

je to zkouška. Asi jistě. No jistě. Najednou se mi to jevilo jako jasná

zkouška. Marie přece po mši klečí ještě nejmíň deset minut, až

126

všichni odejdou. To to stihnu. Určitě je to řízení boží. A taky to, že k

ní pak přistoupím zbaven hříchů. Jako lilium. Pán Bůh mi vlastně

úplně připravuje cestu. Určitě mě odmění. Vjela do mě radostná a

zbožná podnikavost, prošel jsem oponou, klekl jsem si před oltářem

a začal jsem se modlit.

V apsidě nebyla zpovědnice, a tak mi bylo trochu trapně.

Důstojný pán Meloun seděl na obyčejné židli a já klečel před židlí

jako pařez.

Vyjmenoval jsem své obvyklé hříchy podle desatera, až jsem se

dostal k tomu choulostivému šestému. V duchu se mi objevilo

včerejší odpoledne s Irenou, jak jsem jí jel po té nahé noze až pod

sukni, a pak ten cucflek. Polkl jsem, a odhodlaně jsem pravil:

„Sesmilnil jsem.“ A honem jsem přešel na patero přikázání

církevních a poháněl mě strach, jestli se důstojný pán nebude zajímat

o bližší detaily toho sesmilnění, eventuálně jestli nebude chtít vědět s

kým. Pan děkan v kostele, kam se gympl chodil zpovídat, se

obyčejně vyptával: zda sám, nebo s jinými, a zda jen dotyky, nebo

taky jinak. Ale důstojný pán Meloun byl hodný a stydlavý. Neptal se

na nic. Udělil mi jen obvyklé napomenutí, velice jsem prý svým

hříšným konáním urazil Pána Boha, ale sám se vůbec neurazil, jenom

mě požádal, abych si předsevzal, že se napříště takových hříchů

vyvaruju. A dal mi rozhřešení.

S tím jsem se odebral zpátky k oltáři a znova jsem si klekl. Otče

náš, načal jsem v duchu, a najednou, jako když do mě uhodí blesk,

jsem si uvědomil, že platnost rozhřešení závisí na dobrém

předsevzetí, a že jsem teda v rejži. Předsevzít si, že po mši svaté

neudělám všechno, abych odpoledne sesmilnil s Marií, i když patrně

pouze dotyky, je nad moje síly. Učinil jsem chabý pokus si

předsevzít, že ji nechám na pokoji, ale pokus se zhroutil v zárodku.

Kdepak. To nepůjde. Jak to asi dělá Marie s předsevzetím? Asi jí to

taky moc nejde. Proto se asi vždycky po zpovědi tak dlouho modlí,

jako kdyby byla přinejmenším Máří Magdaléna těsně po polepšení.

A co tedy budu dělat? Klečel jsem před oltářem s uloženými pěti

127

Otčenáši neodmodlenými a po zádech mi stékala kapička smrtelného

potu, a jak tekla níž a níž, byla čím dál studenější. Za okny se zase

rozchumelilo, oltář zalilo chladné bělostné světlo. Bylo to

nevyřešitelné dilema. Podíval jsem se gotickým oknem na ten sníh,

sypal se štědře, veliké, krásné vločky, panensky bílé. Krásné vločky

na krásné hříšné město Kostelec. Plné krásných holek. A vrátil se mi

ten prima pocit té krásné sezóny. Houby, řekl jsem si, a svatý Ignác,

ten dobrý patron postranních cestiček, mi z ničehož nic našeptal čistě

teologické řešení. Houby. Já přece nechci s Marií hřešit. Chci ji

jenom získat, a jak jinak se dají holky získat než tím líbáním a

dotyky a tak. Miluju ji. Když to bude možné, tak si ji vemu. A tím se

všechny ty hříchy zneutralizujou, dodatečně to vlastně potom už

nebudou hříchy. Takže vlastně mám dobré předsevzetí. Takže

vlastně mám to vůbec nejlepší předsevzetí, a jestli si mě Marie

neveme, moje vina to nebude.

S opravdovou vroucností jsem znova načal Otčenáš, jenž jsi na

nebesích, ale dál jsem se zas nedostal. Napadlo mi, že to všechno

vlastně vůbec není hřích. Ani to s Irenou nebyl žádný hřích, i když

dotyky byly, a s Marií to teprve žádný hřích nebude, poněvadž tu

miluju. A Irenu jsem včera taky miloval, a dělal jsem to všechno,

abych ji získal. Taky bych si ji nakonec byl vzal, kdyby nakonec

chtěla, a jak jsem tak klečel před oltářem, nebyl jsem si už tak jistý,

že ji vlastně už zase taky nemiluju, takže i kdybych odpoledne místo

s Marií šel na ty lyže a tak dále s Irenou, bude to všechno naprosto

bez hříchu, a najednou mi bylo jasné, že přesně vzato je vlastně

miluju zase obě, jenom momentálně víc Marii, což je vlastně taky

řízení boží, neboť je to nutné vzhledem k větším vyhlídkám na

dřívější hřešení. Jak bude po mši svaté, umínil jsem si, musím sebou

hodit, abych ji chytil před školou. Jestli má strach, že to je nevěra, to

je blbost. Kočandrle přece není její muž. Jedině že s ním chodí. Nebo

chodila. To není manželství. To se dá skončit klidně bez hříchu.

Však já jí to vysvětlím, myslel jsem si, a bylo mi před tím oltářem

krásně, úplně jsem cítil, jak se povznáším k úplné extázi duchovního

blaženství. A i když se mi ráno z těch evidentních důvodů zapřela, na

ty lyže s ní odpoledne přece jen půjdu.

128

„Už jste se pomodlil pokání?“ diskrétní, tichý šepot důstojného

pána Melouna mě vytrhl z meditace, a ve mně hrklo. Došlo mi, že

místo Otčenášů jsem vlastně zase myslel na holky. Jenže velebný pán

už čekal, v albě a s ornátem v adventní barvě přes ruku. Domodlím

se to až potom, pomyslel jsem si, vstal jsem a přistoupil jsem ke

skříni s rochetami. Nasoukal jsem se do té největší. Byla mi nějak

těsná. Nojo. V aule normálně ministroval jen nižší gympl.

Za chvíli už jsem v té těsné rochetě pochodoval za důstojným

pánem k oltáři, před očima narvané auly, a Joska Špork k tomu

velebně hrál Boba Catse na varhany. Pochodovali jsme do rytmu a já

měl dojem, že mám asi ránu. Aulou zašumělo, a už jsem si byl jistý,

že mám určitě ránu. Rocheta se mi napínala přes prsa a přes zadek a

byla mi krátká. Když jsem si klekl, něco zapraskalo. Patrně nějaký

šev. Zazvonil jsem, a koutkem oka jsem zapátral vlevo od varhan,

kde stály holky z vyššího gymplu. Opravdu. Několik se jich

podezřele šklebilo, asi mně. Zahlédl jsem růžový obličej Marie, ale

Marie se tvářila zbožně, jahodovou pusu měla přísně našpulenou do

kancionálu, a jak se na momentík setkala očima s mým zrakem,

sklopila řasy do kancionálu jako svatá Terezička.

Vzedmula se ve mně láska. Kdepak Marie, ta se mi kvůli těsné

rochetě smát nebude, i když mám ránu, protože rocheta je součást

bohoslužebné výstroje. A stejně se mi zapřela jenom z těch výčitek

svědomí. Cit mnou zalomcoval jako blažená zimnice, důstojný pán

Meloun pravil: „Introibo ad altare Dei,“ a já slavnostně, jásavě a

hodně nahlas, ne tiše, jak to ministranti obvykle huhňají, odvětil: „Ad

Deum qui laetificat juventutem meam!“ a mrkl jsem po Mariině

jahodou ozdobeném ksiftíku. Joska špork přešel z Boba Catse na

Dinah a já si radostně pomyslel, že meam juventutem laetificant spíš

holky než Deus, ale holky jsou možná, úplně určitě, vlastně vtělením

Pána Boha, neboť On je ve všem přítomen, jak nás učil důstojný pán

Meloun, a nejvíc v krásných svých dílech, a co může být krásnější

boží dílo než Mariina našpulená pusa jako jahoda. Takže jsem při

tom pokání, když jsem myslel na ty dvě holky, co je obě miluju,

129

myslel vlastně na Pána Boha, trošku jsem se lek, jestli se nerouhám,

ale vtom řekl důstojný pán Meloun: „Judica me, Deus, et discerne

causam meam,“ a já vroucně odpověděl: „Quia tu es, Deus, fortitudo

mea!“ a znova jsem, radostně, mrkl po Marii. Ta pusa byla opravdu

jako jahoda na šlehačkovém dortu. Marie byla krásná světlá

blondýnka se smetanovou pletí, v tom krásném městě Kostelci,

takové překrásné dílo Páně. Úplně jsem se zasnil nad tím divem

stvoření, že jsem přestal vnímat velebného pána a věděl jsem jistě, že

jí ty výčitky svědomí rozmluvím a odpoledne jí dám krásnou kondici

z telemarků, a v pondělí, napadlo mě plynule hned potom, dám

krásnou kondici z exponenciálních rovnic taky Ireně, protože pan

rada má bilanci až do středy a podruhé si včas stáhnem tu roletu. A

pak – a najednou jsem se vrátil z rajského Kostelce nejbližší

budoucnosti, protože jsem si uvědomil, že důstojný pán Meloun

syčivě opakuje: „Deus tu conversus vivificabis nos!“ a že holky jsou

sice nepochybně vtělení boží, ale u oltáře se na ně přece jen asi

myslet nemá, a horlivě jsem zvolal: „Et plebs tua laetabitur in te!“ A

bylo mi tak krásně, až jsem si byl jistý, že i když to vlastně navenek

vypadá jako smilnění kombinované s bigamií, nějak nemám a

nemám pocit, že by to byl hřích. Skoro jako spíš naopak.

Velebný pán si ještě ani nesundal pluvial, a já už stál před

gymplem, připravený k disputaci s Marií. Všichni už přešli, kluci z

orchestru snesli po schodech dolů Lucii, která měla vyvrknutou

nohu, a pak se rozhodli, že ji donesou až domů, protože to bylo po

hlavní třídě a bude to budit pozornost, ale já jsem všem takovým

svodům odolal a stál jsem, už zase trochu jako pařez, ale pořád s

velkou nadějí. Objevila se opravdu poslední, jak jsem k ní vzhlídl

dole pod schody, uviděl jsem jí až kousek nad kolena v těch

rýhovaných punčochách a polilo mě blaho.

„Ahoj, Marie!“

Kráčela po schodech a kolínka pod lemem sukně se zdvihala

úplně opojným pohybem, a přešla kolem mě, jako kdybych byl vosk.

Honem jsem ji dohonil, a pořád to ještě byla hra.

„Co je, Marie?“

130

Ale zas jako kdyby neslyšela, ačkoliv růžové uši neměla pod

kapuci, kapuci s bílou kožišinou měla na zádech. Svůj hrdý nos nesla

jako monstranci a dokonale mě ignorovala. Místo teologických

argumentů jsem zaúpěl:

„Neblbni, Marie! Co je?“

„Nic,“ pravila úsečně a nasadila si přes zlaté vlasy tu kapucu.

Vepředu ji modrý kabátek krásně obepínal, opravdu tam byla krásně

vyvinutá, náramné dílo boží. Ale já už cítil, že se žene nějaká

pohroma.

„Jak to nic? Já ti ráno volal, a ty ses mi dala zapřít.“

„Dala.“

„A proč?“

„Proto.“

Takováhle odpověď mě u tak krásné kvintánky namíchla.

„Takovýhle blbosti neříkej, Marie! Proč?“

„No pro to!“ pravila, a velice nápadně oddělila ta dvě slova. Co to

znamená, to pro to? Zauvažoval jsem. Tamto s věrností ke

Kočandrlemu? Rozhodl jsem se použít teda teologie.

„Mělas výčitky svědomí?“

Široce na mě otevřela modré oči v černých rámečcích řas.

„Já?“

„No ty.“

„Proč já?“

„No ty. Já s nikým nechodím.“

„Ne, nechodíš, že ne?“

„No ne.“

Zřetelně se ušklíbla. Projela mi hlavou děsná myšlenka, jestli se

nějak nedomákla toho včera s Irenou. Ale jak, proboha? Její otec se s

panem radou znal, ale že by se pánové chlubili záletama svých dcer?

To sotva, teda. Blbost. Hned jsem takovou myšlenku zahnal.

„Je to kvůli Frantovi?“

„Co jestli je kvůli Frantovi?“

„Že ses mi dala zapřít.“

„Ty si myslíš, že to je kvůli Frantovi?“

„Tak kvůli komu?“

131

„Prosim tě!“

„No tak proč teda?“

Podruhé za tu konverzaci na mě koukla a vztyčila svůj rituální

nos. A zase, jako předevčírem v noci, jí na něm přistála krásná

vločka. A zase našpulila růžovou pusu, vystrčila krásný růžový

spodní ret a chudáka vločku sfoukla.

„Hádej!“

To jsem dobře nemoh. Šli jsme zrovna kolem Skočdopolovic

skladu a před ním stál Přema v čepici a s kanadkama na nohou a

kouřil. Přes ty nezdary mi bylo příjemné, že mě Přema vidí s Marií,

ale hádáním, z kterého on by si snadno odvodil, že na mě Marie

kašle, jsem se nechtěl před ním shodit. Přema se dotk prstem čepice a

já řekl:

„Ahoj!“

Ale sotva jsme byli z dohledu, naléhavě jsem zahučel:

„Seš na mě naštvaná nebo co?“

Místo odpovědi jenom zase sfoukla novou vločku.

„Něco jsem ti udělal?“

Nic.

„Nebo se bojíš nebo co?“

Kráčela jako na módní přehlídce, jenže bez úsměvu, mlčela, sem

tam padaly osamělé třpytící se vločky na krásný bílý koberec. A

mlčela.

„Copak je na tom něco zlýho vyjet si na lyže?“

Nic. No přirozeně, takhle blbé řeči na tak krásnou kvintánku

neplatí. Ona dobře ví, co je zlýho na vyjíždění na lyžích.

„Marie!“ řekl jsem naléhavě. „Proč mě ničíš? Jsem do tebe úplně

šílenej a ty deš jako kus ledu, Krásnýho, ale studenýho. Řekni mi

něco, sakra.“

Opět nic. Jenom vločky přistávaly, byly sfukovány, kroužily

kolem toho mrazem trošku zčervenalého oltáříku.

„Tak mi něco řekni, Marie!“ úpěl jsem dál. „Nebo támhle skočim

do řeky, je tam slabej led a –“

Pokrčila rameny a rukou v bílé rukavičce udělala posměšné gesto,

jako Prosím, jako abych teda skočil. Ještě blbější řeči.

132

„Marie,“ začal jsem vážně. „Já z tebe fakt zešílím. Co sem ti

proboha proved?“

Nic. Nic. Mlčela, šla, rýhovaná kolínka pod tou krátkou sukní

tancovala, něco úplně magického. A mlčela. Co se dalo dělat. Dal

jsem se teda taky na mlčení.

Ploužil jsem se po jejím boku přes bílou pláň před

československým kostelem, byla tam hluboká závěj a Marie zvedala

vysoko nohy ve válenkách, aby si do nich nenabrala, a kolínka v

rýhovaných punčochách byla úplně k pominutí. Já si lhostejně

nabíral do polobotek, šlapal jsem vlastně v malých mrazivých

rybníčcích, a bylo mi to úplně jedno. Marie se na tom bílém sněhu

celá modrala, celá čerstvá a svěží a vymydlená, kapuca se jí svezla

dozadu a na něžných zádech se zas udělalo fau fýr viktoria. A pořád

sem tam ty vločky, rozhazované z nebe asi kvůli ní, lítaly kolem ní

jako svatojánští broučci, kteří se omylem vzbudili v zimě, z krásných

mračen vylezlo slunce a zlaté vlasy se zatřpytily jako za výkladem. A

slunce taky rozsvítilo ty spousty brilantků všude po té bílé pláni,

skoro mě to oslepilo a Marie byla najednou oblita brilantovou září,

krásné zjevení z nějakého mystického obrázku, a do mé sklíčenosti

se nějak vloudilo něco jako pokora nebo co. Šli jsme a šli a já trpěl

jak pejsek v náhubku a kolem nás vládlo veliké nedělní ticho.

Došli jsme na silnici k řece a blížili jsme se k mostu, kde stál

Irenin dům. Pomyslel jsem si, že by bylo blbé, kdyby nás teď Irena

potkala, jenže proč vlastně? A zoufale jsem si umínil, že až

doprovodím Marii na téhle mlčenlivé pouti až k jejich vile s

korintskými sloupy, stavím se zpátky u Ireny. Když teda kondice, tak

teda kondice. Aspoň jedna z obou těch krásných holek mi vyjít musí,

nebo snad opravdu umřu vší tou netykavou krásou.

Byli jsme už skoro u mostu, přes který půjdem nahoru, a kolem

pivovaru, tou starou noční cestou, teď ve dne. Zamrzlá řeka pod

mostem se proměnila v koberec a po něm hopkovaly vrány. Rovnou

přes řeku si to šněroval statný havran, kráčel důstojně a zanechával

za sebou šlápoty jako větvičku.

133

„Tak mi něco řekni, Marie,“ přerušil jsem chabě naši meditaci, ale

pomyslel jsem si hned, že teď už se asi sotva dá moc říct a zašilhal

jsem k Ireninu oknu. Měla je, přes tu zimu, otevřené, protože byla

otužilá.

Mechanicky jsem zahnul na most k pivovaru, a nastala kolize.

Marie nezahnula se mnou, šla rovně dál, a jak jsem do ní vrazil,

málem sebou sekla. Ale nevydala ani hlásek a tvrdošíjně si zas

srovnala směr. Rovnou ke dveřím Irenina domu.

Strašně jsem se lekl. Popadl mě děs. Proboha! Snad se ty dvě

holky nějak nedomluvily! Snad to všechno nebyla nějaká perfektní

habaďůra, na mě perfidně nalíčená zrádnými kráskami z Kostelce!

Dohonil jsem tu blond holku a bezmocně ze mě vylítlo:

„Kam deš, Marie?“

Nic. Byla už skoro u dveří Irenina domu, užuž se zdálo, že zahne

dovnitř, ale místo toho přímo před nima udělala vlevo vbok a

zamířila si to přes zasněženou ulici na druhou stranu. Spad mi kámen

ze srdce a jako slon jsem klusal za ní.

„Kam deš?“ zabečel jsem.

Prvně od Skočdopolovic skladu jsem jí stál za odpověď.

„K tetě,“ řekla.

„Ty tu máš tetu?“

„Jo.“

Zastavila se před domem naproti Ireninu domu a prstem v tlusté

bílé rukavičce ukázala vzhůru. „Támhle nahoře, ve třetím poschodí.

Víš, Daníčku?“

Přitrouble jsem tam otočil zrak. Všechno mi začalo docházet.

Marie, zdánlivě bez souvislosti, řekla: „Tak pro to!“ a když jsem

zrakem zase sjel z toho zajímavého průčelí k jejím modrým očím ve

smetanové tváři, sám silně zčervenán, měla v nich čerty, kteří se tam

na tak zbožnou dívku nehodili.

„Pro to,“ opakovala hláskem sladkým jako med, a ještě jednou,

zcela k zbláznění: „Víš, Daníčku?“

To už jsem teda určitě svítil. Jako výstražné znamení. Na tom

bílém sněhu jsem se teď asi já podobal jahodě. Marie se elegantně

otočila, fau fýr viktoria zmizelo v tmavé chodbě toho činžáku a já

134

zůstal na chodníku sám. Slunce, jako na povel, zalezlo za mrak,

začalo sněžit. Probudil se ve mně pocit nějaké nepěkné křivdy. No

dobře, Marie. Já chápu, že ses teda na mě nafoukla, kdyžs viděla to

za tou nestaženou roletou. Ale nemuselas hned telefonovat.

Nemuselas mi to kazit. Člověk nemá závidět. Katolický křesťan

nemá být nepřející. To není žádná pěkná křesťanská vlastnost, Marie.

To teda ne. Trčel jsem zas jako patník před Ireniným barákem, stejně

jako předevčírem v noci, jenomže teďka nešťastný a čelem vzad, a

pomalu jsem zapadával. Pocit křivdy rostl a sílil. Hustě sněžilo a v

ulici bylo to děsné ticho jako u Ireny v bytě. Nikde ani noha, ani

nožička.

A pak za rohem, jako tenkrát, slabounce zavrzaly něčí kroky a

blížily se tím soumračným tichem. Ze stínu chumelenice se za rohem

vynořil Zdeněk, měl přes rameno lyže a vatovanou bundu s

odznakem KČT, zastavil se před dveřma Irenina domu a v tom šeru

si mě ani nevšim, odupal našlapaný sníh s bot, oplácal si ho s ramen

a s toho pitomého odznaku KČT a s lyžema v náručí zmizel v

chodbě. Takže se teda udobřili.

Otočil jsem se, a jak jsem byl zapadalý až po kolena, začal jsem se

brodit sněhem k nádraží. No dobrý, Pane Bože, dobrý. Tak přísný ale

snad být nemusíš. Vždyť jsem zas tak moc neudělal. Pro těch pár

dotyků tohle všechno. Já vím, měl jsem možná koupit dvě svíčky, asi

jsem chtěl na jednu svíčku moc Když ale tohle není v katechismu.

Jak má člověk všechno vědět. Šel jsem, otrávený do nejhlubší hloubi

duše, krásný čistý panenský sníh se velikými vločkami sypal na

krásné město Kostelec, a já se na rohu ohlédl na ta dvě okna proti

sobě v třetím poschodí, obě otevřená a lákavá, ale prázdná, To bude

teda prima sezóna,

1967

135

BABYLÓNSKÝ PŘÍBĚH

Dívky, bruneta i plavovláska, kráčely kolem kasáren a ignorovaly

vojáky, kteří byli toho nedělního odpoledne vykloněni z oken, a

jakmile spatřili dívky, začali vydávat příslušné a mechanické

vojenské výkřiky. Prošly pod železničním viaduktem a zamířily k

centru města, podél zábradlí, za nímž se v hloubce táhla dlouhá

kolejiště Hlavního nádraží a doutnaly a dýmaly opuštěné lokomotivy,

šly a hovořily o látkách, blůzách, botách a punčochách, svěřovaly si,

která ze známých je v tom a která si od toho dala pomoct, kdo s

kterou chodí, která se s kým rozvádí, kdo s kým je komu nevěrný a

kdo se vdává, kdo se vrátil z rajchu a kdo tam zmizel, a která ulovila

Amerikána. Také jak je možné vyrazit z Amerikánů nylonky,

čokoládu a velká balení Lucky Strikes. Šly a plácaly o všech těch

základních věcech světa, kvůli nimž je do něho kdosi poslal, a ony

nevěděly proč.

Američani stáli opřeni o chladiče svých jeepů a přežvykovali. Na

hlavách helmy, protože pro ně dosud válka neskončila, nohy

natažené na chodník a lhostejné oči daleko v prostoru. Opodál se

tísnil houfek nezletilých pásečků, který je uctíval. Jakýsi

kolemjdoucí sovětský major vytáhl aparát a udělal snímek. Nejprve

Američanů, potom pásečků.

Jeden Američan měl přeražený nos a druhý dlouhý, úzký obličej a

brýle bez obrouček. Byl štíhlý, ale ne hubený, zato Američan s

přeraženým nosem byl dokonale otesaný pařez. Když se dívky

ukázaly, hezké, štíhlé, vymydlené, s ústy jako rajská jablíčka, vytáhl

ten menší s přeraženým nosem ruce z kapes, vstal z jeepu a

rozšklebil se jim vstříc.

Přicházely. Podobaly se dvojici houslí s pevně napjatými

strunami. Druhý Američan dosud seděl na chladiči a nehýbal se.

Díval se na jejich dlouhé, štíhlé nohy, nadzdvihující v souhlasném

rytmu sukni z válečné, ale pečlivě vyžehlené látky, a zalévalo ho

dobrodiní míru.

136

Tmavovlasá dívka zakrákorala afektovaně:

„Helou bojs!“

Blondýna mlčela.

„Hello girls!“ řekl Američan s přeraženým nosem. „Meet Bob,“

řekl dívkám a potom druhému Američanovi: „This is Cat.“

„Hello,“ řekl ten druhý.

„Helou,“ řekla tmavovláska a vzala za ruku blondýnku. „Dziz is

maj frend Megi,“ řekla.

„Helou,“ řekla plavovlasá dívka.

„Hello,“ řekli oba Američani současně a podívali se na ni.

Plavovláska měla v uších podivuhodné výrobky bižuterního

průmyslu. Na řetízkách, dlouhých aspoň tři centimetry, se houpala

dvě zlatá srdíčka z plechu. Brýlatý Američan se usmál. Zlatá srdíčka

se zatřepetala. V houfku pásečků sykl někdo bolestí, jak zapomněl,

že drží v prstech hořící cigaretu.

Dívka se srdíčky neuměla příliš anglicky. Proto, když se brunetka

zabrala do rozhovoru s Američany, zůstala tiše stát s rukama za zády

a kývala špičkou lodičky, opřené o vysoký podpatek na chodníku.

Jak stála, s vahou celého těla na jedné noze a s bokem půvabně

vyvaleným, vypadala jako obrázek z módního žurnálu. Měla živé a

lesklé, napůl lhostejné, napůl pátravé šedivé oči, vlhké a jako ze skla,

v nichž se zrcadlil svět.

Dlouhý Američan v brýlích si ji prohlížel a potom na ni spustil

rychlou a nosovou angličtinou. Dívka přestala kývat špicí odřené

lodičky a zadívala se na něho.

„Sory,“ řekla vážně a přimhouřila oči. Američan řekl pomalu:

„Would you mind if we did a little sight-seeing first? “1

Pokrčila rameny. „Sory,“ řekla znovu.

„You donť understand English?“

Plavovlasá dívka se usmála a ve tvářích se jí udělaly české

dolíčky. Američanovi zjihlo srdce.

„No English?“ řekl.

1 Nevadilo by vám, kdybychom si nejdřív prohlédli pamětihodnosti?

137

„Ingliš litl,“ řekla dívka. „Mér dojč.“

„That’s too bad,“ řekl Američan. Pak si ukázal prstem na hruď a

pronesl tři zřetelně oddělená slova:

„Ich dojč little.“

V dívčině tváři se znovu objevily dolíčky. Američan se jí nedíval

do očí, ale na ty dolíčky. Po každé straně byly dva. Jeden větší a

jeden menší. Dívka přenesla váhu těla z jedné kyčle na druhou,

sepjala ruce před ňadry, ne jako k modlitbě, ale jako na znamení

přátelství, a řekla:

„Fifty – fifty.“ Dolíčky v světlém stínu slunce se ještě

prohloubily. Američan z nich nemohl spustit oči.

„O. K.,“ zasmál se, posunul si helmu do čela a podrbal se na

zátylku, jak se tomu podvědomě naučil v biografu. V kroužku

pozorujících pásečků vzrušeně zašumělo.

„Ich,“ řekl Američan, „šaun – castle – see? Church,“ a rukama

naznačoval tvary, ale dívce se zdálo, že opisuje dlaněmi tvary

ženského těla. Zachichotala se. Tmavovláska se obrátila od menšího

Američana a hleděla chvilku na ruce, které se v slunném podzimním

vzduchu snažily vytvořit obrys kostelní věže.

„Vočů vont?“ řekla potom.

„Oh, you speak English?“ Američan se obrátil na ni.

„Šůr,“ řekla dívka. „Vočů vont?“

„Look,“ řekl Američan, „would you tell your friend…“1 a mluvil

kvapně a nosem, angličtinou, kterou tmavovlasá dívka nestačila

sledovat. Neměla dolíčky, ale mezi černým obočím se jí narýsovaly

tři vrásky, jak se snažila porozumět. Hlubší, ostřejší, než měla taková

dívka mít. Také pod očima – všiml si Američan – ležely na dívčí

pleti dva tmavé, unavené půlměsíce.

„Vejt,“ řekla. „Spík slou.“

Američan se zarazil a začal znovu. Mluvil pomalu, zřetelně a

pomáhal si rukama. Druhá dívka ho pozorovala ze strany.

Tmavovláska kývala hlavou a říkala jes, jes. Plavovláska mlčela.

„Ou jes, aj nou,“ řekla tmavovlasá dívka, když skončil, a obrátila

se na blondýnku.

1 Podívejte se. Mohla byste říct své přítelkyni…

138

„Von chce jet nejdřív na Hračany,“ řekla. „Chce si prohlídnout

kostel a historický památky. Je přej interesovanej do historie a chce

vidět panoráma Prahy.“

„Co?“ řekla plavovláska. „A to já se s nim mám tahat po

Hračanech? Kam dete vy?“

„Ale to máš fuk,“ řekla bruneta. „Vono ho to stejně brzo přestane

bavit. Všichni Amerikáni sou stejný. Nejdřív sou celý hrr do památek

a pak se na ně vyprdnou, sotva vo ně vokem zavaděj, a dou s tebou,

kam je zatáhneš.“

„Jen jesli,“ řekla plavovláska. „Heleď, to ti řeknu rovnou, jestli se

chce celý vodpoledne plazit po kostelích, tak to ať se mnou

nepočítá.“

„Ale prd,“ řekla tmavovláska. „Já byla s Tomem taky nejdřív na

Hračanech. Jenže jak sme šli Zlatou uličkou, tak zapad do tý hospody

na pivo a do kostela sme se ani nedostali. Zatemnil se tam plzeňskym

a pak sme vymetli všechny hospody na Malý Straně, až sme skončili

v jedný vinárně na Maltézáku.“

Američan v brýlích naslouchal lahodným zvukům neznámé

slovanské řeči. Mezi řečí po něm blondýnka hodila pohledem.

Američan se žertovně zeptal:

„What’s the matter? “1

„Nyx,“ řekla tmavovláska. „Sí vil gou vic jů. Bat ší tajrt. Not lonk

čerčis.“

„Oh no,“ řekl Američan. „We’ll just take a look at them.“2

„Prej jen na chvilku,“ řekla bruneta plavovlásce.

„Ale řeklas mu to jasně, jó?“ zeptala se plavovlasá dívka.

„No jasně,“ řekla tmavovláska. „Tak dem.“

„Heleď, ale celý vodpoledne se s nim po kostelích tahat nebudu,

ví to? Řeklas mu to?“ naléhala blondýna.

„No řekla, jasně,“ odpověděla netrpělivě tmavovláska.

„Já si kvůli jeho pitomejm kostelům nezmrzačím nohy. Sou mi

malý lodičky, rozumíš?“

„No jasně,“ řekla bruneta a obrátila se na Američana. „Ví ken

1 Co se děje?

2 Ach ne. Jenom se na ně mrkneme.

139

gou.“

„O. K.“ řekl Američan. Blondýnka mu znovu ukázala dolíčky.

Všiml si, že kůže na tvářích má nádech vosku a že pod šedivýma

očima leží stejné temné noční půlměsíce. Ale dívka vypadala jako

módní kresbička a dojemná srdce z plechu se zoufale a lacině leskla.

„Oukej,“ řekla s profesionálně koketním přízvukem. Američanovi,

který byl hudebník, v něm náhle zazněl jakýsi nepříjemný, bolavě

monotónní tón, jakoby zbavený všech alikvotních tónů lidského

zájmu, života a znalostí. Ale jak dívka sklonila hlavu, zatřpytily se na

slunci její zlaté vlasy a v nich zablikal bleďoučký lesk obou srdíček.

A tak Američan zapomněl na onen tón bez alikvotních tónů,

neboť není nic krásnějšího, jistě není nic krásnějšího než ženské

vlasy, člověk neví, co se skrývá pod kůží, z níž vyrůstají, jaká

prázdnota nebo hrůza minulosti nebo křivda světa, do něhož nikdo

nevcházíme moudrý a z něhož nikdo neodcházíme dokonalý. Svět

však se nás neptá a žádá nás, abychom žili podle zákonů, které určuje

on. Neohlíží se na naši nedokonalost. V tomto světě je třeba být

vděčen za málo. Za slunečné odpoledne v neděli, za čokoládový dort

v přítmí deštivého večera, za černý lesk Steinwaye v rohu pokoje a

za kovové, nelidské tóny jeho kovových strun, za ty krásné, plavé,

vykartáčované dívčí vlasy.

„O. K.“ řekl Američan a přehnaně dvorným gestem vybídl

plavovlásku, aby usedla do jeepu.

Na křižovatce u kavárny Slávie, tam, kde na podzim, ať je mír

nebo válka, krouží racci-příživníci a kde odpolední zahaleči, jati

podivnou dobrotivostí, hází jim drobná sousta do vln Vltavy, zaplál

červený signál a jeep se zastavil. Američan se rozhlédl. Ve sklech

brýlí se objevil obraz Národního divadla, kouřem a sazemi zašedlá

socha trigy s alegorickou postavou, jejíž obličej přivál Američanovi

na mysl stejně bezvýraznou a necitelnou kamennou tvář z

newyorského přístavu. Zavanul z ní dech minulého moderního

století, které do anglických parků v elegantních secesních

předměstích stavělo sochy amorků a milostných dvojic z pískovce, a

parky přikrývaly na podzim milence i kupidy uhnilým žlutým listím

140

a za čas i zelenavým kožíškem z mechu, který se narodil z deště.

„What’s that?“ zeptal se a kývl zelenou přilbou k budově divadla.

Dívka pozvedla oči, šedivé jako bříška racků pod mostními

oblouky, a podívala se lhostejně na špinavou barvu otesaného

kamene.

„Opera,“ řekla.

„Oh, the Opera House,“ řekl Američan. „I love opera. Do you?“

Dívka otočila hlavu k němu a usmála se.

„Jes,“ řekla.

„I know Smetana,“ řekl Američan. „He’s fine.“

„Jes,“ řekla dívka.

„I’ve seen The Bartered Bride. In the Metropolitan with

Tcharmila Novotná, you know.“1

„Jes.“

„It’s a wonderful opera. I’m sure you like it.“2

„Jes.“

„Who used to sing Marschenka here during the war? “3

„Jes,“ řekla plavovláska mile.

Pohlédl na ni a odmlčel se. „O. K.“ řekl, a když se objevila zelená,

zasunul rychlost. Jeep se rozjel, a dokonale posazený na dláždění

ulice, zahnul a ujížděl po nábřeží.

Nad konturou hradu hořelo slunce. Lodičky s nedělními veslaři

mizely v oslepující výhni reflexů na vodní hladině. Projeli tunelem u

Karlových lázní a na Američana znovu dýchly minulé věky ze dvou

kostelů, které vyrostly k nebi za tunelem. Oči mu zabloudily ke

kulaté báni renesančního dómu, pokryté měděnkou, ale vtom uslyšel

dívčin naléhavý hlas:

„Nau links! Links!“

Otočil prudce volantem, ale nespustil oči z kamenné sochy

jakéhosi krále, z barokního sloupu z hrubozrnného pískovce,

ovinutého vinnou révou hojnosti. Nápravy jeepu zaskřípěly a nějaká

1 Viděl jsem Prodanou nevěstu. V Metropolitanu s Jarmilou Novotnou, víte.

2 Je to nádherná opera. Určitě ji máte také ráda.

3 Kdo tu zpíval za války Mařenku?

141

babička směšně uskočila stranou, zapotácela se a byla by upadla,

kdyby ji nebyl zachytil muž v placaté čepici.

„Ty blbče!“ vykřikl automaticky na Američana, a když uviděl, že

vedle něho vlaje plavá kštice dívky v civilu, zahrozil pěstí a dodal:

„Ty kurvo vodbarvená!“ Babička se vzpamatovala a začala rovněž

nadávat.

Dívka v jeepu se ohlédla a vyplázla na ně jazyk.

Po mostě jel jeep pomalu, neboť na mostě stály sochy a Američan

se o ně zajímal. Jejich stíny se lenivě a v pravidelných intervalech

kladly na vojákovu helmu a na světlou hlavu jeho společnice. Z

podhledu měly slepé, mrtvé oči.

„Interesting,“ řekl Američan. „Who’s that?“ zeptal se a ukázal na

světce v kněžské rochetě a v biretu, asketické tváře, s pozlacenými

hvězdami na pozlaceném kruhu kolem hlavy. Pozlátko smyl s hvězd

déšť šesti let války.

„Who’s he?“ zeptal se Američan. „St. Ignatius?“

„Najs,“ řekla plavovláska. Ve vlhkých očích zazářil odlesk

světcových hvězd a zhasl, jak přejeli kolem. Další socha zahalila

dívčinu tvář stínem, z něhož vystoupily tmavé půlměsíce.

„O. K.“ řekl Američan a položil ruku na volant.

Jeli dál.

Když začali šplhat strmou ulicí, vroubenou starobylými domy,

která Američanovi připomněla staré rytiny Bostonu v kolejní

knihovně, přerušila dívka mlčení.

„Dů fárst fajn,“ řekla.

Otočil se k ní a usmál se.

„You think so?“

„Du,“ řekla, „mit auto fáren – durch front?“

„No,“ řekl. „I’m in the Tank Corps, see? Tanks. Panzer.“

„Ou jes!“ řekla s obdivem. „Dzec fajn! Aj – aj –“ zase zapátrala.

„Aj laf tenks!“

„That suits me,“ řekl a dívka horlivě zakývala hlavou.

„Bat ic – šreklich, nicht? Im tenk?“

142

„Not nice,“ řekl Američan. „You get claustrophobia.“

„Jes,“ řekla dívka jako papoušek. Američan vytáhl balíček v

celofánu.

„Cigarette?“

„Plís,“ řekla dívka, vzala si cigaretu a podívala se na ni.

„Ou kejml,“ řekla. „Aj laf kejml. Ic fajn.“

Američan vytáhl zapalovač, vyrobený z nábojnice, a přidržel ho

blondýnce před obličejem. Dívce se pod nosem zatřpytil veliký

prsten se zlatým slonem.

„Senks,“ řekla, zadýmala a vzala Američana jemně za ruku. Měl

štíhlé, ženské prsty a útlou dlaň. Kdyby to uměla říct, byla by mu

řekla, že má ruku jako porodník. Ale nevěděla, jak se řekne

porodník, ani anglicky, ani německy.

Znala slovo Hebamme, to však se na něj nehodilo. Přejela proto

ukazováčkem s tmavorudým nehtem po zlatém slonu a řekla:

„Very najs!“

„Yes,“ řekl Američan nervózně a ucukl rukou. Pak se ale ovládl a

nechal ruku v dívčině dlani. „It belonged to my father, see? He was

an ardent Republican.“1

Dívka se chvíli dívala na prsten a pak si ho z ničeho nic přitiskla

ke rtům a začala nad ním příst a vrnět jako mladá matka, zamilovaná

do svého nemluvněte. Všiml si znova plechových srdíček v jejích

uších.

„Slůňátko malý, roztomilý!“ říkala, pochovala Američanovu ruku

v dlaních, pak si ji přitiskla k tváři a podívala se šikmo vzhůru na

Američana.

„You’re very beautiful,“ řekl Američan.

„Vot?“ broukla a usmála se.

„You – very nice,“ řekl.

Zavrtěla hlavou.

„Ou nou,“ řekla. „Jů – jů only sej – jů vil mich only – hepy

machn.“

„Certainly not,“ řekl Američan. „You really are.“2

1 Ano. Patřil mému otci. To byl nadšený republikán.

2 To určitě ne. Opravdu jsi.

143

V záhybu cesty pod hradem otevřel se jim výhled na kamenný

obraz velkoměsta. Věže kostelů nad střechami, šedivý základní tón

miliónové kulisy, přikryté oponou prachu, kouře a výfukových

plynů. Když se cesta nahoře pod hradem vyrovnala, zastavil

Američan jeep a zadíval se na město. Kdyby leželo v troskách,

vypadalo by odsud skoro stejně. Za poslední dva roky jich viděl

mnoho. Kámen, mour, cihly. A lidé, o několik tisíc lidí míň, ale i bez

lidí, i když všichni lidé leží mrtví mezi kamením, mourem a cihlami,

vypadají města skoro stejně. Jeho mysli, vyprahlé jako tanková

bojiště, bylo docela snadné narýsovat přes namodralé plátno tohoto

města obraz všeobecné pouště. Jednou snad, napadlo ho hlasem

bitevní deprese, zůstanou všude jen mrtvá města, hory, skály, řeky,

planeta, jako tomu bylo kdysi na počátku a bude tomu tak na věky

věků. Nesmrtelná je mrtvá Země. Planeta. Temné síly její gravitace.

Dívka k němu otočila tvář, podobající se voskové svíci.

„Jů laf Prak?“ řekla.

Američan se vytrhl ze snění.

„Oh yes,“ řekl. „It’s magnificent.“

„Najs?“ řekla dívka.

„Wonderful,“ řekl Američan. Chvilku mlčeli, pak Američan řekl:

„Šáde. Šáde ich nicht Czech šprechn.“

„Mach nyx,“ usmála se dívka. „Vír kenen auch zó šprechn.“

„Sure we can,“ řekl Američan. Zařadil rychlost a jeep se znovu

rozjel.

„That’s marvellous baroque,“ řekl Američan, když se díval na

sochy gigantů v bráně hradu.

„Jes najs,“ řekla plavovláska.

„Yes, very nice,“ vzdychl Američan zamyšleně a vzal dívku pod

paží. Přitulila se k němu. Proud pestrých nedělních návštěvníků z

venkova je zanesl na malé nádvoří, kde před nimi náhle vyrostla

nesmírná výška katedrály. Američan se zaklonil a podíval se vzhůru.

Pečlivá pseudogotika dvacátého století vytesala tu s odporně

realistickou přesností všechno, co gotika dvanáctého století naznačila

144

v ladných tvarech zhruba opracovaného pískovce, omletých

tisícerými dešti dlouhých let. Sošky svatých v této realistické

perzfiláži vysmívaly se svými životu přiměřenými proporcemi

smrtelnému snu figur zapadlého věku, které se chtěly vznést vzhůru

do nebes, ale uvízlé nohama v kameni země, protáhly se jako šedivé

spirituální žížaly k sladkému srdci milostivého Ježíše.

„Fajn,“ řekla plavovláska a obrátila šedivé oči k Američanovi.

„Jes?“

Američan se ušklíbl.

„Sure,“ řekl.

„It is olt,“ řekla plavovláska.1

„Is it?“ řekl Američan.

„Very olt,“ řekla dívka.

Vstoupili do chrámu. Chrám byl obrovský. Na lešení, zavěšeném

přes dvě kladky od stropu, stál u vrcholku štíhlého okna malíř a

pracoval na holubici Ducha Svatého v kamenném oblouku. Paprsky

prachu dopadaly šikmými přímkami na náhrobek králů, na vedlejší

oltáře, na šlechtické znaky i na zarudlé obličeje tří vyportrétovaných

továrníků-patronů postranní kaple, kteří se tam na několik desetiletí

nechali zvěčnit jakýmsi akademikem, jenž více než gotiku ctil

zrcadlový vkus svých mecenášů. Nyní to byli továrníci bez továren,

takže jejich růžové tváře nebudou už nikdy renovovány, ale oni tu

ještě řadu let budou klečet a vzývat Boha, který je opustil.

Plavovlasá dívka kráčela s Američanem v ochozu chrámu ke

kněžišti. Obešli zezadu hlavní oltář a Američan zůstal stát pod

královskou lóží s vladislavskými oblouky. Kdysi tu sedávali hrdí

venkovští králové české země a jejich boubelaté královny, s obličeji

zavinutými jako vajíčka do bělostných roušek. Teď byla prázdná.

„Don’t you know by any chance,“ řekl Američan a pak se zarazil.

„What’s this – do you know?“ řekl slovo za slovem.

„Dzis?“ řekla dívka a vzdálený, zcela jiný svět jejích očí dýchl na

Američana. Opuštěná středověká královská chrámová lóže, a tento

svět šedivých očí dívky, která se podobala voskové svíci. Její tváře

1 Je to staré.

145

měly mít kožíšek meruňky, ne mdlý přísvit vosku.

„Yeah,“ řekl Američan. „Do you know?“

„Ajn balkón,“ řekla dívka.

„Hm,“ řekl Američan. Chvíli hleděl na kamenné haluze, tvořící

klenbu nosníků pod balkónem. Jaký byl asi svět opředený těmito

haluzemi? Lepší než tenhle, pomyslel si American. Otočil se v

klidném chrámovém příšeří. Ve stříbrné rakvi odpočíval světec

zlatých hvězd a jeho socha stála na mramorovém podstavci vedle

katafalku.

„Look here,“ řekl Američan. „We’ve seen this one before.“

Naklonil se k latinskému nápisu na rakvi. „St. Ioannes

Nepomucensis,“ četl. Vztyčil se a podíval se na plavovlásku.

„St. John of Nepomuk,“ řekl.

„Jes, najs,“ řekla dívka.

Když prošli kněžištěm a kráčeli kolem hlavního oltáře, zazněl z

vyřezávaných lavic prelátský zpěv. Tuční duchovní tam přezpěvovali

latinské hodinky. Mimo čas a v prostoru chrámové lodi nesly se

naříkavé, plačtivé, pradávné hlasy, mimo skutečnost

lidovědemokratického státu, mimo století, mimo víru a nevíru. Ale

to, co rozezněly v dívce, která stanula po Američanově boku, nebyla

vzpomínka. Kdysi dávno nebo nedávno, v čase který přestala počítat,

byla to jakási církevní slavnost. Průvod se ubíral z chrámu

kamenným nádvořím, branou s giganty a do vrat arcibiskupského

paláce, provázen neustávajícím kýváním kadidelnic a vyzváněním

zvonů, kadidelnic v rukou světlovlasých i kadeřavých mladých mužů

v bělostných rochetách. Za nimi, sevřen průvodem divadelních

biskupů s pozlacenými čepicemi a s berlami jako svatý Mikuláš,

mrňavoučký arcibiskup, o němž se říkalo, že se vrátil z koncentráku.

Za ním opět zástup mladých mužů v černých sukních s fialovými

šerpami, vzhledných, vážných, zasmušilých. Zvolna se ubírali

zamračeným dnem jako veliký tyátr, inscenovaný jen proto, že k

moci ve státě se drali komunisté; jim navzdory; snad už nikdo tomu

nevěřil, nemohl věřit; vyprchala z toho ona základní nádhera

nepochybující víry. Plavovlasá dívka se tehdy dívala na ty mladé

146

muže v černých sukních, na malého arcibiskupa, na několik tmavých

Taliánů z papežské nunciatury v kněžské nádheře, kteří jako by

tvořili osobní stráž drobného primasa a vypadali příliš chytře, aby

mohli věřit. V neurčité vzpomínce šel znovu ten duchový průvod, ale

dívka neuvažovala, tehdy ani teď, o otázkách víry a nevíry, moci

světské a duchovní, o moci vůbec, ani o hodnotách a smyslu lidského

života, o všech těch věcech, které si vymýšlejí sytí a zlí, zlí a

nebezpeční, neboť mívala kdysi hlad, často křičela hrůzou a nikdy

nikoho neposlala na smrt.

V královské kryptě byl průvodce, který vysvětloval, co a jak. V

elektricky osvětlené kobce stála králova rakev a kolem ní schránky s

jeho manželkami.

„Jako první choť,“ vykládal průvodce, „pojal Otec vlasti Markétu,

dceru krále francouzského. Ihned po její smrti oženil se z politických

důvodů podruhé. Ač sám již zralého věku, pojal za manželku tehdy

teprve třináctiletou Annu, dceru vévody pomořanského…“

Američan přestal naslouchat slovům, kterým stejně nerozuměl,

neboť vedle sebe zaslechl naléhavý hlas.

„Helou,“ říkala dívka se zájmem, jaký u ní do té doby nepoznal.

„Hýr? Dzis is – dzis is dz kink – fátr der nación.“

„This one?“ Američan se podíval na bronzovou rakev.

„Hír,“ řekla dívka a ukázala na vedlejší truhlu, „his wumen.“

„His wife, I see,“ řekl Američan.

„Erste,“ řekla dívka a ukázala palec. Vosková tvář planula

zájmem.

„I see,“ řekl Američan.

„Dort,“ ukázala na další rakev, „dý cvajte!“ Vztyčila dva prsty.

„Indeed!“ řekl Američan.

„Ší –“ řekla blondýnka nadšeně, „ší – only dzertýn jírs, sí?“ řekla.

„Only dzertýn jírs ven ší – hajratet der kénik. Meri dz kink,“ dodala v

návalu jazykové inspirace.

„Really?“ řekl Američan.

„Jes,“ řekla dívka. „Only dzertýn – ší meri.“

„And the king –“ řekl Američan, „what did he do? Was he an

147

important personality in the history of your nation? “1

„Sory,“ řekla dívka.

„The king,“ řekl Američan. „Der König,“ pokračoval. Dívka

přikývla. Američan řekl:

„He – important? Famous?“

Plavovláska na něj zírala napjatě a nechápavě.

„Big king?“ řekl Američan.

„Ou jes!“ zvolala dívka. „Hí – very – fajn. Hí mejk – bryke, si?

Dý brike – vír fárn mit dem džíp. Vó dý – dý –“ hledala výraz.

„What bridge?“ zeptal se Američan.

„Jes, brič. Dz brič vó dý – dý figůrn – aus štajn –“

„I see, the statues!“

„Jes – dý stečůz,“ řekla dívka. „Dý brike hí mejk.“

„Really?“

„Jes. Ent jů nou vot hí mejk dz brič?“

„Beg your pardon?“ řekl Američan.

„Jes?“ řekla tázavě.

„I didn’t – I nix frštén,“ řekl Američan.

Svraštila obočí. Pak ukázala na Američana.

„Jů nou,“ řekla.

„Yes,“ řekl Američan.

„Vot hí,“ řekla a ukázala na královu rakev.

„Yes,“ řekl Američan.

„Gemacht dý brike – aus vot?“ řekla.

„I see,“ řekl Američan. „You mean what did he built the bridge

with? “2

„Jes,“ řekla blondýnka. „Jů nou?“

„No,“ řekl Američan. „Stone, I suppose.“

Dívka udělala pauzu, červený make-up na rtech se protáhl v

usměvavý půloblouček a na jeho koncích se vytvořily dolíčky. Snad

měla takové i ta třináctiletá česká královna, kdoví, pomyslel si

Američan. Pak řekla dívka vítězně:

„Eks!“

1 A ten král – co dělal? Byla to důležitá osobnost v dějinách vašeho národa?

2 Aha. Myslíš, z čeho ten most vystavěl?

148

„What?“

„Ajr,“ řekla dívka šťastně. „Eks. Hí mejk dz brič aus eks!“

Byli už na odchodu, ale tu si Američan všiml muže, který

prodával vstupenky na věž.

„What’s this?“ Otázal se.

„Turm,“ řekla dívka. „Séhn Prak.“

„O. K.“ řekl Američan. „Lets go up.“

Ale dívka zůstala stát. Otočil se k ní.

„Ic,“ řekla, „ic zér hoch.“

„Never mind,“ řekl Američan. Pak se usmál. „I can carry you, if

you get tired.“1

„Ic – auch šón fíl úr,“ řekla dívka.

Američan pohlédl na hodinky.

„Quarter past six,“ řekl. „Just ten minutes more, please,“ řekl.

„Please!“

„But dzen ví go?“

„Sure,“ řekl Američan. „Then we go some place – dinner – eat –

essen.“

„Jes,“ řekla dívka spokojeně. „Und tancn!“

Schody byly strmé. Šli za sebou. Američan hleděl dívce na nohy.

Evropa je plná krásných věcí, pomyslel si. Krásných a zničených.

Pohlédl na dívčina štíhlá lýtka. Takové nohy, věž katedrály, secesní

kavárna, tvář kočky, racek letící s nožičkami přitisknutými k břichu

pod obloukem středověkého mostu, lovecký ohař, soustředěný na

černý bod svého nosu, ubíhající po stopě zraněné lišky. Evropa. A

plavé vlasy, které jiskří zlatem bezcenných lidských kadeří.

Vzpomněl si na vlasy své ženy.

A spojily se v něm náhle představy těch dvou rozdílných

ženských osudů, osudů všech lidí, které za poslední dva roky potkal,

v Anglii, ve Francii, v okupovaném Německu, osudy všech lidí na

téhle strašné jediné Zemi, osudy, spjaté tou mlčenlivou, hroznou

Zemí. Zdálo se mu, že slyší ještě temné řinčení ujíždějících tanků, a

skoro mu sevřela hrdlo bitevní tíseň, když vyšli na ochoz věže a

1 To nevadí, ponesu tě v náručí, jestli jsi unavená.

149

ochoz obklopovala krvavá západní obloha, jakoby vznícená

nesmírným požárem války.

Ale když přistoupil až k ochozu, uviděl město. Proměnilo se v

oponu z tureckého medu. Jako žluté mandle zářily z něho stovky

oken a v nich uvězněná večerní slunce. Také na hrotech věží se

leskly pozlacené svatozáře, plamenné glorioly, cípaté kališnické

hostie, zlaté koule a báně jako řeřavé uhlíky v nesmírném

dohořívajícím ohništi.

„Beautiful,“ řekl po chvilce. „And incredible. A dream of the past

in stone.“1

„Jes,“ řekla plavovláska. „Ic fajn.“

Pak mlčeli. Na východě jakoby z propadliště začala nad město

stoupat temná nádhera noci a vlhkých hvězd. Leskly se jako dívčiny

vlhké oči. Nad nimi přecházela obloha zvolna paletou zespoda

ozářených oblak v oranž a krev západu, do níž se nořilo prastaré,

diluviální slunce jako obrovský rudý zadek diluviálního mastodonta.

Všechno to bylo jako fantastická iluze, jako pohyblivý obraz hořících

barev a větru, minulosti a všech věků, které uplynuly, a lidé na

ochozu viseli v samém středu té prostorné koule horizontu, nad

odtékáním dne, nad nevábnou tváří života v tomto strašlivém století.

„Dzér!“ řekla najednou dívka a ukázala do zlatočernošedé hmoty

v hloubce údolí. „Dzér stejšn. “2

„Beg your pardon,“ řekl Američan. „Stejšn,“ opakovala. „Štación

– cýge!“

„Štación?“ řekl nechápavě.

„Jes. Vilzn stejšn.“

Američan se ještě jednou rozhlédl po tom přeludném do-

hořívajícím ohništi starého města v údolí.

„O. K.“ řekl potom. „Let’s go some place.“

Když sjížděli pomalu strmou ulicí dolů k městu – pouliční

plynové lucerny byly už rozsvícené – řekl Američan:

„It’s good you speak German. Otherwise we –“ zarazil se a začal

1 Krásné. A neuvěřitelné. Kamenný sen minulosti.

2 Tamhle! Tamhle nádraží.

150

znovu: „Gut du šprichst dojč. Vír kenen šprechn.“

„Ou jes,“ řekla dívka. „Ich hap in dojčland gelernt. Ich vár dort.

Im Berlin.“

„Were you?“ řekl Američan. „Ich auch. Wan ist das – in Berlín.

Wan – frštén?“

„Im krík,“ řekla dívka.

„Oh I see. Lange?“

„Jes. Cvaj járe.“

„Cvaj járe, I see. Šlecht – nich vár?“

„Jes,“ řekla blondýnka. „Bombardýrn. Frštén? Emeriken eropléns.

Bomben. Very bed. Šreklich.“

„Yes, I see,“ řekl Američan.“

„Fajn eropléns,“ řekla dívka. „Fíle bombs. Vír jéde nacht nicht

šláfn… Nou slíp.“

„I see,“ řekl Američan.

„Auch ták. Emeriken am ták, ingliš najt.“

„Yes, I know,“ řekl Američan.

„Bat dzec forbaj,“ řekla dívka. „Frštén? Dzec finyš. Das ist ales

vek. Forbaj, frštén?“

„Sure,“ řekl Američan. „That’s gone. Forever. Let’s go get some

grub.“1

Šlápl na plyn a jeep se rozjel plnou rychlostí s kopce k městu.

V půl deváté byla už plavovláska pod parou. Ale Američan snesl

hodně. Orchestr, piano, tenorsaxofon, trubka, kytara, baterie bubnů a

zpěvačka, se rovněž dostávali do varu. Američan platil dolary, a

dostalo se jim proto jídel, jaká dívka dosud v životě ani neviděla.

Byla šťastna. Potom pila hladově víno a nyní byla pod parou. Vrchní,

popoháněný obrázky Washingtona, donesl dokonce jakýsi cocktail.

Dívka odložila poslední zbytky mravnostních konvencí a lepila se při

tanci na Američana všemi body svého těla, jejichž funkci znala a

ovládala. Ale Američan se nemohl ponořit pod čáru ponoru, která

odděluje bídný svět střízlivosti od šťastné říše milosrdného alkoholu.

Dívka marně pohybovala stehny a tiskla zrůžovělou tvář na jeho

1 Jistě. To je všechno pryč. Navždycky. Pojedeni se nadlábnout.

151

oholený obličej. Američan byl beznadějně střízlivý a zoufalý ve své

střízlivosti. Netiskl ji víc, než je nutné, neopětoval její intenzívní

projevy náklonnosti.

Když dohráli, vzdychla a šla si sednout. Američan usedl naproti a

zapálil si cigaretu. Díval se na ni kouřem.

„Giv mí, plís,“ natáhla ruku.

Podal jí cigaretu. Pak znovu seděli. Američan se na ni díval, ale

neměl se k ničemu. Napila se.

„You were telling me before – what were you – was machst du in

Berlin?“ zeptal se Američan,

„Im Berlín?“ řekla a podepřela si plavou hlavu. „Ou nyx. Eroplén

fabrik. Nyx.“

„I see. Und – was machst du – now?“

„Nyx. Frkojferin.“

„What’s that?“

„Vel – gešeft – byznys, jes? Frkaufn – štrymfe – kravato – kloc,

sí?“

„I see,“ řekl Američan a odmlčel se. Pak se napil z číšky se

žlutavým coctajlem. Také dívka se žíznivě napila.

„It’s not very interesting, is it?“ řekl Američan.

„Sory,“ řekla dívka.

„Not nice – is it?“

„Nou – ic – ic blét.“

„Blét?“

„Jes, blét. Not najs. Šreklich. Sí?“

„I see,“ řekl Američan.

„Und dů – was machst dů?“ zeptala se dívka.

„Me?“ řekl Američan. „Well – I teach, see? English and American

History. Frštén?“

„Sory,“ řekla dívka.

„Teach,“ opakoval zřetelně. „In a college. Lérer.“

„Lérer?“

„Yes, lérer. Frštén?“

„Sory,“ řekla znovu. „Voc it?“

„Well,“ řekl. „Young people – like you – junge médchen – nyx

152

visn fon history – I tell them –“

„Ou aj nou!“ přerušila ho. „History – lajk dz kink. Kinks end

kríks!“

„Yes. Kings and wars. I teach about them. Ich lerne junge

médchen and boys.“

„Šůle?“ řekla dívka.

„Yes.“

„Zou jů –“

„Teacher.“

„Týčr?“

„Yes, teacher.“

„Dzec najs,“řekla plavovláska a zvedla číšku. „Tů šůle!“ řekla.

„To nothing!“ řekl Američan.

Z orchestru zaklinkalo piano. Bledé prsty klavíristovy se rozběhly

po klávesnici. K mikrofonu přistoupila zpěvačka a začala zpívat

hlubokým altem:

Položím hlavu svou

někde na kolej studenou…

„You have a brother?“ řekl Američan.

„Yes, e bradzr,“ řekla blondýnka. „His bombenkrypl – nůr ajn fůs

– macht gešefte – emerikn sigarets, čůingam, kafé, šnaps.“

„He doesn’t have a steady job?“ řekl Američan. „Er nicht arbajtn?

Nůr gešefte?“

„Nůr gešefte,“ řekla dívka. „Nicht šprechn fon ím. Šprich fon laf!“

„Yeah,“ řekl Američan, který se nemohl opít. Zato dívka už pít

nemusela. Měla dost, Američan měl hlavu podivně jasnou, strašlivě

střízlivou.

„Do you love someone?“ řekl. „Dů líbst ajn man?“

„Jes,“ řekla dívka. „Jů.“

„Sure,“ řekl Američan. „But I mean – have you a sweetheart? Dů

hast ajn – darling?“

„Šůr,“ řekla dívka.

„Who’s he? Was – was ist er?“

153

„Gešeft,“ řekla. „Nicht fon ím ject šprechen. Aj laf jů.“

„Sure,“ řekl Američan. „And – you plan to marry him?“

„Sorry?“

„Marry him – you and he –“ vzal dívku za ruku a naznačil

navlékání svatebního prstýnku. „You,“ řekl, „and your boyfriend.“

Zavrtěla prudce hlavou.

„Ou nou,“ řekla. „Aj mery jů!“

„Sure,“ řekl Američan. „You marry him.“

„Nou, aj mery jů!“ zablábolila tvrdohlavě a pohodila hlavou.

Plavé kadeře jí přikryly tvář. „Aj mery jů!“ vykřikla.

„No,“ řekl Američan.

„Jes!“

„No,“ řekl Američan. „You can’t.“

„Vot?“

„Kannst nicht.“

„Jes. Aj ken.“

„You can’t. But I’ll make you a present of a pair of nylons for

your wedding,“ řekl.

Z alkoholických mlžin zazářilo dívce to slovo.

„Najlons?“ řekla dychtivě a radostně.

„Yes,“ řekl Američan. „A present – for you – when Hochzeit.“

„Mí najlons?“ řekla dívka. „Prezent?“

„Yes,“ řekl Američan. „You nylons.“

„Dárlink!“ vykřikla dívka a v opilém nadšení se ho pokusila

obejmout.

„All right,“ řekl Američan a vzal ji za ruce. „But you shouldn’t

drink so much. You’re too young for that sort of thing. “1

„Sory,“ škytla dívka. Ne už módní kresbička, napadlo Američana,

ale opilá figurka z comics. „Nicht trinken – so much,“ řekl. „You

young – nice – the war is forbaj – you must think of your future.“

„Fjučr!“ zasmála se, komicky půvabná ve své opici, a pak se

začala mazlit s tím novým a naprosto neznámým slovíčkem, které

dráždilo sluch mazlivě měkkými hláskami. „Fjučr!“ opakovala s

patosem ožralků a zatřepala plavou kšticí. „Fjučr. Jů fjučr. Fjučr,

1 No dobře. Ale neměla bys tolik pít. Na takové věci jsi příliš mladá.

154

fjučr, fjučr. Jů dárlink fjučr. Aj laf jů, fjučr!“

Na pódiu u mikrofonu zpívala chraplavě zpěvačka:

A vlaky, až pojedou,

starosti mi z hlavy vyženou…

Pak se potáceli mezi ostatními ožralými páry na parketu.

„Ajm bezofn,“ pravila plavovláska.

„Yes. Never mind,“ řekl Američan.

„Baj aj – aj – ajm najs.“

„Yes. You’re nice.“

„Nou ajm – ajm blét, si?“

„Yes. Never mind.“ „Bezofn.“

„Okay. You’re a nice girl,“

„Nou. Ajm not najs, si? Ajm – ajm fajn bat not najs, si?“

„O. K.“ řekl.

„Fajn, si?“ naléhala. „Bat not najs. Ajm – bezofn.“

„You are. But you’ll be okay. You’re a nice and a fine girl.“1

„Fajn gol,“ zabručela spokojeně. „Jů najs boj.“

„Well –“ řekl Američan.

„Jes! Najs boj! End ajm – hepi!“ řekla.

„Then it’s okay,“ řekl Američan.

„Ic oukej!“ řekla plavovláska.

Potom se Američan konečně také nadral. Nahoře v pokoji byla jen

jedna postel a potom leželi na zádech, dívčina plavá hlava v důlku

Američanova bicepsu a hrudního svalu, a Američan, už zase

vystřízlivělý, hleděl zamyšleně na lesklá plechová srdíčka, která si

opilá dívka zapomněla vyndat z uší. Po stropě ujížděla světla

automobilů dole na ulici a za oknem se rozsvěcel červený, zelený a

oranžový signál na křižovatce. Dívka pravidelně oddychovala. Měla

dost. Spala.

Američan ještě chvíli ležel. Pak opatrně vstal, odešel k umývadlu,

umyl si obličej studenou vodou a oblékl se. Potom přistoupil k oknu

1 To jsi. Ale budeš zas v pořádku. Jsi hodné a prima děvče.

155

a pohlédl ven. Dole na chodníku se potácel hlouček opilců. Do

pokoje hlasitě doléhal jejich zpěv.

Američan se ohlédl na dívku. Nahá, líbezná paže objímala

prázdné místo na polštáři. Přes spící obličej spadaly plavé vlasy. Šero

v pokoji proměňovalo všechno v krásný obraz, krásnější nežli

skutečnost. Protože obraz je jen zachycením okamžiku, není na něm

ani minulost, ani budoucnost. Proto může být krásný.

Američan se otočil zpátky k oknu. Za oknem osvětlovaly

reflektory z nějakých důvodů průčelí vysokého chrámu, zlatou

svatozář kolem sochy světce na kamenném štítě. Pod mlčící klenbou,

v atlasem vystlaném svatostánku dřímal bílý symbol betlémského

pacholete. Z dálek noční oblohy znělo slabé vrčení. Mezi bílými

hvězdami plulo rychle červené a zelené světýlko neviditelného

letadla.

„Oh, hell!“ řekl Američan polohlasem a hleděl na noc, na chrám,

na vzdalující se opilé noční chodce. Potom se otočil a podíval se ještě

jednou na plavovlásku. Kadeře se jí odhrnuly s čela a bylo jí vidět

obličej, prázdný a bez znaků inteligence, ale živý, líbezný, dívčí

obličej. Dopadala naň záře reflektorů, odrážející se od průčelí

chrámu. Ale Američan věděl, že o osudu té dívky nebude rozhodovat

betlémské pachole, ale mnohem spíš betlémská ocel.

Otočil se, na světlý obláček dívčina kombiné na židli položil

balíček s nylonkami a desetidolarovou bankovku a bez ohlédnutí

vyšel na chodbu a zavřel za sebou dveře.

1946

156

JIŽ STAŘÍ EGYPŤANÉ

Na refýži se nashromáždil obsah tří tramvají a chystal se divoce

ztéci čtvrtou, která právě přijížděla. Obyčejně spíš ustoupím a

čekám, ale toho dne bylo pozdě a měl jsem za sebou čtyři porady a

stejně tolik černých káv. Nechoval jsem v duši pražádné

humanistické pocity, a když se červený koráb, který pamatoval Toma

Mixe, ocitl v oblasti refýže, přitočil jsem se k houfu ze strany.

Několik starších spravedlivých žen se pochopitelně ozvalo, ale

ignoroval jsem je, odrovnal jsem úderem na ledviny šedivého pána,

který se mi připletl do cesty, a chytil jsem se tyče.

Totiž myslel jsem si, že jsem ho odrovnal. Měl však zřejmě

zkušenosti v tomhle americkém fotbalu pražské městské dopravy,

popadl mě zezadu za krk a zmáčkl mi ohryzek, až se mi před očima

udělaly překrásné svěží černé kruhy, a já se musel pustit. Smečka na

refýži mě sevřela, zamávala se mnou a vyplivla mě do vozovky.

Mezi černými kruhy zasvítily oslnivé reflektory a za nimi skříply

brzdy. Cuklo to se mnou, ale zůstal jsem stát jako myška v ohnisku

hadího pohledu.

Dveře bouráku se otevřely a vyklonila se z nich plešatá, napapaná

hlava.

„Idiote!“ oslovil mě automobilista, jak je to jejich milým zvykem.

Kolem mě se pořád otáčely ty černé kruhy a nechtělo se mi z

místa. V tváři kynutého knedlíku zasvítila bílá a zlatá.

„Same!“ zvolal příjemně.

„Ahoj,“ řekl jsem. Byl to Franta Putych. Deset let jsme se

neviděli.

„Co se tu motáš?“

„Chci jet domu,“ řekl jsem a ohlédl jsem se po tramvaji. Ale ta už

odjížděla, ověšená hrozny druhu homo sapiens. „Jenže v tuhle dobu,“

otočil jsem se na Putycha, „je to přece jen o něco riskantnější než

astronautika.“

„Kde bydlíš?“ zeptal se mě.

„Na Petřinách.“

157

„Nasedni. Dovezu tě tam,“ řekl Putych velkomyslně.

Vlezl jsem si vedle něho a zapadl jsem do automobilového

pohodlí. Nejsem na to zvyklý a nevěděl jsem, jak zajistit dveře.

Putych to udělal za mě, rukou v bílé kožené rukavici, nad níž se

zaleskl zlatý konflíček v oslnivé manžetě.

„Tak co, kamaráde?“ zahájil rozhovor. „Už jsem tě neviděl nejmíň

tisíc let.“

„No,“ řekl jsem. „Já tebe taky ne.“

„Seš, doufám, svobodnej?“

„Ne. Ženatej.“

„Same! Neblbni! Tak ty ses taky zbláznil?“

„Ty, jak vidím, ne.“

„Já nikdy. Kamaráde, vždyť je to šílenství. Davový šílenství.

Rozhlídni se kolem sebe.“

V duchu jsem vzdychl. Putych se tedy asi nezměnil. Začne mi

patrně vysvětlovat svou teorii užívání života a poznávání světa.

Život, podle něho, skýtal ženy s pevnými ňadry, z nichž pozůstával

svět. Ženy byly zajímavé psychologické objekty a studovaly se

nejlépe v posteli. Manželství je přežitek starých dob, člověk

komunismu spěje k nějaké vyšší formě soužití, pravděpodobně

skupinového. Takovou filosofii měl před deseti lety.

V příštích minutách jsem poznal, že ji má i po deseti letech.

Že se pojede k němu, a ne ke mně, rozhodl u benzínové stanice,

když se dozvěděl, že moje žena je na zájezdě. „No tak to neexistuje

žádný domu, kamaráde! Seš slaměnej vdovec. Musíme oslavit

setkání po tisíci letech!“ Pak jeho pozornost upoutal zřízenec.

„Soudruhu,“ vyklonil se z okénka a zavolal na něho. „Otřete mi

přední sklo!“

Seděl na volantem s hubičkou našpulenou a pozoroval snažení

zřízencovo.

„Ještě támhleten flekanec, soudruhu!“

„Kde, šéfe?“

„Tamhle vepředu na chladiči, vidíte? No tam. Vysral se mi tam

158

nějakej pták.“

Soudruh vyleštil kapotu a obdržel spropitné.

„Díky, šéfe,“ řekl.

Putych zařadil a pokračovali jsme v jízdě mezi pošramocenými

neóny.

Nemám ponětí o autech. „To je Amerika?“ zeptal jsem se.

„Kams dal voči, kamaráde. Volga, Volga, mať radnája,“

odpověděl a vybral bílými rukavicemi zatáčku v křižovatce.

„Nabízeli mi Hillmana. Tůdle. Nějakej přítelíček o mně bude

roztrušovat, že obdivuju západní techniku.“

„A je to dobrej vůz?“

„Kraksna,“ řekl úsečně Putych. „Ale ono je lepší vozit se až do

smrti Volhou než dva roky v Hillmanu a pak si zas zvykat na

tramvaj, nemyslíš?“

„Přeháníš, ne?“ řekl jsem.

„Kamaráde,“ pravil Putych filosoficky. „Asi nemáš tušení, v jak

nebezpečným světě žijeme.“

Ukázalo se, že Putych obývá první patro tiché a rozlehlé vily v

Bubenči. V prostorném pokoji – dřív se takovým věcem říkalo

pánský pokoj: kožené klubovky, veliké chromované popelníky na

vysokých podstavcích, pojízdný servírovací stolek s likéry – měl

velikou knihovnu.

Přistoupil jsem k ní.

„Pořád hodně čteš?“

„Cože?“ otočil se od likérového stolku. Držel v ruce baňatou

láhev nějakého importovaného koňaku a naléval do dvou skleniček.

„Že pořád hodně čteš.“

„Já? Kdepak. Na to nemám čas, kamaráde, Ani mě to už nebaví.

Jo ty myslíš tu knihovnu? Tu jsem koupil se zařízením.“

Podal mi skleničku.

„Tak na zdraví – a na krásné ženy. Ale ne na manželky!“

Zahlédl jsem na láhvi francouzský nápis. „Proč nepiješ vodku?“

zeptal jsem se kousavě.

„Před tebou přece nemusím.“

159

„To nemusíš.“

Napili jsme se. Skoro jsem se zakuckal. Nejsem zvyklý na

francouzský koňak.

„Co ty teď vlastně děláš?“ zeptal jsem se. Před deseti lety pobíhal

Putych, pokud mi sloužila paměť, okolo Parku Julia Fučíka. Dělal

tam dramaturgii nebo co. Režíroval módní přehlídky nad fontánou a

sestavoval osvětové přednášky v malém amfiteátru. Tak něco. Pak

měl průser.

Teď se přede mnou umístil v klubovce. Hruď, povlovně

přecházející v klenuté břicho v perlově šedé vestě, se zaleskla řadou

knoflíčků.

„Ty to nevíš? Režíruju, kamaráde!“

Jednu dobrou vlastnost vždycky měl: byl vlastníkem hroší kůže.

Nebyl rozhodně domýšlivý a nikdy se neurazil. Měl jsem

pravděpodobně znát jméno Putych odjinud než jen ze vzpomínek.

Hlavně ze vzpomínek na flámy. Ale on se neurazil.

„A co?“ řekl jsem.

„Porůznu. Udělal jsem pár výstav, sem tam něco v televizi, takový

kšeftíčky, víš. Teď jsem na Barrandově.“

„Ale,“ řekl jsem. „A co tam právě tvoříš geniálního?“

„Předělávám scénář ecroplanu.“

„Po Bartákovi?“

„Jo.“

„Měl s tím pěknej průšvih, co?“

„Barták je blbec,“ řekl Putych s citem. „Naivka. Chová se jako

radikální študent. Moh si to všechno předem spočítat na prstech.“

„A co na tom děláš?“

„Ale no,“ Putych si zapálil. „Trošku to onduluju. Pár obrazů

přehodím, vrazím tam nějakej ten společnej kravín, nějakou tu

spartakiádu, prostě aby se vlk nažral. V podstatě jim bude stačit, že

se pod to podepíšu. Co taky za takovej bakšiš ode mě můžou chtít?“

„To je fakt,“ řekl jsem. Putych se tím tématem skoro rozehřál. Ale

hned zas obrátil list. Měl zřejmě umění za celý den dost.

„Tak co říkáš, kamaráde? Brnknem nějakejm dívkám, ne?“

Pokrčil jsem rameny. Putych zvedl telefon a brnkl. Dívce vykal.

160

„Přivede kamarádku,“ řekl potom.

Kamarádka byla zajíček, týden ve střižně, a k režisérovi vzhlížela

jako k umělci. Pokoušela se o intelektuální konverzaci.

„Říkají, že ecroplan dělal už Piscator.“

„Kdo?“ zeptal se Putych.

„Piscator.“

„Pijete koňak nebo whisky?“ řekl Putych. „Co máte: Hennessy

nebo Martell?“ zeptala se dívka, která přišla na brnknutí.

„Curvoisier.“ „Tak sem s ním!“ Napili jsme se.

„Četl jste už Časovou tíseň, pane režisére?“ řekl zajíček.

„Eh – hm?“ pravil Putych.

„Od Frieda,“ dodala dívka.

„Právě jsem si koupil Kat počká,“ řekl Putych.

Začervenal se zajíček.

Potom se pilo, vtipkovalo, mluvilo dvojsmyslně, prozpěvovalo a

nakonec si starší dívka svlékla blůzu a zůstala do půl těla jenom v

kombiné.

Někdy mezitím se zajíček pokusil ještě jednou.

„Jak se vám líbí Fialka, pane režisére. Viděl jste ho?“

Putych se zamračil a úsečně řekl:

„Ne.“

Potom, když si veteránka svlékla tu blůzu a Putych šel zhasnout

světlo, aby bylo intimní osvětlení, řekl mi:

„Hele, vemeš si tu profesorku vedle, jo? Já to nesnáším. Nebudeš

mít vztek?“

Tou dobou se už profesorka taky nezajímala o literaturu. Ale

zklamal jsem ji. Zůstal jsem manželce věrný.

Vypadl jsem brzo ráno. Vedle v pokoji Putych s dívkou od

telefonu ještě spali pod kostkovanou dekou a profesorka seděla

zkroucená v jedné z kožených klubovek a taky spala. Ani jsem si

neudělal snídani, a když jsem spěchal bubenečskými uličkami na

tramvaj, dala se do mě zima.

161

Přivřel jsem oči, jako to dělám v Bubenči vždycky. Představuju si,

že jsem v dvacátých letech, kdy se v Praze hrálo shimmy a poprvé

Charleston a lidem se zdálo, že mír a veselé časy budou trvat věčně.

Vily tu mají portály, okrouhlá schodiště před vchodem a nad nimi

umělecké lucerny a všelijaké architektonické výmysly u zahradních

branek. Prý tu kdysi bydlela těžká buržoazie. Teď jsou tu diplomati,

vymírající rasy vzácných psů, sídla zkonstruovaná pro komfort jedné

rodiny s pěti sloužícími, v nichž dnes pohodlně žije pět rodin bez

jediného sloužícího, a umělci jako Putych. Ze zanedbaných růžových

záhonů vytahuje ptactvo žížaly a v zchátralých altáncích stojí

motocykly přikryté celtou.

Na refýži u ministerstva vnitra čekal zase dav, ale včerejší

misantropie mě pustila. Bůhví proč. Snad to bylo tím chladným,

svěžím ránem. Slušně jsem se postavil do fronty, a když přijela

tramvaj, nechal jsem nastoupit babičku, která nemohla na nohy.

Tlačenice uvnitř nebyla nesnesitelná. Pověsil jsem se na držadlo,

hlavou se mi začaly honit vzpomínky na zážitky včerejšího večera.

Putych, dívka objednaná telefonem a profesorka, kterou režisér

zklamal intelektuálně a já sexuálně.

Potom jsem si všimnul pletené čepice pode mnou. Byla to

amatérská práce, vybledlá častým praním, a dívka pod ní měla na

sobě tenký svrchník z konfekce, jehož odřeným límcem prosvítalo

hrubé plátno podkladu. Dole jsem zahlédl pečlivě vyčištěnou a

značně sešlou hranatou špičku módního střevíčku za 8o,– Kčs.

Dívka nebyla nijak krásná, ale měla příjemnou obyčejnou tvář a v

ní staročesky pomněnkové oči. Na klíně držela knihu zabalenou v

hnědém papíře, nahlížela do ní a pak utkvívala pomněnkovýma

očima na mém břiše a potichu pohybovala rty. Učila se. Ale nebyla

to slovíčka, která se dívky v tramvajích obyčejně učí.

Babička, která nemohla na nohy, vstala a začala nerudně

odstrkovat lidi, stojící mezi ní a východem. Rychle jsem usedl vedle

učící se dívky. Přes rameno jsem jí zašilhal do knihy. Četl jsem:

III. RUKAVICE

162

1. Vznik a vývoj rukavic

Dle dochovaných nástěnných maleb pokrývali již staří Egypťané

při slavnostních příležitostech ruce jakýmsi druhem rukavic,

zhotovených pravděpodobně z kozličí kůže…

Vzpomněl jsem si, nevím proč, na automobilistické rukavice

Franty Putycha. Již staří Egypťané. A dívka se učila. Hustila to do

sebe. Již staří Egypťané pokrývali své ruce kozličí koží. Představoval

jsem si, jak stojí za pultem a nabízí mi rukavice. „Již staří

Egypťané,“ říká, „pokrývali své ruce jakýmsi druhem rukavic.“ A

pak mi pracovitými prsty pomáhá nasoukat moje měkké prsty do

rukavic. „Již staří Egypťané, pane, pokrývali své ruce při

slavnostních příležitostech jakýmsi druhem rukavic.“ Pravděpodobně

to musí vědět, aby mi je mohla prodávat. Je to milé. Bylo by milé,

kdyby mě při prodeji poučila: „Již staří Egypťané, pane…“

Tramvaj zpomalila, dívka zavřela knihu a rychle vstala. Pod

ošumělým kabátkem se objevily ty věčné křivky mladého ženského

těla, kterých se naštěstí pravděpodobně nikdy dost nenasytím, a na

její místo těžce dosedl muž s fasciklem nějakých úředních listin a

ihned se zuřivě ponořil do četby.

Ponořil jsem se do svého svrchníku a tramvaj mě unášela

drkotavou pražskou cestou k redakci. Již staří Egypťané, milý pane.

Jak je zajímavé vědět, že již staří Egypťané… jak je správné, že u

zkoušek učňů oboru prodeje rukavic se vyžaduje, aby to věděli.

Na křižovatce nadával esenbé jakémusi roztržitému nebo

barvoslepému pánovi, který přecházel na červenou. Vstal jsem a

postavil jsem se do dveří. Tramvaj se blížila k místu mého určení.

Ranní mlhou prokouklo zaprášené pražské slunce. Začal jsem se těšit

na rukopis, který je třeba zpracovat podle nových pravidel, a na to, že

večer se vrátí žena ze zájezdu. Již staří Egypťané, soudruzi,

pokrývali své ruce jakýmsi druhem rukavic.

1962

163

ÚSMĚV PENNSYLVÁNSKÉ NOCI

Pan Gillerlain ze Seven Centuries Clubu, tmavé mahagonové

záležitosti s černošskými sluhy v livrejích a v bílých rukavicích, pan

Gillerlain, srkající sherry pod honosnými, temnými portréty jakýchsi

naprosto bezvýznamných lidí ze Seven Centuries Clubu, pan

Gillerlain, s nímž jsem se seznámil na profesorově party na té

longislandské universitě v tom Zeckendorffově campusu, pan

Gillerlain ochutnal láhev Chateau Neuf du Pape ročník 1952 a vrátil

ji. Přinesli jinou. A v té zešeřelé mahagonové jídelně, voňavé

doutníkovým kouřem a plné holohlavých pánů-babbittů, kudy černí

číšníci plují tiše se stříbrnými podnosy a jenom jejich bělma svítí

zdvořile do přísvětlí devatenáctého století v tom mahagonovém

klubu tohoto Léta Páně 1966, v té temné mahagonové jídelně dal mi

pan Gillerlain doporučující dopis pro svého přítele, pana profesora

Frommsetta z Hawkesovy university, a zalepil jej starozlatým

voskem Seven Centuries Clubu a zapečetil safírovým prstenem.

A pak jsem ujížděl druhý den stříbrnou Pennsylvanií v stříbrném

autokaru Greyhound, jak jezdí jenom nejchudší, s hezkou černošskou

maminkou a jejím kávovým baby na vedlejším sedadle, a z

tranzistoru tlustého černošského hejska přede mnou linul se do té

stříbrné pennsylvanské krajiny zpěv hlásků tří černých grácií,

nazývajících se The Supremes: Queen of the House… Queen of the

House…, v tom autokaru s kondicionovaným vzduchem, takže tam

nebylo ani horko, ani zima, v tom stříbrném autokaru, co o něm snila

Lu Ann z Prezydenta Krokadýlů (a chudák Warren Miller právě

umíral na dvaasedmdesáté ulici na rakovinu), že v něm pojede na tu

dlouhou cestu, na tu dlouhou, dlouhou cestu z New Yorku do San

Franciska – a černé baby pojídalo sladké Hershleyho čokoládky,

které černá maminka na každé zastávce vytahovala z automatů, a

tloustlo mi před očima a za oknem plynula ta krajina stříbrná

stříbrnými americkými břízami, ta dávná, indiánská, kvakerská

krajina s bílými domky městeček v březových hájích, s barevnými

reklamními tabulemi, s obrovským, obrovštějším než Vyhnání

164

Adama a Evy z Ráje v paláci dóžů, vyobrazením párku zvaného hot-

dog a nápoje jménem coca-cola a s nápisem THESE ARE OUR

HEROES – TOTO JSOU NAŠI HRDINOVÉ, a já nevěděl, je-li to

slogan poctivě vypocený za nějakým stolkem v nějaké reklamní

kanceláři, za nějž nějaký šéf poklepal nějakému textaři pochvalně na

rameno, anebo kráčel-li touto stříbrnou pennsylvánskou krajinou

přede mnou Dobrý voják Švejk a bavil se přemalováváním nápisů,

sbíraje hovínka stříbrných pennsylvanských pudlíků, černých

trpasličích pudlíků, stříbrných pudlíků s trvalou na hřívě.

Tak jsem v tom Greyhoundu dorazil odpoledne do městečka

Sleepy Falls, sídla Hawkesovy University, a zatelefonoval jsem z

veřejného telefonního automatu panu profesoru Frommsettovi.

Ovšem veřejný telefonní automat, to není v tom pennsylvanském

městečku Sleepy Falls ta zlobivá, stále obsazená, věčně nefungující a

peníze nevracející, v noci počůraná záležitost. Je to malá klaviaturka

v béžových barvách, na každé klávesce čísílko. A jak se sluchátkem

na uchu mačkáte čísílka, ozývají se jemné nebeské tóny malé hudby

sfér jako z rokokové skleněné harmoniky, každé čísílko jiný tón,

takže máte-li hudební sluch a špatnou paměť na čísla, můžete si

zapamatovat melodii.

Pan profesor Frommsett měl melodii jako Perný den. A radostný

hlas nějaké paní mi oznámil, že jsem vítán, ale až večer po půl

deváté, neboť u Frommsettů mají křtiny, které oslaví večerní party.

Chodil jsem tedy celé odpoledne tím krásným anglickým parkem,

kde se rozkládají historické budovy Hawkesovy university, z nichž

některé jsou téměř sto padesát let staré, ohlížel jsem se po hezkých

studentkách v sukních typu miniskirt do půl stehen, v nichž sedět, a

neukázat, co má dívka pod nimi, je velké umění, nové anglosaské

umění, postál jsem pod rozložitým jilmem, kde se konaly dozvuky

německého semináře pana profesora, jenž (to jsem se pak dozvěděl)

se jmenoval Silberstein, a dívky z jeho semináře, hezké brýlaté dívky

stály pod tím jilmem a recitovaly vážnými hlasy s těžkým

americkým přízvukem německy Holderlina. Ale spustil se déšť,

stříkavý pennsylvanský déšť, a dívky v minisukních hopkaly mezi

kalužemi, jak jsem se na to díval ze studentského zátiší, popíjeje tu

165

dobrou coca-colu a tu ještě lepší Seven-up, a jarní americké bláto

kolem nich stříkalo na všechny strany, a já, rázem půl deváté, jsem

vykročil k domu pana profesora Frommsetta.

Obýval, jako všichni profesoři té Hawkesovy university, hezké

bílé rodinné stavení, v tom parku nazývajícím se město Sleepy Falls,

a když jsem se blížil k tomu stavení, zdálo se mi špinavé. To po tom

odpoledním dešti, nějaké blátem zastříkané. A jako na povel, když

jsem přišel blíž, zapěnilo se najednou v růžovém světle

pennsylvanského západu slunce tomu domečku pod střechou, taková

bílá, saponátová pěna, kolem dokola celého domečku, a stékala

pomalu po bíle natřených prknech i po oknech, za nimiž svítila

medová světýlka, až domeček vypadal jako dort se šlehačkovou

polevou. Potom pod střechou zašumělo a zpod krovů se vyhrnula

voda a spláchla tu saponátovou pěnu se stěn i s oken a domeček tu

najednou stál v tom růžovém světle pennsylvanského západu slunce

jako alabastrová hračka, zářil, leskl se bělobou, a z medově svítících

oken zněly veselé hlasy a cinkot sklenic.

Zazvonil jsem, otevřeli mi, vešel jsem dovnitř a octl jsem se v

pestrém mumraji pánů a dam a dívek pleti bílé, hnědé, mandlové a

nažloutlé – party byla už v plném proudu. Dopis od pana Gillerlaina

dopravil mě k pohovce v Early-American stylu, na níž uprostřed čtyř

velebníčků seděl šťastný otec, pan profesor Frommsett. Have a

drink! pravil pan profesor Frommsett dřív, než si přečetl dopis, a

jeden z těch čtyř velebníčků mi podal sklenici. Přiťukli si se mnou –

byli každý jiný: jeden katolický, druhý episkopální, třetí

presbyteriánský a čtvrtý metodistický. A už jsem plul uličkou drinků

s paní profesorovou Frommsettovou, starou bělovlasou dámou, vstříc

překrásné černošské dívence v šatech jako Kašpárek, okolo níž

vytrvale kroužil můj přítel zpod jilmu, pan profesor Silberstein, jenž

se mi potom hrdě, radostně a s nepedagogickou nadějí svěřil, že

dívka s tím půvabným jménem Cricket West bude příští školní rok

členkou jeho německého semináře.

A paní profesorová Frommsettová mě odvlekla k domácímu baru,

avšak moje oči zůstaly přilepeny na té černošské dívence s

půvabným jménem Cricket West v šatech jako Kašpárek, a paní

166

profesorová Frommsettová mi nalila růžový gin, a sledujíc směr

mého pohledu mi řekla, jak hrdi jsou všichni na Hawkesově

universitě na tu dívku Cricket West, kterou objevil jejich talent-

scout, hledač talentů, v nejvyšší třídě černošské měšťanky v

Blueberry Ferry v South Caroline. Kdo, řekl jsem. Talent-scout? Tak

to není studentka, ale filmová herečka? řekl jsem, vzpomenuv si na

ten výraz: talent-scout: ve staré Kinorevui jím označovali agenty

velkých hollywoodských společností, kteří jezdili ve velkých

amerických autech po zapadlých amerických oficinách a obchodních

domech a objevovali krásné dívky, z nichž se potom stávaly starlets

– hvězdičky. Ne, je to naše studentka, v prvním semestru, pravila

paní profesorová Frommsettová velice hrdě. Hawkesova universita

má svoje talent-scouts pro černošské studenty. Jsme jedna z

nejstarších amerických universit, Hawkes, obchodník kůžemi, nás

založil v roce 1827, a chceme mít hodně nadaných černošských

studentů, dáváme jim stipendia. A na to máme přece talent-scouts.

Proč je chcete mít? zeptal jsem se. Chceme, řekla paní profesorová

Frommsettová a zatřpytila náušnicemi. Země potřebuje čím dál víc

inteligence, to víte, rozvoj vědy, techniky – Ale proč černochy?

zeptal jsem se. Paní profesorová se mile usmála a podala mi nový

růžový gin. To víte, řekla, chceme je mít. A tak jsem se nedozvěděl

proč. Asi ze špatného historického svědomí těch čachrářů s ohnivou

vodou, nebo z vrozené křesťanské laskavosti těch šlachovitých

idealistů, těch Yankeeů, těch drobných anglosaských bezdětných

maželských párů, které měsíc co měsíc posílají tvrdých sto dolarů

spolku Nevlastní rodiče, a za těch sto dolarů žije někde v ubohých

zemích světa nějaké nahaté Korejátko (pokud je nezdefrauduje

nějaký mazaný yankeeský čachrář, zaměstnanec té filantropické

společnosti), nějaké nahaté Vietnamátko, vypuzené ze své chýše

napalmem, který platí jiní Yankejci. Ach podivná Ameriko! Ty

překrásná země! Plul jsem tím krajem cocktailů s paní profesorovou

Frommsettovou a obdivoval jsem její stříbrné kadeře, čtyři rozjaření

páteři různých věr zatančili kolem ní skotský taneček a velice

rozjařený pan profesor Frommsett s očičkama rozsvícenýma od

nápoje zvaného Bloody Mary – Krvavá Mařenka černošsky

167

zastepoval. Pak políbil paní profesorovou.

Hubený yankeeský pětašedesátník, a paní profesorová

Frommsettová nejmíň šedesát – proboha! Což snad americká věda

dosáhla už met starozákonních? Což i k paní profesorové

Frommsettové jako k Abrahamově Sáře sestoupili andělé

Hospodinovi a pověděli panu profesorovi Frommsettovi v

pětašedesátém roce jeho věku a v šedesátém roce manželky: „Aj,

syna bude míti manželka tvá!“ a zasmála se snad stříbrovlasá paní

profesorová Frommsettová, řkouc jako Sára: „Teprv když jsem se

starala, v rozkoše se vydám?“ Kde je dítě? vyhrkl jsem, šplouchnuv

růžovým ginem. Ukážete mi dítě? Jaké dítě? pravila paní profesorová

Frommsettová. To dítě. Křtěňátko. To, jemuž dnes udělen byl křest

svatý, patrně od těch čtyř veselých velebných pánů v jejich čtyřech

barevných kostelích. Vaše dítě!

A tu se stará paní profesorová Frommsettová rozesmála, až jí

brilantky v uších zaskotačily, a táhla mě uličkou růžových ginů k

drahocenné černé studentce Cricket West, záři a světýlku toho

letního pennsylvanského semestru, a ta se taky rozesmála, až silný,

bílý, krásný chrup zasvítil odleskem růžové hladinky, a rozesmál se

pan profesor Silberstein, jenž, poháněn whiskou, stal se už pouhým

sputníkem té dívky Cricket West, a rozesmáli se dámy a pánové, bílí,

hnědí, mandloví a nažloutlí, rozesmál se presbyteriánský, episkopální

i metodistický velebníček, ale nejvíce velebník katolický, rozesmál

se celý ten bílý domek v tom zeleném parku nad městečkem, kde

sídlí staroslavná Hawkesova universita.

Ale nejvíce rozesmál se pan profesor Frommsett. Vstal, a mávaje

dopisem se starozlatou pečetí pana Gillerlaina, pravil:

„Já jsem to křtěňátko! Já, William Booth Frommsett, profesor

paleontologie! Ve věku šestašedesáti let dospěl jsem k Bohu –“ a na

tomto místě pan profesor Frommsett velice a hlasitě škytl, „– k Bohu

rodu křesťanského, řádu Catholicus, a to zásluhou své milované

manželky – škyt – paní William B. Frommsettové.“ Rozškytal se,

veselí velebníčci mu zabušili do zad a dolili mu ginu a smích sílil a

sílil a já na vlnách růžových ginů plul jsem růžovou pennsylvanskou

nocí s krásnou hnědou dívkou Cricket West a s jejím sputníkem

168

Silbersteinem v tichoučké měkkoučké limuzíně pod staniolovým

měsícem jako z biografu k dalším nočním i denním divům té

podivné, podivuhodné, divné, krásné, veselé, divné, teskné, nikdy

nevyjádřitelné, nikdy nepochopitelné, nesdělitelné, staré americké

země…

1966

169

LEKCE NA PARNÍ LODI

Dopřál jsem si té výstřednosti, že místo tryskovým letadlem konal

jsem cestu z USA lodí MHS Queen Mary. Tato cesta mi přinesla

neobyčejně cennou zkušenost.

Nemyslím jízdu samu na nejstarším luxusním parníku ve službě,

jízdu v tom mahagónovém městečku, které v noci, když se něžně

houpá na vlnách Atlantiku, skřípe a praští jako romantický hrad z

gotických románů; nemyslím také oddělení pro domácí zvířátka, kde

velký habešský kocour očividně trpěl mořskou nemocí a vodou z

misky, určenou k pití, si neustále omýval obličej; nemyslím ani

šeptanou přítomnost (v první třídě) vévody z Windsoru, jehož spatřit

bylo touhou všech dam britské národnosti v turistické třídě. Myslím

zkušenost s anglickou konverzací.

Teoreticky jsem o ní byl ovšem poučen předem. Vždycky mě

okouzlovaly meteorologické poznatky lordů ve starých anglických

románech přeložených starými českými překladateli, a konečně z

každé příručky se dozvíte, že umění britského společenského hovoru

spočívá především ve schopnosti se zájmem rozmlouvat o počasí.

Jenomže teorie není praxe a nad praxi není.

Když jsem první den sešel do jídelny k večeři, probíhal u mého

stolu asi takový rozhovor:

Slaměná vdova (starší, s náhrdelníkem z neobyčejně studených

perel, manžel fyzik, vydělává v USA): „Doufejme, že nebudeme míti

příliš drsného moře.“

Pán (starší, inženýr, vydělává v USA): „Na naší cestě do Států

minulého jara měli jsme docela drsné moře.“

Jeho žena (starší, s velice studenými perlami kolem krku):

„Tentokráte však počasí zdá se dosti slibujícím.“

Ir (ze Severního Irska, asi třicetiletý, zaměstnanec americké

firmy): „Naslouchal jsem předpovědi počasí BBC. Podobá se, že

naše cesta bude dosti klidnou.“

Černošská dívka (velmi hezká, okatá, z Pobřeží slonoviny, jedoucí

do Anglie údajně si tam doplnit vzdělání; toho večera v kanárkově

170

žlutých šatech s hlubokým dekoltem): „Jé, podívejte se, jakýho

máme hezkýho číšníka!“

Všichni (včetně mě) se dívají na hezkého číšníka, potom (jakoby s

mírnou výčitkou, já se zájmem) na černošskou dívku.

Slaměná vdova: „Moje poslední cesta byla dosti drsnou.“

Pán: „V tuto roční dobu bývá značné množství bouří.“

Jeho žena: „I když ovšem toto žádným způsobem nezdá se býti

pravidlem.“

Ir: „Vyšel jsem nahoru na horní palubu. Věje dosti značný vítr.“

Já: – mlčím, okouzlen první, na vlastní uši slyšenou, pravou

britskou konverzací.

V podstatě stejný rozhovor konal se druhého dne u snídaně i u

oběda. Poněkud jej zpestřil obdiv černošské dívky (v šatech barvy

bílé kávy s hlubokým dekoltem) k jakémusi Japonci a úvaha o

různých tvrdostech řízků, která bezprostředně následovala. Večer

mně bylo už jasné, že meteorologicko-gastronomická konverzace na

parních lodích přetrvala všechny vládní změny a technické revoluce

a je spolehlivým a stále živým kouskem dobré staré Anglie.

Zároveň se však ve mně probudil můj osudný sklon k ostudným

provokacím, a tak jsem hovor o podezřelé zamračenosti večerní

oblohy přerušil dotazem Slaměné vdově, byla-li odpoledne v lodním

biografu.

Slaměná vdova: „Ano, byla jsem.“

Já: „A líbil se vám film?“

Slaměná vdova: „Ano, dosti se mi líbil. Tato kapusta není příliš

šťavnatou, není-liž pravda?“

Ir (jemuž byl dotaz určen): „Shledávám ji poněkud oschlou.“

Žena inženýrova: „Mají obvykle čerstvější zeleninu na Queen

Elizabeth.“

Inženýr: „Máte pravdu. Tato kapusta je vskutku poněkud

zvadlou.“

Tím skončil můj první pokus a kouzlo konverzace se zvýšilo.

Třetí den následovaly referáty o nočním chladu v kajutách,

způsobeném severním větrem, jenž v těchto končinách obvykle věje

171

(u snídaně), a o různých druzích zimního počasí v Irsku, na rozdíl od

Minnesoty (u oběda). Také moje konverzace s černošskou dívkou (v

tyrkysově zelených šatech s hlubokým dekoltem) o účesích nositelů

řádu The Beatles, přerušená poučením o přílišné tučnosti skopového.

Večer jsem si znovu zaprovokoval. Vzdychl jsem:

„Ještě tři dny, a budu zas doma. Velice se těším na svou dceru.

Mohu vám ukázat její fotografii?“

Černošská dívka: „Ukažte! Ukažte!“

Ostatní společnost (přikývnutí; co se dalo dělat).

Vytáhl jsem fotografii jedné pražské dívky, která vůbec není mojí

dcerou. Svěřila mi ji, abych ji ukázal jejímu vzdálenému bratranci,

jenž na Manhattanu vlastní noční podnik, v naději, že se bratranec

rozhoupe a pozve ji na prázdniny do Ameriky; v naději, měl jsem

dojem, dosti oprávněné, neboť to je velmi hezká a vyvinutá

šestnáctiletá dívka a na té fotce leží v nesmírně nepatrných bikini a v

póze okopírované z jedné z nejlepších obálek časopisu Playboy.

(Bohužel, když jsem přišel k bratrancovu podniku, stála před ním

picket-line elegantních mladých krasavic, které na prsou i na zádech

nesly plakáty: TANEČNICE BARU RŮŽOVÁ DŽUNGLE

STÁVKUJÍ. NENAVŠTĚVUJTE BAR RŮŽOVÁ DŽUNGLE! ŠÉF

JE VYDŘIDUCH! Bratrance jsem sice našel v kanceláři, ale byl

silně rozčilen, a když zjistil, že dívka na fotce není nabízející se

stávkokaz, nýbrž vzdálená sestřenice z Československa, vyhodil mě i

s fotkou z baru.)

Tuto fotografii jsem tedy nyní vytáhl a ukázal společnosti. Skočila

po ní černošská dívka (v leskle černých šatech s hlubokým dekoltem)

a zvolala:

„Jéje! Ta je krásná! Ale trošku kostnatá ( skinny; termín, jehož

vskutku nebylo možno užít o černošské dívce). Měla by víc jíst!“

Fotka zakolovala.

Inženýr: „Ano. Ona je po čertech hezká dívka.“

Jeho žena: „Vskutku je. Och! Tato ovesná kaše nebyla vůbec

slazena! Číšníku! Číšníku!“

Slaměná vdova: „Vskutku. Více cukru by jí neuškodilo!“

Ir: „Nemohu dnes téměř jísti. Zjišťuji, že počasí stává se maličko

172

drsným.“

Inženýrova žena: „Obávám se, že budeme míti bouřku v noci.“

Inženýr: „Stejně tak já. Jest to zvláštní věc, ale třetí noc plavby

bývá obvykle poněkud neklidnou.“

Duch dobré staré Anglie bezpečně překryl dívku v bikini

podrobným vylíčením různých bouří.

Snídaně posledního dne poskytla příležitost k výměně názorů na

rozdílné povětrnostní vlastnosti jar v Británii a v USA, shrnuté v

poznatek, že valných rozdílů není. U oběda vzbudil jistou pozornost

přepadlý habešský kocour, kterého majitelka vedla přes jídelnu na

růžové stuze a jenž, omámen patrně těžkou vůní skopového z

kuchyně, uprostřed místnosti vrhl na atlasové střevíčky manželky

Japoncovy, když ho chtěla pohladit. Jinak jsem se leccos nového

dozvěděl o tepelných poměrech v kajutě Slaměné vdovy během

uplynulé noci.

Zato u večeře došlo málem k senzaci. Toho odpoledne viděl jsem

černošskou dívku (v růžových šatech s hlubokým dekoltem)

koketovat v kuřáckém salóně se skupinou neuvěřitelných svalovců.

Byli to peruánští zápasníci stylu catch-as-catch-can, jedoucí na

mezinárodní championát do Skotska. Chodili v chladném větru

promenádní paluby v rozhalených košilích, z nichž jim přetékal

huňatý porost na prsou; ten, zdálo se, magicky přitahoval dívku,

zvyklou z Pobřeží slonoviny spíš na hladká hadí těla.

A večer, právě když žena inženýrova informovala společnost, že v

den přistání v Anglii budeme míti pravděpodobně dosti hezké počasí,

černošská dívka to už nevydržela a oznámila z ničehož nic:

„Ten zápasník s tím velkým knírem říká, že mě miluje!“

A tu poprvé vznikla malá trhlinka:

„On mluví anglicky?“ zeptala se Slaměná vdova udiveně.

„Ne, nemluví,“ pravila černošská dívka (v zlatých šatech s

hlubokým dekoltem). „Umí jenom tu jednu větu I love you. Tu mi

dnes odpoledne řekl sedmkrát.“

„Tento řízek jest opět tak tvrdým!“ pravila vzrušeně inženýrova

manželka.

„Můj jest poněkud nedodělaným,“ řekla spěšně Slaměná vdova,

173

aby odčinila předchozí zaškobrtnutí.

Řekl jsem:

„A co vy? Vy ho taky milujete?“

Černošská dívka se zachichotala. „Hihihi!“ řekla. „On je tak

velkej!“ naznačila jeho velikost rozpřáhnutím velmi pěkných, nahých

čokoládových paží. „A v pase je zas takhle tenoučkej!“ Vosí

charakter pasu znázornily růžové dlaně, které mě na černošských

dívkách vždycky tak fascinují. „A má takový veliký svaly! Ten když

člověka zmáčkne –“ zarazila se.

„Zmáčkl vás?“ otázal jsem se.

Ale kohorta věrných strážců britské tradice včas zasáhla.

„Přál jsem si řízek napůl udělaný,“ zanaříkal Ir, „a přinesli mi

dobře propečený!“

„Je to skandální,“ souhlasila Slaměná vdova. „Toto přece není

mrkev! Toto vyhlíží více jako špatný vtip na mrkev!“

Inženýrova žena: „Nebudu to jísti. Minulé noci jsem chytila zlou

rýmu a dnes v noci mi nechutná.“

Ir: „Ano. Minulé noci bylo poněkud chladno. Zdá se, že jim

nefungovalo vytápění.“

Inženýr: „Je stále ještě poněkud časně na jaře. Počasí je pořád

dosti chladné.“

A pak jsem se definitivně sklonil před dobrým konzervativním

duchem ostrovní říše.

Když jsem potom ujížděl ve vlaku líbeznou Normandií, napadaly

mě v duchu poznámky jako: „Máme dnes krásné sluneční světlo,

neshledáváte?“, a cestou Německem jsem si zas říkal: „Zdá se, že v

Německu jest chladněji nežli ve Státech.“ Potom však jsme se

přiblížili k hranicím a děs z celní prohlídky vypudil mi z hlavy

myšlenky na konverzaci. Zvyšoval se plynule, jak jsme se blížili ke

Krušným horám, naštěstí však seděla ve vedlejším kupé jakási velice

hezká německá statistka s množstvím kufrů, která jela na Barrandov

natáčet koprodukční horror, a celníci ji podrobili tak pečlivé a dlouhé

prohlídce, že na mě jim nezbyl čas. Bez obtíží jsem proto propašoval

svou láhev whisky a dvě lahve coca-coly jako náplast pro dívku,

174

kterou bratranec asi nepozve, a vyčerpán nervovým napětím jsem

usnul.

Probudil jsem se, až když vlak zastavil v Praze na Hlavním

nádraží. Chvilku jsem nevěděl, kde jsem, ale to už ke mně

chodbičkou utíkala moje rozesmátá žena, popadla mě do náručí a

zasypala polibky.

„Dobrý večer,“ pozdravil jsem ji, ještě napůl omámen.

„Shledávám počasí v Praze již dosti teplým, nenahlížíš?“

1966

175

NEŘEŠITELNÝ PROBLÉM GENETICKÝ

Z tajného deníku Vasila Krátkého, žáka III. b

2. jedenáctiletky dra Zdeňka Nejedlého v K.

Maše vlast, bratrsky pomáhající mnohým národům, hostí také

jistý počet afrických studentů temné pleti, z nichž někteří konají v

našem městě přípravné kurzy českého jazyka. Později šíří tito dobré

jméno našeho lidu daleko za hranicemi, avšak můj starší bratr Adolf

doplatil na jejich příliš přátelské chování k lidu životním štěstím.

Stalo se to následujícím způsobem: Adolf dva roky tajně miloval

Janu Brejchovou a napsal jí za tu dobu více než 200 dopisů. Filmová

diva oň neprojevila zájem, alespoň zčásti úměrný vynaložené námaze

(na všechny ty listy odpověděla jenom jedinou fotografií s podpisem,

navíc znehodnocenou nedokonale odstraněnou kaňkou a skvrnou,

patrně po zmrzlině), a tak Adolf začal pálit za Freddií Mourkovou,

hubeností a sličnými tahy tváře zmíněnou herečku poněkud

připomínající.

Rodiče jeho rozhodnutí chválili, neboť Freddie jako nemanželská

dcera předsedkyně ZV n. p. Lentex v K. pochází kromě sličnosti z

kádrově velmi dobré rodiny. Pouze jediná věc rušila dobrý dojem,

jímž Adolfova dívka na naši rodinu zapůsobila, a to bylo její jméno,

které z nedostatku pokrokovějšího názvosloví nazýváme dosud

jménem křestním. Jednoho dne, kdy byla Freddie u nás na návštěvě a

za doprovodu Adolfovy basové kytary zpívala jakousi hlučnou píseň

v cizím jazyce, odpověděla na otcovu znepokojenou otázku po

původu té písně, že je to americká píseň černošská, protestující

textem proti diskriminaci. Otec zatleskal, chvíli velebil boje černochů

za rovnoprávnost, potom se rychle a velice rozhněval, zrudl a začal

proklínat imperialisty. I máti se rozzlobila, a v takto navozené

přátelské atmosféře se otec Freddie zeptal, proč ona, dívka

skrznaskrz pokroková a funkcionářka ČSM, dává si říkat jménem tak

patrně anglického původu.

A tu se Freddie zapýřila a pravila, že teď už jim může tajemství

176

svého jména vyjevit, neboť se právě s Adolfem dohodli, že ještě před

zkouškou maturitní dospělosti uzavřou civilní sňatek. Ta zpráva

mého otce velmi potěšila, je totiž stoupencem brzkých sňatků

mládeže nalézající se v reprodukčním věku, jelikož po nich volají

příslušná místa ve snaze zabránit populačnímu poklesu. Vyzval proto

Freddii, aby neprodleně vyjevila tajemství. „Své jméno,“ pravila

tato, „jsem zdědila po otci. Tím je jistý Frederick Positive

Wasserman Brown, zemědělský dělník ze South Caroliny, jenž jako

příslušník Třetí americké armády generála Georgie Pattona moji

maminku v Plzni svedl a potom se dal odvelet na Dálný východ.“

„Američan?“ ulekl se otec a zachmuřil se; částečně se však opět

rozjasnil: „Zemědělský dělník?“ – a Freddie, ve snaze způsobit

definitivní rozjasnění otce, předtím hrdinný boj barevných národů

tak velebícího, rychle dodala: „Ano. A mimoto je můj otec

černochem.“ Proti očekávání se však otec definitivně zachmuřil.

V následujících dnech začal pak z městské lidové knihovny snášet

knihy jakéhosi Lysenka; jelikož v nich však nemohl nalézt

uspokojivou odpověď na to, co hledal, vypůjčil si spis mnicha

Mendela s obrázky různých hrachů, bílých, šedivých a černých. Ty

prostudoval velmi pilně a zeptal se později, když u nás Freddie opět

zpívala černošské písně cizím jazykem: „Ten tvůj otec, děvče, je

černochem velmi černým, anebo spíše světlejším?“ „Velmi černým,“

pravila Freddie, která sama je velice bílá a pouze oči má velmi

černé, veliké a velice pěkné. „Tak černým, že za války ho používali k

účelům průzkumu, kdy zcela nahý pronikal černou nocí do postavení

nacistů, jsa neviditelným.“ A otec se opět zachmuřil a neřekl již nic.

Toho dne večer doporučil však Adolfovi, aby poměr s dcerou

černochovou bezodkladně přerušil. Adolf se bránil: „Nejsem

rasista!“ „Ani já,“ pravil otec. „A kdyby Freddie byla dívkou černé

pleti, uvítal bych takovou snachu, neboť sňatek se zřejmou

příslušnicí rasy jinde potlačované jistě by kádrový profil naší rodiny

ještě více zlepšil. Jenže ona je bílá. Vzniká nebezpečí, že na základě

reakčních zákonů, určených mnichem Mendelem, porodí ti černé

dítě, a bude ostuda!“ „Proč ostuda? Černé jako bílé, vše jedno,“

podivil se Adolf, a otec vysvětloval: „Nikdo ti nebude věřit, že toto

177

černé dítě je skutečně tvým dítětem. Každý si pomyslí, že se o ně

zasloužili naši hosté, afričtí studenti, a v tomto smyslu bude též šířit

pomluvy o tvojí manželce.“ A dodal: „Proto tu známost přeruš včas,

než bude pozdě.“

Adolf zrudl a velmi se zamyslel. Pak pravil: „Už je pozdě. Je už

vyloučeno známost přerušit.“ Nastalo hrobové ticho, do něhož máti

zaúpěla a otec se velmi ošíval. Adolf pak od toho dne počal rovněž

velice hloubat nad knihami mnicha Mendela.

Bylo však už nepochybně pozdě; patrně proto, soudím, že Adolf

miloval Freddii mnohem víc, než byl kdy miloval Janu Brejchovou,

ačkoliv jí neposílal skoro vůbec žádná psaní. Freddiinu matku,

tkadlenu a předsedkyni, pozvali na návštěvu k nám, a já, skryt za

velikým obrazem státníka, jenž zastírá otvor po bývalé dědově

nedobytné pokladně ve zdi, jsem vyslechl, jak máti zdůrazňuje příliš

útlý věk obou dětí a žádá soudružku o souhlas obrátit se na jakousi

komisi (její příliš cizí jméno mi uniklo) v záležitosti nějaké ztráty

(nebo tak nějak podobně) . Opravdu jsem nechápal, proč soudružka

matka (Mourková) se do té míry rozhořčila, že odmítla spolupráci s

komisí, práskla dveřmi a odešla, když přece jindy jako uvědomělá

žena prokázala vždy plnou důvěru ke komisím, výborům i orgánům

všeho druhu.

Ale nedosti na tom: soudružka předsedkyně ZV n. p. Lentex v K.

přichystala nám ještě nečekanější překvapení. Když totiž brzo nato

otec, matka, moje starší sestra Margaret i sám Adolf začali všude po

městě šířit, že otcem Freddie je zemědělský černoch Frederick

Positive Wasserman Brown, a zároveň seznamovali lid se zákony

dědičnosti, podle nichž osobě zcela bílé může se narodit černé dítě,

díky genům jejího zploditele (aby tak preventivně už předem hájili

dobrou pověst Freddiinu v případě dítěte jinak než česky barevného),

dostavila se soudružka Mourková znovu a z pokoje bylo slyšet její

vřískavý hlas, vyjadřující se v tom smyslu, jako by otec, matka,

Margaret i Adolf dělali holce (tou mínila Freddii) po městě ostudu,

které si ona (s.Mourková) užila v životě následkem jakéhosi

mladistvého hříchu víc než dost. A třebaže otec, pohotově se

prohlásiv za nepřítele veškerého rasismu, začal jí svůj dobrý úmysl

178

vysvětlovat, neuspěl.

Pokud jde o Adolfa, ten očividně chřadl, až dospěl tak daleko, že

nemluvil už o ničem jiném než o mnichu Mendelovi. To vzbudilo

podezření u s.ředitele dvanáctiletky Dra Zdeňka Nejedlého Pavla

Běhavky a ten začal neděli co neděli z kavárny Beránek pečlivě

pozorovat vchod do katolického chrámu na náměstí (a později též

chrámu československého a českobratrsko-evangelického), jestli totiž

Adolf obrácen na tmářskou víru mnichů, nenavštěvuje bohoslužby.

Nenavštěvoval, ale duševně zcela rozvrácen seznamoval každého na

potkání, i soudruhy zcela cizí, s tajemstvím původu své snoubenky

Freddie, jakož i se zákony genetickými. A nakonec, po velikém

množství hádek, sporů a výstupů, se s ním Freddie jednoho dne

rozešla. Naposled spolu při doprovodu jeho basové kytary zazpívali

protestní píseň „Get Me A New Dolly, Molly!“, a ona prohlásila (to

jsem vyslechl tajně, za obrazem státníka): „Tvá indiskrétnost mi jde

na nervy a nehodlám ji dál snášet. Taky jsem ti dosud neřekla

všechno, tak teda: matka mého otce Fredericka Positiva

Wassermana Browna byla Japonka, jeho dědeček, přivezený z Afriky

do otroctví v okovech, byl africký pygmej, což spolu s tím, že moje

matka je z jedné třetiny židovka cikánského původu, dává mi naději,

že ti porodím zeleného trpaslíka, kterého tvůj otec soudruhům

žádným Mendelem nevysvětlí. A proto Good bye forever, můj

pitomečku!“

To řekla a odešla navždy; a tak můj bratr, přítomností afrických

studentů o životní štěstí připravený, se otcem nestal.

Freddii narodila se o něco později dvojčata, z nichž jedno je

chlapec a druhé děvče a obě jsou zcela růžová. O jevu tom však

Mendel nepraví ničeho.

179

III

PROČ MAJÍ LIDÉ MĚKKÉ NOSY

Domácí práce z jazyka českého Josefa Krátkého,

žáka III. b obecné školy chlapecké v K.

Nerad čistím si zubů, třebaže jest to chrupu prospěšné. Vždy

namočím kartáček do vody, takže máti, kontrolujíc mne, podvodu

nepozná, zubní pastu pak vytlačím do otvoru v umývadle.

Toho rána však nenamočil jsem, i otázala se máti: „Pepíčku,

vykartáčoval sis zubů?“ Přitakal jsem, a tu ona pravila: „Ukaž!“

sáhla mi na nos, a zjistivše, že jest měkkým, prohlásila: „Lžeš. Lež

má krátké nohy. Se lží daleko nedojdeš, také jest lež hříchem.“ Avšak

nos jest měkkým vždy a není člověka tvrdého nosu.

Při snídani máti svěřila se otci: „Rudolfe, nejsem ve své kůži.

Pravděpodobně znavila jsem se rozčilením na schůzi dobročinného

spolku sv. Martina. Neboť představ si. Předsedou zvolili pana

prokuristu Kudláčka, třebaže viděn byl nedávno v nevěstinci!“ „V

nevěstinci?“ otázal jsem se. „Vždyť jest již ženatým. Tudíž

nepotřebuje nevěsty.“ Tehdy otci zaskočilo v hrdle, ač nepojídali

jsme ryb. Rovněž můj starší bratr Petr vyl a moje sestra Blanka

obořila se na mě s tvářemi červenými: „Tomu ty ještě nerozumíš. Na

to jsi příliš hloupým.“ Avšak ona sama jest hloupou, neboť jest toliko

ženou.

Máti pravila: „Buď jak buď, dnes nemohu jíti na mši svatou.

180

Rudolfe, budeš museti jíti s dětmi sám.“

I šli jsme. Tu však cestou podél vinárny Jonáše Lewitha otec

pravil, že jest mu na okamžik zaskočiti dovnitř v jakési záležitosti

obchodní. Ačkoliv on neobchoduje s vínem, nýbrž s textiliemi a koží.

I šli jsme dále s Petrem a s Blankou až ke kostelu, kde stál

křesťanský lid a rokoval. U vchodu hlavního lid prostý, u vchodu na

galerii lid lepší. Petr pravil: „Půjdu na kůr. Hodlám si dnes zapěti

ve sboru chrámovém.“ Poté zmizel za rohem a Blanka, strčivši do

mě, pravila: „Stoupni si k oltáři, abys na velebného pána dobře

viděl, prcku!“ „Nejsem prckem,“ pravil jsem, „neboť pan učitel Pick

říká, že na svůj věk jsem velmi velikým.“ Avšak Blanka zmizela ve

vedlejší lodi chrámové, i odebral jsem se k oltáři.

Tam však potkala mě nepříjemnost, neboť když mše započala a

vstoupili ministranti, seznal jsem, že jedním z nich jest zrzavý Milič

Codr, jenž jako syn hajného ukradl mi penál s vyobrazením prasete.

I skryl jsem se za sochu sv. Jana Nepomuka. Poté ulomil jsem mu

jednu plechovou hvězdu a prakem vymrštil jsem ji ze skrytu toho po

Miliči Codrovi, když velebný pán Meloun, odebrav se na kazatelnu,

počal kázati o marnotratném synovi. Jejž za tím účelem stále nosím v

kapse. Dobře mířenou ranou zasáhl jsem ucho, avšak kostelník

pohříchu zahlédl ztropenou neplechu a spolu s Vocenilem vyvedl mě

z chrámu. Jenž stál vedle mě a dloubal se v nose. Nevěděl však, kdo z

nás byl mrštil hvězdou, a tudíž popřel jsem lživě svou vinu. On však

mi uvěřil, neboť Vocenil jest pouze chudým uličníkem.

Tehdy nechtělo se mi více do chrámu Páně, neb bylo krásně. I

kráčel jsem opatrně parkem a zahlédl jsem Blanku, kterak nejsouce v

kostele, Aleš Neumann drží ji na lavičce za koleno. Obešel jsem je,

by nespatřili mě. Poté cestou kolem širokých oken kavárny Beránek

spatřil jsem rovněž Petra, jenž taktéž nepěl ve sboru chrámovém.

Nýbrž seděl s výrostky mažíce karty, ač má to zakázáno. Avšak

přesto seděl.

Nelelkoval jsem příliš a cesta vedla mě dále podél vinárny. Tam

na dvoře zdržoval se pozoru hodný pes. Jsouce velmi nepatrně malý,

měl velikou hlavu. I vešel jsem za ním na dvůr, avšak pes odebral se

do vnitra domu. Rovněž odebral jsem se za ním, avšak pes protáhl se

181

otvorem při zemi a zmizel. I protáhl jsem se také oním otvorem, a tu,

dosud uvnitř s hlavou poněkud povystrčenou, spatřil jsem lokál, v

něm otce, majícího z jedné strany pana Lederera, z druhé pak pana

Sommernitze. Tito pánové střídavě vyprávěli příhody jakýchsi jiných

dvou pánů jménem Kohn a Pick, jakož i paní nazývané Fraupick, a

otec se příhodám oněm neustále a velmi hlasitě smál. Nevím, čemu

se smál, neboť příhody to byly dosti nudné, jako kupříkladu, jak pan

Pick odjeda na obchodní cestu a zmeškavši vlak, nalezl v posteli

Fraupick pana Kohna a podobně, aniž bylo vysvětleno, co dělal pan

Kohn v posteli Fraupick, což vůbec nepřipadá mi k smíchu. Avšak

otec smál se, patrně za příčinou toho, že pan Sommernitz kupuje od

něho kůže a rovněž pan Lederer kupuje od něho textil, obé ve velkém,

tudíž chtěl se oběma nudné příhody vyprávějícím nemírným smíchem

svým zavděčiti.

Poté čas pokročil, i pádil jsem zpět do chrámu Páně, kde zdařilo

se mi vmísiti se mezi vycházející lid. Současně spatřil jsem, kterak z

jedné strany mísí se Petr, z druhé pak Blanka, rovněž otec stál před

chrámem rokujíce s panem Hejdou, jenž jest ředitelem kůru, jako by

byl býval byl na mši. Avšak nebyl.

Doma máti otázala se Blanky: „O čem kázal dnes velebný pán?“

a Blanka zanedlouho pravila: „O pannách v peci ohnivé.“ Tu pravil

jsem: „Nikoliv, nýbrž pouze o marnotratném synu.“ „Ovšem,“

pravila Blanka. „Špatně jsem slyšela, neboť přede mnou jakási

hrbatá paní stále nahlas modlila se.“

Tehdy máti chválila nás a za odměnu, že pobožně slyšíce mši

navštívili jsme chrám Páně, věnovala mně korunu, Blance růž na rty

a Petrovi pak svatý obrázek, jejž našel jsem později na klozetě. Též

otce pochválila slovy: „Obchodu pak prospívá zbožnost majitelova v

očích bližních jeho.“

Poté zasedli jsme k svátečnímu obědu, a okolo pečené husy, jíž

pojídajíce, rozhostila se dobrá pohoda. Pročež soudím, že lež jest

prospěšná. Neboť já, Blanka, Petr i otec dopustili jsme se toho dne

velikého množství hříchů a přestupků, avšak lhouce, vše se obrátilo v

dobré. Soudím tudíž, že lež nemá nohou krátkých, nýbrž dlouhých, a

požadavek „Nemáme lháti!“ sám jest lží, neboť plníce ho, nemohli

182

bychom patrně vůbec existovati.

Rovněž protože neexistují lidé tvrdých nosů, nýbrž všichni mají

nosy pouze měkké, soudím, že všichni lžou, ergo existují, a naše

společnost, prolhávajíce se k pravdě, vzkvétá neustále.

183

MŮJ TÁTA HAUR A JÁ

Co vy víte. Moje smůla je, že jsem buržoazního původu. Kdysi to

bývalo terno, jenže v těch dobách já buržoazního původu ještě

nebývala.

A vůbec, čert ví, já ne, čím to je, že někdo má v životě štěstí a

druhý smůlu. Kdo má štěstí, nehloubá obyčejně proč, ale smůlu

člověk vždycky na něco svádí. Já taky, i můj táta, který si vlastně

všechno zavinil sám, protože byl haur a vejtaha a nakonec se na

všechno vykašlal.

Jenomže proč vlastně byl táta haur? Čím to, že jeden je lump a

druhý dobrák od kosti?

Na tuhle otázku si nedovedu odpovědět; někdy je mi z toho

smutno. Když si vzpomenu, jak mě táta posílal pro pivo k panu

hostinskému Steinerovi, když jsme u něho neměli zrovna moc velkou

sekyru, jak maminka šila zástěry, padesátník za kus, a táta seděl

doma a vařil si černou kávu z melty nebo se flákal v parku po Letné,

anebo se chodil koukat do města na výklady a snil.

Pocházel z Košíř a maminka ze Žižkova. Když se s maminkou

seznámili, dělal knihkupeckého praktikanta, a když si ji vzal, zařídil

si za její věno obchod v Karlíně, a ani ne za rok se položil. Dědečka z

toho ranila mrtvice, protože maminka byla jejich jediná dcera a na to

věno jí šetřili třicet let v mrňavém žižkovském hokynářství. Po

dědečkově smrti dal táta babičku do chudobince, hokynářství prodal,

peníze vrazil do nového knihkupectví a položil se za půl roku.

To už byla na světě Zuzana a já na cestě, tatínka honili fenďáci a

on se s maminkou a se Zuzanou stěhoval z hotelu do hotelu po

Žižkově, po Smíchově a po Malé Straně, protože neměl na činži, a

tak já spatřila světlo světa v hotelu U růže na Malé Straně, kde si na

ten večer najali za desetikorunu pokoj. Jenže víc peněz už táta

tenkrát neměl, a když jim druhý den v poledne chtěli dát vyndáváka,

udělal místo placení scénu. Scény uměl dělat výborně: vždycky

vyhrožoval, že to vrazí do novin, jak se zachází s nezaměstnanejma –

a tak hostinský dostal strach ze skandálu a nechal nás na pokoji,

184

dokud maminka nemohla zas chodit.

Pak jsme se dlouho stěhovali sem tam, až jsme na nějaký čas

zakotvili v Sochařské ulici na Letné, kde se za nás přimluvila jedna

prostitutka, nějaká Gréta, která mamince půjčovala peníze za to, že s

ní maminka chodívala hrát žolíky. Na ten byt v Sochařské se už

pamatuju. Byla to jedna místnost jako nudle s oknem na ulici, v okně

stál šicí stroj, u jedné stěny postel, kde spali táta s mámou, u druhé

matrace, na které jsme spaly já a Zuzana. Pak jsme tam měli ještě

kuchyňská kamna z modrých kachlíků a stůl a židli, a na ní seděl

vždycky tatínek a snil, nebo se hádal s maminkou, která šila na stroji.

Měli jsme jen jednu. Tu židli, myslím.

Táta byl hezký, proto si ho maminka taky vzala, ale jinak byl

haur. Jak někde sehnal pár korun, hned platil v hospodě za kamarády;

dokud měl krám, nalít každému agentovi s knihama, a tak byla v

regálech pořád zásoba ležáků. Když o krám přišel podruhé, začal být

vzteklý, často se tak rozzuřil, že zbil matku, a když nabil mamince,

namlátil obyčejně i nám. Bil nás tím víc, čím míň měl peněz. Takže

nakonec nás bil skoro pořád.

Ale někdy přesto býval smutný a hodný. To se mě pak ptal, jestli

ho mám ráda, mazlil se se mnou a mně ho bylo líto. Jednou na

podzim, jak začlo být už doma zima, udělal mi ze starého balicího

papíru draka a šel ho se mnou pouštět na letenskou pláň. Foukal

studený říjnový vítr a obloha byla vymetená a modrá. Všude na

pláni, kam se člověk podíval, byli samí tatínkové s dětma, a některé

děti měly nádherné draky z tenkého papíru s namalovanými ksifty

nebo barevné hvězdice s dlouhými ocasy z papírových mašliček a

jejich tatínkové v raglánech a trenčkotech jim je pouštěli. Draci

tančili vysoko na obloze v říjnovém slunci a tatínkové v trenčkotech

stáli a povolovali nítě.

Náš drak byl z modrého balicího papíru a na ocase měl mašličky

udělané z novin. Tatínek ho rozpačitě držel v ruce a koukal po těch

ostatních dracích. Měl na sobě sako zapnuté na všecky tři knoflíky,

bylo mu trochu malé, a dole na manžetách nohavic se mu třepily

kalhoty. Pamatuju si ho, jak stál a koukal se zasněnýma očima na ty

pestrobarevné draky, kteří kroužili po obloze. Potom se rozběhl s

185

naším drakem a já za ním. Běžel rychle přes pláň a vlekl draka na

papírovém provázku za sebou, ale drak se nechtěl vznést, smýkal

sebou ze strany na stranu a tatínek se brzy zadýchal a musel se

zastavit, a tu drak spadl bezmocně na zem do písku. Tatínek ho

zvedl, a jedna špejle byla nalomená. Jak ji chtěl narovnat, zlomila se

úplně a probodla modrý balicí papír, na kterém byla ještě napůl

utržená nálepka z pošty. Tatínek stál a koukal na draka, vítr mu

cuchal vlasy a nad ním létali a tancovali červení, modří a zelení draci

a kolem nás pobíhali pánové v raglánech a světlovlasé holčičky v

červených a bílých kloboučcích. Vzala jsem tátu za ruku a řekla jsem

„Pojď domů, táto,“ poněvadž mně ho bylo líto. Tatínek si ještě chvíli

prohlížel draka, a pak s ním najednou praštil o zem a řekl: „Počkej,

Lucinko, až bude mít táta penízky, koupí ti draka, že budou všichni

mrkat!“

Někdy mě vzal s sebou do města a vodil mě za ruku po ulicích a

dívali jsme se na výkladní skříně. To měl táta strašně rád a vykládal,

co všechno mi koupí, až bude mít „penízky“. Já jsem to ráda neměla,

protože pak býval obyčejně ještě smutnější, a tak jsem ho vždycky

táhla od každého výkladu pryč. Ale jednou jsme se zastavili na

Můstku, kde byl odborný závod s pannami, a ty byly tak krásné, že

jsem z nich nemohla spustit oči, a táta, který se rád díval na všechno,

se díval se mnou. „Táto,“ řekla jsem, „až budeš mít penízky, koupíš

mi pannu, viď?“ „To víš, Lucinko, támhletu,“ řekl tatínek a ukázal na

jednu, která trůnila veprostřed výkladu a byla skoro větší než já a

měla zlaté vlasy a na sobě nádherné šaty, že se mi o takových ani

nesnilo. „Ta je krásná,“ řekla jsem. „Ty seš hodnej, táto,“ a čuměla

jsem na ni, a ne a ne se od ní odtrhnout. Dřepěla tam, obklopena

armádami jiných, větších i menších, až po maličké nahaté plaváčky

za padesát halířů. Ale táta neměl ani na tramvaj.

A tak jsem si jenom představovala, že tu krásnou pannu mám a

chodím s ní spát místo se Zuzanou a oblékám ji a svlékám, a

najednou se nade mnou ozval nějaký cizí hlas. „Chtěla bys panenku,

holčičko?“ řekl ten hlas. Podívala jsem se vzhůru: byl to nějaký pán

v šedivém klobouku s chlupy, na očích měl zlaté brýle a ruce v

žlutých rukavicích a usmíval se na mě. „Ano,“ řekla jsem ustrašeně.

186

Pán mě vzal žlutou rukavicí za ruku, povídal tatínkovi „Dovolíte,

příteli?“, tatínek jenom kývl a pán mě odvedl dovnitř. Tam bylo ještě

mnohem víc panenek než za výkladem. Přihrnuly se k nám dvě

prodavačky a pán řekl: „Tak kteroupak si vybereme, holčičko?“ a

znova se na mě usmál. Měl všechny zuby zlaté. Dostala jsem strach z

těch panen, z těch zubů i z těch namalovaných prodavaček, regály s

pannami se mi roztančily před očima a já honem ukázala na jednu

pannu, menší, protože jsem neměla odvahu říct si o tu velikou,

zlatovlasou, hlesla jsem: „Tuhle.“ „Ale, ale,“ podivil se pán. „Tuhle?

Vždyť je celá černá!“ podívala jsem se na ni a opravdu, byla to

panna-černoušek, měla tlusté růžové pysky a obrovské oči. „Když ale

je hezká,“ řekla jsem. Pán se zasmál, zaplatil za pannu a řekl: „A

kampak si chodíš hrát, holčičko?“ „Na Letnou do parku,“ hlesla jsem

znovu. „Tak, tak,“ řekl pán, vzal mě za ruku a odvedl mě ven. „Tady

máme naši slečnu, i s pannou. Je to černoška, ale ona si ji vybrala,“

pán pokrčil rameny a tatínek mě vzal za ruku. „Děkuji vám, uctivý

služebník,“ povídal pánovi a poklonil se. Začalo mně ho být zas líto

a nevěděla jsem proč. „To nestojí za řeč, příteli,“ odpověděl pán. „A

jakpak se holčička jmenuje?“ „Řekni pánovi,“ pobídl mě tatínek.

„Lucinka,“ vydechla jsem a dostala jsem z toho pána strach. „Tak

Lucinka,“ řekl pán. „A ráda papáš cukroví, Lucinko?“ zeptal se.

Pípla jsem: „Ano.“ Pán vytáhl z kapsy stříbrnou pětikorunu a podal

mi ji. „Tak tady máš a kup si čokoládu, Lucinko,“ zašklebil se na mě.

„Mnohokrát děkuji, milostpane, uctivý služebník,“ řekl táta a šťouchl

do mě. „Poděkuj, Lucinko.“ „Děkuji,“ pípla jsem znova, ale pán se

jen zasmál. „To nic, to nic,“ řekl, dotkl se žlutou rukavicí okraje

klobouku, pohladil mě po hlavě a povídal: „Jen si hezky pochutnej

na čokoládičce, Lucinko, a na panenku ať jsi hodná.“

Měla jsem radost z černouška, ale táta radost neměl, mračil se,

zabručel něco jako „Prasák“ nebo „Pracháč mizerná!“, nerozuměla

jsem mu, a pětikorunu mi vzal. Ale večer dal mně i Zuzaně táfličku

čokolády, tenkou, že skrz ni bylo vidět, a Zuzana mi jí polovinu

snědla. Pak jsme se přestěhovali do Holešovic a já už si nechodila

hrát na Letnou a toho pána jsem už neviděla.

Černoušek přišel o život v Domově pro děti nemajetných rodičů,

187

kam mě a Zuzanu naši dostali, když už nemohli sehnat vůbec žádné

peníze a na cestě byla Eva. Zůstala mu hlava mezi dveřmi a zbylo z

něho jen černé tělíčko. Brečela jsem pro něj, až se mi ze žalu udělalo

špatně, a když se o tom dozvěděla Zuzana, ještě mi nabila. V

Domově jsem bydlela půl druhého roku a začala jsem tam chodit do

školy. Ve třídě byly samé chudé děti a dařilo se mi dobře, jenom se

mi stýskalo. Ale každou neděli chodila maminka na návštěvu a

někdy přišel i táta. Jenže málokdy. Obyčejně maminka říkala, že je

táta na obchodní cestě. Začal dělat agenta s knihama a býval třeba

celý měsíc pryč, pak se vrátil a přivezl trochu peněz. Ale obyčejně to

bylo málo, a tak maminka pořád šila zástěry.

Pak mě vzali z Domova a nechali tam jen Zuzanu. Spala jsem zase

na matraci u stěny, a v noci, vždycky když táta přijel z obchodní

cesty, jsem slyšela, jak se s maminkou hádají. Tatínek se dušoval, že

víc nevydělá, a maminka plakala a říkala mu, že všechno prochlastá s

kurvama, a pak si sprostě nadávali.

Po čase jsme se zas přestěhovali, do baráku ve Slavatově ulici o

dva bloky dál, kde mě první noc tak strašně pokousaly štěnice, že

jsem druhý den nemohla do školy.

V té škole se mi nelíbilo. Chodilo do ní mnoho nóbl dětí a já byla

ze třídy nejchudší; já a nějaká Vlasta Marešová. Její maminka dělala

pouliční holku a ona věděla, že děti nenosí čáp, ale že je mají

maminky v břiše. Jinak tam byly samé nóbl holčičky, do školy je

vodily za ruku maminky a některé i služky. Před školou stálo železné

zábradlí a na něm se holky o přestávce věšely za nohy hlavou dolů a

houpaly se, až zametaly vlasama chodník. Při tom se jim pokaždé

vyhrnuly šaty až k bradě a bylo jim vidět bílé a bleděmodré kalhotky,

a já měla strašnou chuť se taky houpat, ale styděla jsem se, protože

jsem měla kalhotky přešité z máminých a samou záplatu a špinavé;

měla jsem jen ty jedny a máma neměla čas prát je víckrát než jednou

týdně, v sobotu. To jsem pak nemohla nikam jít, protože jsem musela

čekat, až uschnou.

Nejlíp ze všech se tam učila Kristina Volhejnová; její tatínek byl

dirigentem banky a do školy ji vodila služka. Kristina byla krásná a

já jsem ji milovala, ale ona si mě nikdy ani nevšimla, a protože si mě

188

nevšímala ona, nestála o mě žádná jiná, kromě Vlasty Marešové.

Jenže já milovala Kristinu a snila jsem o tom, kdyby Kristina mohla

být moje kamarádka místo Vlasty. Zbožňovala jsem ji a nezlobila

jsem se na ni, ani když jsem stála u tabule dutá a učitelka mě

hubovala a Kristina v lavici třepetala rukou a syčela: „Prosím!

Prosím!“, aby ji učitelka vyvolala a ona to mohla nahlas odříkat, jako

když bičem mrská. Vůbec jsem na ni neměla vztek, jako bych mívala

na každou jinou, a když mně ji učitelka dávala za vzor, připadala mi

opravdu tak dokonalá a krásná, až mě z toho bolelo u srdce.

A jednou pořádala Kristina večírek na oslavu svých narozenin a

pozvala na něj všechny holky, jenom mě a Vlastu Marešovou ne.

Vlastě to bylo šumafuk, ale já myslela, že mě to zabije. Ten den, kdy

se večírek konal, nemohla jsem to doma vydržet. Šla jsem do ulice,

kde bydleli Volhejnovi, schovala jsem se naproti v průjezdu a dívala

se, jak holky jedna za druhou přicházejí s pugéty a mizí v domě, a

napadlo mi, že kdybych měla pugét, mohla bych taky jít k

Volhejnovům, i když mě Kristina nepozvala, a přát jí všechno

nejlepší k narozeninám.

Když už byly holky vevnitř, vylezla jsem z průjezdu, podívala

jsem se na Volhejnovic okna a chtělo se mi umřít. Najednou se za

rohem objevil táta a zastavil se u mě. „Co tu děláš, Lucinko?“ řekl.

„Proč nejsi doma a nepíšeš úkoly?“ Jak to řekl, nemohla jsem to už

snést a rozbrečela jsem se. Táta si ke mně dřepl, vytáhl kapesník a

začal mi rozmazávat slzy po obličeji. „No tak, no tak,“ říkal

konejšivě. „Copak se ti stalo, Lucinko?“ „Kristina Volhejnová má

narozeniny,“ vzlykala jsem, „a já – a já k nim nemůžu.“ „Pročpak?“

zamračil se táta. Už jsem mu chtěla říct, že mě nepozvali, protože

jsem chudá, ale pak jsem si uvědomila, že by mu to třeba přišlo líto,

a tak jsem řekla. „Ponivač nemám kytku. Všechny holky jí nosej

kytky.“ „Opravdu? Kvůli tomu?“ řekl tatínek nedůvěřivě. „No,“

řekla jsem. Táta se na mě zadíval, chvíli přemýšlel, pak vstal a řekl:

„Počkej tady,“ a odešel rychle za roh. Stála jsem a pofňukávala a za

chvíli se táta vrátil s velikou kyticí bezu. „Tumáš,“ řekl a vrazil mi

kytici do ruky. „A ať už seš tam!“ Přeběhla jsem ulici a vylezla jsem

po schodech vzhůru. Kytice byla svázaná obyčejným špinavým

189

provázkem, jaké táta nosil po kapsách, a snítky bezu vypadaly, jako

kdyby je někdo uřezal hrozně narychlo. Táta ten bez nalámal na něčí

zahradě, za Volhejnovic ulicí už začínala vilová čtvrť. Věděla jsem

to. Věděla jsem, že tu kytici někde čmajznul. Ale byl hodný.

Když mě Volhejnovic služka pustila do pokoje, kde seděly kolem

prostřené tabule holky a křičely jedna přes druhou, že to bylo slyšet

až na chodbě, udělalo se najednou v pokoji takové ticho, Kristina

vstala a opovržlivě si mě změřila. Zabolelo mě to, jak ohrnula

půvabný nos a ušklíbla se hezkými rty; dala jsem jí kytici a něco

jsem zablekotala. Byla jsem jako omámená a uvědomovala jsem si

jenom, že všechny holky na mě čumí a že Kristina říká, abych šla do

kuchyně, že mi děkuje, ale že u tabule není dost míst, protože se

mnou nepočítali, ale že mi v kuchyni dají dort. Když mi tohle řekla,

rozplynula se mi její půvabná postavička v blankytných šatech v

slzách před očima, někdo mě vzal za ruku a odvedl mě pryč, a pak

jsem seděla na stoličce v kuchyni a Volhejnovic služka Blažena mi

nandávala na talíř dorty, vrtěla jsem hlavou, že nechci, ale Blažena se

na mě utrhla a řekla: „Nebul, ty trdlo, a pořádně se nacpi. Přinesu ti

eště šlehačku a na ně se vykašli.“ Ale já jsem se na ně nemohla

vykašlat, na Kristinu ne, a bulila jsem pořád dál. Když už jsem

nemohla a přišla na mě škytavka, Blažena mi zabalila do balíčku

cukroví a pět obložených chlebíčků a vystrčila mě za dveře. Odnesla

jsem balíček tátovi a ten ho snědl.

Ach ano, táta nebyl zlý, ale byl veliký haur a hogofogo, jak říkala

maminka.

Štěstí – nebo neštěstí, jak se to vezme – se na něj usmálo koncem

války, když začal hlad po knížkách; sehnal někde úvěr, otevřel si zas

knihkupectví, a pak dokonce splašil nakladatelskou licenci. Koncem

války ho Němci na dva měsíce zašili a on se v kriminále seznámil s

nějakým panem Krtičkou, který měl v šupleti román a čekal na

osvobození. Hezký román, o českých vystěhovalcích v Americe, za

války se nemohl vydat. Tak ten se s tátou v kriminále skamarádil a

po revoluci mu půjčil peníze a vymohl mu ještě půjčku u svých

známých, a táta ten román slavně vydal.

A tak se stal nakladatelem. Románu vyšlo pět vydání, rychle za

190

sebou, a tátu si začli předcházet. Po všech těch letech fenďáků a

štěnic mu po nočních lokálech najednou začali říkat „pane

nakladateli“, dal si vytisknout vizitky a obchodní papíry s nádhernou

firmou, kterou mu navrhl akademický malíř za pět tisíc na ruku,

přijmul tři prodavače, slečnu účetní, hezkou a mladou, a „ředitele“.

Pan Krtička, kterému ten román vynesl nečekaný kapitálek, mu

sehnal ještě konexi na jednu dámu ze společnosti, která pod

uměleckým jménem Scintilla psala úspěšné dívčí románky, a táta je

začal chrlit na trh. Najednou byla kancelář za krámem plná autorů s

rukopisy a táta tam s nimi sedával dlouhé hodiny, promlouval k nim

o literatuře, naléval jim tříhvězdičkový koňak, koupený pod rukou,

dělal mecenáše a rozdával smlouvy. Rukopisy si obyčejně ani

nepřečetl, chodil po kavárnách, nabízel vizitky a nechával se titulovat

„pane nakladateli“. Připadalo mi, že najednou žije v jiném světě. A v

podniku za něho tiše a pilně pracoval „ředitel“.

Pak už mu pracovna a kavárny a obchodní papíry nestačily, a tak

sehnal dvanáctipokojový byt na nábřeží a pustil se do adaptací.

Nevím, kolik ho to stálo jenom na byťáku, a nevím, kdo tam bydlel

před náma, ale vypadalo to spíš jako někde na zámku. Na stropech

fresky, štuka, vyřezávané rámy dveří, dřevem obkládaná kuřárna, tři

pokojíky pro služebné. Já, Zuzana, Eva, Robert i Karel (moji mladší

sourozenci), každý jsme v tom bytě dostali vlastní pokoj, mimoto

tam byla jídelna, salón, knihovna, pracovna, ten kuřácký pokoj,

„budoir“ pro maminku a „domácí kaple“. Táta v životě do kostela

nepáchl, ale teď si dal do zadního pokoje pověsit veliký mariánský

obraz v kostelním vyřezávaném a zlaceném rámu, na stěny drapérie a

kolem nich šest těžkých svícnů se svícema, a každý večer jsme se

tam museli chodit modlit.

Byt byl jako kasárna. Měl dvě koupelny, z kterých táta vyhodil

železné vany a dal tam udělat kachlíkové bazénky v podlaze, jeden

růžový a druhý bledě modrý. Šlo se do nich po dvou malinkých

schůdcích. Táta často ležel v modrém bazénku i hodinu a víc, a

zpíval.

Vzal si do hlavy, že jeho jméno má dobrý zvuk, a my že musíme

žít podle toho. Zuzana začala chodit do obchodní akademie, já

191

přestoupila ze čtvrté měšťanky do tercie a Roberta posílal na klavír k

profesorovi z konzervatoře. Už neříkal, co všechno udělá, až bude

mít penízky. Teď je měl a dělal všechno možné.

Jenomže to netrvalo ani rok a autoři začali vymáhat vydání svých

děl a táta neměl na tiskárnu. Vydal jedno, a prodalo se ho padesát

výtisků. Paní Scintilla si vzala zpátky rukopis, který ležel čtvrt roku v

tiskárně, a odnesla ho k Vilímkům. Banka odmítla další úvěr, protože

tam měl táta zářez jako Macochu. Majitelé smluv si podávali dveře.

Ale táta už byl na dně. Majitelé smluv odešli, a místo nich začaly

chodit obsílky k soudu. Jednoho dne odešel také „ředitel“ a vzal si s

sebou pokladní hotovost. Kam jde, neřekl. A pak se táta položil.

Protože v tom za ta léta už uměl chodit, zase z toho nějak

vybruslil. Přestěhovali jsme se z plyšových kasáren do pavlačového

baráku na Žižkově a táta si otevřel krámek v Karlíně. Ale pořád byl

„nakladatel“, ne knihkupec. V krámě skoro nic neměl. Když tam

občas zabloudil nějaký zákazník a něco chtěl, co nebylo na skladě – a

na skladě nebylo skoro nic –, řekl mu táta, aby ráčil okamžik

posečkat, že pro knihu pošle do „skladu“. Pak majestátně odešel do

komory za krámem, naškrábal rychle objednávku na jeden výtisk a

poslal s ní mámu nebo někoho z nás, kdo měl právě „službu“, klusem

na Gremium. Museli jsme sebou pokaždé švihnout, protože táta

zatím mluvil se zákazníkem o literatuře, ale zákazník někdy spěchal,

a my se přihnali s vyplazeným jazykem pozdě. To potom přibyl na

regály další ležák, protože v tom zaprášeném krámku za viaduktem

bylo ležák skoro všecko.

Ale táta pořád žil v představách o dobrém zvuku svého jména.

Dařilo se nám mizerně. Chodila jsem sice dál do gymnasia, ale měla

jsem jenom jedny šaty, a když se mi na nich něco stalo, musela jsem

ze školy zůstat doma, než to máma nějak spravila. A to trvalo

obyčejně dlouho, protože máma musela být v krámě. Táta jí

nedovolil jít někam do zaměstnání, a tak jsem žili jen z toho, co

vynesl krám.

Se šatama to bylo zoufalé. Měla jsem jen ty jedny a styděla jsem

se v nich chodit po ulici. Do gymnasia jsem šla vždycky hodně brzo

ráno a v poledne jsem honem utíkala postranníma uličkama domů,

192

aby se na mě lidi nedívali.

Přesto jsem klofla jednoho mládence, i v těch starých šatech.

Jednou v tramvaji, takového vyjeveného, ulízaného, v modrákách.

Pozval mě na neděli na Slovanský ostrov a doprovodil mě až před

vrata. Jenže já z toho neměla velkou radost, spíš mně bylo mizerně,

protože jsem věděla, že na Slovanský ostrov nemůžu jít. V těch

svých šatech ne.

Do neděle chyběly čtyři dny a mně to leželo v hlavě, že jsem

nemohla spát. Dlouho jsem sbírala odvahu a druhý den večer jsem

šla na tátu. Táta mě pozorně vyslechl, zakýval hlavou a řekl: „Je mi

líto, Lucinko, momentálně ale nemám žádnou hotovost. Počkej tak

čtrnáct dní, mám právě rozdělanej nějakej obchod, a pak ti koupím

šaty, že ti budou všechny závidět.“ Stál v tom svém zešeřelém

krámku, upnutý do ošoupaného saka na tři konflíky, a v zasněných

očích měl zase něco z toho smutku nebo vzteku jako tenkrát na

letenské pláni, když mi sliboval draka, „že budou všichni mrkat“. Ale

bylo to už nějak unavenější, a táta mi připadal jak blázen, když

mluvil o „volné hotovosti“ a o „rozdělaném obchodě“.

Věděla jsem, že z něho nic nekouká. Byla jsem zoufalá.

Prohledala jsem všechny krabice pod postelema, ale nenašla jsem

nic, jen veliké kolo zažloutlého obinadla, které kdysi táta bůhvíodkud

přitáhl a schoval je, protože ze zásady nic nezahazoval.

Nápad byl fantastický, ale byla jsem tak šílená z toho, že mám

rande a že na něj nemůžu jít, že jsem si z toho obinadla ušila šaty.

Profesionální švadlena by to nedokázala, ale mně bylo patnáct a bylo

to moje první rande a byla jsem zoufalá.

Udělala jsem je s nahým hořejškem, jenom s ramínkama z těch

obinadel: ne z nějaké rafinovanosti, ale protože jsem to jinak nahoře

neuměla zakončit. A to se tenkrát na letních šatech žádné dekolty

nenosily. Byl to vlastně takový pytel bez dna, skoro jako ropsak,

nevzhledný, zažloutlý, strašný. Zastavilo se mi srdce, když jsem s

tím byla hotová a podívala jsem se na sebe do otevřeného okna,

protože zrcadlo jsme neměli. Šaty byly strašné a mně vhrkly slzy do

očí. Viděla jsem, že v tomhle nemůžu jít. A pak jsem ze zoufalství

dostala nápad, jak by se daly zachránit. Potřebovaly něčím

193

pomalovat, nějakým vzorkem, ale ten vzorek musí být něco skutečně

extra, žádné něžňounké květinky nebo podobně, ale něco, co bude bít

do očí, aby šaty trochu odmocnil. Bylo to v době ručně malovaných

pánských kravat, v době kovbojů a Lucky Strike, a já si z víka

krabice vyrobila šablonu lidské nohy v životní velikosti a plakátovou

barvou jsem tím celé šaty potiskla.

V neděli odpoledne, když táta vypad do kavárny a matka na

návštěvu k domovnici, natáhla jsem je znova na sebe a otevřela jsem

okno. Venku na dvoře bylo slunečné jarní odpoledne a já jsem se

podívala na svůj obraz v okně. Bylo to opravdu hrozné. Ne ta

myšlenka s šlápotama; kdyby se to udělalo odborně, mohl to být

šlágr. Barva se rozpíjela, kolem dokola se kolem šatů táhly červené

proužky, protože obinadlo mělo do krajů zašitou červenou nit, a šaty

vypadaly špinavé.

Ale jak jsem šíleně chtěla na to rande, začalo se mi nějak zdát, že

to jde a že v nich můžu ven. Vypadla jsem z domu a na rohu jsem

vlítla do senebáka. „Kampak, dámo?“ řekl mi přísně, pak se na mě

líp podíval a vyvalil oči. „Koukněte, slečno, není masopust!“ řekl.

„Račte se slušně ustrojit, když dete na veřejnost.“

A v té chvíli jsem si uvědomila, že to nejde, a že to je ode mne

čirá pitomost. Polila mě strašná vlna hanby, otočila jsem se na

podpatku a utíkala jsem domů, jako kdyby mě ten senebák honil.

Doma jsem šaty se sebe strhala a dala jsem se do breku. Brečela jsem

ještě v pět hodin, když se pod pavlači ozvalo zapískání. Byl to ten

můj mládenec z tramvaje, jenže dnes měl na sobě páskovské kvádro.

Jak jsem byla zoufalá, bylo mi už všechno jedno. Natáhla jsem si ty

svoje jediné, všední, odřené šaty a šla jsem s ním do parku na

Vítkově. Byl z těch šatů trochu rozpačitý, pořád si je prohlížel a už

neřekl ani bé o Slovanském ostrově a o tancování. Seděli jsme na

lavičce, ani mě nevzal za ruku, jenom kouřil. Vykládal něco o chatě

na Medníku a o jejich partě, ale jenom tak, aby nestála řeč, a pak

zmlknul docela a začal kreslit podezdívkama do písku. Potom řekl,

že jestli prej o něj nestojím, že jsem nepřišla na to rande? A že prej

on není zvyklej dělat vola, a když mně se nechce jít tancovat, že on

prej mě nutit nebude, ale na nějaký řečičky v parku prej není dělanej,

194

a jestli teda chci, abych s ním jela v sobotu na chajdu, ale teď abysme

to prej rozpustili, anebo abych se šla domů voháknout, a že teda

půjdem na ten Slovanskej ostrov. A tu jsem najednou na něj, a čert ví

proč zrovna na něj, dostala vztek, jak to bylo moje první rande, a

vpálila jsem mu to do obličeje, že jsem na to rande nepřišla, protože

jiné šaty nemám, a že s ním nikam nemůžu, protože nemáme prachy.

Seděli jsme v parku, mladík byl celý zaražený, a se mnou lomcoval

vztek a byla bych mu nejradši natrhla to jeho pomačkané kostkované

sako nebo aspoň rozcuchala toho napomádovaného emana, ale

věděla jsem, že on za tohle za všechno nemůže, že nemám šaty a že

jsme chudí, a že je to všechno tak pitomé, že za to ani táta, ten

blázen, nemůže, nikdo že za to nemůže, že to prostě tak je, jako zas

jiné věci nejsou, že to tak je a nemůžu s tím nic dělat. Řekla jsem

mu, že musím už domů, protože v šest večeříme, a šla jsem. K večeři

byl chleba a kafe. Když mě potom vztek přešel, čekala jsem, jestli se

mladík ozve. Ale zmizel, jako kdyby se po něm trafouš slehl.

A tak to s náma šlo od deseti k pěti, až jednou se na tátu zas

usmálo štěstí. To ještě netušil, že naposled. Někde v kavárně se

seznámil s prachatým pitomcem, který sepsal knihu básní a zmítaly

jím vnitřní spory, jestli s ní má vyjít na veřejnost nebo ne. Táta ho

svou osvědčenou výmluvností obloudil a přesvědčil, že je génius.

Ten pitomec, postižený milionářskou daní, půjčil tátovi prachy a táta

začal chystat přepychové vydání toho opusu na křídě, s barevnýma

ilustracema a s padesáti číslovanýma, autorem podepsanýma

výtiskama na simili japanu.

Ale potom se štěstí zase obrátilo. Přišel Únor, pán potrefený daní

se vytratil, dílo bylo sice vytištěno, ale táta nemohl zaplatit za tisk.

Neprodal se toho ani jeden výtisk, a tak se táta položil naposled.

Jenže to už bylo moc i na něho. Krámek mu zavřeli a on zůstal

doma, sedával zas jako tenkrát dávno v Sochařské ulici na Letné u

stolu, pil černou kávu z melty, kouřil, jenže už nesnil, nadával. Celou

nenávist a vztek svého zpackaného života obrátil proti strůjcům

Února, před nimiž se vypařil jeho poslední mecenáš, milionářský

poplatník. V té době už vydělávala Zuzana a celá rodina žila z jejího

příjmu, z toho, co máma semtam sehnala šitím, a z nějaké občasné

195

tátovy šmelinky. Pro tenhle režim, prohlásil táta, ani prstem nehnu, a

to dodržoval. V noci jsem zas často slyšela hádky. Táta vyčítal

mámě, že mu nerozumí, že mu nikdy nerozuměla a že nikdy neměla

pochopení pro jeho ambice. A máma zas vyčítala jemu, že je haur a

tlučhuba. Táta se kolikrát tak rozzuřil, že vstal a odešel v noci z

domu.

Pak jednou zmizel a nechal doma lístek, že odjíždí na lesní

brigádu na Šumavu. Bylo mi to divné, že chce najednou pracovat pro

komunisty, které v jednom kuse proklínal, ale myslela jsem, že chtěl

prostě z domova. Když už tam byl měsíc a vůbec se neozýval, došla

se máma zeptat na SNB. Zjistilo se, že na lesní brigádě sice byl, ale

už čtrnáct dní tam není.

Vyšetřovali to, pátrali, vyslýchali drvoštěpy, kteří tam pracovali s

ním, a my jsme čekali, ale nikdo se nic nedozvěděl a nikdo se ho

nedočkal. Asi za rok jsme od něho dostali dopis z Austrálie. A tam

teď je. Nevím, co tam dělá. Nikdy nám to nenapsal, a čas od času

pošle nějakou pitomost, balíček vlny, čokoládu, která cestou zvětrá,

krabičku cigaret, dopis s nylonkama. Asi tam musí makat, nebo se

zas jen fláká a nemá prachy. V dopise vyčítá teď už nám všem, že

jsme mu nikdy nerozuměli, nadává nám, konkurenci, komunistům, a

vytahuje se, co všechno udělá, až to u nás praskne a on se vrátí, a jak

to všem ukáže. Co ukáže, neříká.

Ale někdy se taky rozteskní, a to pak dostanu dopis s hlavičkou

Moje drahá Lucinko, plný vzpomínek, a celý uslzený, a je v něm

nějaká obzvláštní hloupost, nylonky se srdíčkem na patě nebo

křiklavé butóny do uší.

Ale co on taky může vědět o hezkých věcech? Takhle to s ním

bylo, s mým tátou, a je to už skoro deset let a všechno je úplně jinačí.

Nemáme kšeft a já nelítám pro knížky na Gremium, aby si zákazník

nemyslel, že je to u nás jak u snědeného krámu. Já chtěla na

vysokou, ale nevzali mě, protože táta byl nakladatel, a tak chodím do

práce, Zuzana taky, vdala se a má holčičku, které už nemusejí

kupovat panenky cizí páni. Když si vzpomenu na ty svoje jediné

šaty, na černouška, který zahynul mezi dveřma v Domově pro chudé

děti, na prostitutku Grétu, kterou pak zastřelili Němci, připadá mi to

196

všechno, jako že mi to někdo vyprávěl a že jsem to ani nebyla já. Ale

byla jsem to já a ten táta haur byl můj táta. A vzpomenu si taky na

něj, jak pouštěl draka z modrého balicího papíru a drak nechtěl lítat,

protože balicí papír je moc těžký a draci se z něho nedělají; jak býval

smutný a snil, jak si dělal plány a žádný z nich mu nevyšel, jak se

hádal, bil nás a nakonec se na nás vykašlal. Bůhví, možná že jsme

mu opravdu nerozuměli. Snad ani nebyl zlý, jenom neměl v životě

štěstí. A čert ví, proč ho někdo v životě má a druhý nemá. Gert snad;

já ne.

1958

197

PRÁCE PRO KÁDROVÁKY

Věříme v člověka a v jeho nekonečnou schopnost vývoje.

DALIBOR PECHÁČEK: O třídním vědomí

Pokrokovým se člověk stává z různých důvodů. Někdo z hladu a

bídy.

Jiný cestou intelektuální.

Někdo zase z kariérismu.

A někdo proto, že je posera.

Touhle cestou došel k pokroku pan dr. Bohadlo, dej mu Pánbůh

věčné „Buď zdráv!“

Vlastně je tohle ještě jedna historka o kádrovácích a o bdělosti a

ostražitosti, i když v ní ani jeden kádrovák nevystupuje přímo. Jsou

jaksi v pozadí, ale jsou tam.

Byl to starší, zachovalý pán, když jsem měl prvně tu čest. Takový

s růžovoučkou tvářičkou od dobrého papáníčka a těžkého vínečka, s

růžovoučkýma ručičkama, které nikdy na nic manuálně nesáhly, s

kulaťoučkým bříškem a s pusinkou, kde to zářilo jako v Klondyke.

Apartmá v moderním činžáku, milostpaní s náušnicema,

náhrdelníkama, psíčkem atd., pečená vařená u Myšáka, u Štěrby, v

café Ambassador atd., jako obvykle.

Zemský soudce na Pankráci nebo tak něco, co, přesně nevím, ale

soudce, a to ne obyčejný, ale nějaký značně vyšší.

Spolužák tatíka mé někdejší dívky Julie Nedochodilové. Tam

jsem měl taky tu čest.

Chodil tam zřídka, to jest před Únorem, a to pouze když měl

nějaké techtlemechtle s papá Nedochodilem, neboť po roce 1945

vstoupil do jakýchsi aliancí s kláštery, církevními statky a stranou

lidovou.

Byl v alianci se zemědělským sektorem už před válkou, jenže

tenkrát spíš ve sféře někdejší strany agrární.

Jinak, když dokonferovali v pracovně papá Nedochodila, zvala ho

madame Nedochodilová na malé občerstvení do jídelny, a to se pak

198

sedělo, popíjelo se víno z jihomoravských klášterů a jedly se

chlebíčky s brynzou z klášterů východoslovenských. A pan dr.

Bohadlo vykládal o starých a velmi zlatých časech.

Zvlášť vzpomínával na parforsní hony u knížete Švarcenberka a u

barona Simmenthala. Ale jeho obzvláštním přítelem byl hrabě

Humprecht Gelenj, který po roce 1945 vstoupil do řádu

premonstrátského.

Nechutí ke komunismu se pan dr. Bohadlo netajil.

Tak si žili, tloustli, měli se dobře.

V Únoru 1948 se to pod panem doktorem samozřejmě

zakymácelo. Ale zachytil se hrazdy, kterou mu podali, a provedl na

ní grandiózní sklopku.

Podal přihlášku do komunistické strany.

Co víc.

Vyřídili mu ji kladně.

Tak se stal pan dr. Bohadlo soudruhem.

Samozřejmě, uvrhl se tím do těžkých niterných zápasů.

Zápasil sám v sobě, kudy chodil, a nakonec čím dál tím víc začal

chodit k papá Nedochodilovi.

Tam vysvětloval.

Je už starý, nezvyklý fyzické práci. Co by dělal, kdyby ho

vyhodili?

Živí ženu, která je nemocná a potřebuje lázně.

Někdo musí zůstat, aby pomáhal, kde se dá, a zachraňoval, co se

dá.

Tohle poslední, to zavánělo heroicky. A to mu taky papá

Nedochodil nejvíc schvaloval.

Ale tou dobou mu ještě bylo hej. Pak teprv přišla rána.

Papež vyhlásil exkomunikaci.

A pane, napařil jim to.

Všichni členové komunistické strany na prvním místě. Všichni,

kdož napomáhají komunistickému hnutí. Kdož čtou komunistické

knihy a tisk, poslouchají komunistický rozhlas atd.

Tedy u nás prakticky všichni.

Nejvíc ovšem členové strany.

199

Pan dr. Bohadlo se u papá Nedochodila dlouho neukázal. Pak se

objevil. Růžovoučký podbradek mu splihle visel, cvikr mu padal s

nosu.

Někdo, říkal třaslavým hlasem, tam musí zůstat. Někdo musí

pomáhat, kde se dá, a zachraňovat, co se dá. Jen když je vnitřně proti

nim.

Papá Nedochodil na to měl sice trochu jiné názory a díval se na

bleďounkou růžovou tvářičku poněkud svrchu, ale poněvadž byl v

podstatě grandiózní dobrák, vyložil mu papežský dekret za

vydatného použití reservatio mentale tak podivuhodně a panu

doktorovi se ten peklonosný dokument objevil v tak novém světle, že

zdlábnul bůček, kterým ho madame Nedochodilová občerstvila, zalil

ho medovinou a odešel v náladě téměř rozjařené.

Jenomže zlý čin je zlý čin. Člověk si může donekonečna vymýšlet

výmluvy a chodit si pro úlevu k dialektické logice, zlý čin plodí zlé

svědomí, a to pracuje.

Tedy ale údernicky.

Za dva dny jsme měli pana dr. Bohadla na krku zas. Celý

ztrápený, zhroucený. Někdo musí, šeptal, zachraňovat, co se dá…

Nová injekce kasuistiky, kombinovaná s mandlovým cukrovím a

medovinou, ho postavila na nohy.

Odešel uklidněn.

Pozítří přišel zas.

Velice neklidný.

A tak to chodilo, až medovina došla.

Pak dlouho nepřišel.

Pak přišel a vykládal, že se byl poradit se zpovědníkem. Zářil.

Zpovědník mu to potvrdil.

Někdo tu musí zůstat a pomáhat, kde se dá, zachraňovat, co se dá.

Trochu mě to překvapilo, ale pak jsme to s Jůlinkou probrali v

jejím pokoji, a ta chytrá dívka zrekonstruovala událost asi takto:

Představ si, řekla, velebného pána, který je po všech stránkách

kněz, jak má být, jenom mu, chudákovi, schází odvaha mučedníků z

kolosea. Těžko ho pro to odsuzovat, zrovna v tomhle národě Jana

Žižky z Trocnova. A teď si mu do zpovědnice klekne chlap a

200

zpovídá se, že zhřešil vstupem do komunistické strany. Co má ten

ubožák stará dělat? Samozřejmě, věc je jasná, podle papežského

dekretu mu rozhřešení dát nesmí, dokud nepřeruší svůj hříšný poměr

s peleší lotrovskou.

Jenže –

Co když je chlap fízl, on mu nedá rozhřešení, a chlap půjde a udá

ho?

Tak si představte tu situaci: před mřížkou klečí a třese se pan dr.

Bohadlo, a špatné svědomí ho žere.

Za mřížkou sedí a třese se velebník, a v duchu mu vyvstává

nepěkná vidina Pankráce.

Z toho oboustranného třesení nakonec samozřejmě nemohlo

vzniknout nic než kompromis.

Schválena teze: Někdo tu musí být, kdo pomáhá, kde se dá, a

zachraňuje, co se dá.

Hlavně když člověk nečiní vědomě zlo a niterně nesouhlasí s –

těmi myšlenkami komunismu, které jsou v rozporu s učením církve.

Všimněte si: s těmi myšlenkami komunismu, které jsou v rozporu

s učením církve. Teda ne s komunismem vůbec.

A proč ne?

No, protože velebného pána v té chvíli omráčila ještě jiná hrozná

eventualita: že totiž jestli je ten chlap fízl, může ho zrovna tak dobře

udat, že mu dal rozhřešení, jako že mu ho nedal, protože jaképak

rozhřešení z komunismu! Z takového rozhřešení by přece logicky

plynulo, že důstojný pán považuje komunismus za hřích, a je tedy

poslušen více papeže než Státního úřadu pro věci církevní.

No prostě, s panem dr. Bohadlem prožil ten nebohý kněz ve

zpovědnici horké chvilky.

I v něm se z toho kompromisu probudilo špatné svědomí, tak

alespoň doporučil kajícníkovi hojně pěstění křesťanského

milosrdenství: konkrétně, vzhledem k svému povolání, má se

všemožně snažit, aby ulehčil lidský úděl vězňů, s nimiž přijde do

styku.

Do tohohle programu se pan dr. Bohadlo pustil s největší chutí.

Vždycky nám o tom vypravoval.

201

Slečně Skladanovské, dceři bývalého senátora Skladanovského a

kamarádce mé bývalé dívky Julie Nedochodilové, které napařil dva

roky za pokus o ilegální přechod hranic, podstrčil americkou

čokoládu.

Panu redaktorovi Simmsovi, jemuž to narovnal na patnáct, každou

chvíli propašoval do cely balíček amerických vitamínů.

Jakéhosi velkoobchodníka, kterého tam shodil na doživotí,

poplácal po zádech a zašeptal mu do ucha: Neklesejte na mysli,

příteli!

Ten sprosťák mu na to nahlas odpověděl: Drž hubu, svině!

Nevděk vládne světem. Pan dr. Bohadlo konal své dobré činy

nezištně, jako pravý skaut.

To nám tedy vykládal a doprovázel to vždycky denuncováním

komunistických soudních a vyšetřovacích metod a nepředstavitelně

senzačními detaily o politických procesech.

Zlé svědomí udělalo z pana doktora ideální zdroj pikantních

informací.

Hlas Ameriky by je byl platil zlatem.

Jenže já se vždycky řídil zásadou: Lepší svoboda než bohatství.

Taky se mi to zatím vždycky vyplatilo.

A pan dr. Bohadlo proklínal komunismus jako prorok Habakuk a

kousal zuřivě do cukroví respektive do chlebíčků. Oči mu zářily

rozhořčením. V takových chvílích se jeho zlé svědomí uklidňovalo.

Pak ale odcházel na schůzi své uliční nebo jaké organizace,

rozhořčoval se na imperialisty a zlé svědomí vylézalo.

U papá Nedochodila se ovšem ze všech sil snažil zesměšnit

všechno, co se tam dělalo. Když (na školení) probírali dialektický a

historický materialismus, prohlásil (u papá Nedochodila): Takové

pitomosti jsem už dávno zapomněl, ještě když jsem byl takový cucák

jako vy, dodal a obrátil se na mě.

No, to řek z rozčilení, tak jsem mu to neměl za zlé. Chápal jsem

ho.

Ale to mu nebylo nic platné.

V úřadě ho povýšili.

Když se jednalo o poukaz do lázní, jeho manželka ho dostala,

202

ačkoliv třeba manželka jednoho chudého ševce, který si houževnatě

držel soukromou živnost v suterénu baráku, kde měl pan dr. Bohadlo

apartmá, ho nedostala.

Prosím vás, vy se divíte? Vy jste asi nějací divní.

Vždyť pan dr. Bohadlo byl kádr. Pracující inteligent.

Kdežto ten švec – pane, jen by mu dovolili, aby se trochu zmoh,

viděli byste, jak by nabral tovaryše a vesele začal vykořisťovat.

V těchhle lidech to je. Drobní výrobci jsou zárodky kapitalismu.

Pan dr. Bohadlo se tedy stal nějakým ještě vrchnějším soudcem a

nakonec instruktorem politického školení.

Pomáhal, kde se dalo, a zachraňoval, co se dalo, to ano.

Jen za rok 1950 podstrčil 28 balíčků americké čokolády, 5 kg

vitamínů, 3 kg hroznového cukru, 2000 cigaret, 18 knih ke čtení a 22

knih modlitebních.

Všechno si zapisoval se jménem, datem, předmětem a množstvím.

V proklínání komunistické strany dosáhl, myslím, hearstovské

úrovně.

Tak to šlo.

Co?

Cože?

Jestli je pořád tím soudcem na Pankráci? Jestli ho neprokoukli a

nezbavili se ho?

Ale milánkové, jak jste hloupoučcí!

Samozřejmě, přirozeně, pochopitelně! Naše společnost se nakonec

vždycky zbaví vnitřních nepřátel, byť ji třeba po léta udržovali v

omylu. Naše společnost se zbavila a zbavuje všech příživníků, kteří

se domnívají, že se schovají za fráze, aby jimi kryli svoje nekalé

rejdy.

A pan dr. Bohadlo?

Samozřejmě, že se ho nakonec naše společnost zbavila.

A jak?

Umřel.

Klepla ho pepka.

Smrt, málo platné, je nejlepší kádrovák.

1955

203

JAK JE LÍZLI

Vše, co se děje, děje se nutně.

DEMOKRITOS

Tak Hirama C. Nutsbellowa pustili, prý kvůli dobrému chování.

No dobře, nic proti tomu nenamítám. Mně Hiram C. Nutsbellow nic

neudělal; ale jestlipak taky pustí Licátka, co? To bych rád věděl! A

jistě se taky chová dobře, Licátko se nikdy jinak než dobře nechoval,

takový tichoučký, nenápadný štráfek, jakých je v Praze v sobotu

okolo půlnoci na Trafouši vidět celé brigády oblinkávat rohy.

Mám dojem, že Nutsbellowa sice pustili, ale Licátka hned tak

nepustěj. I když si už odseděl víc než Nutsbellow. Jenže Hiram C.

Nutsbellow, to je valuta, to už se dá za něco vyměnit. Kdežto po

Licátkovi nevzdychne ani noha.

Leda snad Sylvie, jenže možná ani ta ne.

Vlastně když si na to vzpomínám, v životě jsem toho s Licátkem

moc nenamluvil. Byl to hrozně zamlklý pás. To Pavel Rameš, ten

mluvil pořád. To teda byl hlasatel, to se hned tak nevidí. Toho teda

nepustěj určitě. Ten se jistě ani v kriminále dobře nechová.

Ale někteří lidi to mají v povaze, Rameš byl vibrafonista, a

vibrafonisti jsou zpravidla trochu kách. Pavlík Rameš byl. Jeden čas

s náma hrával v Krinolině, když vibrouš zas přišel do módy a než

udělali krátký proces s bebopem. Profík nikdy nebyl, jenom si

přivydělával, protože měl ženu a dítě a zahrnovával je opičí láskou.

Ne že by si to ta jeho drezínka zasloužila, byla horizontálně zvětšená

z cukroví a nicnedělání, celé dny dřepěla v parku na lavičce nebo s

přítelkyněma u Myšáka. No ale Pavlík byl prostě kách.

A přes den měl zaměstnání v později proslulé News Limited a

moc si to chválil. Když se dozvěděl, že mě vyhodili z anglistiky pro

podezření ohledně boží existence, začal mě přemlouvat, abych se

připojil k jejich výrobně. Vole, říkal a civěl na mě úhlopříčnýma

očima, pět táců fix za pět há denně, žvejkačky, kolik chceš, a každou

204

chvíli nějaký starší hadry vod Nutsbellowa – a vůbec – sem tam

kšeftík, nějaký šmé – říkal, mrkal úhlopříčnýma očima a zubil se

skoro pod kvocient inteligence, jako když oťukával vibrafouš. Na

Zetku se vy, říkal, to ti stačí dvakrát třikrát tejdně někde zavařit a

přídeš si na dost. Ukazoval mně nylonovou košili od Nutsbellowa,

byla nějaká špinavá a obnošená, a dal mi balíček žvejkačky. Pod k

nám, vole, povídal, šéf mě prosil, abych někoho vomrknul.

Tak jsem šel. Měli kanceláře v Kábertově ulici, kožené klubovky,

pun-up girls a strippers s kostromskými ňadry po stěnách, bylo tam

jako po vymření, jen v zadní místnosti, kde tiše cvakaly dálnopisy,

seděl Štráfek v kožené vestě s nohama na stole, whisky se syfonem u

ruky.

Licátko.

Tehdy jsem s ním promluvil asi tři slova, něco jako ahoj – ahoj –

aha – a zadíval jsem se na otlučený dálnopis.

Zrovna z něho lezla páska.

Paul ji vzal, četl, a úhlopříčné oči nabyly pobaveného lesku.

Kouknul jsem mu přes rameno a zahlíd jsem slovo MINDZENTI. A

něco jako FRAMEUP a TERRORIST TRIAL a tak něco. Máto to tu

pěkný, řekl jsem, rozhlédl jsem se kolem dokola a všiml jsem si, že

mě ten štráfek zamyšlenýma očima pozoruje.

A ta sranda, pravil Paul. Pocem, chceš vidět, jak se bavíme?

pravil.

No třeba, řekl jsem.

Tak hele, Paul si sed k dálnopisu, chvilku se zamyslel a pak hmátl

do klávesnice, četl jsem mu přes rameno.

(PRAGUE) TERROR IN THE STREETS. A MAN JUMPED

OUT OF A TROLLEY GAR ON WENCESLAUS SQUARE AS IT

WAS BENDING THE CORNER AT NATIONAL MUSEUM. AT

THAT MOMENT TWO MEN CARRYING AN ENORMOUS

PORTRAIT OF STALIN PASSED THE CAR AND THE

UNFORTUNATE TRAVELLER FLEW THROUGH THE

PICTURE LEAVING A BIG HOLE BETWEEN RUSSIA’S

DICTATOR’S EYES. THE MAN WAS SEIZED ON THE SPOT

BY TWO HEAVILY ARMED SNB-POLICEMEN CRUELLY

205

BEATEN AND THEN UNCONSCIOUS HURLED INTO A

PATROL-VAGON AND CARRIED OFF; NOTHING IS

KNOWN ABOUT HIS FURTHER FATE.1

Když to Paul vysázel a páska zalezla do stroje, aby z něj vylezla

někde v nepřátelské cizině, Licátko se krátce zasmál.

To je výborný, řekl jsem.

A co nejrychleji jsem odtamtud vycouval.

Někteří lidi museli přece jen být idealisti. Mezi ně já nikdy

nepatřil.

Potom, rychle za sebou, přišly různé pohromy na jazz a na bebop

a navrch nějaký ožrala rozsed Pavlíkovi vibrafon. Taktak jsme se

protloukali po těch několika nočních lokálech, co pro tu srandu

ponechali nebudujícím. Paul mi vypad z obzoru. Několikrát mě sice

potkal a pokaždé mě přemlouval, abych se dal naverbovat k

Nutsbellowovi, lákal mě kalhotama ze staré americké důstojnické

látky, chesterfieldkama a pornografickým časopisem, do kterého

když se člověk díval stereoskopickýma brejlema, měl všechno jako

přímo v dlani, ale já byl obezřelý a radši jsem předstíral, že jsem

lenoch a přes den dávám přednost spánku.

Pak se úplně ztratil z parády a místo toho jsem se srazil s

Licátkem za okolností dost pozoruhodných.

Bylo to na Sázavě, v Davidovic chatě, kam jsme si jednou s

kapelou dopřáli vyjet na weekend, ovšem ve čtvrtek, kdy měli v

kafírně zavřeno. Právě teprve začínalo jaro, první pupence, Sázava

jako po vychcípání, chaty zabedněné a zalígrované a nad vodou

přírodní, ale dost lezavá pára.

A kdo tu nevypadne z vedlejšího bungalowu jako Licátko, v

takových těch zahradnických kalhotách s plátěnýma kšandama a se

1 (Praha) Teror v ulicích. Neznámý muž vyskočil z tramvaje na Václavském

náměstí, když zahýbala kolem Národního muzea. V tom okamžiku šli kolem dva

muži, nesoucí ohromný portrét Stalina, a nešťastný cestující proletěl obrazem,

zanechav po sobě velkou díru mezi očima ruského diktátora. Muž byl na místě

zadržen dvěma těžce ozbrojenými příslušníky SNB, surově zbit a pak v bezvědomí

hozen do auta a odvezen. O jeho dalším osudu není zpráv.

206

švy prošitými tlustou bílou nití, jaké jsou v módě v Americe, a za

ním vyhopkuje na čerstvý vzduch blond luketa, že se nám z ní dělá

na očích astigmatismus.

Za mnou tiše Davida hvízd.

Licátko se stydlavě zazubil a řekl: „Ahoj.“

Luketku pokryl nach a stáhla se zpátky do soukromí.

Zalezli jsme taky a Davida si sed na kavalec.

„Páni!“ řekl. „Sodoma překonaná!“

„Jak to?“ zeptal jsem se. „Ty je znáš?“

„No jestli!“ řekl Davida. „To je přece Licátko, vany a bidety. A

ten pozůstatek buržoazního vkusu je jeho matka.“

„No a co má bejt?“ pravil Ríša. „Vyjel si s matinkou na vejlet, to

je toho.“

A tak to taky bylo. V noci nám to Davida vyprávěl, leželi jsme na

kavalcích a ve tmě svítily jenom naše cigára a ve vedlejší chatě

svítila okna a zněl Glen Miller a Stan Kenton. A tohle je ta stručná

historie.

Licátkův fotr byl majitelem továrny na vany a bidety. Vzal si

ruskou emigrantku, s kterou si upletl Licátka, a ta mu ve dnech

únorového vítězství zemřela na mrtvici. Před čtvrt rokem se oženil

znovu a to poupě, co mu teď právě Licátko ve vedlejší chatě pouští

Kentonovy melofóny, je paní továrníková.

Je o dva roky mladší než Licátko.

Tak to vyprávěl Davida a potom vstal a dlouho čuměl do

zastřených oken vedlejšího bungalowu.

Začal jsem na ně mít zvláštní štěstí. Ještě tu neděli jsme se srazili

na dostihách a tam mi ji Licátko představil. Jmenovala se Sylvie a

zblízka, když s ní člověk chvilku mluvil, nepůsobila už tolik jako

direkt mezi oči, ale ke svému prospěchu. Taková docela milá a tichá

žába, na dívání lepší než západ slunce v Horách Skalistých, a na

konverzaci, jako když je o dovolené hezky a vy po prima obědě v

horském hotelu ležíte v houpací židli a posloucháte skleněnou

harmoniku.

Úplná hudba sfér.

A k Licátkovi se hodila. Rovněž zamlklá, skromná, čistá, úpravná,

207

amerikánská.

Třídní původ měla dělnický, a k tomu ještě byla sirotek.

Nedostalo se jí škol, prodávala dřív někde v Bílé labuti, a protože to

neslo žalostně málo, šla do fabriky.

Náhodou do fabriky pana Licátka, emailovat bidety.

Nad jedním takovým bidetem ji uzřel pan továrník a začal

doutnat.

Brzy chyt a shořel.

To on z ní udělal tu amerikánskou luketku. Ale jinak, takhle v

osobním styku, zůstala milá a skromná a proletářská. Což myslím

jako pochvalu.

Ale rači na tyhle věci nemyslet.

Takže tenkrát na těch dostihách jsem začal Licátka chápat a

zároveň se mi v palici rozsvítilo neblahé tušení.

Po celé odpodlene Licátko sveřepě sázel. Kroužil kolem

bookmakerských budek jak jestřáb nad kořistí, zapisoval, sčítal a

kombinoval.

Když ten den všichni koně doběhli, byl bohatší o stovku.

Za ni koupil Sylvii velký pugét z tulipánů a ředkvičky.

A tak to chodilo neděli co neděli. A co bylo dál? No, skončilo to,

jak to muselo skončit. Jak všechny věci vždycky končí.

To jest špatně.

Licátko se prakticky proměnil v přízrak turfu. Den co den v

prvním patře u Juliše, kde se sázelo na zahraniční dostihy, přes léto

každou neděli v Karlových Varech, na jaře a na podzim v Chuchli.

Vždycky s knížečkou a tužtičkou, zamlklý, soustředěný, Sylvičku

elegatní a nadýchnutou za ruku.

Byl to takový štráfkovský páreček, úplná platónská idea

páskovství, že mně z toho bylo vždycky radostí do breku.

Fakt, byl bych brečel štěstím jako kurva, když jsem je viděl.

Tak hezké věci, radost na věky, jak pravil Keats.

Jenže Licátko prosázel majland, a dal se do zastavování svršků a

jiných předmětů, a za chvíli měl v bytě místo všeho jen frclupeny.

A tak ho napadlo, že by moh sehnat překlad. V té době bylo

znalců obrázkového písma pořád ještě málo, proto Licátko, který

208

znal ruštinu po matce, nabíd své služby.

Přijali je.

A zadali mu překlad díla Vítězství kolchozníka Vadima.

Nějaký čas bral za něho službu u dálnopisu v News Limited Paul a

Licátko tlumočil kolchozníkovy progresivní názory. Jenže mu to

bylo houby platné. Zálohu brzo probendil a dostihy žraly lupen za

lupenem.

Tak dal do frcu Nutsbellowovu underwoodku.

„Ty vole, co mu řekneš?“ povídám, když jsme se přitom zrovna

náhodou sešli v zastavárně.

Rozpačitě se usmál.

„Ale co,“ pravil.

Za underwoodku mu vysázeli slušnou sumičku a už pádil do

Juliše.

Do večera měl po sumičce.

A brzo nato – jako když zpitomělý boxer slízne hák zprava, hák

zleva – sneslo se to na něj všechno najednou.

Doma prask poměr se Sylvičkou.

Nutsbellow zjistil, že underwoodku, nástěnné hodiny a ruční olej

presidenta Trumana má ve frcu. Místo nich mu Licátko s nesmělým

úsměvem nabídl zástavní lístky.

Před fotrem – který už v té době nebyl továrníkem – se taky

choval rozpačitě a dostal na hubu.

Sylvičku seřezal fotr bejkovcem.

Plakala, a Licátko se urazil. Opatřil si záhadným způsobem

garsoniéru a odstěhoval se.

Sylvička se odstěhovala za ním. Jenže pan továrník nepovolil

rozvod, a tak žili ve hříchu.

Ale snad ani ne, protože když je člověk viděl, vypadali oba tak

nevinně.

Hiram C. Nutsbellow – jak se mi tenkrát zdálo – se ovšem

zachoval grandsky. Zfrcované věci si vyplatil sám a Licátkovi

dokonce zvýšil plat.

Myslel jsem si – já blb – že má takové sociální cítění. Kvůli

Sylvičce a tak.

209

Člověk je prostě vůl. Někdy korunovaný.

Licátko začal pomalu vyplácet svoje věci z frcu a zařizoval si

domácnost. Nejdřív vyplatil stříbrný barmixér, pak smoking, hru

mah-jong ze slonové kosti a španělskou stěnu se skoro neslušnými

výjevy, kterou mu tam původně nechtěli ani vzít, že prý socialistický

frc pornografii nepřijímá, ale nakonec ji přece jen vzali kvůli

kvalitnímu materiálu. To všechno už teda zas stálo v garsonce, a

Sylvička ve tříčtvrtečních kaťátkách v kuchyňském koutku. Z

bidetové továrny odešla, už když se stala paní továrníkovou, a když ji

továrník vyhnal, musela zas do práce.

Tentokrát však do lepší. Do takové, na kterou byla stvořená.

Stala se manekýnkou.

A tak pobíhala v kuchyňském koutku v růžové zástěrce, na ní

anglický nápis KISS ME, HUBBIE, a Licátko v rohu bušil do stroje.

Ne, když si na to vzpomenu, brečel bych jako kurva.

Mezi mnou a Licátkem se rozvinulo takové dost divné přátelství.

Jenže – pořád jsem měl tušení, že to nějak nedopadne dobře.

Nevím proč, prostě jsem měl tušení. Vždycky když jsem je viděl, jak

si žijou jako dvě hrdličky z inzerátu v Ladies’ Home Journal, pad na

mě smutek, a čekal jsem trable a ještě větší trable.

A právem.

Ale než k tomu došlo, setkal jsem se ještě jednou s Pavlem

Ramešem. Zrovna toho dne, jak vyšla ta vlastenecká kniha Vítězství

kolchozníka Vadima, co ji přeložil Licátko, a oni si do garsonky

přikoupili vysavač.

Vlít jsem do Paula dole pod viaduktem v Libni, byl v zednických

kalhotách a v blůze a z dálky mě zdravil – Co? ale kdepak. Na News

Limited se kádrování nevztahuje. Nedostal falširm. Dělá prý

odpoledne na stavbě. Dopoledne v News Limited, odpoledne u

zedníků. Jako v USA. Prostě doma plat nestačí a hraní je málo, u

zedníků se hodně vydělá.

Ale žijou si dobře, vykládal, a úhlopříčné oči mu šly do

perspektivy. Nutsbellow mu každou chvilku přenechá nějakou starší

věc, tuhle dokonce dámský kostým z harris tweedu, a sem a tam se

dá střelit pár chesterfieldek, ale na to prý je Nutsbellow opatrný;

210

nechce se zaplíst s lidově demokratickým zákonem.

To víš, že jo, řekl Paul.

Jasný, řekl jsem.

A poť k nám, užs u nás nebyl vod oligocénu, řekl.

Tak jsem šel.

U Paulů dřepěla horizontálně rozšířená Paulova drezína a jedla

nadživotního králíka z čokolády, jací se u nás v té době nevyráběli,

jedině leda na export. Ale tenhle byl v zeleném staniolu, moc lesklém

na naše poměry. Dítě Ellen si hrálo s plyšovou opicí, a kdo tu neseděl

jako Licátko v kožené bundě a nějaký druhý štráf ve vestičce a v

saku, které mu vpředu odstávalo, jako kdyby byl v zaměstnaneckém

poměru u Legs Diamondse.

Vstal, když jsme vešli.

Tohle je vrah Bubeník, pravil Licátko s rozpačitým úsměvem.

Štráf vycenil zuby pod fouskama.

Paní Ramešová Licátka pokárala.

Paul Rameš se rozchechtal.

Ahoj, řekl jsem a podal jsem štráfovi ruku a bylo mi divně.

Pak nějaké řeči, co má někde zařídit. Vyrozuměl jsem, že někde v

cizině.

No, pěkný zábavy, pámbů s náma a zlý pryč, pomyslil jsem si a

honem jsem se věnoval paní Ramešové, která mi nabídla

čokoládového králíka.

Ellenka zrovna utrhla opici hlavu, lízla si pilin a dala se do breku.

Tak jsem se honem věnoval taky Ellence.

Naštěstí bylo už pozdě a já se odporoučel.

Když jsem se loučil, štráf ve vestičce znova zdvořile vstal, podal

mi ruku a opět vycenil zuby pod fouskama.

Bylo mi krajně nepříjemně.

A potom, jak tyhle věci chodí, ráz naráz, levý hák, pravý hák,

direkt, uppercut.

Najednou rádio hlásí, že lízli Hirama C. Nutsbellowa.

Ženu se k Licátkovi.

Tam je Sylvička v slzách.

Licátka lízli.

211

Když tryskám po schodech dolů, potkám dva divné chlápky v

kloboucích.

Zastavím se dole, a taky jo, za chvilku nářek. Lízají Sylvičku.

Skočím do taxi, a do Kábertovy ulice.

Mám hlavu plnou Sylvičky. Jsem z toho úplně blbý a vířej mi v

palici pitomý myšlenky, jak jí pomoct.

V Kábertově zastavíme, a právě vedou Paula Rameše, a on se jim

cloumá. A už ho cpou do antonka. Zrovna jak si to vymyslel v tom

dálnopise.

Jedem dál, říkám taxikáři.

Večer sedím s uchem na rádiu. Praha nehlásí nic. Zato Hlas

Ameriky. „Z Prahy“ hlásí ten hlas mezi kuropěním rušiček.

„Komunistická policie zatkla ředitele tiskové agentury News Limited

Hirama C. Nutsbellowa. Hiram C. Nutsbellow je obviněn ze

špionáže. Zaměstnanec agentury Pavel Rameš poslal nám odpoledne

dálnopis tohoto znění: Dnes ve dvé hodiny byli ředitel Nutsbellow a

redaktor Licátko odvlečeni policií. Posílám tuto zprávu jako

varování Svobodnému světu. Ať se stane cokoliv, stojíme pevně,

věrni svobodě a demokracii! Naše pokusy navázat spojení s

redaktorem Pavlem Ramešem zůstaly bez výsledku. Zdá se, že se

splnila jeho předpověď. Vzdejte, milí posluchači, v myšlenkách s

námi čest statečným demokratům.“

Tohle hlásí.

Málo platné, Pavel Rameš byl možná kách, ale grand to byl.

Geroj, jak by řekli staří Slované.

Jedině že si vybral špatnou stranu.

Ale to nebyla jeho chyba. Každý si může vybrat, co chce, ale

chtít, co chce, na to jsme všichni krátký, jak praví Shopenhauer. Tak

daleko svoboda vůle zas nesahá.

A vypočetli jim to: třídní nepřátelé, zlatá mládež, syn továrníka

propadlý sázkové vášni, poměr s nevlastní matkou, pohlavní

zvrácenosti – vlastně ne, to rozmázli v případě bratří Mengelových,

to je zas jiná historie –, život nad poměry, příživníci společnosti,

práce se štítící individua.

A prokurátor: napomáhání špionáži, dodávání nepravdivých zpráv

212

nepřátelské propagandě.

A taky přechovávání špióna a vraha Bubeníka.

Když jsem čet tohle, udělalo se mi nevolno.

Ten štráf totiž křápnul nějakého lampasáka a zmizel s nějakými

tajdův papíry.

A nelízli ho.

No měli to blbé. Ale já jsem jen zoufale čet, kolik dostane Licátko

a Sylvička.

A bylo zle, Bože, narovnali jim toho vrchovatě.

Hiram C. Nutsbellow dostal dvacet pět.

Paul Rameš dvacet.

Licátko patnáct.

Sylvička rok.

Copak – za ten rok ji pustili, na kráse jí to neubralo, spíš přidalo.

Vrátila se s takovýma smutnýma očima a šla dělat do fabriky. Do

Tesly, televizory.

Továrník Licátko se s ní rozved, když byla pod zámkem. Povolili

mu to, poněvadž Sylvička se stala osobou provinilou proti zákonům,

podle nichž došlo ve státě k lidovědemokratickému zřízení.

Uplynulo pár let a Sylvička dnes už naštěstí zase dělá manekýnku.

Ale co naplat, když je to všechno tak smutné? Sylvička se totiž znova

vdala, vzala si návrháře z Módní tvorby.

A Nutsbellowa teď pustili.

A Licátko sedí.

Jistě se chová vzorně.

Nemluvím o Paulu Ramešovi. Ten se patrně vzorně nechová.

Nikdy se nechoval.

Ale Licátko se choval.

A když teda pustili toho síájsíáka Nutsbellowa, jestlipak pustěj

Licátka, co?

To bych rád věděl.

Ale co by tu chudák dělal, když po něm už ani Sylvička

nevzdychne, to nevím. To, Panebože, opravdu nevím.

1955

213

MALÁ PRAŽSKÁ MATAHÁRA

Společnost neskládá se z vinných a nevinných,

nýbrž z již odhalených a dosud neodhalených,

INSP. BOHUSLAV VODIČKA

S Geraldinkou jsem se seznámil při společenské hře, které se říká

„ústní pošta“ a kterou jsme hráli na večírku o Petrových dvacátých

narozeninách. Hraje se tak, že se přítomní rozsadí okolo stolu

střídavě podle pohlaví a potom si ústy podávají sirku, aniž se jí dotkli

rukama. Vždycky když sirka oběhne jednou kolem, kousek se ulomí,

takže nakonec zbude na podávání jen nepatrná tříštička a ta přechází

od jednoho hráče k druhému víceméně pomocí jazyka. Kdo ji

spolkne nebo ztratí nebo mu spadne na zem, musí vykonat nějaký

nemilý úkol. Taky se to dá hrát na fanty, což potom permutuje v

striptýz, ale k tomu o Petrových narozeninách bohužel nedošlo. Je to

nehygienická a zajímavá společenská hra a na rozdíl od jiných bavila

všechny lidi bez výjimky, s kterýma jsem ji měl příležitost hrát.

A toho večera, na Petrových narozeninách, jsem byl ve zvlášť

výhodném postavení, protože z pravé strany jsem měl Lizetu a z levé

tu dívku, kterou mi představili jako Geraldinu a která měla vizáž

prvotřídní pražské zlatohlávčí samičky, černé vlasy a černé oči, na

lalůčkách uší nastrčené zlaté mušličky, ve výstřihu benátskou kamej

na kosočtverečném řetízku a na nahých pažích sbírku zlatých

starožitností; vězela v černých taftových šatech, voněla nějakými

parfémy a měla velice hezkou pusu, pro tu hru jako stvořenou. A to

všechno dohromady měla ve věku šestnácti a půl roku.

Pro mě večírek skončil nepříjemně, protože jsem se opil a taktak

stihl sraz svojí jednotky, pěveckého souboru šestého školního

tankosamohybného praporu, s nímž jsem odpoledne předtím

koncertoval v patronátním závodě. Dorazil jsem na Denisák minutu

po půl páté ráno, veden bezesporu andělem strážným, jenž rád

využívá alkoholické mlhy, aby člověka bezpečně dovedl k cíli,

214

třebaže zhřešil nestřídmostí a ztratil pojem o času a prostoru.

Druhý den jsem našel v kapse blůzy benátskou kamej.

Snažil jsem se rozpomenout, co se dálo, ale hlavou mi táhly jenom

mráčky několika nejasných reminiscencí na Braunšlégrovic dvorek a

na nějaké neslušnosti, jichž jsem se tam na Geraldince dopouštěl

převážně rukama, nic víc.

Naštěstí jsem ještě ten týden jel znova do Prahy, pod záminkou

lékařského vyšetření ve vojenské nemocnici. Sotva mě ve

Střešovicích vyhodili, zamířil jsem k Lizetce. Byla trochu uražená,

popsala mi zevrubně moje chování na večírku i s komentářem. Její

muž, který byl právě na šestidenní dovolence, protože v jeho posádce

se nové vojenské řády, spočívající v hermetickém uzavírání vojáků

uvnitř výcvikového prostoru, dosud nevžily, měl taky komentář,

jenže jiný. Dívka Geraldina je prý dívkou Lizetčina bratra Péti, říkala

Lizetka. Celý večer jsem ji v opici obtěžoval. Měl jsem štěstí, že se

Péťa opil dřív než já, takže si toho nevšim. Choval jsem se prý

strašně. To říkala Lizeta. Naproti tomu její muž tvrdil, že ne já dívku,

ale dívka mě obtěžovala, protože je to prý známá spořilovská

majtresa, a Petříček je vůl, jestli to neví. Lizeta řekla, že Petříček

není vůl, a že právě proto s Geraldinou chodí. Aby si užil. A že to s

ní ostatně není tak zlé, prý jsou to spíš jenom řeči a drby. Nato

Richard prohlásil, že jak je na holky levej, s Geraldinou by si během

půl hodiny troufal být téte a téte et cetera, a Lizetka ho pohrdavě

odbyla, jakto že s ní, s Lizetkou mu to teda trvalo rok, a ráda by prý

viděla, jak to potom s Geraldinkou pořizuje za půl hodiny. Richard

odpověděl, že ona, Lizeta, je sice také majtresa – věděl, že se tím

esoterickým výrazem Lizetce zalichotí –, a proto mu to s ní trvalo tak

nepřiměřeně dlouho; ale jiného druhu, a on je prý hotov, když by to

Lizeta tak ráda viděla, své tvrzení dokázat činem – a Lizeta se

okamžitě nesmírně rozčilila, jak ho můžou takové sprosťárny vůbec

napadnout, když je jednou ženatý, a k tomu v kostele. Nikdy jsem

nezjistil, jestli to u Lizety bylo katolické vychování nebo jen ženská

logika. Asi to byl takový koktají.

A tak jsem se nabíd, že bych ten pokus udělal za Richarda já.

Lizetka na mě nedůvěřivě pohlédla.

215

Richard mě ze všech sil podpořil.

Dobře, pravila Lizetka. Tak tam jdi a já tam přesně za půl hodiny

zazvoním.

Důkaz se měl provést na čestné slovo.

Šel jsem.

Geraldinina rodina obývala veliký byt v pátém poschodí pěkného

staršího činžáku, který jim patřil, na domě stála nahoře ještě malá

pětihranná věžička a v té měla Geraldina svůj panenský pokojíček.

Situace byla příznivá; otevřela mi a vyvalila na mě oči, ale bez řečí a

rozpaků mě pustila dovnitř, a hned mi oznámila, že je sama doma.

Na sobě měla modrý svetřík, šedivou sukni a pod ní v hnědožlutých

sandálech nahé a opálené nohy s chloupky. Sedla si na gauč, nad

gaučem visela barevná mapa světa od společnosti British Airways,

po stěnách kalendáře British Airways, francouzské reprodukce

galantních obrázků a pod fotografií veselého pána s kytkou v klopě,

opatřenou v rohu smuteční páskou, pod tou fotografií věc, která mě

překvapila – prázdný kulometný pás. A všude samé květináče,

vázičky, figurky, pařížské a londýnské módní žurnály, na psacím

stolku odporná soška Kingkonga, hromady cetek a sarapatiček a na

konferenčním stolku čerstvé růže, takže věžní pokojíček s pěti okny

naplňovala sladká vůně. Ta vůně, to titěrné harampádí a Geraldinka s

černýma očima a zase s těmi zlatými mušličkami na ušních lalůčcích,

celý ten seduktivní syndrom mě tak inspiroval, že jsem předepsaný

limit překonal o plných sedm minut a přesně dvacet tři minuty po

tom, co jsem zazvonil u dveří s mosazným štítkem MUDr Jarmil

Kolben, ležel jsem s Geraldinkou na gauči a plnil podmínky pokusu.

Lizeta zazvonila o dvě minuty dřív a zvonila vytrvale.

Geraldina si otráveně stáhla sukni ke kolenům, upravila si

pocuchání, rychle si našminkla pusu a šla otevřít. Jak zmizela,

podíval jsem se do zrcadla a měl jsem červené šmouhy kolem úst.

Nechal jsem je tam.

Byl to důkaz navíc k tomu čestnému slovu.

Lizeta vešla, rejdila očima, a když uviděla ty šmouhy na mém

orálním ústrojí, trošičku zrudla.

Potom venku mi dodatečně vynadala.

216

Ale Richard se chechtal a triumfoval.

V podstatě to Lizetu těšilo taky. Byla lačná senzací o holkách,

které znala, vadilo jí jen to, že jsem důkaz provedl já.

Protože, třebaže vdána, dělala si na mě vlastnické právo.

A tak jsem se tedy s Geraldinkou seznámil úplně a později jsem z

ní vytáhl i její prehistorii. Otec byl vlastenecký zubní lékař;

spravoval chrup Hradu a zbytkům české aristokracie, výhradně

zlatem. Proto zemřel nepřirozenou smrtí při výslechu v právnickém

institutu, jemuž se za války říkalo Pečkárna. Geraldininu mamá si

před válkou importoval z Velké Británie. Jmenovala se Genevieve a

byla toho času zaměstnána u společnosti British Airways, o jejíž

existenci právě silně usilovala státní bezpečnost. Po otci pocházela

Geraldinka z rodu, jehož význačným členem byl Alois Jirásek. Po

matce z neurčitého rodu sohoského, který byl pozoruhodný jenom

výraznou krásou těla, a následkem toho, jak mi se svůdným

pohledem sdělila sama Geraldinka, značným množstvím svobodných

matek. Její vlastní mamá byla před tou tradicí zachráněna v sedmém

měsíci, a to na zákrok britského vyslance na pražském hradě. Okolo

Geraldiny byly odjakživa nějaké diplomatické maléry.

Navštívil jsem ji zas při nejbližší příležitosti, a nikoliv na pokyn

Lizety, ale zůstali jsme sami jen chvilku – i ta stačila –, a pak se

přihnal Péťa a mamá uspořádala v jídelně čaj, v rámci čaje, abych na

obě dámy udělal dojem, jsem prozradil řadu vojenských tajemství,

která obzvláště hltal Petřík Braunšlégr, neboť příští měsíc se chystal

k nástupu prezenční služby vojenské.

Geraldinka se k němu měla o sto šest.

Proti očekávání se mi nepodařilo umluvit si s ní rande.

Když odešel Petřík na záchod a mamá pro novou várku čaje,

políbil jsem Geraldinku a zdálo se mi, že na to čeká.

Ale na rande nechtěla.

A k Péťovi se měla jako předtím.

To mě zmátlo.

Později jsem to ovšem pochopil a poznal jsem, že je to u ní

všechno tak přirozené jako řeč a smích.

Byla taková.

217

Těžko tomu pozorumět.

A tak z toho všeho nic nebylo a převalilo se asi čtvrt roku. Nebyl

jsem už vězněm tankosamohybné školy, ale poddůstojníkem s

nejvyšší hodností, buzeroval jsem lemounky a jezdit do Prahy nebyl

problém.

Jednou v sobotu když jsem se objevil u Lizety, panovalo tam

zděšení, zmatek a pláč.

Petříčka zavřeli.

Přijeli pro něj do kasáren autem, vytáhli ho z kavalce, sebrali ho i

s kufrem a odvezli pryč. Toho času byl ve vyšetřovací vazbě v

českých Budějovicích a Geraldina právě odjela za ním.

Šel jsem ke Geraldinovům. Mamá s cigaretou v dlouhé špičce

odkryla přede mnou poprvé ledví. S pohrdáním mi prozradila, že

Geraldinku vyslýchali už třikrát, ale Geraldinka se nedala, hrdě čelila

těm estébáckým tupcům a neřekla ani ň.

Co měla říct, jsem nevěděl.

A neptal jsem se na to.

Madam měla silný, pronikavý, ale příjemný hlas, a vyjadřovala se

slovníkem salónů a v pojmech průmyslové velkoburžoazie.

Vyjadřovala přesvědčení, že žádný inteligentní člověk nemůže být

komunista. Dával jsem najevo svůj souhlas.

A věříte tomu, pane doktore, říkala mamá a přiznávala mi tak

akademický titul, o jehož dosažení mě připravila poúnorová

prověrka, věříte tomu, že takovou žábu, pane doktore, ještě jí není

sedmnáct, takové dítě sledují a chtějí z ní vytáhnout rozumy?

Ne, skutečně? podivil jsem se.

Skutečně, pravila mamá. Takový vulgární chlap, ani česky

pořádně neumí, pravila s anglickým akcentem, a že prý se u nás

schází společnost a jaká, že by chtěl vědět, o čem se tam mluví a kdo

tam chodí a co kdo říká, no co byste tomu řek, pane doktore?

Strašné, řekl jsem.

Ale Geraldina ho odpalírovala, to jsem od té holčičky sama

nečekala.

A proč oni – nakousl jsem otázku.

To víte, British Airways. Ty je zajímaly už dávno, ale zlikvidovali

218

je teprve před měsícem. A k nám chodili lidé z British Airways, z

ambasády, a profesor Vašek z elektrofakulty a různí lidé ze

společnosti – tak oni byli zvědaví, to si jistě umíte představit.

A kde jste teď, milostivá paní? řekl jsem.

Ve Výzkumném ústavu těžkého strojírenství, řekla.

Tě pic, pomyslel jsem si.

Po půlroční vazbě byl Péťa slavnostně odsouzen ke dvěma letům

těžkého žaláře pro snižování bojeschopnosti vojsk. Vychvaloval v

kasárnách americké vojenské konzervy, a někdo to na něj pích.

Geraldinku buzerovali asi desetkrát.

Jednou i mě.

Jenže armáda je školou mužných ctností. Dřív než pro mě přišli,

byl jsem varován. Jednak svým řidičem, který za mnou běžel do

kuželníku a oznámil mi, že mě u praporu hledá tajnej z divize, a jestli

nechci ještě honem něco vzkázat domů. Odebral jsem se ihned na

prapor, bez vzkazu. Po cestě mě podobným způsobem varoval ještě

dieslák z intendančního skladu, tři poddůstojníci od praporu a

nakonec velitel mojí roty, za kterého jsem tajně dělal referáty na

politické školení.

Moc toho na mně nechtěli.

Jak prý se znám s Petříkem Braunšlégrem a co je mi známo o jeho

rodině.

Vylíčil jsem všechny jako lidově demokratickému zřízení oddané

občany a Lizetku jako dobrou soudružku a přítelkyni soudruha

náměstka Pittermana, Richarda jako lidu oddaného komunistu.

Sebe jsem označil za bezpartijního marxistu.

Pak už mě neotravovali.

A po dvouměsíčním pykání přišla na Péťu amnestie.

Jenže když jsem se vrátil do civilu, bylo už po Geraldince veta.

Seděla sice ještě s námi, když Petřík popisoval svá dobrodružství ve

vyšetřovací vazbě, morálně byla s ním, možná že ho, tedy úplně jistě

i eroticky oblažila, když se dostal na svobodu. Jenže citově

poletovala v tu dobu už za jiným motýlkem – za mladíkem, který

nosil kuželovitý kabát s decimetrovými špalíky ze dřeva místo

knoflíků půl druhého roku před tím, než se to dostalo do módy i v

219

ČSR. Jmenoval se Pavel, dětství prožil za války v neutrálním

Švýcarsku, psal surrealistické prózy o dívkách, s nimiž právě chodil,

studoval na anglickém gymnasiu a nakonec, spolu s jiným grandem,

který se nazýval Bernard a živil se šmelinou s penicilinem, odcizil u

Geraldininých dva tisíce korun.

Od toho večera, kdy se Péťa vrátil z basy a přijel na dovolenku,

jsem Geraldinu dlouho nespatřil. Ani jejich byt, plný starodávného

nábytku se zlatými šperky ve všech možných zásuvkách, o nichž

nikdo z rodiny neměl přehled, takže kdykoliv se Lizetka chtěla

vyparádit, stačilo jít na návštěvu ke Geraldinovům a nenápadně si

něco vypůjčit. Ani ten dívčí pokojíček s kalendáři British Airways, s

kulometným pásem a strašlivou soškou Kingkonga na psacím stolku.

Ani mamá v cigaretovém dýmu, vedoucí sarkastické řeči o tajné

policii a o komunistech. Ani zlatě rámovanou fotografii Mistra

Aloise Jiráska, která visela v jídelně a kohosi ve vybledlém inkoustě

a vlastní rukou Mistrovou nabádala: Národu svého dobrou budiž

dcerou! – kohosi, kdo nemohla být ale Geraldinka, jednak proto, že

Mistr zesnul dřív, než na Hradě zakročil britský vyslanec, a jednak

proto, že kdoví jak je to vlastně s národností v takovýchhle

případech?

Když mě pustili z vojny, vrátil jsem se do Zetkova jazzu a žil jsem

ve velmi lidově demokratických poměrech; tou dobou, která jazzu

nepřála, jsem se protloukal v kavárně Alfa, ale situace se zvolna

lepšila, až Zuzka, naše zpěvačka, začala prohlašovat, že než se rok s

rokem sejde, bude zas zpívat repertoár Elly Fitzgeraldové.

Jenže než se rok s rokem sešel, stalo se dřív něco jiného.

Jednou, zrovna když jsem postavil saxofon do stojánku a chystal

se jít vyvenčit, přistoupila k pódiu pohledná dívka v bledě

květovaných šatech z nějakého materiálu, jaký se v Praze nevidí, se

zásobami zlata všude po těle a se zlatými mušličkami na ušních

lalůčcích.

Geraldinka.

Bylo jí teď asi osmnáct pryč a zkrásněla.

V minutě jsme měli rande umluvené.

Přišla v kostýmku jako z Vogue, veliká krajková bílá nylonová

220

mašle na náprsence blůzy, a švitořila páté přes deváté až do večera.

Chodí prý dopoledne do Jazykového ústavu na francouzštinu a

odpoledne pracuje na fréze v jakési továrničce, která patří lidovému

družstvu hračkářů nebo něčemu takovému. Nevzali ji na vysokou

školu.

Jak to odpoledne? Copak není odpoledne?

Je, ale náš ředitel je do mě paf. Jak mě vidí, vlhnou mu voči,

pravila. Řekla jsem mu, že mi není dobře. Vždycky mě pustí, když

mu řeknu, že mi není dobře.

Geraldino, seš prima zjev, řekl jsem jí.

Smála se, vykládala o mamá, o lidech ze společnosti, nyní už

většinou zamřížovaných, o tom, že pohrdá lidmi, kteří nemají žádnou

ctižádost, že ona má ctižádost vidět svět a chodit dobře oblíkaná a

naučit se řeči, proto že pracuje v továrně, a co si vydělá, nechává jí

mamá na oblíkání.

Sakra, řekl jsem a podíval jsem se na její nylonové krajkoví, to

musíš ale vydělávat hodně. Kdes koupila tuhle látku?

Tu jsem dostala, řekla a honem obrátila list, a jestli prý ještě pálím

za Lizetou a jak ona měla Lizetu vždycky ráda a viděla v ní ideál

ženy, ale pak že ji Lizeta zklamala. Lizeta by chtěla žít ve velkém

stylu, ale je v podstatě proletář, ze zámečnické rodiny, a nikdy styl

nebude mít.

Začal jsem se s Geraldinkou ukazovat na veřejnosti. Byla z ní

reprezentační mladá dáma. Příjemně konverzovala. K ničemu nebyla

neochotná.

Pomalu z ní vylízalo, že ty látky jí opatřuje nějaká Miss Jeanne

Fullbridge z anglické ambasády.

To víš, mamá má styky, ještě přes bývalé lidi z British Airways.

O styky její mamá jsem se úmyslně nezajímal.

K čemu se vydávat v nebezpečí.

Na plese mediků jsem se však s tou hovornou dámou sešel a byl

jsem dokonce okolnostmi přinucen zatančit s ní taneček. Vedla ty

staré známé řeči o komunistech a o nesmyslnosti komunismu.

Ještě jste v tom těžkém strojírenství, milostivá paní? zeptal jsem

se.

221

Pořád, pravila se smíchem. Není to ohromné? To je ta jejich

kádrová politika! Smála se. Nejdřív mě půl roku vyšetřovali kvůli

British Airways, a pak mě nasadí do výzkumné laboratoře těžkého

strojírenství! Mám přístup ke všem statistikám, ke všem plánům –

Skutečně? řekl jsem rychle.

Já vím, že je to neuvěřitelné, řekla a pochodovala se mnou ve

foxtrotovém rytmu.

Taky mi to nešlo na rozum.

Ale úmyslně jsem se o to blíž nezajímal.

A jak se daří paní máti, milostivá paní, pozeptal jsem se radši na

babičku.

Geraldinu jsem potkával obyčejně v poledne v automatu Koruna,

kam jsem chodil na rumový pudink a Geraldinka na kávu se

šlehačkou. To byl jediný gastronomický hříšek, který si dovolovala.

Rozprávěla vesele o svých nových šatech a střevících, o lidech z

továrny, o tom, jak se v továrně dělají samé meloušky a jak tam není

ani jedna veš, a když jim tam jednu takovou veš chtěli nasadit, tak ji

kádrovák neprokádroval.

Kádrovák je u komunistů, ale je to žůžo chlapec, řekla Geraldinka.

Mezitím se situace v oboru jazzu silně zlepšila a Zetka

připravoval velkou jazzovou revui, která pod rouškou vědecko-

historického předvedení vývoje lidové hudby černého lidu Ameriky

měla vyhladovělým pražským fandům naservírovat vrchovatou porci

toho nejdivočejšího synkopovaného cocktailu, jaký jsme byli s to

namíchat.

Využili jsme všech triků, pořád ještě nezbytných, abychom celou

věc dostali na scénu. Včetně učeného pojednání Dr. L. P. Lundy,

který k pobavení vlastnímu i všech zasvěcenců podvodně odvozoval

původ pentatoniky z třídních rozporů v beninském království. A

včetně Roberta Bulwera, asylníka amerického původu, jenž byl z

politických důvodů nucen uchýlit se do Československa, protože se

mu nechtělo na vojnu. Označili jsme ho za důstojného nástupce

Bunka Johnsona, jeho jméno jsme natiskli obrovským písmem na

plakáty, a prohlášení, které učinil na tiskové konferenci ČTK, jsme

petitem schovali do programů.

222

V předvečer koncertu mě navštívila Geraldina v bytě.

Má se na to jít v dlouhých šatech? zeptala se. Nebo v

polovečerních? Nebo stačí odpolední?

Geraldinko, přijď třeba v plavkách, ty můžeš, řekl jsem jí

galantně, jak to milovala.

Ne, vážně, říkala. Já tam přijdu s Jeanne. Tak to musím vědět.

Černé oči jí plály nadšením, ve vydýchaném vzduchu mé garsonky,

prosyceném vůní vepřové, kterou si vedle v kuchyni pekla vdova

Ledvinová, moje bytná, se vznášel dech Společnosti, Anglie, Západu.

Tak jsem jí poradil, aby si vzala polovečerní.

Mezi jazzovým lidem, který se dostavil v nejduhovějších barvách

a sváděl před divadlem bitvu o lístky, vypadala jako královská

princezna.

Pásci se kolem ní rojili jak mravenci okolo kapky medu.

Dvě a půl hodiny jsme duli dixieland a bebop. Aplaus explodoval

po každém čísle téměř atomicky. Dupot, pískání, řev a nadšení, jaké

ten sál nezažil.

Po koncertě mě Geraldinka představila Miss Jeanne

Fullbridgeové.

Sotva jsem ji spatřil, zdvořile jsem se odporoučel.

Nestál jsem o bližší seznámení.

Jak říkám: k čemu se zbytečně vydávat v nebezpečí?

A měl jsem nos.

Ráno zvoní telefon. Lizeta. Víš, že sebrali Geraldinovic?

Nekecej!

No vážně, přečti si Rudý právo.

Ženu se do trafiky. Miss Jeanne Fullbridgeovou vypověděla vláda

republiky do čtyřiadvaceti hodin z území státu. Prováděla totiž za

pomoci bývalých zaměstnanců letecké společnosti British Airways

průmyslovou špionáž a požívala diplomatické imunity.

V souvislosti s jejím případem bylo provedeno několik zatčení.

Šel jsem za Lizetou. Zatím nevěděla nic bližšího. Ale za několik

dnů vyšlo leccos najevo. Sebrali taky hocha Pavla, toho v tom

kuželovitém kabátě, a za týden ho zase pustili. Sebrali profesora

Vaška z elektrofakulty, a už ho nepustili. Spadla do toho řádka lidí,

223

ze společnosti i odjinud.

Pitomci, vyjádřila se o nich Lizeta. Slejzali se tam ze snobismu,

celí pryč z toho, že stará Geraldinovka je Angličanka. Patří jim to.

A k čemu to dělaly? zeptal jsem se Lizety.

To nevím, řekla. Stará Geraldinovka byla kráva a Geraldinka taky.

Čekal jsem, že mě rovněž líznou, ale nic se nestalo.

Myslíš, Lizeto, že Geraldina opravdu špiónila? zeptal jsem se po

čase.

Pitomá na to byla dost, řekla Lizeta. A ta její mamá taky. To si

přeci mohla spočítat, že po ní půjdou. Těžké strojírenství!

To je fakt, řekl jsem. Ale co mohla, prosím tě, vynášet Geraldina?

Čert ví, pravila Lizeta. Prostě, ta ženská z velvyslanectví ji

oblbovala nylonem a udělala si z ní poskoka. A teď si hezky

diplomaticky vyletí z obliga a Geraldinu v tom nechá.

Co taky může dělat? řekl jsem.

Ty myslíš, že by něco dělala, i kdyby mohla? pravila Lizeta.

Máš pravdu, řekl jsem. Mouřenín udělal svou povinnost,

mouřenín může jít.

A potom, týden po jejích devatenáctých narozeninách, napařili

Geraldince pět let.

Její mamá pětadvacet.

Ale to mně bylo celkem jedno.

Ale Geraldinky mně líto bylo.

1955

224

DOBŘE PROVĚŘENÁ LIZETKA

Všechna zvířata jsou si rovna,

avšak některá jsou si rovnější.

GEORGE ORWELL

Když mě vyhodili, Lizetku nevyhodili. Prověřili ji se vším, všudy,

i s jejími šesti semestry a žádnou zkouškou. Dokonce ani kolokviem.

Mě vyhodili, ačkoliv jsem měl jen pět semestrů a přitom půlku první

štace. Ale byl jsem živel podezřelý ze sympatií k Západu, protože se

vědělo o mé činnosti v Zetkově swingbandu a protože, já blbec,

přišel k prověrce v barevných fuseklích. Fendrych, ten šilhavý s

předkusem, mi na ně celou tu dobu čuměl a pokaždé, když se zeptal

nějakou důležitou otázku, například „Pocházíš z dělnické třídy,

kolego?“ nebo „Věříš v Boha, kolego?“, zamžoural očima, jako

kdyby ho ty výrobky dosud soukromého průmyslu dráždily.

Samozřejmě mě neprověřil. A tenhle samý Fendrych prověřoval

Lizetku, která ze sympatií podezřelá nebyla, a docela právem. Na

světě byla jen jedna jediná věc, ke které měla sympatie. Ona sama.

Je jasné, že já jsem při její prověrce nebyl, ale dovedu si to

názorně představit. Jak Fendrych mžoural, jenže na žádné fusekle, na

nic takového – Lizetka si na to určitě vzala svou nejstarší blůzu,

kterou jí její milci samým objímáním potrhali, aby vzbudila třídní

dojem. Taky určitě bez veškerého studu zdůrazňovala dělnictví svého

otce kulisáka, ačkoliv normálně, když o něm už jo musela mluvit,

říkávala, že je v Národním divadle. Pokud teda Fendrych na něco

mžoural, mžoural na Lizetčinu podprsenku, do které, ví bůh, měla co

dát, anebo na zaštupovaná kolínka, která před ním bezpochyby

obratně odhalovala, poněvadž moc dobře věděla, že vydají za dva

kádrové posudky. A tak ji Fendrych prověřil, tu svini vysočanskou.

A bodejť by ji neprověřil, pálil za ní dva roky a ona ho nikdy

úplně neodmítla, neboť úplně neodmítla nikdy nikoho, neboť věděla,

že každého může někdy potřebovat.

225

Takže zůstala na fakultě. Mnoho lidí prohlašovalo, že do smrti

nepochopí, jak tohle krásné boží hovádko mohlo projít ze

staroslověnštiny a jak mohlo dokonce sesmolit dizertačku a udělat

doktorát. Na první pohled to snad vypadá nepochopitelně, poněvadž

Lizetka dodnes neumí správně tvrdé a měkké i, ale kdo si dá práci a

podívá se podruhé, tomu to dojde samo.

Pakliže není pitomý.

Lizetka, i když je jí dnes už třicet, je něco extra. V USA takové

fotografují na Technicolor a používají na inzeráty dámského prádla

značky Maiden Shape.

A k tomu si připočtěte prohnanost aspoň tak velkou, jako je

Lizetčina omezenost ve vědách.

A ještě úplně dokonalý nedostatek ohledů, ani stopečku po

altruismu a úplně příkladnou cílevědomost, co se týče vlastní osoby.

S tou staroslověnštinou například to bylo tak: Lizetka přišla ke

zkoušce v době, kdy ji docent Marek nečekal a kdy, jak měla

zjištěno, byl ve svém kabinetě sám. Se sklopenými řasami se

přiznala, že z kyrilice nezná ani slovo, ale že nutně potřebuje

vysvědčení o zkoušce, jinak ji zpětně neprověřej. Docent Marek se

chtěl rozhořčit, pak se ale podíval Lizetce na podprsenku, potom výš,

až k zeleným očím, a v těch se utopil.

A vysvědčení jí napsal.

Stálo ji to pár cest na Hřebenka, kde docent Marek bydlel se

ženou a třemi dětmi. Na těch cestách musela vyposlechnout jeho

historie. Na poslední té pouti se jí svěřil, že jeho samého

staroslověnština taky otravuje, a nabídl jí bezpečný průvod přes štace

až k doktorátu za občasný pohlavní styk. Jenže s tímhle zbožím

Lizetka šetřila, a jelikož už měla po staroslověnštině, hodila zpátečku

a vycouvala z garáže. Podobně lacino zdolala literaturu, ruštinu,

marxismus, všechno.

Já to vím, protože pro mě má Lizetka slabé místo v srdci, které jí

reaguje na tenora. Je to sice úplně ojedinělý přírodní zjev, neboť

kámen je kámen, no ale Lizetčino srdce je už takový zvláštní kámen.

Rozbušilo se jednou, když jsme párkrát z nedostatku jiných možností

hráli na Vlachovce, a tak jsem se tam s ní seznámil, sviní

226

vysočanskou. Ano, patřila do téhle zvláštní kategorie krásek, dnes už

vymíraj, Praha se integruje, a z ní se vyšvihla, teď už až do Rio de

Janeira, Pánbů jí pomáhej. Ale i kdyby se vyšvihla až na Měsíc,

zůstane v tom svém kamenném srdci vysočanskou sviní.

Jo – a s tím doktorátem to bylo komplikovanější. Nicméně

všechno uvážila, vybrala si jako obor psychologii, protože správně

odhadla profesora Zajce jako nejpřístupnějšího mimo vědomostní

kvalifikaci, a potom se zaměřila na jednoho klasického filologa; to

byl velmi vědecky založený mladík a v oboru ženských ryzí, od

praxe odtržený teoretik. Na Lizetčině osobě poprvé alespoň částečně

vykonal sexuální praktika. Dizertačku měl za čtvrt roku hotovou a

byla to práce tak skvělá a inspirovaná, že Lizetce nabídli, aby ji

rozšířila o stručný historický úvod a podala ji jako práci habilitační.

Jenomže Lizetce stačil doktorát.

Měla totiž jiné plány.

Ten klasický filolog, ten sám doktorát neudělal. Když se na něj

Lizetka potom vykašlala, začal chlastat a nakonec ho kvůli tomu z

fakulty vyrazili jako buržoazní přežitek. Teď dělá někde v Ostravě

barového portýra.

Mezitím co jsem si odbýval nejčestnější povinnost, pokračovala

Lizetka v kariéře celkem skromně. Dostala místo na smíchovském

gymnasiu a učila tam marxismus. Většina těch, co dokončili fakultu s

ní, byla sice přinucena působit v hlubokém pohraničí, jenže Lizetka

se včas seznámila s kýmsi z ministerstva, ani nevím s kým.

A když jsem se vrátil, byla už programovou referentkou Ústředí

lidové tvořivosti. V Alfě se objevovala ověšená zlatem a drahými

kameny, ještě víc než Geraldinka, a to už to nebyly tajné výpůjčky z

nepřehledných šuplat u Geraldinových. Lizetka se totiž seznámila s

někým vyšším z ministerstva financí, takže jejich rodinu měnová

reforma tak nepřekvapila.

Tou dobou se už sice všude pohybovali chlápci, kteří ji od srdce

nenáviděli a pomlouvali, kde mohli, ale jakmile se s ní octli vis à vis,

a ona na ně vystrčila obsah své podprsenky, byli vždycky zase znova

vedle.

Komunisti, bezpartijní i židi.

227

Vsjo rovno.

Nachytal se na ni taky ten esčémácký poeta Jan Nacamec

Podprsenka ho oslepila do té míry, že se Lizetce začal svěřovat se

svými ideologickými sny a pochybami.

Vykládala je potom všechny mně. Byla do mě udělaná, ta svině, i

když ne zas natolik, abych byl příliš účasten jejího pohlavního

života, a i když se nakonec na mě taky vysrala.

Vždycky, když chtěl Jan Nacamec napsat něco do Mladé fronty,

šel napřed k Lizetce. Ta mu poradila. A protože měla Lizetka různé

nálady a podle nich, jako pravá ženská, diametrálně měnila názory,

měnil názory taky Jan Nacamec. Čtenáři Mladé fronty to žrali horké.

Takže skrze Nacamce měla Lizetka pronikavý vliv i na mládežnické

hnutí.

To ovšem nikdo nevěděl.

Přitom co se idejí týče, šlo Lizetce samozřejmě vždycky jen o

jedinou, o sebe samu. V té byla podivuhodně důsledná a nikdy ji ani

na okamžik nezradila.

A občas měnila Nacamcovy názory z dlouhé chvíle a kvůli

legraci. Mnoho lidí si začalo nad Nacamcem lámat hlavu. Marně.

Vždycky když mu nakukala něco obzvlášť povedeného, zavolala

nebo přišla do Alfy a měli jsme z toho gaudium. Pak jsme společně

vymýšleli, co do něj nahustit dál. Měl totiž ve zvyku veřejně si

vylévat rozumy o každé důležitější kulturní a politické události, a tou

dobou pocházely tyhle rozumy převážně od Lizetky, inspirované

popůlnočními jamsedánkami v Alfě.

Když je pak v Mladé frontě obtiskli, rozproudily se občas

polemiky a různí socrealističtí teoretikové ty Lizetčiny bebopové

rozumy rozváděli a rozkecávali dál. Vznikla téměř literární škola a

něco se přeložilo i do ruštiny. Odtamtud to přetiskli v L’Humanité.

Potom v Masses & Mainstream. Tak přerostl Lizetčin význam

poprvé Atlantický oceán.

Když nám už tahle švanda nestačila, počali jsme označovat různé

osoby, které pak Nacamec postupně napadal z kosmopolitismu,

buržoazního nacionalismu, sionismu, mendel-morganismu,

formalismu, poklonkování před buržoazní kulturou, později ze

228

slánštiny, titoismu, naturalismu, freudismu, idealismu, spiritualismu,

oportunismu, revisionismu, surrealismu a ze znalosti angličtiny, a to

v soukromí, na schůzích, v kádrových posudcích a zčásti i veřejně

tiskem.

Následky si přirozeně nesl sám.

Nese je dodnes.

A nakonec pomohl Lizetce do přípravného výboru pro sofijskou

výstavu a tím jeho činnost pro Lizetku nedobrovolně, ale definitivně

skončila. Ve výstavním výboru Lizetka nejdřív co mohla zvorala, a

tak tam pro jistotu radši přestala docházet. Zato si vzala k srdci jeden

bod z instruktáže ředitele výstavy soudruha Boreckého k

pracovnicím toho podniku: Ze si mají – na státní útraty – dát ušít

troje šaty u Rosenbauma, aby reprezentovaly stát.

Tuhle instrukci splnila Lizetka tak horlivě, že si jich dala ušít šest.

U Rosenbauma.

Co mohla, to zvorala, ale pan ředitel si ji přesto oblíbil. Říkal jí

naše Lízi, i před novinářema, a proto s ní taky jedna mládežnice z

rozhlasu, která řediteli Boreckému lezla do zadnice, aby jí pomohl na

ministerstvo, natočila interview k proponované expozici a představila

ji jako typickou socialistickou ženu našich dnů.

No tedy, to se pěkně řízla.

Ale to nikdo nevěděl.

Než se jelo do Sofie, přišlo nařízení, že se má přebujelý personální

stav snížit o třetinu. Vyhodili Maršíkovou, která celý ten čas

pracovala dvě hodiny denně zdarma navíc Vyhodili Bémovou, která

zorganizovala všechny pavilóny těžkého i lehkého strojírenství.

Vyhodili dokonce Taťánu Letnicovou-Sommernitzovou, která dělala

kádrovou referentku a dozírala na brigády.

Opakovala se přesně situace z prověrek: Lizetka jela. Všech šest

modelů od Rosenbauma vezla s sebou, kromě mnoha jiných věcí na

výměnu. Mnoho jich nacpala Ríšovi do basy a mně do kufru od

tenora.

My jsme totiž jeli taky, Zetkův swingorchestr. To jediné Lizetka

nezvorala. Když přišlo na recesi, dalo se s ní počítat.

A tak jsme tedy seznamovali Sofii s lidovou hudbou utlačovaných

229

amerických černochů. My sami jsme se v repertoáru nijak

neutlačovali, ačkoliv jsme měli jakési instrukce z ministerstva

kultury; duli jsme naplno. Večer co večer natahovaly stovky

Sofijčanů a Sofijčanek uši a kymácely se po parketě, mezi nima

Lizetka s různými galány, potom s jedním vysokým, blonďatým, z

tamního ministerstva kultury.

Ten jí taky začal říkat Lizetka. Jmenovala se vlastně Lidmila a

říkalo se jí všelijak: Lída, Liduše, Lízina, podle toho. Každý jí říkal,

jak se mu to líbilo. Ten Sofijec jí říkal Lizetka, a to se ujalo.

Nakonec s ním zmizela do Zlatých Písků. Samozřejmě to bylo

zakázané, na výstavě vládla přísná pracovní kázeň, ale ta se, to je

taky naivní nápad, nevztahovala na Lizetku.

Připojila se k nám až na zpáteční cestě v Budapešti, to už s ní byl

zas nějaký jiný chlápek. Vypadal na tajného. Čert ví, já ne, ale u

Lizetky je možné všechno.

Vezla s sebou televizor, stříbrnou lišku, persiánový kožich,

kalkulačku, dva fotoaparáty, zlaté hodinky a asi dvacet deka zlata ve

špercích. Taky šest metrů čínského hedvábí s pagodama, ale to pak

prodala, protože ho už v Praze běhalo příliš mnoho.

A všechno jí to prošlo. Holky z výstavy, která si každá vezla

nylonovou noční košili a dva litry maraskina, skřípěly zuby,

nenáviděly ji, Pokorná ji dokonce udala.

Udání se rozplynulo v tajných koridorech na Letné.

A v Sofii, ještě než se na výstavu vyflákla s tím blonďákem z

tamního ministerstva kultury, sedl jí na lep taky náměstek Řeřicha,

velký pán ve školství.

Shořel jak papír.

Jeho prostřednictvím promluvila jménem československých žen k

bulharským dětem, které zrovna zahajovaly školní rok, a ten projev

vysílaly všechny bulharské rozhlasové stanice.

V Československu ho citovali v novinách.

Vymysleli jsme si ho společně po půlnoci v tanečním sále

expozice, silně ovínění Mavrudem.

Jenže takové projevy se stejně nevnímají, takže to nikdo nepoznal.

A pan náměstek Řeřicha na Lizetku nezapomněl. Sotva se vrátila

230

z výstavy a vyrazila z ministerstva ještě asi tři tisíce na různých

doplatcích, učinil ji zástupkyní šéfredaktora pedagogického

nakladatelství. To místo měl sice původně dostat nějaký letitý

pedagog, ale ten byl včas označen za suchara s nedostatečnou

marxistickou erudicí, a mimoto byl maloburžoazního původu.

Což u srovnání s Lizetčiným dělnickým byla povážlivá závada.

Protože se Lizetka stala hned zástupkyní šéfredaktora a nemusela

začít od píky, nevyšlo najevo, že neumí tvrdé a měkké i.

A jedno se jí musí nechat: na staré přátele nezapomněla. Kmenoví

překladatelé nakladatelství přišli o práci, neboť Lizetka rozdělila

všechny překlady rovnoměrně svým známým. I já jsem s pomocí

kapesního slovníku Leontina Kopeckého přeložil z ruštiny nějaké

básně Maocetunga a příručku o trestech.

Následků se Lizetka nedočkala.

Na sjezdu spisovatelů se seznámila s někým ze zamini.

Za měsíc nato byla jmenována kulturním přidělencem v Rio de

Janeiru, místo nějakého Hrubeše, který se kvůli tomu pět let učil

portugalsky.

Já vím, je to neuvěřitelné, ale je to fakt, ačkoliv se tomu rozum

vzpírá.

Neboť je mnoho věcí mezi nebem a zemí.

A protože kádrové posudky, třídní původ, brigádnické hodiny a

zásluhy jsou jedna věc, a pěkná ňadra, zadek a zelené oči jsou druhá

věc.

Jako časnost a věčnost.

Proto nevím jak kdo, ale já bych je nikdy na váhu nedával.

A tak se Lizetka, ta vysočanská svině, vykašlala i na mě a sedí v

Rio de Janeiru jako kulturní přidělenec.

Čekám, že se jednou stane první presidentkou tohohle státu.

A to potom teprv bude socialismus.

1955

231

RŮŽOVÉ ŠAMPAŇSKÉ

Jak jsme stáli před výkladem, kde byl šusťák se zlatými knoflíky

vyhlídnutý Lízou Pecákovou-Jánskou, dalo se do deště. Hned jsem

věděl, že to je špatné znamení. Déšť rychle houstnul, za chvíli lilo, a

protože jsme se před výkladem nemohli domluvit, přišli jsme do

Labutě namočení. Richardovi se raglán deštěm napil jak houba,

Pozpátkovi se zamlžily brejle, takže málem porazil nahou manekýnu.

Všechno bylo šejdrem, měli jsme toho rovnou nechat. Ale Líza

čekala a plán vypadal slušně: Pozpátek že zakecá prodavačku a já

spustím povyk, že mi někdo ukrad peněženku s pěti stokorunama,

tím odvedu pozornost od věšáku a Ríša ten vyhlídnutý šusťák

dopraví pod raglánem z dohledu.

Jenže smůla na smůlu: Pozpátek dostal trému, a když má trému,

mluví zrcadlově, prodavačka se ho lekla, a jak se rozhlížela o pomoc,

pad jí Richard v tom napitém raglánu – místo aby v něm byl

nenápadný – do oka. Dále: já nějak nevypadal na peněženku s pěti

stokorunama, jenomže to jsem si uvědomil, až když jsem spustil ten

povyk. A konečně: šusťák měl vložku, a s tou Richard nepočítal.

Takže když ho zbalili, corpus delicti mu čouhal zlatýma knoflíkama

navrch zpod raglánu, ani ho nestačil zahodit, a vedli ho přímo s ním

k řediteli. Mě taky, a to byla další nedomyšlenost. Nemoh jsem se

jim trhnout, poněvadž kdybych neprahnul po spravedlnosti, hned by

se dovtípili, že těch pět stováků byla fikce. Takže nás vedli vedle

sebe, zloděje a okradenýho, a přirozeně si nás dali dohromady, i když

mylně: že Richard, přistižený se šusťákem, může taky za těch mých

pět kilo. Při tělesné prohlídce ovšem žádných pět kilo neobjevili a

ředitel se mi už málem omlouval, že to asi musel být nějakej jinej

zloděj, když vtom se do věci vložil takovej tajemník nebo co. Celou

tu dobu stál v koutě jako trpaslík z hlíny, vedle širokého okna, za

kterým bylo vidět střechu s neónama, neobvyklej pohled, ředitelskej,

Žižku na velekoni, celýho vlhkýho deštěm, a Prahu jako mléčné

jezero s červenýma brusinkama, a odtamtud nás dva šmízoval

pohledem, takovým, co absolutně v každým umožňuje vidět lumpa.

232

A povídá: Počkat! Já byl na odchodu, měli už tam ode mě falešný

jméno a adresu, aby toho neexistujícího zpravili, až najdou těch

neexistujících pět stováků, ale jak tajemník řekl Počkat!, zarazil jsem

se mezi dveřma, ačkoliv rozum mi šeptal: Zmiz, vole! Na schodech

tě nikdo nechytí. Vyhráls přece ten běh se schodů na petřínský

rozhledně, a tenhle má jednu nohu kratší, jinak na něm žádná tělesná

vada vidět není, a nějakou přece musí mít, takoví vždycky maj, ale

přesto jsem zůstal jako Lotova žena. A tajemník znova: Počkat! a

začal mi tykat: Tak ty žes měl peněženku a v ní pět stovek? A přišels

na to právě v ten moment, co támhleten – ukázal na Richarda, celýho

nafouklýho vlhkem – odcizoval národní majetek? To je nějaký

divný, povídá a povystoupí z toho svýho trpasličího rohu a postaví se

rovnou před okno, za kterým je ta nádherná abstrakce Prahy a přes ni

se leje lahodnej jarní déšť, postaví se tam, aby to nebylo tak hezký.

Moc divný, pokračuje. Vypadá to, že jste byli sehr –, zbytek jsem

neslyšel, protože jsem se pokusil obtočit jim schodiště ohnivou

čárou, a úspěšně. V druhém poschodí jsem skleněnýma dveřma

zahlíd Pozpátka, pořád ještě stál mezi šusťákama, ale ne už s

prodavačkou, už ho taky vyšetřovali, dva se zelenýma hvězdama v

klopě, to jsem neznal. Páni! povídám si v duchu, fízlove jsou

hvězdnatý – a že měli ty hvězdy na klopě zvenčí, nikoli zevnitř, to mi

došlo až v Parníku.

Pozpátek se dostavil za půl hodiny po mně, zpitomělý do šilhava.

Utsitnarepse ohýksur az ilěm ěm inov, elov! povídá, a já ho

vybídnul, aby si přešaltroval zpátečku. V Pozpátkovi to hrkne,

Hergot, praví, to jsem se zapotil! Byli to esperantisti. Ale když jsem

na ně vybalil ruštinu, tak vodešli. Pozpátku, jo? ptám se. Samo, vole,

praví. Byl jsem ztrémovanej, a jak mám trému, je to stejný česky

jako rusky, což navíc neumím. Vole, pravím já. Ty taky umíš

zakecávat ženský. Ta prodavačka si tě vůbec nevšimla! Tvou vinou

je Richard, víš kde? Má přece glejt, praví Pozpátek. Glejt má,

povídám. Ale kdoví, jestli se glejt vztahuje na takhle drahý předměty.

Víš že posledně ta whi – Nojo, skočí mi do řeči Pozpátek. Když tu

jsme ale vypili. Vznikla škoda, kterou jsme museli uhradit. Právě,

povídám. A tady škoda nevznikla, takže není co k uhrazení. Proto

233

Richarda aspoň zalígrujou.

Nezalígrovali, ale dostavil se až v půl sedmé. Byl by přišel dřív,

ředitel by mu byl glejt uznal, ale ten kurva tajemník, povídal, na toho

to nepůsobilo. Ani razítko kliniky. Kleptomanie, pravil. Vy tedy

trpíte kleptomanií, soudruhu, jak vám tady potvrzuje soudruh doktor

– nemůžu to přečíst – Chroust? Chroust. Taky divný. Ale pročpak ten

druhý soudruh, co se mu ztratilo pět set korun, utek? Co? Pročpak?

Já ho neznám, pravil Richard, jenže naneštěstí mu přeskočil hlas,

takže to neznělo věrohodně, a tajemník se taky ušklíb, a už tu byla

teorie o zneužívání kleptomanů (pakliže jsou to vůbec kleptomani,

jak se přesvědčíme dotazem ne u pana doktora Chrousta, soudruhu,

ale u soudruha profesora Šťáhlavy, protože byly zjištěny případy,

kdy soudruzi lékaři, z kamaráčoftu, potvrzovali různým ulejvákům a

sadistům duchovní nesvéprávnost, řekl, a řekl „duchovní“). Bůhví,

čertví, pravil, mně se všecko zdá, že vy se tady propůjčujete na

základě své vady (je-li to vůbec vada) k vědomému sígrovství.

Soudruhu řediteli, otočil se na ředitele, který když začal mluvit

tajemník, postavil se místo něj do toho trpasličího rohu a mlčel. To

už se hodně setmělo a na plechovém okapu za oknem se

rozprskávaly kapky jako šrapnely a nad nima se dělaly miniaturní

duhy jako kolem šesti zjevení Lenina na jednom klavíru. Chápete?

zeptal se tajemník. Jeden spustí povyk na jednom konci věšáku,

druhý – zkrátka, podávali si Richarda tak dlouho, až se radši přiznal,

aby moh za Lízou; ne k tomu, jak to bylo doopravdy, ale že se nechal

zneužít za padesát korun k zneužití své vady Emilem Růžičkou, který

ten šusťák potřeboval pro svoji dívku, čímž je přece jen trochu

převez, protože Emil Růžička je osoba skutečně existující a pitomá,

takže oni navštíví nejdřív jeho soudruha otce na předsednictvu vlády.

Ovšem přirozeně Richard se jim musel legitimovat, proto až zjistí

omyl, přijdou stejně na kolej. Pro ten den však mohl Richard za

Lízou.

Jenomže to už tlouklo sedm, kšefty rozsvícený, ale zavřený, tak

jsme museli k Líze s prázdnýma rukama. Jedině že Pozpátek přinášel

ten pásek.

234

Ovšem slíbený byl šusťák, pásek tedy zdaleka nestačil. Navíc

smůla neměla konce: na tom pásku namluvil Pozpátek báseň

Stanislava Kostky, kterého Líza nesnášela; čeština v zrcadle ji však

uvádí do vytržení, a vsadili jsme se, že z toho důvodu se jí Kostka v

Pozpátkově podání bude zamlouvat. Nechtěla tomu věřit, prý by byla

možnější kvadratura kruhu, Pozpátek ji ho tedy natočil v lingvistické

laborce k narozeninám.

Jenže Líza měla rozbitý magneťák, točil se jí moc rychle a

Pozpátkův hlas zněl, jako kdyby recitoval nachlazený mikymaus.

Líza koukala svým tranzírujícím pohledem, jak cívka rotuje a

Pozpátek se namáhá, aby ji zpomalil, a my napjatě zírali na Lízu, co

tomu všemu řekne. Líza se ale mračila. Nakonec vypla magneťák,

myšák ještě ani neskončil, a povídá: To jste teda pěkně přinesli dary

dceři boží k mnáctým narozeninám. Pitomej pásek, a ještě špatně

nahranej, a jinak nic. To teda vaše družina pěkně projevuje úctu a

oddanost! Nechci vás vidět a vykašlu se na vás ve prospěch docenta

Frimla.

Byla tma, v plynovém krbu úsporně svítily plamínky a za zdí

nadával Lízin papá na poměry tak hlasitě, že jsme slyšeli naprosto

jasně, jak praví: De to vod deseti k šesti, a furt dál a níž. Panenko

Maria svatohorská, že se na to můžeš dívat! Líze se leskly černé oči,

povídá: Tohle je rabicová stěna, na tu druhou stranu z kuchyně je z

cihel. Klika. A její papá zařve: Mor na ně! Atom na ně! Vodík na ně!

tak nahlas, že to snad ani cihly nemůžou odizolovat, a my čumíme na

Lízu v mini a nechce se nám věřit, že ženská může mít tak dlouhý

punčochy a nejsou jí ani trochu vidět podvazky. Líza se před námi

protahuje u těch plynových plamínků, nohy se jí silonově lesknou, a

praví: Jste pěkná družina. Lazaři jste! Půjdu s docentem Frimlem,

který mi ten šusťák koupí, abyste věděli.

Proboha! Takovou věc pro naše chyby nemůže přece dcera boží

udělat! Padnem na kolena, plynové plamínky ozáří naše zoufalství.

To ne! vzkřiknem. Jenom to ne, svatá panno pannen!

Líza zamžourá, přehodí nohu přes nohu, v očích jako slzy lesního

medu jí zajiskří plamínky z krbu. Tak dobře, praví. Odpuštěno. Ten

šusťák mi čajznete třeba k Dušičkám, ale já teď potřebuju něco

235

jinýho, a to tlačítkový vypínače, neboť tyhle otáčecí se mi zhnusily.

Dlouhou, štíhlou rukou ukáže na stěnu, jemňoučký zlatý chloupky

olemují tu končetinu svatozáří, tenký prst s postříbřeným nehtem na

konci ukáže na ohyzdný černý vypínač jako z berního úřadu.

Chvíli je ticho, pak se ponuře ozve Pozpátek. Takový maj na

psychiatrii. Hráškově zelený ve velký posluchárně a růžový v malý.

Chci hráškově zelené, řekne Líza. Hráškově zelené se mi budou

hodit ke všemu. Kouknem na sebe, zase ticho. Jdou odšroubovat,

praví Pozpátek. Jsou na dva šrouby, ale Richard řekne: Jo, jenomže

na psychiatrii. To nemůžu Chroustovi udělat. Co když mě lapnou? A

vono je to přesně podle tajemníka: z kamaráčoftu. A Chroust tam má

prima flek. Potápí lidi do roztoku o specifické váze lidského těla,

takže se v něm volně vznášej. Co když ho připravím o takovej flek?

Co potom? Opět chvíli ticho. Líza se otočí na břicho a rozhodne: Tak

to udělá Pozpátek. Mrzí mě, že kvůli mně nejseš ochotnej riskovat

kamaráčoft s Chroustelounem blbounem, a vodepisuju tě ze svý

milosti. A udělá to Pozpátek.

Pozpátek vycení žlutý chrup. Neumím krást, povídá, ale udělám

to. Dokonce to udělám s chutí. Víte, že mi odepřeli platit za

demonstrace? A přitom jsem v Praze jedinej s touhle vadou, nejbližší

je až v Košicích. Dřív mi platili, teďka to musím dělat zadarmo,

ponivač mi to nařídil děkan. Odmlčí se, za rabicovou stěnou zařve

Bůh Otec: Zničej nás! Vokradou nás! Udělaj měnovou reformu! A

Richard povídá: Ty hrtane! Seš hlad hladounská, dneska se neplatí

ani za dar krve, všechno se děje na bázi obětavosti a uvědomělosti, a

ty bys chtěl bezpracně vydělat na tý svý pitomý posraný vadě! A co

když pudu do varieté? Nebo do cirkusu Busch? rozčilí se Pozpátek.

Tam mi zaplatí zlatem! Pcha! praví Richard. Copak myslíš. To nemá

efekt. Nedá se to tak rychle kontrolovat, to se do cirkusu nehodí,

jedině na vědecký pracoviště. To bys musel bejt leda mluvící kůň, a

to by zas bylo výhodnější mluvit normálně, ponivač mluvící kůň

mluvící zrcadlově by taky neměl efekt, ponivač by mu publikum

nevěřilo, vole. A Líza se usměje, má perleťový chrup, otočí se

zadkem k plamenům, a vtom zazvoní někdo u domovních dveří.

Strnem. Chvíli se neděje nic, pak zachrchlá Bůh Otec na chodbě,

236

zašourá pantoflem. Cvakne klika. A hele! Česťa! slyšíme Boha Otce,

na víc nečekáme. Líza se gymnasticky vymrští, otevře okno a my

jeden po druhém vyskakujem z teplíčka Lízinýho pokojíčku do

studenýho deště, rovnou na záhon s begóniema. Ppor. MUDr.

Čestmír Pecák si zřejmě vymodlil dovolenku, aby moh oslavit

manželčiny narozeniny v rodinném kruhu. To teda bude mít Líza

radost.

Z begonií jsme se vydrápali celí ohození hlínou, a bylo teprve půl

desáté; tak jsme se rozhodli jít ještě čumět, až půjde Kubišová z

představení. Ale cestou, na rohu Vokoukaný ulice, Richarda napadlo,

že nám předvede, jak se dá vybrat cigaretový automat. Vykasal si

rukáv a povídá Takhle. Strčí se tam takhle ruka, a strčil ji do stroje

po loket, a už mu tam zůstala. Naštěstí byla tma, ale málo platný:

zkusil všechno, kroucení, jemný tah, škubnutí, bušili jsme do toho

společně ze všech stran, nakonec chtěl Richard dokonce hodit do

otvoru korunu, jenže jsme žádnou neměli. Tak Richardovi nezbylo

než zůstat stát vedle toho automatu, jako že nic, že jenom tak

pozoruje život, a já si stoup kousek napravo před něj, že jako taky

pozoruju noční hemžení, abych mu svým tělem zakryl tu ruku v díře

ve stroji, a Pozpátka jsme poslali do Holešovic k Platýzovi, kterej má

doma přenosnej autogen.

Stojíme teda, pozorujem život, ve Vokoukaný ulici žijou však v

tuhle dobu jen kočky, protože tu chcíp pes. Vítr houpá jedinou

lucernou a kolísavý světlo hází šajny po mrtvých průčelích. A

najednou, sotva Pozpátek zmiz, vyloupne se ze tmy paskřivá ženská

a sápe se na automat, jako kdyby bez žvára měla do pěti minut

zdechnout. Ale nemá drobný. Nemá ani velký, tak začne žebrat.

Vodpalírujem ji: Vyzmizíkuj se, kněžno! povídá Richard. Koukej si

napřed vydělat u černoušků a nech nám náš automat. Měsíc jsme

nebánili, ponivač jsme byli v báni, tak ho dnes v noci vyháníme do

dna, praví, dej si čelem vzad, pochodem vchod a odebeř se

parádešritem do prdele. Tu paskřivkyni to překvapí, kouká na nás,

něco se jí nezdá. Trošku nás jako povobejde ze strany, aby líp viděla,

ale já jí zakreju výhled a zahulákám na ni: Slyšelas, královno?

237

Koukej vyabsentovat, vaše veličenstvo, nebo – a ta cizí slova ji asi

postraší, takže se zdejchne. Ale vrhá po nás přes rameno nepříjemný

pohledy.

Stojíme dál. Tma jako v dolech na vánoce, a ve Vokoukaný ulici

je dnes v noci nějaká frekvence. Zazní zvláštní zesynkopovaný kroky

a za rohem se vyvalí jakýsi vožrala, prokličkuje mezi halucinacema

až k cigárautomatu, zavostří na mě a praví: Uhni z cesty, spratku!

Jako z minulýho století. A strčí do mě. Tím způsobem uvidí

Richardovu ruku v automate a zařve šeptem: Necháš ji! Tam se to

strká? Nestydíš se? Vyndáš ji ven? A hned zas na to zapomene, podle

zvyku alkoholiků, a jme se kázat. Hoši! povídá. Zde vidíte čtyři

korunové mince. Já věřím v poctivost našeho společenského řádu. Na

důkaz té víry vložím tyto čtyři koruny zde do otvoru, zatáhnu zde za

držadlo, a co vypadne? Vypadla Richardova ruka a za ní kopec korun

a knoflíků, že jsme nestačili valit voči. Co to? podiví se vožrala.

Vidíte to, hoši? Bohužel. Bohužel. Zklamal mě náš společenský řád,

povídá. Víra prostých lidí nemá být klamána. Kde jsou partyzánky?

Kde jsou moje cigarety? Namísto rozkoše – peníze. Peníze! pravil

pohrdavě, ale když jsme se chystali, že mu je teda odnesem z

dohledu, surově se na nás obořil a Richardovi způsobil oděrek na

spánku. Potom si stoup před automat do pozoru, nohama v těch

mincích, a že tu zůstane na stráži, protože je prej lojální občan, byť

tisíckrát zklamán a zhrzen, a nás poslal hledat orgána. Byl zlitej jak

pukvice.

Pořád nebylo pozdě, šli jsme tedy ještě čumět, až půjde Kubišová

z divadla, jenomže divadlo už bylo zavřený. Na to už bylo pozdě.

Tak jsme se odebrali domů. Teprve v posteli j sem si vzpomněl, že

Pozpátek šel opatřit autogen a že jsme mu vlastně měli jít naproti.

Ale nedalo se už nic dělat. Patrně dávno měli po konfliktu s tím

dobrovolným strážným, pokud na těch penězích neusnul. Na horním

kavalci měl Kalabis těžký sny, házel sebou a mně zabloudily

myšlenky k Líze Jánské-Pecákové a co asi dělá nyní MUDr. Čestmír

Pecák s dcerou boží. Posedla mě taková žárlivost, že jsem omdlel.

Druhý den mi Pozpátek pověděl, že když dorazili k automatu,

našli tam vožralu mrtvýho, s ránou tupým předmětem na hlavě, šli to

238

ohlásit na bezpečnost, ty se s nima vrátili a pak si je podrželi až do

rána, neboť při bližším ohledání okolí mrtvoly se zjistilo, že někdo

taky vyloupil automat. Nějakýho nenechavýho grázla přilákala asi ta

shrabaná hromada korun, a blbec vožralka položil život za

společenskej řád. Psali o tom ve Večerní Praze, ale Pozpátek tam

naštěstí byl jen iniciálama.

Jenže se celou noc nevyspal, a nebyl proto druhý den ve formě.

Koukali jsme před psychiatrií, jestli na demonstracích profesora

Šťáhlavy bude dost velká účast, účast byla, ale Pozpátkovi se

zavíraly oči. Vtrousili jsme se za davem a zůstali jsme až vzadu u

stěny, rovnou pod tím vypínačem. V posluchárně hlava na hlavě,

některý medici s blokama před sebou, jiní využívali návalu k

zneužívání mediček. Bylo tam i hodně lidí, kteří určitě nebyli medici,

dost starších ročníků a vokouřenejch dam, který jsou na každý

intelektuální produkci, ale ne že by je to zvlášť zajímalo. Vstoupil

profesor Šťáhlava, bidlo s kozí bradkou, a nejdřív držel učenou řeč

napůl latinsky, při který se dámy vzadu polohlasem bavily a

Pozpátek se moh pustit do díla. Už se smrákalo, rozsvítili, ale jen u

pódia, vzadu bylo šero, a v šeru Pozpátek příšerně škrábal

šroubovákem a ne a ne trefit do rejhy. Nebyl to prostě žádnej

Richard. Naštěstí profesor vědu rychle odbyl a nastal kabaret.

Předvedli blázna, kterej zblbnul z poctivosti, protože bral všechno

moc doslova: uvažoval o ušetření státních výdajů a navrhoval

angažovat místo policajtů orangutány. Vokouřenejm dámám to přišlo

tak k smíchu, že Pozpátek moh nerušené pracovat, pršelo, a já se

zadíval z okna posluchárny na zahradu plnou borovic, na gotickou

siluetu porodnice naproti přes malý park, tam naskakovala žlutá očka

jedno po druhém, až za chvíli zářila jako vánoční stromeček v

podobě katedrály a žlutavě ozařovala šero vzadu v posluchárně. Bylo

to příjemné město, příjemná doba, bylo příjemné sloužit dceři boží, a

bylo to ze všeho daleko nejdůležitější. Něco cvrnklo, asi šroubeček

upuštěný Pozpátkem, politickýho blba na pódiu vystřídala šílenkyně,

která vykládala, jak si její muž nosí domů v aktovce konkubínu,

každý den jinou, všechno to byla spíš forbína než psychiatrie a

porodnice za oknem vydávala megawatty, patrně se v ní rodily děti,

239

jako když pukaj želví vajíčka, zářila – a najednou zhasla. I v

posluchárně se udělala tma. Pozpátek za mnou zařval Au!, za okny

explodovaly bílé hvězdy. Vše bylo vrženo ve zmatek.

Někdo otevřel okno a do sálu vítr zavál studený kapičky. Hlasy se

rozječely, vřeštěla šílenkyně. Cítil jsem, jak Pozpátek za mnou

štrachá po zemi. Máš ho, vole? zeptal jsem se zlostně a Pozpátek

pravil: Vole, dalo mi to ránu. Asi jsem způsobil kraťas v porodnici.

Je tady někde na zemi, majzla, ať na něj nešlápneš! a dál štrachá

holýma rukama po podlaze. Medičky ječí, patrně zneužívané

medikama i těma, co medici nejsou, tu a tam po sále vzplanou sirky a

najednou někdo za náma otevře dveře, těžká noha v těžké botě šlápne

do místnosti a samozřejmě našlápne přesně hráškově zelený vypínač,

ležící na zemi. Jen to křupne, je po něm. A ten někdo hmátne po

vypínači a samozřejmě dostane, ránu jako z děla a zařve naštvaně a

nahlas: Au! Instinkt zapracuje, oba se koukáme zdeknout, mně se to

podaří. Pozpátek však, jak je nevyspalý, zpitomělý od esenbé i tou

elektrickou ránou, uvázne v síti. Drapnou ho. Někdo rozsvítí

zapalovač, potom druhej druhý, a už mezi nima vedou Pozpátka,

Pozpátek mžourá a vysvětluje, ovšem pozpátku, takže to berou jako

provokaci. A v sále naskakujou přirudlý mušky cigaret; to vokouřený

dámy čekají, až někdo spraví elektriku.

Já čekal na Pozpátka dýl; bezmála hodinu pod arkýřem naproti

cvokárně, právě proti tomu oddělení, kde léčej tuzexové číči z

různých tropických forem onemocnění. Zřejmě se tam nuděj,

předváděly mi čínskou stínohru. Měly široký okno, jako v

sedmdesátimilimetrovém kině, a když si všimly, že čumím, stáhly

záclonu, svlíkly se do naha a přehrávaly mi nějakou lesbickou

tragédii. Vejral jsem přirozeně bez mrknutí, bylo od nich hezký, že to

všechno dělaly kvůli mně, jiné obecenstvo neměly, neboť v tý pustý

uličce mezi syflíkárnou a rokokovým domem, kde prý v osmnáctém

století žil lékař-kanibal, chodí, obzvlášť když prší, jenom doktor

Jekyll nebo mistr Hyde. Stál jsem tam sám, ty nahý kurvičky za

roletou mě tak okouzlily, že když konečně vypad Pozpátek, byl jsem

na kůži.

240

A zamířili jsme do městského centra, po cestě Pozpátek vykládal:

objasňoval jim své počínání tím, že chtěl utáhnout šroubek uvolněný

v soklu, ale nedokázal objasnit, proč měl s sebou šroubovák, který

normálně studenti filosofie s sebou nenosí. Jim ale zas přirozeně

nebylo jasný, k čemu by student filosofie potřeboval vyšroubovávat

hráškově zelený vypínač v posluchárně psychiatrické fakulty, a

vypadalo to tedy na duševní poruchu a pro Pozpátka slušně. Jenže to

vše se dálo ve světle zapalovačů. Pak někdo spravil krátké spojení a

spatřili Pozpátka jasně. Načež v něm poznali hrtouna-

demonstrovance s vadou, v Praze jedinou, urazilo je to a oznámili

mu, ať už na demonstrace nechodí, že radši zaplatí jízdné a diety

tomu v Košicích, než by se špinili s podobným grázlem, jako je grázl

Pozpátek.

Tak to vypadalo, že vypínač pro dceru boží toho dne neopatříme.

Pořád lilo.

Na Poříčí se k nám připojil Richard a síla touhy přitáhla nás k

výkladům Bílé labutě, zářícím do smutný noci. V prostředním byl za

sklem šusťák, na manekýně s koulí místo hlavy, ale s figurou téměř

Lízy Jánské-Pecákové. Přitiskli jsme nosy na sklo a koukáme,

každému extra se v kebuli vyjevuje ta scéna, jak jest tento šusťák

podáván přes pult docentu Frimlovi, učiteli staroslověnštiny, za jeho

lehce vydělané peníze. Jak jest potom nesen do Radlic, jak se jím

odívá boží dcera a jak potom se z něho opět svlíká, a potom i z mini,

aby odměnila toho zvrhlíka-vědce. Sem jsme každý extra dospěli v

myšlenkách, všichni současně, odstoupili jsme od skleněné tabule a

pravili nahlas: Do prčic! Ahoj! pozdraví nás hlásek, a ona to Polly,

medička, rovněž členka Družiny. Světlá holka s vlasy vzadu pod pás,

v černobíle kostkované mini, hasí si to kolem Labutě s taveným

sýrem v chlebníčku přes rameno, v bílých gumových holínkách.

Ahoj, praví, ahoj, broučci. Co je?

V žalu vypovíme všecky trampoty. Déšť se na nás leje, jsme

zmoklá družina, Pollyně vlasy visej jak mokrá sláma a pramínky

vody crčí na chodník. Mezi sebou dohromady máme korunu dvacet

pět, aby bylo jasno, proč je nám houby platný, co nám Polly oznámí.

241

Hráškově zelený tlačítkový vypínače? Ty jsem právě teď viděla ve

třetím poschodí, oznámí. Kde? V Labuti, praví Polly. Sedum korun

kus, neboť si všeho všímá. Nekecej, dítě! praví Richard. Voni maj

hráškově zelený tlačítkový vypínače? Jak to, že maj hráškově zelený

tlačítkový vypínače? Co je to za pořádek, že jsou hráškově zelený

tlačítkový vypínače? to už se Richard rozčiluje, zcela po právu.

Krucifix, není to drzost, mít na skladě hráškově zelený tlačítkový

vypínače? Jak si to představujou, už řve, prodávat, hergot, jen tak

mírnix týrnix hráškově zelený tlačítkový vypínače? Lumpové!

vykřikne Pozpátek. Hroši! Sebranka nezodpovědná! sípe Pozpátek a

třepotá rukou, co do ní dostal ránu. Klidně si je mít na skladě! Klidně

je prodávat! Verbež! Grázlové! křičíme jeden přes druhého, až se

začínaj zastavovat lidi a srocovat, a pak si všichni najednou

povšimnem esenbé a plynule přejdem do čtyřhlasu v holičský

harmonii, s Polly o oktávu vejš, a pějem:

Champagne, champagne,

Mellow, mellow wine!

Pink champagne,

you Made me feel so fine!

Přesto esenbé přistoupí a má v úmyslu se projevit, Polly však

praví: Soutruch polís, my smé anglicki stjudente na mirovi pochot

pjésky to Káchira, a nastrčí mu chlebníček a von málem přispěje. Ale

ovládne se, praví Rozejděte se, docela bez důrazu a okolostojící

počínají přispívat.

Pink champagne,

you Left me feelin’ blue

Pějeme, a mince se sypou do chlebníčku. Ze nás tohle předtím

nikdy nenapadlo!

Pink champagne, you

Left me feelin’ blue!

242

Pink champagne, you

Broke my heart in two!

Celkově jsme vyinkasovali dvacet tři koruny šedesát haléřů, tedy

na tři vypínače a ještě zbude Pollyně na česnekovej salám. Přestalo

pršet. Labuť brilantověla do temný pražský noci a rázem zavládla

radostná nálada, v podstatě sváteční nálada. Avšak Polly, medička,

dostala medický nápad, a nikdo z nás bejků nedomýšlel do konce, že

v tenhle smůlovatej den tím jenom přivoláváme další kapanec smůly

na svý blbý hlavy: že se prej pokusí o therapeutický zákrok do

Richardovy kleptomanie. Právě v ten den a právě v Bílý labuti.

Medicína ji začíná připravovat o normální myšlení. Ty vypínače,

řekla, ať jde koupit Richard. Koupit! A Richard, kterej už sedm

měsíců, od tý doby, co dostal glejt, nic nekoupil a všechno jenom

krade! Aby tím prý v sobě zlomil svou inklinaci ke klepto.

A Richard, vylízanec, pouze kejv blonďatou hlavičkou, příliš

velkou na jeho postavu, skoro moc malou pro ten skříňovitý raglán, a

vstoupil do ozářeného foyeru Bílý labutě jako omámený, krotká

ovečka znova na cestě ctnosti, jinak jsem si to nedoved vysvětlit.

Snad ještě, že jak už byl zvyklý na krádeže, nákup mu připadal jako

zajímavá zvláštnost. Vstoupil, v ragláně, který už zase nabobtnal, a

zmizel v davu.

Stojíme, čekáme, Polly něco brebentí o odnaučovacím principu

antihabituální terapie a znova se dá do deště. To je samozřejmě

špatný znamení a jako druhý vynoří se z deště ta paskřivá ženská, co

nám v noci chtěla vyrabovat cigárautomat, hotová ježibaba z

pohádky, loupne po nás krhavým okem, vyskočí a zapadne taky do

Labutě. A navrch přejde kolem v dešti, s černým parapletem,

zespoda s flower-power barevnou oblohou, v ruce a s jednou

krasavicí ze třetího semáku pod paží docent Friml, zvrhlý slavista.

Tři špatný znamení, mystický číslo! Popadne mě strach a já hrr

dovnitř za Richardem, abych zabránil nehodě. Pozpátek kapíruje a za

mnou. Polly osamí ve svý kostkovaný mini a s chlebníčkem, a už ji

oslovuje vyfintěnej černoch: Sesno, sesno, vy pojdete se mnou do

Jalta! Takže mě v tý hrůze aspoň na zlomek vteřiny potěší vědomí,

243

že má Polly večeři zajištěnou, dokonce v Jaltě, což je výborné, tam

dělá wécépani hodná stará reakcionářka, paní bývalá radová

Blahníková. S tou je Polly smluvená, a až se napere veverčí polívkou

a pávím gulášem, dovolí se černocha na záchod a milostivá paní

Blahníková ji pustí okýnkem ven po požárním žebříku. Ať si pak

černoch řádí, jak chce. Milostivá paní přijde sice o tuzér, ale co by

člověk neudělal pro Pollinku.

To dobrý vědomí mě teda zahřálo v duši a už se ženu do třetího

poschodí, do elektrooddělení, a dorazím tam pozdě. Zezadu do mě

vlítne rozběhnutý Pozpátek, ale Richarda už mají, stojí u pultu s

vypínačema nedobrovolně v postoji hastroše, z každé strany ho za

ruku drží dvě prodavačky, takže má v nabobptnalým ragláně

upaženo, proti němu ten tajemník a bokem se blíží paskřivá bába ze

včerejška v noci. Chybí jen docent Friml.

Zasáhnout jsme nemohli. Přistoupil k nám ředitel, nepoznal nás,

ale správně nás odhad a vyzval, abychom se znepřítomnili. Ještě

jsem zahlíd, jak paskřivá bába naslouchá tajemníkovi, jak

podezřívavě mžourá na Richarda a pak ji osvěcuje ďábelský poznání

a v mozku naskakujou kybernetický spoje. A potom už jen jidášskej

postoj u tajemnickýho ucha a prst se smutečním nehtem napřaženej

na Richarda.

Čekali jsme v Parníku až do devíti. V devět se tam poprali pivaři

kvůli spartaslávii, jeden urval pochromovanej sloup s pípama a pivo

vyteklo až na chodník a do kanálu, takže tam tu noc vožralý krysy

ohlodaly z hladu omdlelýho důchodce. Radši jsme se zdejchli, i když

zásah esenbé v případech spartaslávie moc nehrozí. Co se stalo s

Richardem, psali až druhý den ve Večerní Praze. Že v Bílé labuti byl

zadržen student práv R. N. pro oprávněné podezření z vraždy

strojního zámečníka Josefa Benedikta noc před tím na rohu

Vokoukané a Vošoupané ulice v Karlíně. Svědkyně J. B.

podezřelého identifikovala jako muže, který ji hrubými výrazy

odehnal od automatu na cigarety, jehož chtěla použít (jak, když

neměla jedinou minci, to bych rád věděl!) a u něhož byl později

nalezen zavražděný Benedikt, jak jsme o tom psali ve včerejším

244

vydání. S Richardem to tedy začlo vyhlížet na šibenici, ledaže by

kleptomanie polehčovala i hrdelní zločiny.

O tomhle vývoji událostí jsme ovšem ještě neměli tušení, když

jsme z Parníku táhli pěšky do Radlic po neúspěšném pokusu svízt se

zadarmo samoobslužnou tramvají. Bylo kolem půlnoci, a my jemně

vyťukávali smluvený kód na okno dcery boží v přízemí. Zase lilo.

Otevřelo se jiné okno, to vlevo od vchodu, a vyhlédla paní Jánská.

Lekla se – vypadali jsme jako beatlesácké mrtvoly, vytažené z

Temže čtrnáct dní po utopení –, pak ale poznala družinu a zvěstovala

nám, že Liduška není doma. Ne? A s kým je? zeptali jsme se, z čehož

bychom si pak už sami vydedukovali, kde asi může být, ale paní

Jánská pravila: Toho eště neznám. Je vysokej, má licousy jak císař

pán František Josef II., dej mu – Pámbů věčnou slávu, dořekli jsme s

ní a – dobrou noc. Nemělo cenu se ptát dál. Taky jsme ho neznali.

Byl to ňákej novej.

Paní Jánská zavřela okno a my zas klusali v dešti a ve tmě z

radlickýho kopce a koukali na Prahu; na to vosí hnízdo, které žhnulo

jak dohasínající mraveniště, celé nadzdvižené světlem, taková

hromada uhlíků, myslel jsem si, a za kterým tím uhlíkem je asi právě

dcera boží a s kým? Totiž s tím volicousovaným, ale kdo to je?

Pollyně bylo hej. Už asi sladce dřímala v kutloušku na Strahově,

napraná pávím gulášem, černoch možná už po zásluze končil na

záchytce, ale co my tady, v dešti a ve tmě a s kručením v žaludku, a

bez šusťáku, bez Richarda, zadrženýho tajemníkem, a dokonce i bez

hráškově zelenejch tlačítkovejch vypínačů? Jak teďka budem moct

dceři boží na oči?

Nakonec jsme si dodali odvahy a vplížili jsme se do jejího pokoje

den nato, večer, vyhřívala se zase u plynovýho krbu, v mini a v těch

dlouhých punčochách, a o vypínačích ani slovo. Na tygří kůži vedle

ní se válela Večerní Praha s tou novinou o Richardovi, a tak dceru

boží nezajímal už šusťák, ale jestli se dá protekcí získat přístup na

popravu, až budou věšet Richarda. Nechtěla věřit, že to nejde. Přece

všechno se dá získat protekcí.

245

Bylo deset, Bůh Otec za rabicovou stěnou ladil Svobodnou

Evropu a Líza mrzutě řekla, že by snad měl dostat zvláštní prémii

jako poslední věrnej posluchač nebo něco, kterej pořád ještě

poslouchá politický zprávy a ne čistě jen jazz; Pozpátek navrh, že by

to snad šlo v Mnichově vyjednat přes některýho toho valutovýho

černocha, co pro ně má takovej sex-appeal naše lesbi, a jako na

zavolanou někdo zaťukal kód na okenní sklo, otevřem, a v měsíčním

svitu stála na chodníku Polly, ta blond medička, chlebníček zplihlej,

ale ona sama zase napraná z Jalty, už druhý den měla zvláštní štěstí.

Pustili jsme ji dovnitř, položila chlebníček na Líziný skripta z

botaniky, ulehla vedle Lízy, objaly se, nastrčily zadečky v mini k

plynovýmu ohni a Polly vykládala o nějakým blbci ze sedmého

semestru, který si při praktikách z plastické chirurgie uřízl uši a dal si

je přišít každý na opačnou stranu hlavy, takže teď slyší dozadu místo

dopředu. Plynové plamínky skotačily po těch hliněných kládách, co

vypadají spíš jako fekálie než jako sosnový polena, a dcera boží

otevřela láhev, poslední ze sady, co pro ni nakrad skoronebožtík

Richard. Večer vlídněl, příjemněl, zase jsme byli stará družina ctitelů

Lízina grálu.

Champagne, champagne,

zněly naše hlasy, Pollyna o oktávu výš

Mellow, mellow wine!

I dcera boží zpívala, trochu falešně, neboť nemá sluch, a za

rabicovou stěnou se přidal Bůh Otec. Po vší smůle bylo všecko zase

úplně O. K.

Pink champagne, you

Made me feel so fine!

1967

246

PODIVU HODNÝ PŘÍPAD S DUCHEM

Z tajného deníku Vasila Krátkého, žáka III. b

2. jedenáctiletky Dra Zdeňka Nejedlého v K.

Jmenuji se pionýr Vasil Krátký. Jsem žákem III. b 2.

jedenáctiletky Dra Zdeňka Nejedlého v K. K mému zrození došlo v

rodině soudruha Josefa Krátkého, vedoucího prodejny Textilia n. p.,

předsedy Svazu československo-sovětského přátelství a člena všech

ostatních masových organizací s výjimkou Svazu české mládeže a

Československého výboru žen, prvého z důvodu překročené věkové

hranice, druhého z důvodu opačného pohlaví.

Mojí matkou měla se původně stát Naďa Mincová, dcera majitele

obchodního domu. Avšak otec, prohlédnuv v únoru 1948 včas pikle

reakce, pojal za manželku soudružku Macháčkovou, dceru služebné v

domě mého dědečka Rudolfa Krátkého, bývalého majitele bývalé

firmy Rudolf Krátký & spol., Export-Import. Tím způsobem polepšil

jsem si již v zárodku kádrově.

Naše rodina je pokroková, s výjimkou případu mého strýce Petra

Krátkého, osoby práce se štítící, zaměstnané v kladenských dolech.

Původně býval strýc Petr cesťákem v pračkách a psacích strojích,

neboť můj děd Rudolf ho pro povalečství z rodinného podniku

vydědil, ale vítězství lidu smetlo strýce Petra jako nepřítele téhož;

později se dopustil četných výroků, pro něž byl zbaven svobody a

pykal převychováním v obci Leopoldově. Nakonec, nepřevychován,

stal se horníkem.

Můj otec vždycky říká, že strýc Petr je paličák. Také provokuje

tím, že chodí do kostela, kam prý jako mladík ani nepáchl a mazal

místo toho karty. Věří rovněž na různé pověry, mezi nimiž na prvním

místě je třeba jmenovat tzv. vyvolávání duchů neboli spiritualismus.

Já sám jsem materialista vědeckého světového názoru. Přesto

však se musím přiznat, že k upevnění tohoto vědeckého názoru, jenž

je nad jiné velmi výhodný, došlo u mne právě v souvislosti s

pověrami strýcovými.

247

Strýc Petr má dcerku Yvonnu, v kostele pokřtěnou a velice

hezkou, i když ovšem názorů skrznaskrz idealistických. Dodnes

kupříkladu věří na existenci historicity osoby tzv. Ježíška, ačkoliv

tato je toliko tmářskou fikcí rodičů. „Ježíšek je,“ pravila jednou ve

škole, „jenže my to nesmíme říkat, abychom byli připuštěni na vyšší

stupeň všeobecně vzdělávacích škol.“ A dodala: „A zapřeme-li ho

docela, možná i na školu vysokou.“

Yvonna pozvala mě svého času, abych tajně zhlédl tzv. seanci

neboli vyvoláni ducha v bytě jejího otce. Pozvání jsem přijal rád,

nikoli kvůli seanci, nýbrž proto, že společnost hezké sestřenky je mi

příjemná, a pokaždé se snažím obrátit ji z víry křesťanské na víru

vědeckou, materialistickou. Mé snahy míjí se zatím, bohužel,

účinkem, neboť po jejím boku jsem zřídkakdy schopen udržet

pozornost u materialistické teorie; různé objekty na sestřenčině

povrchu moje výchovné snahy ruší.

Toho večera skryli jsme se pod pohovkou a tam vyčkávali

příchodu spirituálů; přitom jsem se snažil vštípit Yvonně do paměti

tři zvláštnosti výrobního procesu, a ona, mnohem úspěšněji, konala u

mne instruktáž v líbání tzv. francouzském. Nejdříve jsem namítal, že

Francie je stát kapitalistický, avšak ona mě uklidnila slovy, že

dělnická třída je tam velmi silná.

Pak konečně se počali scházet spirituálové; za předsednictví

strýčka Petra spojili se v magický kruh palců a přistoupili k

vyvolávání ducha. Los padl na ducha mého pradědečka Aloise

Krátkého, zvěčnělého zakladatele bývalé firmy. V té chvíli jsem

přikročil k pronášení uštěpačných poznámek šeptem na adresu

těchto tmářů, ale pojednou mi slova uvízla v hrdle: proti veškerému

očekávání se totiž duch náhle zjevil.

A tu strýc Petr třaslavým hlasem pronesl: „Ó duchu děda mého,

objasniž nám, jak dlouho budeme my, věrní stoupenci stavu

živnostnického, pod nadvládou luzy takto trpěti?“ A duch odpověděl

velmi zamračeně: „Věrní? Zdali ty pokládáš se za věrného?“ Strýc

hrdě pravil: „Já byl jsem věrným vždy a budu. Byl jsem a budu vždy.

Mě nepředělají!“ Nato duch pokýval šedivou hlavou: „Podivné

představy máš o věrnosti ideálu živnostnickému, chlapče,“ pravil.

248

„Co jest tímto ideálem? Vždyť rodičové tvoji učili tě jej znáti.“ „Náš

zákazník, náš pán,“ zašeptal strýček Petr, a duch přisvědčil: „Tak,

tak. Správně. A zdalis jednal i ty podle ideálu toho? Odpovím za

tebe: Nikoli, nejednal. Dříve zákazníkem naším bylo bohaté

měšťanstvo neboli v terminologii dnešní: buržoazie; i přizpůsobovali

jsme se jako řádní obchodníci názorům jejím. Nyní pak vládne v

státě tomto proletariát, co tedy bylo povinností tvou jako dobrého

obchodníka?“ A tu strýc Petr svěsil hlavu a mlčel. „Vidíš to, vidíš,“

pravil duch. „Namísto přijetí názorů pána svého, zákazníka svého

proletariátu, pošetile setrvávals v názorech pánů bývalých, kteříž

dávno byli jsou bankrot a zanikají v konkursním řízení podstaty

historie. Z toho, chlapče, nekyne ti zisk. Dobře se ti dělo, že za

pošetilost svou potrestán jsi byl velmi. Neboť obchodník má toliko

jedinou nectnost, a tou jest – hloupost. Příklad vezmi sobě z

mladšího bratra svého Josefa, soudruha.“

A potom duch zmizel a strýce Petra se zmocnily mrákoty. Využil

jsem jich a v nastalém zmatku jsem unikl z pokoje.

Později mé pojala hrdost na soudruha mého otce a pevně jsem si

umínil, že budu kráčet v jeho šlépějích. Hned druhý den napsal jsem

písemnou práci z jazyka českého na téma „Není duchů“, rozešel

jsem se s idealistickou sestřenkou Yvonnou, proti půvabům jejím

výhodně se zatvrdiv, a navázal jsem známost s dcerou ředitele,

šilhavou jiskřičkou Marií Běhavkovou.

249

IV

KTERAK PETR OPATŘIL SI SAXOFON

Domácí práce z jazyka českého Josefa Krátkého,

žáka III. b obecné školy chlapecké v K.

Na reálném gymnasiu založili symfonický orchestr. Též můj starší

bratr Petr chtěl tam hráti pod taktovkou pana ředitele Hejdy, avšak

klavíristů měli sdostatek. Požádal tedy Petr otce, by zakoupil mu

hoboj nebo fagot. Avšak máti pravila: „Lidé na fagot hrající stávají

se hloupými. Nástroj chvěje se a s ním i mozek. Poté lidé blbnou.“

Pročež otec věnoval Petrovi pouze klarinet.

Tu však záhy zanechal hraní v symfonickém tělese a věnoval se

jazzu, jejž tajně založivši s několika spolužáky, hráli vždy v sobotu

večer v baru U modré kočky, nalepujíce si za tím účelem vousy, by

nedošlo k odhalení. Avšak došlo k odhalení pomocí pana profesora

Kadeřávka, jenž o baru tom kontroloval věk přítomných dívek. Tehdy

Petr obdržel zákonnou známku z mravů a na čas byl mu odňat

klarinet.

Tu neděli poctil nás návštěvou pan rada Prudivý, jenž jest

městským radním. Vyslechnuvši, kterak potrestal Petra, schválil

otcovo opatření a pravil: „Dnes mládež jest samý jazz, samá hudba

cizácká. Avšak co jest to jazz? Vždyť nelze na něm rozpoznati

lahodných melodií, jaké vydávají kupříkladu národní naše písně

české v podání kapely Kmochovy. Jakápak také může to býti hudba,

250

když k jejímu provozování stačí pět či šest hudebníků? To naše

dechová hudba městská zaměstnává čtyřicet hudebníků a o státních

svátcích i více, a může proto veřejnosti posloužiti nejlepším z

nejlepšího. Já sám vyžaduji pouze nejlepší z nejlepšího, neboť pouze

to jest pro mne dosti dobré. Šunku kupuji výhradně u Chmela, šiji

toliko u Knížete a obrazy na stěnách mám pouze a jedině od Mistra

Brožíka. To jest malíř! Jest zcela jiný než kupříkladu onen Filla,

jehož obrazy jsou pouhými mazanicemi. Vlastním Mistra Jana Husi

před Koncilem kostnickým. Zde Mistr Brožík vymaloval jednomu

kardinálu v popředí takové boty, že jsou vskutku jako živé. Jejich lesk

jest tak přirozeným, že oku lahodí. Takové má býti umění. Též Hus

stojí hrdě, kdežto kardinálové, metajíce úlisné pohledy, jsou

přikrčeni. Co jest naproti tomu jazz? I v hudbě vyžaduji toliko

nejlepší z nejlepšího. Zejména operu, neboť při ní zaměstnáno jest

nejvíce nejlépe placených umělců, kteří všichni vespolek tvoří

úchvatná díla, člověka povznášejíce. Z oper pak nejlepší jest

Smetanova Prodaná nevěsta. A já, řídíce se zásadou, že dosti

dobrým pro mě jest toliko nejlepší, navštěvuji pouze Prodanou

nevěstu. Skvost ten vyslechl jsem již osmasedmdesátkrát, a než se rok

s rokem sejde, vyslechnu jej bohdá po osmdesáté.“

Tu pravila máti: „Vždy říkám, jak kulturním jste vy člověkem.

Ještě nikdy neviděla jsem sako takto padnouti.“

„Dudy,“ pravil dále pan rada Prudivý. „Dudy, dudy. Národní

český nástroj náš. Na ten měl by ses učiti hráti, chlapče,“ pravil,

obrátivši se na Petra, „a nikoli ony kakofonie, jež vydávajíce na

svém klarinetě, slušným lidem bolí z toho hlava. Dudy, dudy,

chlapče, dudy, dudy.“

„Avšak na dudy stěží lze hráti chromaticky,“ bránil se Petr.

„Český národ obejde se bez chromatiky,“ odbyl ho pan rada

Prudivý, a tehdy pravil otec: „Ach, dnešní jazzy. Jest to hudbou

koček. Za mého mládí drnkával jsem na citeru. Bývala to hudba, jež

brala člověka přímo za srdce. Röslein, Röslein, Röslein rot,

kupříkladu, aneb onen valčík O Heimat süss, grüss Gott, auf

Wiedersehen. Vždy slzel jsem, a navléknuv si na palec trsátko, trsal

jsem krásně.“

251

Avšak Petr pravil: „Já však jazzu nevzdám se. Rovněž trsati

trsátkem nebudu, krásně ani nekrásně.“ A tehdy otec, ušklíbnuv se,

Zpražil ho: „Potom zarazím tobě apanáž!“

A na to Petr pravil: „Milejší jest mi jazz než tvoje apanáž.“ Poté

odešel, a tajně prodajíce otcův sokolský kroj a sbírku gypsových

císařů, zakoupil sobě saxofon tenorového ladění.

252

EINE KLEINE JAZZMUSIK

Řekli mi: „Ale jazz je dekadentní, buržoazní hudba.“

Odpověděl jsem jim: „Je to moje hudba.“

LANGSTON HUGHES

Každý koncert uzavírala Suzi Braunová svou oblíbenou

písničkou:

Jen jednu touhu mám,

svůj život za ni dám,

já bloudím v rytmu melodie,

kterou tak ráda mám…

Zhruba a řvoucími smeary v saxofonové baterii podškrtávali jsme

synkopy a žestě ostře štěkaly v opožděném rytmu. A Suzi zpívala:

Kdybych žila sto let,

slovo nevezmu zpět,

já bloudím v rytmu melodie,

se mnou zpívá celý svět!

A já při posledním vyznívajícím akordu s vřeštivým svrchním

tónem Paddyho trumpety vždycky cítil, že mi stoupají slzy do očí.

Proto je třeba začít od začátku. V té dávné době, kdy jsme já a

kluci z našeho pozdějšího bandu objevili milovaného Jaroslava

Ježka, v době, kdy veliký Duke za oceánem vyslovil magickou

formuli a vyjádřil jí základní pravdu našeho věku:

Dejte si říct:

bez swingu to neznamená nic…

V té době, kdy vojáci rychlých pancéřových jednotek vymazali

253

život a svobodu z mapy Evropy a kdy jsme my, snad právě proto tak

tvrdě a dobře, poznali smysl a význam, chuť a vůni, radost,

požehnání a prokletí magické skutečnosti, které jsme říkali jazz.

Začátky byly samozřejmě směšné a ani se na ně přesně

nepamatuji. Ale v šeru vzpomínek vidím předjarní odpoledne u

Paddyho v Nakoncovic vile, kde sedíme v prvních dlouhých

kalhotách (a já snad dosud pouze v pumpkách) okolo gramofonu a

poprvé v životě slyšíme, jak vlastně mohou znít saxofony, jak se

mohou mazlit i divoce řvát; poprvé v životě slyšíme hypnotickou sílu

zpěvu, vyslovovaného černými ústy.

Hvězdy nad hlavou ví,

že mám jen jedinou,

svou Sue, sladkou Sue…

Poprvé nás naplňuje štěstím a zoufalstvím Jimmy Lunceford,

kterého přivezl pan Nakonec z Prahy omylem a zařadil ho do své

diskotéky vídeňských valčíků a berlínských šansonů. A pouštíme ji

znova a znova, tu desku, znova a znova unášeni tygřími skoky

Luncefordových saxofonů, které dynamicky tichnou a sílí v přesné,

trochu nadladěné intonaci, v rafinovaně protahovaných synkopách,

při nichž běhá člověku mráz po zádech.

Toho dne se rozhodl můj život.

Toho dne se, myslím, rozhodl život nás všech.

A začalo to tím, že Paddy, tehdy ještě Pavel Nakonec, vymámil na

svém otci jazzovou trumpetu.

Otcové nás všech udělali krátce nato podobnou zkušenost. Na

poradě v Nakoncovic vile byly přesně rozděleny úkoly a rozhodnuto,

že pro začátek musíme mít od každého nástroje po jednom kuse.

Netušili jsme, že tak automaticky vznikne jádro bandu, který trvá

dodnes a nese na věčnou paměť jméno svého prvního a nejlepšího

trumpetisty a leadera: Paddy’s Dixielanders.

Jenže první nápor otcové odrazili. K zahajovací zkoušce v

Paddyho pokoji se proto sešlo kuriózní těleso, sestavené z toho, co

254

dům dal. Byla tu jazztrubka, bylo tu piano a byla tu basa; ale kolem

toho jazzového centra rozsadilo se tamburašské uskupení dvou

houslí, mandolíny, tureckého bubnu, který v podkroví městského

zámku našel Franta Rozkošný, syn kastelána, jako pozůstatek

někdejší knížecí kapely, a konečně zbrusu nového xylofonu, jenž byl

hubeným výsledkem mé saxofonové ofenzívy a který jsem se v

duchu sám sobě pokoušel vydávat za vibrafon.

Otec s poukazem na moje slabé plíce saxofon rozhodně odmítl.

Protože však máti nesnesla, aby nějaké mé přání zůstalo nesplněno,

dali mi alespoň xylofon.

Tak tedy vypadaly začátky. Byla to strašlivá muzika, co se

ozývalo z Nakoncovic vily, kočičí, xylofonová muzika, které

dominovaly neumělé kiksy Paddyho trumpety. Kočičí charakter

vtiskovalo jí zejména svérázné houslové duo, které se (bez úspěchu)

snažilo vdechnout lehkost swingu technice nezvládnuté Malátovy

školy hry houslové. Do jejich táhlého vrzotu hřměly rány na turecký

buben, tvrdošíjný drnkot mandolíny a moje bezradné a chaotické

ťukání po xylofonu. Výsledek byl naprosto nenapodobitelný.

Samozřejmě, mělo to všechno daleko do jakéhokoliv druhu

hudby, natož do jazzu. Byla to monotónní mezzofortová zvuková

marmeláda, která nás uchvacovala a sousedy uváděla do

nepříčetného stavu. Nebyl to jazz. Ale někde v tomto podhoubí

vzklíčilo semínko, které přežilo atonální příšernosti Paddyho

xylofonbandu.

A tak někdy ve čtyřicátém roce byl tu jako svítivý zázrak velký

swingband s pěticí saxofonů, s třemi trubkami, s triem pozounů, s

úplnou rytmikou a se zpěvačkou Suzi Braunovou.

Toto poslední číslo inventáře zatáhl do orchestru Paddy Nakonec.

Byla to dívka-siroteček po rodičích, kteří začátkem čtyřicátého roku

zmizeli v Oranienburku. Ani židovka, ani Němka, ale jak už to bývá,

vzdor tomu jménu Češka. Do K. ji přivezl pan Nakonec, protože její

otec dělával políra na stavbách projektovaných Nakoncovou stavební

kanceláří. Suzi do té doby bydlela v Praze, a jakmile se objevila v K.,

měla hned veliký úspěch. Okamžitě se počala okolo ní plazit celá

řádka typů z gymnasia i odjinud, nejblíže se však připlazil sám

255

Paddy, který byl ovšem také ve výhodě, neboť Suzi se ubytovala u

Nakonců a dělala pomocnou kresličku v kanceláři Paddyho otce.

Nyní je třeba říci, že Paddy nebyl árijec. A když, tedy jen napůl.

Jeho nebožka matka se jmenovala Sommernitzová a její o dvacet let

mladší bratr Harry Sommernitz působil toho času kdesi mimo

hranice tisícileté říše jako stíhací letec. Po otci zdědil Paddy české

jméno, po matce mojžíšské tahy tváře. Když ho pak z gymnasia kvůli

tomu vylili, pracoval jako kreslič v podniku otcova konkurenta

Mojmíra Strobingera, taky přirozeně Čecha, a žil v onom podivném

stavu, v němž tehdy existovaly osoby z rasového hlediska

problematické.

Tím více přilnul k jazztrubce, tím úže se také vinul okolo

Zuzanky. A Suzi, naše sladká Suzi, tím těsněji přilnula k bandu a

objevila v sobě příjemný, líbezně trošku ochraptělý alt a geniální

smysl pro rytmus a synkopy.

A tak zpívala, v černých septimánských šatech s bílým límečkem,

pohupovala se v bocích, rukama kroužila nahoru a dolů a z očí jí

jiskřila dráždivá, divoká a sladká duše jazzu:

Srdce v synkopách buší,

Zpívat musím však dál,

moje tělo i duši

rytmus swingu jak ďábel si vzal…

Město, alespoň jeho mladší a výjimečně i starší obyvatele,

zachvátila hudební horečka. V secesní kavárně na náměstí začala se

ozývat jména jako Chick Webb, Andy Kirk, Duke Ellington, Mary

Lou Williams, Count Basie, Bob Crosby, Zuttie Singleton, i

neklamně neárijská jména jako Benny Goodman, a především ovšem

jméno Louise Satchmo Armstronga. Noci u přijímačů rozechvívaly

synkopované poryvy ze Stockholmu, kde se v oné době árijských

hudeb obzvláště zasloužili o rozšíření jedu, který pro nás, budiž mi

dovoleno říci, znamenal život.

Pro nás život, pro ně smrt. Proto jim také naše hudba šla na nervy,

256

a proto tím vytrvaleji jsme ji hráli. Paddy navázal osobní styk s

králem české provincie, jenž svého času proslul tím, že i se

zafačovaným palcem dovedl obsluhovat kulomet klavíru na

monstrkoncertě v pražské Lucerně (jak se vyjádřila tehdejší

impresionistická jazzová kritika), a jmenoval se Kamil Ludovít, a

zvěčnělý Fricek Schwarz, první altsaxofonista a aranžér Kamilův,

napsal pro náš orchestr speciální aranžmá St. Louiského Blues, jímž

měl vyvrcholit první koncert bandu v městském divadle v K.

Zdálo se však, že k tomuto koncertu nedojde, i když nakonec k

němu přece jen došlo.

Spikly se proti nám totiž všechny mocnosti starého světa; ředitel

gymnasia i předseda rodičovského sdružení, Regierungskommissär

Kühl i okresní vedoucí Vlajky a stálý dopisovatel Árijského boje pan

Bronzoryp. Obzvláštním bijcem našeho hnutí byl však v tomto

spolku pan ředitel Čermák, později Czermack ze státního reálného

gymnasia, nadšený obdivovatel apoštolské osobnosti Emanuela

Moravce a přísný muž nového pořádku. Tento rázný pedagog

nejenže sám při vstupu do třídy zdravil árijským pozdravem a

vyžadoval bleskurychlý vztyk všech přítomných (pokud možno se

zcvaknutím podpatků), ale nutil k árijskému pozdravu dokonce i

důstojného pána Melouna před hodinou náboženství. Velebníček,

jenž nebyl tak hloupý, jak by se třeba dalo soudit podle jména,

prodloužil si však obratně árijské gesto v papežsky rozmáchlý kříž a

zatvářil se přitom pokaždé tak nezemsky svatě, že se ani vojácká

mysl úsečného čechogermána nezmohla na protest.

Jeho novoevropské snahy nesetkávaly se na ústavě s úspěchem.

Legendární v tom směru byl sběr železa a barevných kovů, z nichž

měly být ukuty zbraně proti bolševickým hordám na Východě, jak se

pan ředitel vyjádřil ve školním rozhlase. Třídní sběrači, zprvu

optimisticky určení v každé třídě, vykázali koncem prvního týdne na

kontě naprostou nulu, což donutilo pana ředitele, aby s rukou

vztyčenou k árijské zdravici a doprovázen školníkem s kýblem na

barevné kovy obcházel osobně všechny třídy. A tehdy došlo v sextě

k blamáži. Po naléhavé výzvě hlavního pedagoga, jež byla směsicí

uhlazeného fanatismu, boschovské fantastiky, zastřeně nebezpečných

257

výhrůžek a krystalické blbosti, povstal Franta Jungwirth, pianista

našeho bandu, s hlasitým štkaním vytáhl z držátka silně zanesené

pero a vhodil je do nastaveného školníkova kbelíku údajně s

úmyslem přispět tak ke kutí zbraní proti bolševickým hrdlořezům.

Nato se pana ředitele zmocnil záchvat zuřivosti, který se naštěstí pro

Frantu Jungwirtha vybil pouze čtrnáctidenním karcerem.

Obzvláštní námitky měl ředitel Czermack proti orchestru, neboť

nejasně (a správně) tušil, že jeho členové jsou v pozadí nemilých

překvapení, jež ho čas od času potkávala. Jednou ráno se například k

smrti vyděsil, když procitl po noci plné snů střídavě velkoněmeckých

(v nichž se plnila jeho největší pozemská touha: vyznamenání

Svatováclavskou orlicí) a kolaborantských (v nichž visíval) a spatřil

proti studenému podzimnímu nebi za oknem kosmatou gorilu, která

ho malýma očkama zlomyslně pozorovala a zřejmě se chystala okno

vyrazit a vrhnout se na něho na postel. Tento čin spáchal vskutku

orchestr: gorila patřila k inventáři přírodopisného kabinetu a před

okno pana ředitele byla spuštěna v noci z oken kvarty b na prádelní

šňůře.

Pan ředitel Czermack měl také vzorného syna, árijského mladíka,

jenž vynikal v jazyce německém, v latině a ve šplhounství, a tomu se

přihodila jiná nemilá věc. Slibný funkcionář Kuratoria se procházel

jednoho dne v parku a kochal se obrázkovou reportáží Das Ende

eines bolschewistischen Panzers v časopise Signal. Uprostřed této

rozkoše byl náhle přepaden maskovanou tlupou, do úst mu byl

vražen roubík a v křoví za sochou Karla Hynka Máchy byl na

místech viditelných i neviditelných zbaven všeho tělesného porostu.

Poté byl přivázán ke stromu a ponechán svému osudu, přičemž na

protější strom bylo upevněno velké kuchyňské zrcadlo.

Dvouhodinový pohled na sebe sama v tomto zohaveném stavu

naplnil ředitelova syna takovým zoufalstvím, že když se mu konečně

podařilo z pout se vyprostit, použil bez váhání šňůry, jíž byl svázán,

k pokusu o sebevraždu oběšením. Vybral si však příliš slabou větev a

ta se pod ním ulomila. To mu stačilo k rozhodnutí vytrvat při životě a

ve večerním šeru se tajně odplížil do gymnasia. Brzy nato bylo

možno spatřit, jak do ústavu spěchá divadelní holič Kavánek s

258

objemnou brašnou. Druhý den objevil se Adolf Czermack v kučeravé

paruce. Kristýna Hubálková, předstírajíc obdiv k jeho kučerám, vjela

mu do ní všetečnými prsty a tím ho znemožnila. Adolf Czermack,

pospolný Kuratoria, syn ředitelův a vzorný žák, byl nucen fingovat

měsíční nemoc, dokud stav jeho hlavy nedovolil další jeho existenci

mezi septimány.

Nebylo tedy divu, že těsně před koncertem koloval po třídách

oběžník zakazující všem žákům účinkovat v jakýchkoliv divadelních,

koncertních nebo jiných veřejných vystoupeních po sedmé hodině

večerní bez výslovného svolení ředitele. Pan ředitel se chystal

zakročit proti nám s konečnou platností.

Mraky nad připravovaným koncertem se však stáhly i odjinud. V

časopise Reichszeitschrift für Volkstanzmusik byl uveřejněn výnos

Reichsmusikführera týkající se zábavné a taneční hudby. V poslední

době, pravilo se v tom dokumentu (cituji zpaměti a neručím za

přesnost formulací, zato však ručím za přesnost neklamně árijského

ducha litery), rozmohla se v zábavních místnostech některých

říšských žup hudba, která je prodchnuta židobolševicko-

plutokratickou nákazou negerského jazzu. Poté uváděl pan

Reichsmusikführer jména několika nešťastných germánských

bandleaderů (pro něž tato čest znamenala pravděpodobně volnou

vstupenku do koncentráku), jejichž protistátník akofonickou hudební

činnost kontrastoval se vzorným rasově melodickým úsilím Petera

Kreudera, a nakonec s veškerou přísností nařídil:

1. V repertoáru zábavních a tanečních orchestrů nesmějí skladby

rytmu foxtrotového (tzv. swing) přestoupit 20 %.

2. V repertoáru tohoto tzv. jazzového druhu budiž dávána

přednost skladbám durovým před mollovými a textům vyjadřujícím

radost ze života (Kraft durch Freude) před texty židovsky ponurými.

3. Také pokud se týče tempa, budiž dávána přednost skladbám

rychlým před pomalými (tzv. blues), přičemž však tempo nesmí

překročit jistý stupeň allegra, daný árijským citem pro disciplínu a

uměřenost. Nelze za žádných okolností připustit negroidní

výstřednosti v tempu (tzv. hot-jazz) ani v sólovém podání (tzv.

259

breaks).

4. Tzv. jazzová skladba může obsahovat nejvýše 10 % synkop,

ostatek musí tvořit hudební pohyb přirozeně vázaný, bez hysterických

rytmických zvratů, charakteristických pro hudbu barbarských ras a

vzbuzujících temné pudy, cizí německému národu (tzv. riffs).

5. S největší přísností zakazuje se používání německému duchu

cizích nástrojů (např. tzv. cow-bells, flex-à-tone, brushes apod.),

jakož i všech dusítek, která ušlechtilý tón žesťových nástrojů mění v

židozednářský vřesk (tzv. wa-wa, in hat apod.).

6. Zakazují se tzv. bubnová sóla (drum breaks) delší než 1/2 taktu

ve čtyřčtvrtečním rytmu (s výjimkou stylizovaných vojenských

pochodů).

7. Na kontrabas se v tzv. jazzových skladbách připouští pouze hra

smyčcem, zakazuje se strunami škubat. Trpí tím nástroj i árijský

muzikální cit. Je-li pro charakter skladby nezbytně nutné tzv.

pizzicato, budiž při něm přísně dbáno, aby struna nepleskala o

hmatník, což se s okamžitou platností zakazuje.

8. Vyzývavé vstávání při provádění sólové hry se zakazuje.

9. Rovněž se zakazuje hudebníkům během skladby povykovat (tzv.

scat).

10. Doporučuje se všem zábavním a tanečním orchestrům omezit

používání saxofonů všech ladění a nahradit je celly nebo violami,

popř. vhodnými nástroji národními.

Podepsán Baldur von Blödheim

Reichsmusikführer und Oberscharführer SS.

V této situaci jsme se obrátili o pomoc na našeho patrona Kamila

Ludovíta a v jeho pražském příbytku vznikl plán.

Brzy nato objevily se na plotech v K. plakáty, oznamující, že

zábavní orchestr Maskovaných Banditů Rytmu z Prahy předvede

místnímu obecenstvu pořad radostných melodií z celého světa.

Dotazem, k němuž se dlouho nerozpakoval, zjistil pan ředitel

Czermack, že Maskovaní Bandité Rytmu je hudební těleso

estrádního charakteru, hrající v licenci kapelníka Kamila Ludovíta z

260

Prahy-Žižkova, a musel proto zavřít hubu.

Zato nyní zasáhl pan Regierungskommissär Kühl. Kapellmeister

der Maskierten Banditen des Rytmus dostal německy psaný dopis s

hlavičkou Regierungskommissära v K., jímž ho podepsaný zástupce

říšské moci vyzýval, aby do pěti dnů předložil přesný seznam všech

skladeb i případných přídavků, které budou na ohlášeném koncertě

provozovány, s přesným označením jejich tempa, tóniny, procenta

použitých synkop, obsazení orchestru, jakož i s uvedením národnosti

a rasy skladatelovy. V případě neuposlechnutí bylo přislíbeno

vyvození blíže neurčených, avšak snadno představitelných důsledků.

Na nové seanci v bytě Ludovítově vznikl program, který by,

aspoň tak, jak byl na papíře, neurazil ani nejárijštější cítění samého

Vůdce a Říšského Kancléře Velkoněmecké říše.

Pořad měla zahájit skladba „Skočná úvodem“ a po ní následovala

řada výtvorů jakéhosi Josefa Patočky, Františka Čecháčka a

Günthera Fürnwalda s názvy jako „Neplakej, miláčku“ (Keine

Tränen, mein Liebling – pomalá píseň), „Splašil se nám býk“ (Unser

Stier wurde aufgescheuft – kvapík), „Na plovárně“ (In der

Schwimmschule – charakteristická skladba) nebo „Večerní

modlitba“ (Gebet am Abend – píseň).

V programu figurovaly také asi dva slowfoxy a dva foxtroty

známých a trpěných hudbířů a pak jakási „Píseň o Řešetové Lhotě“

(Lied uber die Rzeschetova Lhota), označená za novinku pražské

sezóny. Josef Patočka, František Čecháček a Günther Fürnwald byli

charakterizováni jako árijci, v prvních dvou případech čeští, ve třetím

případě jako árijec velkoněmecký (grossdeutsch). Orchestr měl podle

programu následující obsazení: 3 pozouny snižcové (laděné v C), tři

trubky (laděné v B), 5 klarinetů (v B), střídaných v některých

náladových skladbách s pěti Sachsovými zvukorohy. Co je Sachsův

zvukoroh program neuváděl. Správně počítal s tím, že pan

Regierungskommissär, aby se nezdál hloupým, se nebude ptát.

Předložený program byl beze změny schválen. Pouze u skladby

„Píseň radostného života“ (Das Kraft-durch-Freude-Lied) připsal pan

Kühl vlastní rukou: 5% Synkopen herauslassen!

261

Paddy Nakonec projevil však obavy o účinnost triku s maskami.

Bál se, že nás neochrání před informačními možnostmi pana ředitele

Czermacka, a žádal, aby tento vetřelec číslo jedna byl zajištěn

způsobem podstatně důkladnějším.

Definitivní blokádu pana ředitele provedla nakonec Suzi

Braunová. S ženskou mazaností si povšimla důležitého detailu: že

totiž den koncertu je také náhodou dnem celoprotektorátního Srazu

Kuratoria pro výchovu mládeže v Protektorátu Böhmen und Mähren,

v jehož rámci mají být vyznamenáni nejlepší pracovníci

státotvorných organizací čestným štítem Svatováclavské orlice. Za

pomoci svých dívčích půvabů, k nimž nebyl slepý jistý Herbert

Stařeček, pracovník sekretariátu Kuratoria, zmocnila se

orazítkovaného dopisního papíru Kuratoria a poskytla jej naší dobré

věci.

Tak se stalo, že se pan ředitel vzdal potěšení odhalit pod maskami

Banditů Rytmu žáky svého ústavu. Dopis, který mu došel z

ústředního sekretariátu Kuratoria pro výchovu mládeže v

Protektorátu Böhmen und Mähren, mu totiž oznámil, že vzhledem k

zásluhám, které si vydobyl svou výchovnou činností v šíření Árijské

Myšlenky a Nového Pořádku v rámci Velkoněmecké Říše, byl mu

rozhodnutím nejvyššího pospolnictva Kuratoria pro výchovu

mládeže v Protektorátu Böhmen und Mähren udělen čestný štít

Svatováclavské orlice, který mu bude předán na slavnostním

celoprotektorátním Srazu Kuratoria pro výchovu mládeže v

Protektorátu Böhmen und Mähren v pátek dne… ve Smetanově síni

Reprezentačního domu královského hlavního města Prahy.

Ten den konal se v K. koncert radostných melodií Maskovaných

Banditů Rytmu.

Ten den poslechl pan ředitel Czermack árijského volání

celoprotektorátního Srazu árijců a odjel odpoledním vlakem do

Prahy.

A týž den večer zahájili Maskovaní Bandité Rytmu v sále

městského divadla v K. svůj pořad skladbou „Skočná úvodem“ (Wir

fangen an mit dem Hopstanz). Přítomní znalci rozpoznali ve skočné

262

bez obtíží skladbu Casa Loma Stomp a přijali ji s nervy drásajícím

potleskem. Pan Regierungskommissär Kühl, který se ve své lóži bez

úspěchu pokoušel spočítat procento synkop, se zachmuřil. Zmocnila

se ho předtucha, že árijský ráz radostných melodií bude narušen. Na

balkóně, do posledního místa obsazeném příslušníky jedné místní

jednotky Wehrmachtu, kteří si právem vyšší rasy zabrali v

předprodeji celý balkón pro sebe, zavládlo zato příjemné vzrušení.

A tu, jakoby unášena mazlivým rytmem tečkované melodie,

zvedla se Suzi v černých šatech s bílým límečkem a s černou

krajkovou maskou na očích, a pohupujíc se v bocích a s pohyby dlaní

přesně a přirozeně odkoukanými všem spatřeným i nespatřeným

zpěvačkám blues, spustila lahodným a trochu dráždivě chraptivým

hláskem:

Černé stíny halí město

bílých lidí,

oči moje únavou už

sotva vidí.

Ó – óóóó – óóóu,

sama sobě pro radost já

zpívám si hot!

Při posledním slově, obsaženém též v Reichsmusikführerově

seznamu

závadného hudebního

názvosloví,

pan

Regierungskommissär zbledl a rozhodl se zakročit. Schizofrenický

výron Paddyho trubky, který zapráskal o bubínky nedýchajících

znalců v následujícím okamžiku, přerušil však na okamžik zpěvačku

a v řadách přítomného Infanterieregimentu vyvolal nadšený vzdech.

Zpěvačka pokračovala medovým hlasem:

Na Manhattanu světla září

a já jdu sama tmou,

stín padá zvolna do mých tváří,

co je se mnou?

263

Pan Regierungskommissär vstal, ale vzápětí se lekl a z leknutí se

zase posadil. Unisono žesťů zařvalo fortissimem jakoby přímo na

něho. Před očima se mu zatmělo a v té tmě se objevilo jiné strašlivé

slovo Reichsmusikführerova výnosu: riff.

A Zuzka Braunová, unášena kvílením klarinetu a povzbuzována

řezavým poštěkáváním Paddyho trubky (tzv. mute), pozdvihla

lahodný chraplavý hlásek k triumfálnímu last chorusu:

V rytmu swingu radostí

mi srdce bije,

Harlem v dálce synkopuje

melodie.

Ó – óóóó – óóóu,

sama sobě pro radost já

zpívám si hot!

Zvedla se bouře barbarského nadšení, zejména na balkóně, kde

pohlavně vyhladovělí příslušníci vyšší rasy, svedeni duchem

negroidní hudby a půvabem rasově nižší zpěvačky, zapomněli na cit

pro árijskou uměřenost a dupotem i drsným germánským voláním si

vynutili opakování.

Pan Regierungskommissär se rozhodl, že za této situace raději

nezakročí.

Mezitím, rozechvěn slastným očekáváním, seděl pan ředitel

Czermack v poloprázdné Smetanově síni a pozorně naslouchal

projevu o nutnosti a slávě boje proti asijskému bolševismu a o

historickém určení českého národa v rámci Velkoněmecké říše.

Projev držel pán s hlavou podobající se dobře ošetřované biliárové

kouli.

Po projevu se přikročilo k dekorování zasloužilých árijců.

Mezitím koncert Maskovaných Banditů Rytmu pokračoval přesně

podle ohlášeného programu. Že charakteristická skladba „Na

264

plovárně“ od Josefa Patočky je vlastně Riverside Blues negra King

Olivera a kvapík „Splašil se nám býk“ Günthera Fürnwalda k

nerozeznání připomíná židonegroidní Tiger Rag, věděla jen

zasvěcená část publika, a ta tím pohoršena nebyla. Pohoršena však

nebyla ani naprostá většina nezasvěcené části publika, zejména na

balkóně, s výjimkou pana rady Prudivého, který v botách jednoho z

Banditů Rytmu rozeznal nové boty svého syna Horymíra, jehož nutil

přehrávat na pianu směsi ze Smetanových oper a kterého bláhově

posílal na hodiny hry na dudy k místnímu kostelníkovi.

A my jsme hráli. Bože spravedlivý, který jsi stvořil jazz a všechny

krásy světa, jenom ty víš, jak jsme hráli!

Zdálo se mi, že sál v K. zmizel, že zmizel Regierungskommissär

Kühl a všechno, a je tu jen ta hudba. Zdálo se mi, že jsem opustil

notovou partituru a hraju něco, co ještě nikdy nebylo zapsáno do not

a už snad nikdy nebude. Vzlyky saxofonů byly jako vzlyky andělů

nebo velice trpícího člověka. Trubky chraptěly jako sbory olympské,

zpívající chorál na počest pronásledovaných. A když vstal Paddy a

zahrál velké improvizované sólo v „Srdeční záležitosti“, což nebylo

nic jiného než Dippermouthovo Heartbreak Blues, připadalo mi

najednou, že jsem zaslechl úpěnlivý a smrtelně úzkostný hlas pana

učitele Katze, který volá, křičí a prosí…

Pan ředitel Czermack mezitím sledoval netrpělivě a s rostoucí

nervozitou řadu jmen, která vyvolával vychrtlý postarší mladík v

kuratorní uniformě a jejichž nositelé byli vyznamenáváni na pódiu

čestným štítem Svatováclavské orlice.

Čekal, až uslyší svoje jméno.

Čekal, ale toho večera se nedočkal.

Ve chvíli, kdy zjišťoval tu trapnou skutečnost, vrcholil koncert

Maskovaných Banditů Rytmu novinkou sezóny, „Písní o Řešetové

Lhotě“.

Řešetová

Lhota je domov můj,

265

odejdu tam,

k svým rodným árijcům…

zpívala Suzi Braunová na melodii skladby negroidního žida či

snad židovského negroida W. C. Handyho, známé mimo výsostný

prostor Velkoněmecké říše (ale i uvnitř tohoto prostoru, i v městečku

K.) pod jménem St. Louis Blues.

Árijci od infanterie textu nerozuměli, ale aplaudovali přesto

bouřlivě. Zato znalci v přízemí mu rozuměli. Do potlesku a volání

slávy mísil se potměšilý chechtot.

A v té chvíli vstal kdesi v temnotě pohoršený árijec pan

Bronzoryp, neboť rozpoznal, že jsou si zde tropeny šašky z jeho rasy,

na niž byl hrdý (přičemž si nikdy nepoložil otázku, je-li také jeho

rasa hrdá na něho), a počal si razit cestu do zákulisí. A my zaduli k

poslední skladbě večera, až praskaly ušní bubínky, až slova ztratila

smysl a bylo jedno, jsou-li poetická a duchaplná nebo kulhavá a

banální, a jenom ta hudba měla smysl, jenom to, co bylo v jádru, v

srdci, v nesmrtelné duši té provokující, řvoucí hudební bouře.

Tím končí šťastná část vyprávění. Zbývá dopovědět ještě zlou část

příběhu.

V nadšení, které nás po koncertě zavalilo, povšimli jsme si mezi

rozjásanými tvářemi znalců, kteří se vecpali do šatny, teprve velice

pozdě rozběsněných árijských rysů pana Bronzorypa.

V té chvíli také stejně tak rozběsněný pan ředitel Czermack,

kterého rozpačitý výbor Kuratoria pro výchovu mládeže v

Protektorátu Böhmen und Mähren konečně přesvědčil, že nejde o

omyl, ale o nevysvětlitelný podvod, sedal do nočního vlaku z Prahy

do K. a v duši měl krev a vraždu.

Následky obou skutečností nedaly na sebe čekat. Cožpak my.

Benny-Přema dostal zákonné mravy a kytarista Zábrana byl

vyloučen z gymnasia v K. s možností dokončit studium na jiném

ústavě. Já a klavírista Jungwirth, syn zaměstnance dráhy, byli jsme

postiženi podobně, přičemž u mne byl trest později změněn ve

vyloučení ze všech ústavů Protektorátu Böhmen und Mähren, neboť

266

mého tatíka odvezli zatím do Belsenu. A tak a podobně byl

zruinován a zdecimován historický swing-band gymnasia v K.

Paddy Nakonec, napůl árijec, napůl žid, zaplatil tu srandu

životem. Pan Bronzoryp, uražený ve svých nejárijštějších citech,

označil toho položida – který však vydá za deset čistokrevných židů,

jak usoudil árijský muž – za hlavního původce a inspirátora

provokační akce.

Halbjude Nakonec byl uznán provinilým proti árijské cti árijců

města K., jak se obával.

Jako s takovým s ním bylo naloženo.

Příběh však zde ještě nekončí. Zbývá ještě Suzi, sladká Suzi

Braunová, která byla neoficiální manželkou mrtvého trumpetisty a

světlem našeho bandu, kterou jsme všichni ctili a potajmu milovali.

Po Paddyho konci Suzi chřadla.

Pak přišla zpráva, že Paddyho zastřelili. Propašovali ji motákem z

Pankráce. A Suzi se zhroutila.

Ale po čase se zdálo, že najednou zapomněla. Byla spatřena ve

společnosti, kterou byste čekali ze všeho nejmíň. Ve společnosti

árijského muže pana Bronzorypa.

Říkalo se dokonce, že se stala jeho milenkou.

Samozřejmě, město ji odsoudilo.

Kvůli Paddymu ji odsoudil i band.

Nikdo se nestaral, co se děje v Suzi Braunové, v sladké Suzi, která

byla teď už naprosto sama na světě.

Protože člověk je někdy pitomec.

Ale příběh ještě nekončí. Nejen Paddy, ale ani pan Bronzoryp se

nedožil konce Protektorátu Böhmen und Mähren. Našli ho jednoho

mlhavého rána v jeho dobře zařízeném bytě rozvedeného muže s

prostřelenou lebkou. U postele, na které zemřel, ležela Suzi

Braunová a v ruce držela browning, jehož nošení bylo povoleno

spolehlivému árijci zvláštním dekretem sicherheitsdienstu. Střelila se

do úst.

Tak zemřela, ubohá milá Suzi, a její líbezná ústa už nikdy

267

chraptivým hláskem nezazpívají: Moje tělo i duši rytmus swingu jak

ďábel si vzal. Protože její duši odnesli andělé. A její sladké tělo

přijala do svého klínu věčně pohostinná země. Ubohá, sladká Suzi.

Když sedím za pultkem pod neónovou mušlí v Parku oddechu a hraju

svůj tenorový part ve skladbách, které už Suzi neuslyšela a nikdy

neuslyší, vzpomínám na ni, na milou, líbeznou Suzi Braunovou, a na

všechny, kteří už odešli, a zdá se mi, že do zpěvu saxofonů mísí se i

její lahodně chraptivý hlásek a ona znovu zpívá, a já v duchu, v

slzách, ve smutku i radosti tohoto našeho života zpívám s ní:

I kdybych žil sto let,

slovo nevezmu zpět…

Spi sladce, sladká Suzi!

1957

268

KRPATOVO BLUES

Got’em blues’am damn’

mean to cry, O Lord!

Zavřeli Krpatu.

To mě nepřekvapilo, spíš potěšilo. Mám dojem, že mu tím

zachránili život. Aspoň na čas.

Za ty čtyři roky, co s námi Krpata hvízdal na klarinet,

pozoruhodně se zlepšoval v přednesu blues. Když jsme ho vzali, měl

Krpata slušnou techniku, ale tvrdý, ocelově rovný tón, pro

vokalizaci, jak se zdálo, vůbec žádné buňky, ale zato vynikal srandou

a různými žertíky, a to: třeba hrajem nějakého Counta Basieho ve

velkým posazu a já čenžnu na tenora a šinu si to k mikrouši,

poněvadž mám mít parádní sólo, ale zaduju do tenora a ozve se

zabučení, něco hroznýho. Samozřejmě, štráfci v prvních řadách

strnou, sajdy, které se chystají na extra srážecí foxtrot na skle, toho

nechají a čumí užasle na mě, a já rudnu a potím se a vyluzuju

strašlivé zvuky – Zetka vstane od piana – já hmátnu do korpusu a

vytáhnu odtamtud zmačkané růžové dámské kalhotky z nylonu s kra-

ječkama a s monogramem. Štráfci se samozřejmě můžou pominout

humorem, kristýny ječí nadšením, aplaus na aplaus. Musím se na ně

cenit a uklánět.

Tak takovéhle míval Krpata žertíky.

Prastaré, ale vždycky účinné.

A pak se oženil a žertíky ho začly přecházet. A jak ho přecházely,

začal jeho kláras víc a víc plakat a naříkat, tón mu měknul, formoval

se, krásně a lyricky zdrsněl, v dixielandu strhával pomalu vedení z

kornetu na sebe, až to v poslední době dotáh tak daleko, že při dixíku

nikdo netancoval, všichni natahovali uši, slzeli a koukali na Krpatu s

tou jeho vpadlou hrudí a tuberáckýma tvářema, s očima přivřenýma a

s tím zázračným, sladkým bluesovým dřevem, jak na ně hraje blues.

Ale jaké blues!

Opravdu blues!

269

Nezřídka se některý přiožralý štráfek rozbrečel.

A teď ho tedy zašili pro pokus o podplácení orgánů lidové správy

a pro urážku příslušníka sboru národní bezpečnosti, klarinet mu vzali

a dali mu koště.

Tak mu aspoň na čas zachránili život, protože hrát takhle dál, to

už nebylo možné. To by už přesáhlo meze snesitelnosti. V nejlepším

případě by z toho zcvokovatěl jako Leon Rappolo z marihuany.

Krpatova historie je následující.

Z lásky pojal dívku jménem Květuše Procházková, a z

lehkomyslnosti se opomněl postarat o to hlavní a základní, co je u

každé lásky a každého manželství nejdůležitější: o byt.

Teď na vás asi klesá nuda těžkým příkrovem dikobrazích

bytových anekdot.

Ale tohleto tentokrát není anekdota, ale aby se tak řeklo, pravdivý

příběh ze života o soukromé tragédii a uměleckém růstu Ladislava

Krpaty, bluesového klarinetisty.

Prostě, no, Květuše byla dost normální břehulka, trošku

odbarvená, trošku našminknutá, jednou s kraťáskem, jednou s římem,

jednou s hamletem, prostě jakých je většina, a s normálníma touhama

po silonové noční košili a ručně pleteném pastejřském svetru z Itálie

za šest set ká.

Co na ní viděl zvláštního, viděl jen on, já ne.

Ale tak to bývá vždycky, že.

Do té doby, než si ji uvázal na krk, bydlel v podnájmu na Žižkově,

u paní, která se jmenovala Rosalie Ledvinová a pronajímala pokoj

výhradně svobodným pánům, protože slečny prý by pořád něco

vařily a praly a sušily, což způsobuje nepořádek, a ten ona v bytě

nechce mít.

Bodejť by chtěla, když měla kromě toho pronajímacího pokoje o

rozměrech 3x4 metry už jenom o něco menší kuchyň, nepočítáme-li

takzvanou předsíňku. Ačkoliv zas to byla poměrně dobře situovaná

vdova s plnými čtyřmi stovkami penze. Což s dvěma pade, které

dostávala od Krpaty, dělalo čistých šest set padesát.

To jde, ne?

Samozřejmě, jsou vdovy, které jsou na tom líp, protože to jsou

270

prohnané vdovy. Například náš bubeník bydlí u jedné, která má

místo kvartýru penzionát. Má takovou vilku. Nazývá se to rodinný

domek a je tam dole její byt a v prvním poschodí pět kukaní a pod

střechou ještě dvě. Dohromady sedm, a v nich celkem deset

podnájemníků. Tři po dvou pade, samostatní, osm po dvou nula nula,

ti jsou v kukani po dvou, a jeden – jak bych vám to vysvětlil –

takzvaný absteig, no prostě, ten je nejdražší, počítá se padesát až sto

korun za použití. Takže jí to dohromady dělá měsíčně dva tisíce

jedno sto, bez absteigu.

Že nevěříte? Můžu vám dát adresu, kdybyste měli zájem. Má

plno, ovšem ten jeden pokoj je k použití vždycky.

Ale to jen na okraj, o to tu nejde.

U té vdovy Ledvinové Krpata tedy bydlel, a jak byl naivní a

důvěřivý, uposlechl jejích rad. Její rady byly, aby si nic nezačínal s

byťákem. Z toho důvodu u ní bydlel bez podnájemnického dekretu –

on totiž ve své prostotě ani o existenci takového dokumentu nevěděl

–, jenom se tak přihlásil na policii a prostě: bydlel. Vdova, abyste si

nemysleli, nebyla nějak poťouchlá, ale měla z byťáku strach. Staré

ženské bývají už tak bázlivé; bojí se upírů a vrahů a tak, tahle se

bála, aby jí ten byteček nesebrali a nepřestěhovali ji do pohraničí.

No, ale teď malér byl v tom, že Květuše Procházková byla

proletářská dcera z Karlína a bydlela u rodičů v takovém extra

romantickém pavlačovém domě, šlo se tam z pavlače nejdříve do

pokoje, skrz pokoj do kuchyně – a tím apartmá končilo. A to ještě

měl byt tu vzácnou výhodu, že byl na opačném konci pavlače než

záchod, takže tam nebylo cítit žumpou, nýbrž jenom prádelnou a

shnilým zelím.

Když udělali tu nerozvážnost, představovali si to tak, že se

Květuše nastěhuje ke Krpatovi do podnájmu, a až vdova Ledvinová

zaťuká bačkorama, byteček zchlamstnou.

To teda byla od nich ovšem nelidská a nehumanistická

vypočítavost.

Takže konečně možná dobře jim tak.

A Krpata ať sedí.

Jenže jim to nevyšlo; na vdovu narazili. Ječela, jak vdovy ječívají,

271

že byt pronajala svobodnýmu pánovi, a když se svobodný pán oženil,

ať si hledá byt jinde. Ona že do bytu ženskou nepustí, v bytě prý stačí

jedna.

Poctivě řečeno, měla pravdu.

Ona stačila.

No, nedalo se nic dělat, vdovu nedonutili. Krpata se poprvé trochu

informoval o bytovém zákoně, ten ho sice omráčil, že ho ani

nedočetl, ale tolik z něho vyrozuměl, že podnájemník má práva

neobyčejně malá. Rozhodně ne nastěhovat si k sobě manželku.

Rozhodli se teda, že zatím budou bydlet každý zvlášť, ona u

rodičů v Karlíně a on u vdovy Ledvinové na Žižkově, což konečně je

dost výhoda, protože to není daleko od sebe, a že budou hledat byt.

Za manželskou radostí docházeli jeden k druhému, v neděli

odpoledne Krpata ke Květuši, to bývali její rodiče na fotbale, a ve

středu odpoledne Květuše ke Krpatovi, protože ve středu odpoledne

chodívala vdova Ledvinová do kavárny. Samozřejmě, v neděli

nemohli začít dřív, dokud Květušini rodiče neodešli na fotbal, což se

dělo v půl třetí, a museli být hotovi do půl sedmé, kdy se rodiče z

fotbalu vraceli, v náladách proměnlivých podle docíleného skóre. Ve

středu to bylo ještě pitomější, neboť mohli začít až po šesté, kdy

Květuše přilítla z krámu, a končit museli ve tři čtvrtě na osm, neboť

to měl Krpata nejvyšší čas jít do práce.

Dali si tedy žádost o byt. Zařadili je do nějaké kategorie, ocenili je

nějakým počtem bodů, já tomu nerozumím, protože se o to nestarám,

co bych se o to taky staral, když se mě to netýká, ne? Já po

manželství neprahnu a kvartýr mám na Rajském vršku ve vile

jednoho skladatele s vyhlídkou na Prahu, se zahradou a koupelnou a

telefonem k dispozici. Jak že jsem k němu přišel? No, to je tajemství,

miláčkové, pochopitelně.

Tak Krpatovi dali nějaké body na to, že je ženatý, že bydlí v

podnájmu, a to odděleně, že je to dům starší padesáti let, že v bytě

jeho tchána není koupelna, že tam není spíž, že na stranu se musí

chodit na pavlač, že okno kuchyně je na sever – to se ale vlastně zase

nějak neutralizovalo tím, že dveře kuchyně byly na jih –, že byt je

vlhký, že neobsahuje předepsaných x čtverečních metrů na osobu, že

272

v něm není plyn, že stojí daleko od tramvaje, že Květušin otec má

nevyléčitelnou tuberkulózu atd. atd., prostě je takhle obodovali.

A časem začaly body přibývat. Do bytu prosakovala na podzim

voda ze střechy – za to bylo dost bodů. Pod podlahou v kuchyni

objevili houbu. Další body. Za štěnice v pokoji jim sice body dát

odmítli, ale zato jim něco přiznali za zatopený sklep, v němž z

ničeho nic vyvřel pramen sírové vody, která se ale později ukázala

být tekutým obsahem prasklého kanálu, takže jim ty body zase vzali.

Krpata mi začal připomínat burzovního makléře; chodil s notýskem

na byťák a sčítal body.

Jedna důležitá věc jim ale chyběla. Dítě. Na to se dostalo hodně

bodů.

Tak je vyrobili.

A štěstí se na ně usmálo. Když se dítě narodilo, umřela náhle

vdova Ledvinová.

Požila zkažený salám, který si schovávala od prvního, a dostala

otravu masem.

Jenže.

Zjistilo se, že Krpata nemá dekret.

Dále se zjistilo, že je ženat.

Tudíž, že koneckonců má kde bydlet.

Tudíž ho z kvartýru po vdově Ledvinové vylili.

Tím, a tím dítětem, jím strašlivě stoupl počet bodů.

No, jenže to byste museli Krpatu znát, a tu jeho ozdobu

domácnosti taky. Je to moula. Když ho vylili, nezmoh se na slovo

protestu. Naopak. Ve svém zvrhlém, obodovaném mozku se na to

díval jako na velké požehnání a hned se radostně hnal na byťák, aby

mu honem připsali ty body.

No, proč ne. Připsali mu je.

A on se nastěhoval ke Květušiným rodičům.

Ti z toho radost neměli. Taky těžko čekat, aby měli, ačkoliv jako

rodiče by snad mohli mít.

Ale to vám zas musím trochu popsat ten manželský pár. Květušina

mamá byla Tchyně s velkým T. Obvykle stála s rukama v bok, boky

měla největší číslo, výraz tváře jako francouzský buldoček. Víc snad

273

nemusím.

Zaměstnaná byla v městské tržnici na Královských Vinohradech.

A papá byl dlaždič.

No ano. Copak myslíte, že už snad v socialismu neexistujou

dlaždiči?

Snad teda pochopíte, že od toho dne, kdy se Krpata nastěhoval k

manželčiným rodičům, silně zvýšil svoje bodové úsilí.

A taky jeho klarinet začal nabývat kantilénového tónu a zároveň

drsného timbru a víc a víc bluesovatěl.

Jenže nějak se zdálo, že těch bodů neměli pořád dost.

Figurovali už ve vedoucí skupince tabulky, asi na třetím nebo

čtvrtém místě za nějakým tuberákem s dvěma dětmi a nějakou

plodnou rodinkou bez tuberkulózy, ale zato s trojčaty a s druhou

sadou na cestě.

Z toho místa se ale nějak nemohli hnout. Nějak vždycky někomu

daleko za nima ty body z ničehož nic narostly a on přeskočil nejen je,

ale i tu rodinu s potencionálními šesterčaty i tu rodinu s

tuberkulózou.

Ono to „nějak“ ani není tak záhadné, jak to zní, když se to tak

řekne.

Ale musí se mít filipa.

Toho teda Krpata neměl.

Hrál pořád bluesovitější a bluesovitější blues, až ho nakonec přece

jen osvítilo, že s těma bodama to daleko nedotáhne a že musí začít s

podvodem.

A zas mu štěstí přálo.

Ale zas to vzal za špatný konec.

Chodil celý rozsvícený nadějema, a když jsme toho večera hráli

Tiger Rag, zved celou Bulvárku ze židlí.

Plán spočíval v tom, že nějaký jeho bratranec měl být přeložen z

Prahy do pohraničí, kde mu dali k dispozici byt ve vile. V Praze

bydlel ten bratranec v garsoniéře spolu s manželkou v prima

moderním baráku obloženém lávou na Pankráci, kde to Krpatovi

muselo připadat jako v ráji.

Vymysleli to tak: vezmou Krpatu a Květuši jako do podnájmu,

274

pak se odstěhujou a Krpata použije nějakého paragrafu zákona

nějaké číslo, podle kterého, odstěhuje-li se majitel bytu, má na něj

přednostní právo podnájemník, pakli je ženat, s dítětem.

Krpata s Květuší a synem se teda slavnostně odhlásili v Karlíně a

stejně slavnostně se policejně přihlásili na Pankráci.

Potom si šli zažádat o podnájemnický dekret. Řekli jim, to že

nebude problém.

Zákon však pamatuje na všecko.

Prokoukli je, označili to za pokus o bytový podvod a nakašlali

jim.

Ostatně, do garsoniéry, kterou ještě k tomu obývají manželé, nelze

podle zákona přijímat podnájemníky.

Ještě mohli být rádi, že z toho neměli oplítačky.

Tak se zas odhlásili na Pankráci a přihlásili v Karlíně. Tenkrát se

jim ještě tak dalece nic zvláštního nestalo.

No nic. Krpata to vzal z jiného konce. Rozhod se, že si postaví

rodinný domek z umělých hmot svépomocí na Rajském vršku.

Následkem toho se celou plesovou sezónu dřel jako kůň, oběhal třeba

tři plesy za noc, dopoledne vypomáhal v rozhlase, odpoledne chodil

hrát s jednou kutálkou na funusy, večer blues v Bulvárce a po

půlnoci zase ples.

Zkrátka ušetřil sumu potřebnou na nákup těch umělých hmot a

parcely a zažádal o povolení stavby.

Samozřejmě zase rovně a jasně, vůbec ho nenapadlo, že by se i na

umělé hmoty mělo jít jaksi jinak.

Ani protekci nesháněl, ani intervenci, nic.

Prostě si podal žádost.

A ještě k tomu ji poslal poštou.

Prostě – Krpata.

To se ví, hladce mu ji vyřídili. To jest záporně.

Myslel jsem, že ho raní mrtvice. Přišel večer na Barrandov – to už

bylo jaro, po plesové sezóně a hráli jsme na terasách –, třás se po

celém těle a vypadal na nervové zhroucení. Zželelo se mi ho. Byl to

už jen stíneček starého Krpaty, toho, co mi cpal do korpusu ty

dámské nylonové kalhotky. Sed jsem si k němu, a všecko jsem to z

275

něj vytáh. Když jsme pak hráli Heartbreak Blues, rozbrečelo se pět

ožralých štráfků a jedna docela střízlivá dáma.

Tak jsem to vzal do ruky já. Prostě – líčit vám to teda nebudu –

no, semhle támhle, že – bylo to na nejlepší cestě.

A zatímco jsme byli v očekávání, přišel mě jednou v pondělí

večer, kdy jsme měli volný den, naštívit s manželkou na Rajský

vršek.

Seděli jsme na terase, teplý, skoro letní večer, měsíc jako medová

kapka, za kterou někdo rozsvítil baterku, na bleděmodré obloze

Hradčany, červená světla na stožárech na Petříně, dole Vltava plná

lodiček a veslic, šumění stromů v zahrádkách po stráni, reflexy

zelené vody z bazénů za ploty vil, prostě romance jako ze špatného

filmu.

Kdo to tady bydlí? zeptal se Krpata hlasem, v kterém se mu

třepotala závist.

Myslíš tady ve vile? řekl jsem. No, nějakej Bernát, hudební

skladatel.

A to – sám v celý vile? řekl Krpata.

Jo, řekl jsem. Jenom já v tomhle pokoji, a jinak von.

A kolik má pokojů?

Tři, řekl jsem. Má pracovnu, ponivač na ni má nárok, pak ložnici

a pak ještě jeden pokoj, ponivač konec konců ta vila je jeho. A je to

skladatel.

Já ho neznám, přerušil mě Krpata.

Tvoje chyba, řekl jsem. Von za to nemůže, že seš jenom jazzovej

barbar. Skládá kantáty a masový písně.

Krpata zmlknul a rozhlížel se po fantastických formalistických

vilách kolem, ryze konstruktivistického charakteru.

Polkl naprázdno.

Potom velikým hlasem vykřikl: K…

Květuše ho slušně napomenula.

Klid a zhluboka dejchat, řekl jsem. Neřvi mi tady, eště z toho

budu mít průšvih a ty budeš mít po rodinným domku z umělý hmoty.

Ale Krpata znovu zvolal: K…!, až se to odrazilo o věž nového

veslařského stadiónu dole na řece.

276

Ty vole, řekl jsem mu. Co tady krákoráš? Buď rád, že máš na

cestě útulnej domek z umělý hmoty ve stylu tradic lidový český

architektury, a vo víc se nestarej, nebo si zas všechno potřítečkuješ.

Sám jsem netušil, že se to moje varování splní.

Mezitím se ale přihodila ještě jedna věc. Toho pána, u kterého

jsem to Krpatovi zafíroval ohledně domku z umělý hmoty za pět tisíc

(ten pán, ne ten domek), toho totiž zalígrovali. Různé věci na něj

praskly, naštěstí ne ta naše.

Krpata byl zas tam, kde byl předtím, a ještě k tomu lehčí o pět

táců.

Toho pána, toho lízli těsně po úplatku.

Když je smůla, tak je smůla.

Takže domeček z umělé hmoty se rozplynul.

Krpata pochopitelně po tomhle debaklu začal mít dojem, že v tom

je osud. Tak se dal trochu na chlast, což mělo jeden tragický

následek, že Květuše začala zas chodit s bubínkem.

V Bulvárce stoup výčep alkoholu o dvacet procent. To, jak Krpata

hrál na klarinet blues, nešlo už ve střízlivém stavu poslouchat. Na nás

to taky působilo, že jsme se odvazovali jeden přes druhého.

Nějaký americký turista nám nabíd angažmá do Cotton Clubu.

No fantazie.

A ten blbec Krpata mezitím, bez mého vědomí, aniž co komu řek,

začal zas znova, na vlastní pěst.

Tentokrát, jak potom vyšlo najevo, už ne rovně a jasně, se

žádostma a s bodováním, ale podvodně.

A naivně, zrovna tak, jako když sháněl body a posílal žádosti.

Pil jako duha, tvářičky mu nezdravě červenaly, prsty měl tenké a

kostlivé a běhaly mu po klarinetu jako klapky v eletrickém počítacím

stroji.

Jednou večer se v Bulvárce rozbrečel esenbák, který tam měl

dozor, aby se netancovaly páskovské tance.

A pak Krpatu lízli.

Blbec, přišel na byťák zrovna po nějakém průšvihu, který tam

měli, takže si všichni dávali majzla, a cpal referentovi pět tisícovek

skoro před lidma do kapsy.

277

Ten ho přirozeně na místě odkryl.

Udělal si voko jako neúplatný úředník.

A Krpatu lízli.

Když ho odváděli, vzpouzel se a dopustil se ještě nějakých

urážlivých výroků, dokonce prý příslušníka VB tělesně napadl.

Sedí, lépe řečeno chodí makat, a jak říkám, snad mu to na nějaký

čas zachránilo život.

Podle toho, jak v poslední době hrál blues, byl jasně před

sebevraždou.

Co bude, až ho pustěj, to přirozeně nevím.

Ale to taky není moje věc, no ne?

1955

278

BEBOP RICHARDA KAMBALY

Vy asi nevíte, vod čeho pochází bop.

Pokaždý, když policajt praští černocha

po hlavě pendrekem, pendrek řekne:

„Bop! Bop!… Bebop!… Bop!“

LANGSTON HUGHES

Příběh Richarda Kambaly je následující a stůjž zde jako nekrolog.

Stejně po něm ani pes neštěkne a do Hudebních rozhledů nedají ani

zprávičku, když umře jazzový muzikant.

Natož když se zasebevraždí.

Protože to je nejspíš jako potvrzení té formulky, co začíná

kosmopolitní hudbou, pak jde přes pásky a zlatou mládež a končí

existencialismem a sebevraždou.

A co, já neříkám, možná že je ta formulka správná. Netvrdím, že

ne.

Jenže proč?

To proč, co je u všech věcí na začátku a na konci. A to mezitím –

No, někdo si umí žít i mezi těma dvěma proč a je mu fuk, že mu

na ně nikdo neodpovídá. Kambala asi mezi takové lidi nepatřil.

A tohle je teda jeho nekrolog.

Nevím, kdy se narodil, ale bylo to v Praze a jeho tatík byl export-

import. A narodil se rozhodně blbě, v nevhodnou dobu, když jeho

tatík byl export-import.

Proto ho taky nepustili na gymnasium. Přirozeně, od čeho by byli

kádrováci pěkní ptáci, jak říká Charles Davida, kdyby občas

nějakého toho milionářského synáčka nechytili za šos, když se snaží

proklouznout k vyššímu vzdělání, nebo kdyby se sem tam

nepostarali, aby nějaký ten bývalý zavřený nedostal nikde místo, leda

jako nejmanuálnější pracovník.

V tomhle případě taky zaúřadovali a Kambalu nepustili, zato

přinutili do gymnasia jeho nejlepšího kamaráda Josefa Vořecha,

279

takový nádherný exemplář vesnického buránka, který omylem bydlel

v Praze, kde byl jeho tatík šafářem na státním statku v Jinonicích.

Josefa Vořecha! Toho zrzavého s ušima jako semafory, který od

malička miloval krávy a seno a zápach vojtěšky a chtěl hned ze

čtvrté měšťanky do pohraničí. Přinutili ho, aby šel na gymnasium,

prolízal tam jako velbloud uchem jehly, a potom, když chtěl aspoň na

vysokou zemědělskou –

Ale no, do dneška se moří na strojařině a vysedává každý týden v

sobotu v Alfě a vejrá na nás vodovýma očima a brečí. Brečí od té

doby, co se to stalo s Kambalou. Byl to jeho nejlepší kamarád.

Tak Vořecha přinutili, protože měl špatné známky, ale jeho otec

byl vesnický proletář. Kambalu nepustili, protože měl známky příliš

výborné a byl synem kapitalisty, takže kdoví, třeba by se mohl něčím

stát a lidově demokratickému režimu ještě uškodit.

A tak chodil Vořech do gymnasia a Kambala do Ringhofferovky

na učení. Oba otrávili.

Vořech se všelijak pleskal na tom gymnasiu jako ryba na suchu,

popostrkován připosranými soudruhy profesory, a Kambala se činil v

Ringhofferovce. Šprtal, dřel, pracoval u esčéem, hrál v souboru na

kytaru, řval písničky od Drejsla a chodil do práce v modré košili.

Taky neměl jinou možnost, když chtěl, co chtěl, že?

A nakonec toho dosáh. Vzali ho na průmyslovku.

To mu bylo sedmnáct. Ale vzali ho. Doporučil ho závod, tak ho

vzali.

Když tam byl rok, udělal si známost s náma. Zvláštní případ –

neměl prachy na trumpetu, ale sehnal někde starou křídlovku a na tu

hrál. Udělali jsme z něj parádní číslo hotkřídlovka – světová senzace,

a vystupoval s náma dvakrát týdně v Bulvárce.

Pod pseudonymem ovšem.

Jinak, a což je dojemné, to táh dál s tím jinonickým buranem

Vořechem. Jejich přátelství kádrováci nezrušili. Utvořili spolu

dokonce křídlovkářské a pěvecké duo, které neděli co neděli hrálo a

lkalo na tancovačkách po vesnicích okolo Prahy.

Jednou jsem se na ně byl podívat. Prostě: nevěřili byste, že tohle

může existovat pár kilometrů od Bulvárky a od trafouše. Byla to

280

nějaká víska v dobříšském okrese, hospoda s tmavým tanečním

sálem, u dveří cedule, krajně neuměle popsaná červenou barvou:

POSVÍCENSKÁ TANEČNÍ ZÁBAVA, HRAJE HUDBA p.

URÁLE, VSTUP 5 Kčs. A vevnitř nacpáno buranů jako Vořech,

holek s rameny jako z módního žurnálu importovaného z Moskvy,

kouř a kořaleční výpary a na staromódním pódiu s vyřezávaným

zábradlím trůní Vořech a Kambala, každý duje do své křídlovky a

nějací dědečci je doprovázejí na klarinet, housle, harmoniku, basu a

buben.

A každou chvíli zpívali. Bože, bůhví, že by se člověk rozbrečel, i

při těch stupiditách, když viděl Kambalu bledého a páskovitého, s

americkou a s aristokratickou vizáží, jak stojí před kapelou s

Vořechem, drží se kolem krku a zpívají tím unikátním polkovým

podáním, kde vůbec nezáleží na takových maličkostech, jako je

shoda kvantity slabik a not v melodii. Jak zpívají, hlavy vedle sebe,

bez pohnutí, jenom huby se jim otvírají a zavírají, jen Vořechovy

placaté uši svítí jak návěští a z modrých očiček nad červenýma

tvářema tečou upřímné slzy. Jak zpívají, Kambala vedoucí hlas

příjemným, ale polkově zdeformovaným tenorem, a ten rozsochatý,

nadoudaný Vořech, který Kambalu mohl slíznout po obědě,

kleštěneckou fistulkou druhý hlas nad tím, a usekávají dlouhé slabiky

jedna radost:

Škó – dá – laskýý

kterou – sem jatíí – dalááá…

Kambala teda chodil do průmyslovky, Vořech studoval na

gymnasiu, později na jedenáctiletce a nakonec s velkým úsilím všech

možných zúčastněných kádrováků, připosraných učitelů a

informovaných předsedů komisí byl protlačen sítem maturitní

zkoušky. Hned potom ho stejnou metodou promáčkli skrze přijímací

zkoušku na strojařině, kam sice nechtěl, ale kde měli nedostatek

posluchačů. Vořech, když už musel podstoupit všechny ty

nepříjemnosti studia, přál si chodit aspoň, jak jsem už uvedl, na

vysokou zemědělskou. Jenže, samozřejmě, nakonec musel

281

poslechnout a jít tam, kde ho prý společnost nejvíce potřebovala. Jak

se aspoň společnost domnívala. Neboli, jak se to aspoň říkalo, aby se

prostě nemuselo říct, že mu to krátce nařídili.

Kambala samozřejmě lážo plážo proplouval průmyslovkou, se

vším si tam přímo pohrával a po škole študoval vysokoškolské

učebnice. V hlavě toho bláhovce se totiž usadila myšlenka, že se

stane strojním inženýrem.

Inu –

A jeho tatík export-import zatím dělal skladníka v PALu ve

Kbelích, a pak ho zavřeli.

Proč, to jsem se nikdy nedozvěděl. V novinách o tom nic nebylo,

Kambala to přesně nevěděl. Věděl to asi jen tatík sám, anebo to taky

možná věděl prokurátor – no, co bychom si vykládali, vždyť to znáte.

To neznamená, že bych si myslel, že nic neproved. To jistě

proved. Jistě třeba nadával na poměry, když to byl bývalý export-

import. Anebo vypravoval anekdotu.

Nebo možná byl ve spojení s nepřátelskou rozvědkou nebo

rozkrádal majetek lidu.

Nevím.

Všechno to je možné.

Jenomže o to v případě Kambaly nejde, tady jde o jinou věc.

Kambala tedy s náma hrál středy a soboty jako Lájos Kerdély,

maďarský hotkřídlovkář, senzace Budapešti a světa. Jak to je jejich

zvykem – byl to docela pohledný štráfek –, upad do pastí, kterou na

něho nastražila Marcela Růžičková, která se na plakáty psala Cella

Rossová a popěvovala po různých džojntech Nebeské jezdce a Sesibo

a jiné různé šlágry pražské raně poststalinské éry. Kambala byl v

těchhle záležitostech dosud lemounek, a tak jí to papal při sto dvaceti

reomýra.

V průmyslovce měli ředitele, který byl obzvláštním blbem. Viz:

na chodbě instaloval obrovský lihový teploměr a k němu cedulku

TEPLOMĚR LÁSKY K JOSEFU VISARIONOVICI. V zimě se k

němu musel přistavovat teplomet.

Víc snad nemusím.

A teď, na podzim léta Páně našeho letopočtu 1955, přišla z

282

ministerstva školství v rámci pečlivého starání se o obezřelé vybírání

třídně spolehlivých kádrů taková instrukce, že děti občanů

odsouzených za zločiny proti státu mají být z odborných škol

okamžitě propuštěny, to jest vykopnuty.

Člověka by zajímalo, z čeho, z jaké úvahy a z jakého mozku se

takovéhle příkazy rodí. Člověk si přitom musí chtě nechtě

vzpomenout na případ třeba takového pana doktora Bohadla, toho

velkého pokrokáře z Pankráce – ale to už znáte.

Prostě, ten blboun, který byl na průmyslovce ředitelem, uposlechl,

jak je zvykem všech blbounů, od minuty a do písmene. To jest, zašel

osobně do čtvrtého A ročníku, kde měli právě hodinu češtiny,

vyhodil Kambalu vlastnoručně ze třídy a zamračen třídní nenávistí

doprovodil ho až před budovu školy, taktak, že mu dovolil, aby si

vzal v šatně kabát.

Profesorka češtiny, nějaká Milada Kalinová, slečna už značně

starší, se potom Kambaly ve sborovně zastala a poukazovala na jeho

výborný prospěch, na jeho činnost v čéesem a na cosi, co pokládala

za evidentní fakt, a nemohla pochopit, že to není tak jednoduché: že

totiž děti za hříchy rodičů nemůžou.

Ušlo jí, že za ně ale vždycky pykají.

No, staré panny bývají naivní, to není žádný objev.

Taky jí to neprošlo. Soudruzi ze sborovny už delší dobu

pozorovali její politickou nepevnost, to jest soudruh ředitel ji

pozoroval a sborovna se ztotožnila s jeho pozorováním. Dostala

přísnou důtku.

Později jsem se dozvěděl, že byla pro nějakou podobnou aférku se

zastáváním nějakého žáka, který kolem bývalého teploměru lásky

nadělal nemravné veršíky, vůbec propuštěna ze školské služby.

Patrně jí nebyla žádná škoda.

Ostatně tehdy se ještě uplatňoval zákon o zostřování třídního boje.

Ale Kambalu to oddělalo.

Nejdřív se zhroutil, pak se vzchopil a začal se křídlovkou živit. Tři

večery s náma, neděle a soboty odpoledne s Vořechem a s hudbou p.

Urále, čtvrtky na jam-sessions u Drahňovského v bebopovém triu

složení křídlovka, fagot, buben, zbytek různě. Protloukal se, jak to

283

šlo, a přilepil se na zmíněnou Marcelku jako mucholapka.

Lpěl na ní vnitřně.

Byl chudák prostě mladý a nezkušený.

Neboť je známo, že ženským imponuje muž, to jest Muž, pokud

možno MUŽ – ale někdo, kdo k nim přilne, visí na nich, miluje je k

zešílení, a dokonce je potřebuje k životu, ten je otráví.

Prostě stará historie.

V případě Kanibaly vyšla taky.

Dokud byl Lájos Kerdély, senzace Budapešti a světa, a docela

veselý a lehkomyslný štráfek s američkou, který se kolem Marcelky

občas rozběsnil, když s ní byl v příslušné situaci, ale jinak ji za sebou

nechal běhat, poněvadž měl v hlavě strojařinu a muziku a to, čemu se

říká budoucnost, Marcelka se mohla upolejvat voňavkama, aby si k

ní aspoň čuchnul. Když se ale rozpustil jako máslo v kapse a začal na

ní chtít porozumění a pochopení a tak říkajíc morální pomoc v

životních nesnázích, no pochopitelně, to Cellku nebavilo, to jí

neimponovalo.

Co by na takovém chování taky mohlo a mělo ženské imponovat?

Prostě Cellka Marcelka se na Kambalu vy.

A on, blbec nešťastnej, po všech těch karambolech, které ho v

jeho mladém životě potkaly, udělal přirozeně přesně tu

nejnesprávnější věc.

Brečel, škemral, atd., chodil za ní, dolejzal, posílal dary.

Marcelka se scukla s Tony Bantamem, croonerem z Vltavy.

Bantam jednou na toaletě ve Vltavě otočil Kambalu hlavou dolů

profesionálním šťouchem levičkou pod bradu.

A teď –

Už toho moc není. Byl čtvrtek, šli jsme po šichtě s nějakou partou

na jam k Drahňovským. O půlnoci se přibelhal Kambala s

bebopovým triem. Beze slova se nastavěli na pódium, chlap s

fagotem naslinil plátky, drummer začal tiše šustit o činel, a pak se

pustili a začli padat.

A padali – padali tak, že všem přítomným se udělalo nevolno od

žaludku. A to teda tam většinou nechoděj žádní filosofové, ale

vybraní štráfci a jejich velmi povrchní přítelkyně. Padali ve velkých

284

sekundách a zmenšených kvartách a pořád seshora dolů, seshora

dolů, nehybní, pustili na ně modrý reflektor a lidi v kavárně se

přestali bavit, jen čuměli a poslouchali.

Teda nezapomenu, jak Kambala vypadal.

Stál, rovný a vztyčený, křídlovku zakroucenou u huby jak klobásu

a pohrával si se strojkem, nebylo vidět, že by se vůbec nějak

nadýchával, nic. Obličej bez výrazu. Očima koukal na okraj korpusu

nebo kam vlastně. A hrál – nebo bůhví co to vlastně dělal. Kus od něj

ten malý obskurní chlápek s fouskama a fagotem vrzal a vrzal a

bručel a vzadu za nima připosražený De Martini tiše šustil o činel.

Příšerná muzika.

Existencialismus v nenapsaných notách.

Hráli něco, co nevím, nikdo to nevěděl, ani oni, jenom asi

Kambala, hráli to přesně sedmatřicet minut bez přestávky.

Pak se vytratili.

Ještě deset minut štráfci aplaudovali, ale nikdo se nevrátil, žádné

enkóre.

Najednou se mě zmocnilo zlé tušení, vypad jsem ven, jenže

Kambala byl už v tahu.

Sed jsem na tramvaj a jel jsem za ním. Bydlel ve vile ve

Střešovicích, v podkrovním pokojíku, který mu tam nechali.

Když jsem dojel, pršelo. Vylez jsem na plot a v pokoji svítilo

světlo. Pak jsem viděl za oknem Kambalu v pyjamas, jak si čistí

zuby.

Připadalo mi blbé zvonit a něco mu říkat, co taky, vůbec mi

začalo připadat, že jsem se blbě ukvapil. Ze prostě, no, já prudce

reaguju na muziku, třeba ze sebe dnes Kambala tím

sedmatřicetiminutovým nepřetržitým bebopem dostal Marcelku i

všechno ostatní předtím.

Tak jsem vrazil zpátečku a jel jsem domů.

Jenže nebylo tomu tak.

Druhý den večer vrazí do Bulvárky Josef Vořech, modrá očička

zarudlá a slzy mu tečou po bradě.

Kluci, Kambal je po smrti, povídá.

Vylítl jsem, protože mi to projelo páteří, jako když dostanete

285

elektrickou ránu.

Cože?

Jo, hoši, říká Vořech, žuchne na židli a utírá slzy.

A jak to?

Voddělal se, vzlyká Vořech a mačká si modrý buranský kapesník

na vesnickou tvář. Voddělal se, hoši, ach, ach!

Prostě vyšlo najevo, že když si Kambala vyčistil ty zuby, lehl si

do postele, nacpal si do huby dělobuch a zapálil doutnák.

Kdybych byl včera –

Ale co já kdybych byl. Kdyby byli –

Ale je houby platné o tom uvažovat v kondicionále.

A tohle je teda nekrolog Richarda Kambaly, hotkřídlovkáře a

virtuosa v bebopu, senzace Budapešti a světa. Ať teda po něm

zůstane aspoň ta vzpomínka.

1955

286

DOKUD NÁS SMRT NEROZLOUČÍ

… i viděl jsem všelijaká soužení, kteráž se ději pod sluncem…

KAZATEL 4, 1

Když hrajete na tenora, dřív nebo později si tu otázku položíte.

K čemu je to vlastně a proč a tak dále a vůbec

Totiž život.

V dějinách hudby je saxofon, řek bych já, nejpřevratnější vynález.

Protože on mluví. Skoro jako člověk, a vlastně líp. Neříká slova.

Říká podstatu.

Samozřejmě, Jack Teagarden, Kid Ory atd. umějí mluvit i na

trombón. Anebo dobrý starý Dippermouth na trumpetu. Anebo Billy

Butterfield.

Ale instrument, který skutečně mluví, je saxofon.

A speciálně tenor.

Nemůžete na něj zpívat jako na klarinet, ani jásat jako na trubku,

ani majestátně hřímat jako na pozoun.

Ale mluvit.

Je to nejhumanističtější nástroj na světě.

Jen si ho poslechněte.

Takže každý dobrý tenorák dřív nebo později se na tu otázku

zeptá, zvlášť taky proto, že když si vyděláváte na chleba v nějaké té

neónové mušli a místo do not koukáte na ten navoskovaný ring, kde

sebou sem tam cukají obě pohlaví, poznáte něco o životě.

Někdy ale pořádně.

A pak vám je třeba najednou divné, k čemu a nač a proč, a jestli se

to vůbec rentuje.

Jo, na tuhle otázku se ovšem odpovědi nedodávají.

Zůstává pouze temné podezření, že je to všechno jenom tak, pro

samo sebe, pro legraci a pro ten špás, a člověku je z toho nanic.

Kdyby aspoň betonově věděl, že jednou bude mávat křidýlkama a

třepotat se po kafouších coby neviditelný duch a koukat, co dělají a

287

jak se mají štráfci a sajdkáry, které znal, než vypustil benzín.

Tj. zesnul.

Jenže šance jsou nepatrné.

Líp na to nemyslet.

A tak se jeden radši kouká a pozoruje osudy.

Ty teda jsou.

Kupříkladu tenhle zrzavý, fouskatý, vysoký, co se tu producíruje

tím gigolovským slowfoxem styl 1929. A ta černovlasá černooká

holka s ním.

Takto Arnošt Karásek a Pavlína Trnková, zvaná Polly.

Ona teda moc hladit parkety neumí, pendluje sem tam v jeho

náručí, trochu jako kdyby měla strnuti šíje. On, jak jsem řek, Café

Lloyd 1929. R. A. Dvorský a jeho Melody Boys.

A vidíte, co mají za sebou.

No, ne zas nějaké senzace, nevím, co očekáváte. Ale podle mého

je to dost zajímavé a poučné.

Protože je to takové obyčejné.

Tím pádem to člověka zajímá.

Jemu je třicet šest, jí třicet.

A začalo to tak, že se jednou, když byla na prázdninách u babičky

v červenkách, topila. To bylo v roce 1940. To jí bylo čtrnáct. A jemu

dvacet.

Já jsem je tenkrát pochopitelně neznal a tohle vím z doslechu, jak

mi to vyprávěla jednak Polly osobně, jednak Lizetka.

Lizetčin kvartýr v tomhle hraje svou roli.

A ona sama taky.

V roce 1940 byla už totiž Lizetka dámou. S lodičkama, poprsím,

růží na rtech atd. Začla brzo a hned úspěšně. Valili se za ni jak brouci

pitomci do těch baňatých masožravých rostlin v Jižní Americe.

Poklusem.

A v zástupu ostatních taky Pollyanka. Milovala ji, jak se to někdy

stává, tak vášnivě, že kvůli ní proplakávala červnové noci. Dopisy,

hlazení, hubičky atd., prostě nebýt to ve čtrnácti letech, spadalo by to

pod zákon proti třetímu pohlaví, co tenkrát ještě tvrdě platil.

Lizeta ji používala k službám. Jinak na ni kašlala.

288

A jak tak Pollyanka roznášela dopisy a lístky a vzkazy Lizetiným

obdivovačům a pochlebníkům, samozřejmě jí to začlo být trochu líto,

že za ní nic.

Když se pak topila a Arnošt Karásek skočil v nedělních kalhotách

do Vltavy, věci vyvrcholily.

Ty, co je to s nima vždycky záhada.

Jako v tomhle případě. Karásek se do ní zabouch až po samý

vršek emana, jenže tenkrát se mu ještě říkalo havel. Do té čtrnáct a

půlleté, černé, kostnaté žáby s očima jako ustrašená indická opička,

prostě se zabouch.

Totéž nelze říct o Pollyaně. Ale protože on se do toho angažoval

zcela naplno a protože Lizeta jich měla zásobu a ona nikoho, začala s

ním chodit.

To jest chodit. V tomhle věku to tenkrát ještě nebývalo

synonymum pro souložit.

Přirozeně, hoch z Červenek měl, ať už uvědoměle a vypočítané,

nebo neuvědoměle a pudově, své cíle.

Šel rasantně na zteč.

Jenže Pollyanka odolávala. Moudrou a zlomyslnou radou jí v tom

stála Lizetka.

Ta na to měla tuhle teorii:

1. Líbačky, to je první krůček k souloži.

2. Když se věci začnou, mají se dokončit.

3. Ženská má být princezna, to znamená, má mít v životě jen

jednoho chlapa.

Bohužel musím říct, že Lizeta se těchhle zásad přibližně držela.

To jest, pokud se jí to hodilo.

Jenomže co dělá mistr dokonale a tak, že to vypadá jako do

důsledků, to učedníčci mučedníčci jenom fušují.

Pollyana brzo vězela v rozporech. S líbačkama začla, ale pak věc

dokončit nechtěla.

Vypadala na princeznu, ovšem na skutečnou, ne pohádkovou.

Lizeta nepočítala s tím, že princ je ve skutečnosti více méně státní

funkce a jeho souvislost s princezniným pohlavním životem je více

méně reprezentativní.

289

Ale to bych předbíhal událostem.

Teda Arnošt šturmoval a Pollyana parýrovala.

Ze zoufalství se dal na podzemní činnost.

Arnošt, abyste věděli, je zrzavý prchlivec. Když mu něco nejde,

hned se ožere a propadá zoufalství. Tehdy poprvé.

Odešel do Reichu, kde se z něho stal špión.

Aspoň říkal.

V každém případě mu po revoluci dali medaili.

A tehdy Pollyanka podlehla.

Došlo k tomu v hotelu André, Arnošt byl v uniformě

Afrikakorpsu s rabovací páskou a pokojské dal tuzér pět set ká za

zakrvácené prostěradlo.

Vždycky byl grand.

Ale v tomhle případě mu věci jaksi nevyšly.

Neboť tahle deflorace měla podivné účinky, jaké podobné

experimenty někdy mívají.

Arnošt zešílel vášní.

Pollyana si ho totál zošklivila.

Nyní započala dlouholetá kalvárie, která, jak se zdá, když se

kouknu na parket, zatím pokračuje.

Táhla se – nebo táhne – v periodických systolách a diastolách;

rozumějte, Pollyanka ho střídavě připouštěla a posílala k vodě.

Zpravidla když se jí zalíbil někdo, s kým doufala prožít Lásku

atd., měl Arnošt půst, a když poznala, že žádnou Lásku neprožije, zas

ho snesla.

Neboť jsou dvě věci: Láska, ta obvykle neexistuje, a Zvyk, ten

existuje zatraceně.

Někdo totiž má to štěstí, to požehnání, tu schopnost, milost,

pominutí smyslů nebo co to je, že prožije Lásku. Obyčejně to bývají

omezenci.

Nebo možná že si to namlouvají.

Láskou myslím Lásku na celý život.

Ale většinu to vždycky nakonec přejde. Později, dřív, hodně brzo.

Pollyana patřila mezi ty hodně brzo.

Když odmítla Arnošta poprvé, zahrál scénu hodnou Národního

290

divadla, takže Polly dostala strach a odestlala postel.

Já se s ní seznámil, zrovna když vrcholilo druhé odmítací období.

Měl jsem tou dobou zrovna příležitost – stejně jako Pollyana –

sledovat, jak Lizetě slibně rozkvétá její vlastní Láska k Robertovi,

zatímco já, pokud jde o mou náklonnost k té princezně, suším hubu.

A právě tou dobou taky Pollyně, z pozorování toho šťastného vztahu,

ruply nervy. Karásek nastoupil úplnou odtučňovací kůru, a Polly ze

všech sil sháněla rovněž nějakou Lásku.

Říkám vám, takové pokusy jsou zoufalé. Když začnete shánět, jste

vedle.

Protože tyhle věci se samozřejmě shánět nedají.

Buď přijdou, nebo nepřijdou.

Tragédie je v tom, že většinou nepřijdou.

To je přírodní zákon.

Malér tenkrát vězel ve skutečnosti, že si Pollynka vyhlídla zrovna

mě. Hned jak mě prvně exponovala těma velkýma černýma očima

jako ustrašená opička v pralese, řek jsem si: Hele.

Hele, povídal jsem později.

Hele, řekla potom Lizeta. Jestli se chceš pelešit s Pollyanou, tak

mi nelez do kvartýru.

Jak už je člověk sobec, když se mu bere to, čemu momentálně

přikládá největší důležitost, vysral jsem se na Pollynku během jediné

otáčky kolem zemské osy.

Sedím zrovna u Lizety v pokoji a mluvím jako Píseň písní, abych

si ji uchlácholil, když vtom přilítne Pollynka, oči jako k smrti

vyděšený orangutánek, a podává nám dopis.

Na mě se nezlobí.

Ona po téhle stránce byla vůbec prima holka.

V dopise jí Arnošt Karásek oznamuje, že do pátku očekává

kladnou odpověď. Jestli ho taková odpověď do pátku do večera do

20.00 hod. nedojde, nabýjí pistoli,

Tak to napsal.

Nebyl úplně gramotný.

Pollyana, co já teď –

Heleď, neříkal Arno, že prodá tu svou bugatku? ptá se Lizeta.

291

Říkal, praví Pollyana.

De se, nařídí Lizeta.

Po cestě vyloží plán.

Já se mám vydávat za nějakého inženýra Cincibuse nebo tak se

zájmem o bugatku, a že se jako v sobotu přijedu na ni do Červenek

kouknout.

V sobotu, chápete? Když to, zda se Karásek soboty dožije, závisí

na Pollyance.

Byl jsem pro, zavolali jsme z pošty meziměstskou a za pět minut

byl Arno na drátě. Jak slyšel o bugatce, zaplanul zájmem. Vůbec

nemluvil jako sebevrah. Svůdně mi líčil akceleraci, rejd a kolik žere

na sto kilometrů. Popsal, jak se dostanu do Červenek. Teprve na

konci interviewu ho asi něco napadlo, zbystřil sluch a chtěl vědět,

kdo mi o tom kaufu řek.

Udělal jsem jako poruchu a vypad jsem z budky.

Pollyanu jsem ujistil, že se nic nestane. Lizeta pronášela jízlivosti

a Polly se uklidnila.

A pak, v sobotu ráno, přijde telegram: Přijeď, jsem v nemocnici.

A.

Teda, byl v nemocnici. Když nedostal odpověď na svoje

ultimatum, střelil se. Mířil prý na srdce, ale jak se mu rozčilením

klepala ruka, prostřelil si maso nad loktem.

Prostě se do srdce netrefil, ale technicky pokus o sebevraždu

proved.

Tady to Polly měla.

Co mohla dělat; já coby Láska jsem jí nevyšel, tak začla zas s ním.

Že ještě z nemocnice bugatku střelil, dověděla se pozdě.

Arnošt působil v té době jako vrchní vedoucí nad všema

uhelnýma brigádama na Ostravsku a měsíčně měl patnáct tisíc. Ale

nebyl škrob. Těch patnáct tisíc měl přesně řečeno prvního. Večer

sedal na letadlo do Prahy a druhého už je obyčejně neměl. Zato my

jsme měli kocovinu. Já, Lizetka, Robert, Zetka, kluci z bandu,

bratříci Mengele, všichni. A Polly pochopitelně nejvíc.

Protože ta s ním, chudák, braní odnášela tělesně.

A tak se to táhlo zase asi rok. Bůhví, jestli to už byl zvyk, nebo

292

ještě soucit, nebo dokonce přece jen něco jako cit.

Asi nedostatek lepší příležitosti.

Ten je na dně skoro všech takzvaných velkých lásek, a my

všichni, do posledního, neděláme nic než kompromisy.

Tak říkajíc od kolébky do hrobu.

Prostě to stojí za hovno.

Promiňte.

Chodila s ním v tom přeneseném slova smyslu a občas jsme

pořádali mejdany. Třeba u bratří Mengele, Teodora a Kiliána, těch

šílenců, kteří se vyhýbali práci a živili se prodejem pornografických

fotografií, co si je sami dělali a spolu s Kiliánovou dívkou Vráťou k

nim i pózovali.

Ale co vy víte. Co vy víte o věcech, vy zatracení hlupáčkové. Co

víte o tom, jakou mají věci váhu, jakou mají nesnesitelnou váhu.

Houby víte.

Ale abych vám to dopověděl.

Po období trpělivosti to zas na Polly sedlo. Zatoužila opět po tzv.

vlastním životě, tj. po Lásce.

Každý jsme občas trochu mišuge. Každý čas od času provede

nějakou hloupost.

A začala hned na dvou místech, s nějakým Karlem, který byl

komunista, a s nějakým Radoslavem, který studoval medicínu.

Jo – Polly chodila na architekturu.

Nejdřív Arno dělal divy. Opice, scény pod oknem, výtržnosti atd.

Potom to nakonec vzal jako status quo a smířil se s dvojicí kolegů.

Utvořili triumvirát.

Co vy víte.

Ale jednoho dne to na Polly prasklo. Arnošt se přihnal k Lizetě,

kravatu uzlem na zádech, oči jak krvavé měsíce, zuby vyceněné.

Instinktivně jsem si sed ke dveřím, maje, jak víte, s Polly taky špatné

svědomí, a s prchlivci, jako je Arno, člověk neví.

Strašné, ta svině, boha jeho! naříkal Arne po italském způsobu. Po

chvíli se ukázalo, že Pollynu podrobil tělesné prohlídce a zjistil

strašnou věc. V partiích okolo krku měla sedm krevních podlitinek,

kterým se technicky říkává cucflek.

293

Promiňte mi to naturalistické slovo. Jiné snad neexistuje.

Dva pocházely od něho. Ty si pamatoval. Dva měla podle

vlastního doznání od Radoslava, jeden od Karla. Dva a dva plus

jeden dělá pět.

Ale ona jich měla sedm.

Od koho má ty dva zbývající?

To nevěděla. Špatně si je spočítala, netušila totiž, kolik jich na

sobě nosí, zapletla se a Arno ji měl v hrsti.

Naléhal, škemral, poroučel a nakonec ji seřezal opaskem. Pak se

přiznala. Nějaký Jiří Záchrana, Praha XVI, Na Březince 13.

Ta drzost, ke všemu bydlel ve stejné ulici, jako byl Arnoštův

pražský kvartýr.

A byl to studující architektury.

Tedy kolega.

Sedíme zase u Lizetky, jenom já a ona (Robert mimo Prahu),

zrovna po neúspěšném pokusu o svod z mé strany, namíchnut do

hloubi duše.

Je mi na sebevraždu.

Vtom zvoní.

Arnošt.

Vpotácí se v esterházy saku s vepřovicovou aktovkou, pokoj hned

zamlží alkoholickým výparem.

A dá se do řvaní.

Tj. brečí.

Lizetka se dá do utěšování, najednou se Arno vzchopí a začne

řvát.

Tj. křičet.

A že prý dnes se ukáže, a jestli je to pravda, zastřelí Polly i toho

chlapa plus sebe.

A co?

Vyšlo najevo, že si na toho kandidáta architektury došel a velice

se u něho rozběsnil ohledně svých majetnických, eventuálně

podílnických nároků na Pollyanu. Ale chlápek to přijal klidně. On

prý nic, to všechno Pollyana. On se chová naprosto pasivně. Veškerá

aktivita se vyvíjí ze strany děvčete. Nabízí důkaz. Dnes večer se jde

294

k Pollyaně učit. To je záminka, aby mohl přijít na návštěvu. Nechá

rozsvíceno, okno pokoje, které vede do zahrady, se nikdy nezatahuje.

Arno si může vylézt na hrušku před oknem a přesvědčit se sám kdo.

V tom bodě Arno vstal, setřás Lizetu a vytáh z aktovky prasáckou

německou parabolu, klap odjištěním a začal s ní mávat a hulákat.

Dnes prý jim to ukáže. Všem. Všem!

A díval se přitom na mě.

Sebevražda mě rychle přešla, pošoupl jsem se na gauči blíž ke

dveřím.

Pak Arno vytáh z aktovky leicu a švýcarské hodinky. Nechá to

tady. Kdyby se s ním něco stalo, patří to prý Lizetě. Za všechno.

Potom pateticky vykročil ze dveří.

Bavili jsme se s Lizetou, jak to dopadne. Věci jsme si rozdělili.

Lizeta si měla nechat leicu, já švýcarské hodinky. Venku se dalo do

deště. Za chvíli nebe úplně přestalo šetřit s vodou.

Hodiny se sunuly, až se odsunuly na dvě v noci. Liják za okny

hučel a hučel.

Ve dvě a pět minut se Arno vrátil. Lizetka měla po leice.

Já po švýcarských hodinkách.

Jako kdyby si přes esterházy ohoz oblík ještě jeden ohoz z bláta.

Jednu tvář větší, zato jedno oko menší.

Ano. Vylez si na hrušeň a koukal. Viděl zrovna na kanape.

Chlápek přišel, natáh se, dal ruce za hlavu. Polly hup na něj, a už ho

líbá, hladí, krátce nemravně se na něm chová.

Arnem zalomcoval vztek, a jak s ním lomcoval, zlomila se pod

ním větev. Spad s rachotem na zem a v osvětleném okně se objevil

chlápek.

Tak co? Viděl ste? Mám pravdu nebo ne?

Arno po něm skočil a strh ho s okna do zahrady.

Vyměnili si několik ran, pak přiběhla Polly a Arno jí dal přes

hubu.

Architekt se pustil do smíchu.

Dostal přes hubu od Pollyany a odešel.

No ale teď je všechno v pořádku, Arnošt se s Pollyanou udobřili.

Tak spolu začali zas.

295

Arno nosil v zlaté piksličce na krku kadeř, která však nepocházela

z Pollyančiny černé hlavy, a fotografoval ji leicou v novorozeneckém

úboru. Ty fotky nám ukazoval, Lizeta si je od něho vypůjčovala a

ukazovala je dál.

Potom dostala Pollyana dopis. Stručný. Polly, proboha přijeď.

Tvůj A., t. č. okresní věznice Ostrava.

Ani jméno napsat neuměl.

Přesto Polly přijela, a přijela zpátky. Arno bručel pro znásilnění

nezletilé dívky, které u ní mělo za následek těžký nervový otřes a

lehké ublížení na těle, u něho ztrátu jednoho zubu, co mu ho vyrazil

esenbé, když ho zbavovali svobody, a jemu byla příliš drahá, tak se jí

nechtěl vzdát bez boje.

Dívku odvezli do blázince.

To vše v podroušeném stavu.

Pollyana se vzácnou ženskou zapomnětlivostí prohlásila, že

tímhle to mezi nima končí. To ať si prý Arno přísahá ohledně silného

milostného citu do aleluja, ona se od něj podvádět nenechá.

Karel, Radoslav, ten architekt, to nic. Já už vůbec nic.

Ale to měla z Lizety.

Jak začne chlap s jinou, přes palubu bylo její heslo.

Náhodou se Pollyance hodilo.

A nechala Arna v tom.

Jenže ho v tom nenechala minulost, zásluhy, dosavadní

bezúhonnost atd. Za čtrnáct dní byl podmínečně venku. Hned se

ožral. Přilétl do Prahy a podnikl scénu, avšak Polly se neoblomila.

Ze zoufalství si narazil nějakou Boženu, manželku redaktora. A

hned velká láska. Arnovi to šlo jedna radost. Boženě samozřejmě

taky.

Ihned opustila manžela, rovněž tak děti, a nakvartýrovala se k

milému. Byla to silnější panička, a mluvila, jako kdyby se jí to

netýkalo. Arno ji přitáh k Lizetě a ona nám stylem referátu o

mezinárodních událostech vyložila, jak zlikvidovala své manželství.

Nejdřív prý se muž vztekal, ale protože ona zůstala klidná, uklidnil

se taky. Potom prý zaprosil, Bóžo, než odejdeš, lehni si ještě tady na

gauč, trošku se odstroj, ještě než navždycky odejdeš… Uměla říct i

296

ty tři tečky. A tak si lehla, tohle jediné prý konec konců mezi nima

vždycky klapalo, sundala si šaty a postříkala se voňavkou. Muž se

vrátil z kuchyně, něco nes za zádama, a když přišel až k ní, tak to

vytáh a byl to bejkovec a on ji tím bejkovcem seřezal na nahou

zadnici.

Tohle vypravovala.

Jedla přitom Lizetiny chlebíčky, jeden za druhým.

Majetek si prý rozdělili. Zjistila, že jí lupenkou jemně nařízl obě

lyže, aby si v zimě při lyžování nabila.

Arno seděl, čas od času Boženku pohladil po okrouhlých

přednostech, a byl nějaký zamyšlený.

Když si k němu do úsporné garsoniéry Na Březince 16 stěhovala

šatník, zbourali zábradlí.

Zkusil jsem si představit Arnovu garsoniérku, Boženčin šatník a

Boženku, a nevešlo se mi to do představy.

Bylo to větší.

Arno se málem nalíz.

Do příští soboty si uhnal v Ostravě gonorrheu a v sobotu večer

Boženku nakazil.

Ale Bernard jim opatřil penicilin. Ach, Bernard, ten kleptoman, co

s Iwainem u Geraldinky odcizili ty dva tisíce. Ten samý.

Zaměstnávali ho v penicilince. A dnes – studuje. Ano. Závod ho

vyslal na biochemii.

Penicilin podal jeden lékař za menší větší úplatek.

Ovšem velká láska se tím rozbila.

Nebo co to bylo.

Boženka uletěla na návštěvu k tetě do Bratislavy. Pan redaktor

tam náhodou v tu dobu dlel taky. Zpátky přijeli ve spacím vagóně.

Pro šatník si poslali stěhováky.

Učet za stěhování dostal Arno.

Zaplatil ho.

Byl grand.

A pak ho Polly vzala na milost.

Tak, vážení, už chápete?

Následovaly Pollyniny další lásky. Nevím, jestli dřív přišel na

297

řadu psychiatr Rais nebo Fikola, ten mistr armády ve welterové váze.

Pak se Arno oženil s Elinkou a rychle se rozved.

Pak si Polly vzala zubaře Sudraba a podváděla ho rok s Arnem.

Pak se s ním rozvedla.

Pak – už nevím. Je to historie pořád stejná a pravděpodobně bude

pořád stejná. Pořád a pořád a pořád. Do jejího lože se Arno vrací

jako malárie, a možná že to je nějaká forma toho recidivujícího

onemocnění. Možná, že černá Pollynka trpí evropskou malárií jako

všichni lidi, kteří se snaží a hledají a snesli by modré z nebe, jenže

nemají komu.

Jako všichni, kterým je to souzeno. Kteří by byli udělali líp,

kdyby si to ještě jako spermatozoidi byli rozmysleli, drát se vaječné

buňce pod slupičky.

Ale když ti spermatozoidi mají takovou životnost. Nepříjemnou.

Nesmyslnou.

Nakonec se do buňky probourají, a je z toho tohle.

Třeba Pollyana.

A tak tu teď pochodují v rytmu boogie-woogie, já jim k tomu

filosoficky odehrávám svých osm osminek na jeden takt, a Marcela

Růžičková u mikrofonu to komentuje slovy klasického blues, která si

přizpůsobila ženskému rodu:

I cannot use no man.

If he can’t help me lose the blues…

Tak to možná bude ještě dvacet třicet let.

Je nezachrání nic

Některé lidi nezachrání nic

Někteří lidé jsou tu jen k tomu, aby se zapojovali do společného

úsilí a svou prací budovali svět, ve kterém jiní lidé žijí.

Ale žijí.

Ne jako Polly a tihle.

1955

298

KONEC BULLA MÁCHY

Das Spiel ist ganz und gar verloren.

Und dennoch wird es weitergehen.

Gejblík Bull Mácha se opíral o zábradlí na rohu u City. Do ulic

pomalu padal řídký opar sychravého večera, smazával ostré rysy v

tvářích lidí, kteří táhli kolem, a v ulicích se probouzel velkoměstský

ruch nedělního odpoledne. Za stříbrošedými závoji té podzimní

sychravosti rychle vyskakovala rozsvícená okna výkladů a kaváren –

a obličeje dívek, které Bull Mácha lovil v davu bezvýraznýma očima,

jako by pod tou dvoj mocnou magií mlhavého šerosvitu umělého

osvětlení získávaly nové, tajemné a lepší půvaby. Jejich mlžná krása

dotýkala se gejblíka Bulla Máchy téměř bolestně, a on v hloubi srdce

intenzívně zatoužil přiblížit se jim tam, kde – jak se domníval – je

možné přiblížit se jim nejvíc: v kavárně, v některém z tanečních sálů,

jejichž zářící okna prosakovala už na několika místech Prahy

pavoučím závojem, který pomalu padal na město. Byl listopad, léta

Páně našeho letopočtu 1953.

Postava opřená o železné zábradlí na rohu Vodičkovy ulice a

obrácená nízkým a pečlivým účesem k planoucímu vchodu Sovětské

knihy představovala vlastně jakousi přežívající lidskou fosilii. Ve

věku dvaceti devíti let si František Mácha říkal a dával si stále ještě

říkat starou přezdívkou Bull a nejasná představa o velikém spiknutí

proti čemusi neurčitému, o spiknutí, k němuž sám sebe počítal, dala

se vyjádřit – a kdysi dávno také bývala vyjadřována – titulem

gejblík.

Nyní stál gejblík Bull Mácha na rohu u City a srdce mu rvaly

půvabné, kosmeticky zlepšené obličeje mladých žen, i jakýsi

podivný, psí, nostalgický pocit touhy a smutku. Byl sám, ruce

zastrčené v obrovských kapsách, a ze svrchníku, střiženého přísně do

flašky, který měl límec široký jako ministrantský krejzl, vyčuhovala

drobná hlava, ozdobená pečlivě ulízaným emanem. Z ní hleděl pár

bezvýrazných, vodově šedých očí, tupě, otráveně, zoufale. Levou

299

nohu měl Bull zaháknutou podpatkem za železnou traverzu zábradlí,

koleno vytočil co možná doleva, a protože si povytáhl úzkou

nohavici, aby se mu na kolenou nedělaly boule, mohl kdokoli jakkoli

komentovat černožlutozeleně pruhované ponožky a žasnout nad

goticky zdviženými špičkami jeho maďarek. Zvláště ty maďarky,

posazené na tlustou podezdívku bílou jako sníh, třpytily se oslnivě v

klesající mlze, jako by to byly nějaké korunovační klenoty,

ošetřované s nesmírnou láskou a určené pouze pro slavnostní

příležitost.

Ale duše Bulla Máchy byla smutná. Stál vztyčen a bez pohnutí

jako skála v příboji, mimo dav protékající z trafiku do Vodičkovy

ulice a opačně, sám, osamělý, opuštěný. A v bolesti, která mu svírala

srdce, vzpomněl si na jiné večery jiného věku, ale podobné počasím,

šerosvitem, zimou a osvětlenými okny, kdy tu nebyl sám, kdy se tu

tísnily celé tlupy jeho vrstevníků a pardů a vzduchem létala podivná,

nikdy předtím neslyšená krásná slova esoterické řeči, kdy odzdola z

Boulevardu zněl dixieland Graeme Bella, nahoře ve Fénixu zpívala

Frankie Smithová a troubil Leslie „Jiver“ Hutchinson a z podzemní

vinárny příjemně rvaly uši ostré bebopové riffy Duncy Brože. Kam

se zřítily ty časy? Kde je Kandahár, ten tenorák s černošskýma

kudrnama na hlavě? A Harýk? A Lucie?

Gejblík Bull Mácha zbyl z nich ze všech sám. Věděl přesně, kde

jsou, a byla to jenom obrazná, řečnická otázka, která vyplula na

hladinu nostalgických smutků. Tenorák Kandahár, který se ve

skutečnosti jmenoval Nývlt, stal se architektem a má místo ve

Stavoprojektu, oženil se, jeho žena chodí na koncerty komorní hudby

a studuje operní zpěv. Tak skončil gejblík Kandahár. A Venca Stern,

ten tromboňák s nádherné praskavým tailgate stylem? Je vedoucím

nějaké fabriky na kinoplátna v pohraničí. A Harýk sedí pro ilegální

pokus o přechod státních hranic a Lucie mu zachovává věrnost a dělá

sekretářku na ÚRO.

Jenom on tu zbyl, neoženil se, nestal se ničím jiným, než byl v

dobách nylonového věku, neztratil ochotu bít se do krve o vstup na

veřejnou nahrávku Karla Vlacha, která – jako on – zbyla jediná ze

300

všech těch nádherných věcí. Byl sám, poslední svého rodu, a když

chtěl najít duši aspoň trochu spřízněnou, musel chodit v partě se

sedmnáctiletými hošíky, kteří už ani nevěděli, co slovo gejblík

vlastně znamená.

A tak stál na rohu u City, na tom historickém místě zašlého světa,

přeskakoval očima z tváře na tvář a říkal si Do prdele, není tu nikdo,

nikdo v celý Praze. Neměl kam jít. Byl natřený.

A vtom se z proudu lidí vyhoupla známá tvář.

„Maku! Hej! Maku!“ zvolal Bull Mácha a odlepil se od zábradlí.

Známá tvář se zdvihla, hledala chvilku v mlze a pak se rozšklebila

přátelským úsměvem.

„Tě noha, Bullesi,“ řekl povadlý mladík ve vojenském kabátě s

ošoupanými černými nárameníky bez označení zbraně, který před

sebou strkal zánovní dětský kočárek. Po boku mu táhla odbarvená

bývalá luketka, v obličeji ještě povadlejší, svrchovaně otrávená.

„’maráde, jak se vede?“ pronesl Bull zpěvavými přízvuky

nylonové intonace, všechna e zúžena, všechny koncovky protaženy.

Vojín uchopil nabídnutou ruku a pronesl stejným způsobem:

„’to vysrknutý, Bulle. Stojí to za hovno.“

Bull mrkl po vojínově družce, ale Makovo drsné slovo se jí

zřejmě nedotklo.

„To je manželka,“ řekl vojín.

„Těší mě,“ Bull jí podal ruku. Manželka se mu lhostejně podívala

do očí.

„’se známe, ne?“

Bull se zadíval na ty polosmyté rysy, a najednou se mu před

zrakem vzpomínek začaly měnit. Cítil, že ho skoro zamrazilo.

„Fakt!“ řekl. „Vy ste – ty seš – Maggie Vančuříková, ne?“

„’smě nemohl poznat, žejó? Seš z toho vedle, ne?“ odříkávala

nepříjemným hlasem a Bullovi se zdálo, že na něho má vztek, že ho

skoro nenávidí.

„Hovno, Maggie, ’tje to ale doba, co sem tě neviděl. Tos to eště

válela s Jackiem Petráčkem ’ksem si myslel –“

„Že na něj budu čekat, né? Seš dobrej!“

„No né. Dyť von tenkrát vyfás – kolipak?“

301

„Šest,“ pravila úsečně.

„No tak to né. Karamba, sem ale rád, že vás vidim. ’bych vám měl

vlastně gratulovat.“

„K čemu?“ zeptal se udiveně vojín.

„K sňatku, né? Dyž sem to nevěděl, dyž ste se brali, tak aspoň

teď, že.“

„Nechceš nám taky gratulovat k fakanovi?“ zeptala se Maggie a v

hlase se jí znova zachvěla ozvěna hlubokého vzteku.

„To je váš potomek?“ řekl Bull a rychle poobdivoval bleďoučké a

taky jakoby zvadlé děťátko, které spalo pod ukoptěnou peřinkou v

odřeném kočárku. Tohle že je Maggie? blesklo mu hlavou. Ta

zlatovlasá kristýnka z Bílý Labutě? Ta, co vyhrála soutěž v jitterbugu

ve Slovanským domě v šestačtyřicátým? To je nějakej omyl, ne?

„A ty seš furt na vojně, Maku?“ zeptal se rychle, aby na to

nemusel myslet.

„Vidíš, ne?“

„To tam seš už ňák dlouho.“

„Kroutim třetí jár, vole.“

„’ti někdo shodil posudek, co?“

„’si piš. Ale já si tu kurvu pamatuju.“

„Kerá svině to je? Že bych ho někde za rohem prokádroval. Můžu

sehnat partu –“

„’si vyřídím vosobně,“ přerušil ho Mak.

„No dobrý,“ řekl Bull. „Ale už tě pustěj, ne?“

„Prej na velikonoce. Prej nás zruší,“ řekl Mak. „A co ty furt,

Bulle? Seš furt, jaks byl, čeče. Na tobě neni nic znát, jenom, že na

všechno sereš.“

„To Bull děál dycky, ne?“ pravila manželka. „Nebo děáš něco

jinýho, Bulle?“

Slova manželů Bulla potěšila v hlubinách duše. Ano. Vždycky na

všechno sral. A sere. A bude srát.

„Depak,“ řekl. „Dělám furt to samý. Mě nepředělaj.“

„To řikáš,“ pravil vojín, „’bys ale mrkal, dyby tě frkli k pétépé.“

„’sem byl taky na vojně, né?“

„’nže né u pétépáků. A jak dlouho, vole?“

302

Bull Mácha se spokojeně zasmál.

„Tři měsíce, vole. ’sem simuloval noční pomočování.“

To rozveselilo i zachmuřenou manželku.

„A seš furt svobodnej?“ zeptala se.

„Úplně,“ řekl Bull.

„A ženit se nebudeš?“

Bull se znova zasmál.

„Do toho se neženu,“ pravil.

„’by ses ale skoro měl,“ ušklíbla se manželka, „’sli to chceš vůbec

eště dohnat.“

V očích jí znovu zablýskla vzteklá světýlka. Sakra, řekl si v duchu

Bull, copak já můžu za to, že si spískali fakana?

„A co, chodíte tancovat, někdy?“ zeptal se, aby odvedl řeč jinam.

A taky aby zjistil – aby se ujistil –

„Tancovat?“ podivil se Mak. „Máme, čeče, jiný starosti. To máš

fakan, to něco stojí, né? A na tý zasraný vojně čoek hovno vydělá.“

Plamínek, který se Bullovi rozhořel v srdci, když spatřil dávného

parda, zvolna skomíral.

„No ale – džez eště žereš, ne?“ zeptal se zpříma.

Mak pokrčil rameny.

„Nemám na to čas, čeče. Stojí to za vyližprdel.“

„Maku, musíme hnout kostrou,“ pravila manželka. „Jestli chcena

do toho bijáku.“

„Jo,“ řekl Mak. „Dem vod půl šestý do bijáku a musíme fakana

frknout k mace.“

„Tak jó, to děte,“ řekl Bull.

„Vobjev se někdy,“ řekl Mak. „Bejvám v neděli doma. Sfouknul

sem to s lampasákama.“

„Přídu,“ řekl Bull. „Mějte se fajn.“

„Tě noha,“ řekl Mak a podal mu ruku.

„Ahoj, Bulle,“ pravila zvadlá dívka, která kdysi bývala Maggií

Vančuříkovou.

„Ahoj, Maggie,“ řekl Bull. „Ahoj.“

Vojín se opřel do kočárku a zařadili se do proudu. Bullovy

bezvýrazné oči je chvíli provázely. Manželka na sobě měla nějaký

303

starý kabát, zhubla do něho, visel na ní jako na věšáku. Maggie! Do

prdele, kde to všechno, všechno je? A Mak! V šestačtyřicátým, v

sedmačtyřicátým, každej tejden pětkrát v Bulvárce! A teď na to nemá

čas. Nemá čas! Na co jinýho má mít člověk čas?

Bull se znova zadíval na nedělní procesí v mlze, která mezitím

zhoustla. Nahoře nad městem byla už noc a všude rozsvítili pouliční

lucerny. Visely jako medové koule rozpouštějící se v mlíce a kolem

nich se v mlze dělala rozplizlá zlatá kola. Všichni se na to vykašlali!

Cítil to jako zradu. Báli se nebo co. Všichni do toho byli celý

nadšený, a pak toho tak děsně najednou všichni nechali. Stačilo, když

zavřeli podniky, vyházeli jazzy z kafíren, a oni se na to na všechno

vysrali. Ale mě nepředělaj. Nikdy! pomyslel si Bull a zvedl se v něm

odpor a vzdor. Já pamatuju začátky. Ještě když se nosil gejblovský

knírek. Já pamatuju dobu, kdy nás po trafiku honili kvůli havlům

protentokrátní policajti a kdy se místo šlajfky vázala tkanička od bot.

Já nosil tatry a syrečky a pásky pod zadkem, a ve čtyřiačtyřicátým

mě policajti voholili na strážnici dohola a pak mě vyrazili z akády a

frkli mě k techniše nóthilfe. Na to nezapomenu. Já na to

nezapomenu. Mě nepředělaj!

„Pochválen Pán Ježíš Kristus, Bulle!“ ozvalo se vedle něho.

Ohlédl se.

Před ním stál bleďoučký páseček v zimníku s rameny, která byla

skoro připažena, ve výstřihu kravatu jak benátská noc a

nabrilantinovaného emánka na čele. Přátelsky se na něho zubil.

„’š na věky,“ řekl Bull.

„Hele, Bullesi, poď se mnou,“ zvolal páseček a pořád se zubil.

„Kam deš?“ zeptal se Bull.

„Do Nároďáku na Vinohrady, čeče, vaří tam dnes Honza Langr.“

„Neval.“

„Fakt! Pustili to prej na poslední chvíli. Nikde na to nejsou žádný

plakáty.“

„Fakt?“

„Fakt! Dem, Bulle! Bude tam nářez!“

Honza Langr!

„To válí s tou bebopáckou partou?“

304

„Samo. Rytmus padesát tři. Zpívá Věra Fuxová.“

Věra Fuxová! Vlna vzdoru, která rostla v Bullově duši, nabyla

konkrétní podoby. Když se na to všichni vykašlali, já se nevykašlu!

„Dem!“ vyzval pásečka a prudce se odlepil od zábradlí. Páseček

klusal vedle něho. Dali se po Václaváku vzhůru, oba ruce v kapsách,

ramena svěšená, a na ulízaných hlavách se jim zrcadlily mlhavě zlaté

koule rozpouštějících se luceren.

„Kde teď makáš, Bulle?“ zeptal se páseček napůl s úctou, napůl se

zájmem.

„V expedici ve sběrnejch surovinách.“

„Kape to?“

„Jo. Ale po kapkách.“

Chvíli mlčeli. Pak řekl páseček:

„Vole, Prdlas dal dohromady partu, to víš? Vařej každej čtvrtek u

nich.“

„’k vypadaj?“ zeptal se Bull.

„Prdlas trubka, Šmejda kláras, Ráthauskej basa, Bimbo drums.

Přitáhni někdy kytaru, Bulle.“

„’bych moh,“ řekl Bull. Po chvíli se zeptal. „A vodvazujou se?“

„Budeš mrkat, Bulle! Přitáhni kytaru, a uvidíš!“

„Dobrý,“ řekl Bull. Zahnuli přes park kolem Muzea. Tam bylo

husté šero a lidi spěchali do osvětlených ulic. Prošli parkem a kráčeli

rychle ulicemi nahoru ke svaté Ludmile.

Páseček znovu navázal hovor.

„Říkala Líza, že tam bude.“

„Kerá to je?“ řekl Bull.

„Ta z Perly. Ta, co se na Silvestra sežrala U vopuchlejch.“

„Jak jí vynesli, jo?“

„No ta. Co přeřízla Hekáče.“

„Ty s ní chodíš?“

„Ne,“ pravil páseček. „Vona na mě sere. Ale je to klasa, né?“

„No, je dobrá, to je,“ řekl Bull. To je, řekl si v duchu. Ale co to je

proti Lucii? Proti tomu, co byla Lucie? Vzpomněl si na nějaký jiný

večer, taky byli na Vinohradech v Národním domě, tenkrát tam hrál

Terš a Lucie měla žluté šaty se zvlněným lemem sukně a tancovali

305

spolu boogie, paty přes špičky –

Proč to vůbec všechno zvadlo? A kdy to zvadlo? A jak? Přišlo to

nějak samo od sebe a nikdo si toho ani nevšim. Ale přišlo to, a

nakonec zůstal ze všech jenom on, sám. A Lucie mu chyběla. Tak

dlouho už nebyl s pořádnou holkou, jako byla Lucie. Znal už jen

sajdy těchhle mlíčňáků. Byl na ně moc starý. Byl mezi nima celý

věk. Bolestná touha zmáčkla Bullovi srdce. Kam jste zmizely,

kristýnky? Do prdele, kam?

Přidali do kroku. Okna Národního domu svítila jasně přes

náměstí. Šli k nim, větší a menší postava, větší a menší eman,

ramena do flašky. Jak se rychle blížili k cíli, řekl menší eman:

„Je div, čeče, že to povolili.“

„Přišli na to, že sou lidi votrávený,“ řekl Bull.

Páseček se zachechtal.

„Jako u nás,“ řekl. „’by chtěli, abysme chodili krákorat do

něakýho souboru, čeče. Náký rusácký voloviny a takový blbosti. Na

to jim seru.“

„Ty seš v esčéem?“

„Sem. Kolektývně. ’se nás nikdo neptal, jestli chcem, nebo né. ’by

chtěli, abysme si hráli na honěnou, vole ’se jim na to každej vysere.“

„’je jasný,“ řekl Bull, ale v duchu se ho dotkly pochyby. Ale mě

nepředělaj, řekl si znovu. Mě ne. Nějakejma schůzema, to akorát! Na

všechno seru, říkal si v duchu. Mě nepředělaj!

Okna v prvním patře Národního domu vylévala jasné proudy

světla na náměstí, teď už docela tmavé. K nebi temně čněly stěny

kostela a slabě bylo slyšet varhany. Před vchodem do Národního

domu se černaly postavy a pára, která jim šla od úst, mísila se s

večerní mlhou. Prošli skleněným turniketem do haly, a jak je turniket

jednoho po druhém hodil dovnitř, zazněl jim v uších vzdálený poryv

líbezně divoké hudby.

„Slyšíš? Už to rozpalujou!“ pravil vzrušeně páseček. „Honza

Langr se vodvazuje!“

Bull se zastavil. Dolů se schodiště padaly ostré, kovové tóny

zalykajícího se vibrafonu.

„Dobrý!“ řekl Bull a oba se rozběhli po schodech nahoru,

306

poháněni nedočkavostí. Muzika se mísila se šumem naplněného sálu

v tu dobře známou, odedávna známou kulisu. Dali si kabáty do šatny

a pak se – přes ten spěch – zastavili před zrcadlem. Vedle zrcadla

visel plakát s karikaturou předpotopního potápky a pod ním byl nápis

DĚKUJEME PÁSKŮM, ŽE NENAVŠTĚVUJÍ NÁŠ PODNIK!

„Hele,“ řekl páseček. „’ksi tady kecaj rozum, vidíš?“

„Na to se vyser,“ řekl Bull.

Pekelně krásná muzika je táhla dovnitř, ale síla zrcadla byla

mocná. Objevili se v jeho lesklé a hodně uhmatané hladině, malý a

velký eman, vytáhli obrovské hřebeny a začali se načesávat. Kdekdo

mohl teď komentovat i Bullovo sako, prima anglická látka, z níž

krejčí – dosud soukromý – vyrobil pytlovitý oděv s řadami knoflíků

našitých po stranách a s límcem vybíhajícím vzadu do špičky. Bull

Mácha dočesal emana, přitáhl si šlajfku. V různých dávných dobách

mu zdobil malou hlavu havel, kanadský trávník, američka, eman.

Kravata vyrostla během let z uzlíku, odpovídajícího tkaničce do bot,

k roztaženému americkému veleuzlu, který se dal uvázat jen za

pomoci vidličky a svítil mu teď pod bradou. Upravil si ho, prudce

máchl rukama dopředu, aby si je uvolnil v rukávech, pak zahákl

palce pod límec a usadil pytlovitý kabát na ramena. Nakonec přejel

dlaní učesaného emana a obrátil se. Byl hotov. Byl hotov jít. Byl

hotov přistoupit k obřadu, v němž – nikdy o tom nepřemýšlel – cítil

smysl života.

Už nevnímal, že páseček klusá pořád vedle něho, a vešel do sálu.

Postavil se do rohu a nejdřív ze všeho se široce rozhlédl. Pohledem,

který najednou nebyl bezvýrazný, ale dychtivě zářil, přelétl orchestr

na zvýšeném pódiu. Úsměv zalil drobný obličej, skoro šťastný

úsměv. Vibrafon, nad ním Honza Langr. Mával kouzelnicky

paličkama přes kovové plotny, třepal hlavou, šklebil se jako šťastný

idiot. A divoký foxtrot padal z pódia. Vedle Věra v modrých šatech,

kroutila pěknými boky, rukama tleskala do rytmu. A Kyntych, tvář

skloněnou nad trumpetu, trumpetu zdviženou vzhůru. Rocman s

brejličkama a s klarinetem. A mrňavý Vondras s tenorem v hubě.

Hráli a hráli. Pane, hráli! Poledňák za nima zběsile mlátil do bubnů,

chvíli jemně, pak prudkým breakem vedle akcentu a hned zase

307

skluzem přes dřeva do rytmu, hráli, pánové, hráli! V Bullovi

rozkvetla báječná nálada, docela mimovolně začal podupávat

gotickou maďarkou na parkety tanečního sálu a visel tím pohledem,

naplněným teď zbožnou rozkoší, na paličkách zmítajícího se

vibrafonisty. A zoufalý vzdor, který ho tísnil celé odpoledne a ještě

těsně předtím, než zaslechl tuhle kapelu, změnil se ve vítězný pocit

jistoty, že to trvá, že to nezardousili, že je to stejný jazz, jako byl, a

stejné houfy lidí k němu tancujou, a zní stejně drze, jako vždycky

zněl, a že vůbec nikdo nikdy ze světa neodstraní tuhle muziku, tenhle

svět, do něhož on jedině patří.

Pak se začal rozhlížet po holkách, protože zatoužil po tanci. Chtěl

to mít všechno, požitek hudby i požitek ženských, k téhle muzikální

bohoslužbě patřila kristýnka, které jezdí v nervech jako jemu

odpožďující se synkopy špinavého tónu swingujícího tenoráka.

A vypadalo to, že mu štěstí přeje. Kolem pódia se zrovna táhla

luketa, smýkaná sem tam nějakým nemehlem. Na nádherné riffy a

swingový rytmus přešlapovali ti dva, jako kdyby byli na čajovým

dýchánku v Horních Bukvičkách. Chvíli se na ně díval, drobný

obličej mu ozdobil pohrdavý úsměv. Viděl, že dřevo šláplo luketce

na nohu a luketka se zatvářila otráveně. Pochopitelně. Měla černou

sukni k tělu, široký černý nylonový pás a blůzu s velkými květy.

Obličej krásně namalovanou kraslici. Ten blbec s ní byl oblečen jako

Honza z Bezu. Bull měl pocit, že mu tu ženskou přivedl dnes do

cesty osud. Podobala se Lucii v nejlepších letech. Klasa. Byla na ní

vidět klasa, která chyběla ženským těch pásečků, co byli teď jeho

nouzová parta.

Kapela dohrála a vendelín odvedl luketku ke stolu. Uklonil se,

luketka chladně poděkovala a sedla si nad sklenici limonády. Ke

stolu přisedl nějaký chlápek v černých šatech s bezvýraznou

kravatou.

Vibrafon spustil znova. Bull sebou trhl a v okamžiku stál před

luketkou.

„Smim vás požádat, slečno?“ Pohlédla na něho modrýma očima:

„Prosím.“

Vstala. Bull položil dlaň na nylonový pás a už si ji vedl. Začal

308

obyčejným foxtrotem, ale hned cítil, že luketka tancuje báječně.

„Že válej, slečno, co?“ řekl.

Znovu na něho pohlédla modrýma očima. Čekal nějakou vřelou,

nadšenou odpověď, nějaké přitakání na svoje vyznání víry. Ale místo

toho řekla jenom: „Prosím?“

Zaznělo to skoro nepřátelsky. Skoro nepříjemně. Aspoň měl

dojem. Jako když fajnovky brání svou pověst. Ale nevěřil tomu.

„Líbí se vám, jak hrajou?“ zeptal se nejistě.

„Dost.“

Zkusil složitější krok. Odpověděla okamžitě. To mi asi prve

nerozuměla, pomyslil si. Je to oukej. Pustil ji daleko od těla a zkusil

odvážnější figuru.

„Ne! Nechte to!“ řekla prudce.

„Nechcete se vodvázat, slečno?“

„Prosím?“

„No nechcete se trochu zhoupnout? Prostě dát trochu víc šťávy do

toho umírání?“

„Ne. Jen tancujte jako prve.“

„Ale poďte,“ řekl Bull zoufale. „Děte. Dyť tancujete tak prima. To

je škoda jenom takhle šlapat zelí.“

„Mně se to líbí.“

„Ale dyť to nemá vejšku, slečno! Poďte!“ opakoval a znova se

pokusil o nějakou fantastičtější variaci, než je foxtrotový šroub. Ale

ona zůstala stát a on se trapně utrhl. Zastavil se.

„Nedělejte to!“ řekla výhružně. „Jestli chcete dělat vostudu, tak si

na to najděte někoho jinýho!“

„Jak to vostudu, slečno?“ Vzal ji znova kolem pasu. Povolila, ale

cítil, že pod květovanou blůzou má svaly na zádech napjaté. „Jak to

vostudu?“

„Však vy víte. Já páskovský tance netančím.“

Bullovi se zastavilo srdce. Nevěřil vlastním uším. A v hlubinách

duše ho zase zabolelo.

„Nepovídejte, slečno,“ řekl. „Dyť tancujete jako šampión. Tak

jaký tance teda tancujete?“

Pravila jako článek z Mladé fronty:

309

„Všechny, ale slušným způsobem. Jestli se vám to nelíbí, tak mě

vodveďte sednout.“

„Slečno! Dyť je to votrava, jenom takle dělat chromý!“

„Mně to stačí,“ řekla.

Langr udeřil do vibrafonu a Věřin hlas jasně zazněl:

„Rytmus máme rádi!“ zpívala. „Rytmus každý z nás!“

Vzalo ho to. Ta káča to přece nemůže myslet vážně!

„Tak podivte, slečno,“ pravil rázně, pevně ji chytil za ruku,

přešlápl nalevo přes špičku, pak rychle zpátky a zase a zase a patama

i špičkama přitom stepoval o parkety. Krásně do toho rytmu. Byl v

tom kus umění. A náhle ucítil, jak mu škubá rukou, za kterou ji drží,

a snaží se vyprostit.

„Pustě mě! Pustě mě!“ syčela, odstrčila ho od sebe. Zůstal

bezmocně stát, svěsil ruce a užasle na ni zazíral. V očích jí opět

blýskla nenávist.

„Na tohle si opatřte nějakou sajdku, ne mě!“ vykřikla, otočila se a

zmizela. Bull se vzpamatoval, teprve když si uvědomil, že se na něho

šklebí několik párků, které tančily kolem. Cítil, že rudne, otočil se a

odešel ze sálu. Srdce mu tlouklo. Nejdřív ho téměř omráčilo vědomí,

že mu udělala ostudu. Ale ve foyeru se vzpamatoval a ucítil zas tu

odpolední úpornou, psí bolest v hlubinách duše. Jak mohla tohle

udělat!

Postavil se k zábradlí a začal ji prudce nenávidět. Ta kurva!

Nakonec je to nějaká esčémačka. Pitomá jako všechny. Ale sladký

obraz té tváře se nedal jen tak vyhnat nadávkami, které v duchu chrlil

na dívčinu hlavu; jako by křísil k životu jiné tváře minulosti a

nepříjemně bolel.

„Ahoj, Bulle!“ pozdravil ho chlápek, který právě přišel po

schodech nahoru.

„’hoj, René.“

„Co nejsi vevnitř?“ zeptal se chlápek René. Býval to taky gejblík

a potápka. Pak se oženil. Pak se na to taky vykašlal. Co tady vůbec

pohledává?

„Dávám si vodech,“ řekl Bull. „Kde máš pani?“

„Šla na hajzl. Poď se mnou. Zatim to vomrknem.“

310

„Je tu hovno,“ řekl Bull. „Jedině, že vaří Langr.“

„A de mu to,“ René nastražil uši. „Sou pořád ve formě.“

„Nojo. Jenže ze starýho Rytmu čtyřicet vosum zbyl jen Langr a

Věra. Ty vostatní sou noví.“

„Ale vodvazujou se.“

„To jo,“ v Bullovi se probudila neurčitá naděje. „Tak ty ses na

džez přece jen eště nevysral, jak vidim.“

„No,“ řekl René, „to je fakt. Já si dobrej flák dycky rád

poslechnu.“

Pak se otočil k Bullovi, přivřel oči a pravil poučně: „Ale přece

jen, víš, Bulle, klasika to není.“

„To ne. To teda neni,“ řekl Bull a naděje zase umřela, dřív než se

mohla narodit. „Klasika to teda neni,“ pravil ironicky, ale zdálo se,

že to Renému nedošlo.

„Sou tu nějaký štětky?“ zeptal se klidně.

„’se dem podívat, ne?“ řekl Bull. Ale naděje umřela. Nestál už o

to být s Reném.

Postavili se do jednoho z vchodů a obzírali sál. Bull hledal svou

luketku. Našel ji. Tancovala s monem, který si prve přisedl k jejímu

stolu. Učesaný, nijaký foxtrot. K zblití.

„Dívej , neznáš tuhle ženskou?“ zeptal se Reného. „Tu s tim

černým nylonovým páskem tadyhle na kraji. Tu blondýnku.“

René se zadíval tím směrem.

„Tu neznám. Ale neni marná.“

„To ne,“ řekl Bull. „Co to může bejt zač?“

„Nevim. Asi nějaká sexuální pracovnice. Aspoň na to vypadá.“

Bull se trpce zasmál.

„’slim, že seš vedle,“ řekl a pak pozdravil Reného manželku, která

se k nim připojila. „Dobrý večer.“

„Dobrý večer.“ Měla úzké rty jako mrtvola, natřené nějakou

fialovou růží. Na hlavě naondulované vlasy jako beránek.

„Chceš tancovat, Jarčo?“zeptal se René.

„Mhm,“ pravila koketně.

„Pudeš taky, Bulle?“ zeptal se René ze zdvořilosti.

„Jo, pudu taky na parkety,“ řekl Bull. Manželé odpluli. Bull se

311

rozhlédl a uviděl jakousi kristýnu, která právě přišla a kterou znal.

Od těch pásečků. Říkala si Evita.

„Ahoj, kremrole,“ pozdravil jí.

„Těbůh, ašante.“

„Sklouznem se?“

„Tak jó,“ řekla. Odvedl ji na parket. Kyntych právě troubil sólo,

ve střední poloze, pekelné, rychlé, bopové sólo. Čtyřiadvacetinky ve

foxtrotovém tempu. Bulla zase popadl zoufalý vzdor. A když se na to

všichni vyflákli, když můžou bejt takový káči jako ta, tak hezký a

přitom tak pitomý, já zůstanu stejnej! Mě nepředělaj! A když

nechtěla ona, Evita proti tomu nebude.

Chytil dívku Evitu a pustil se do provozování všeho, co uměl.

Dívka Evita netancovala zle. Zůstali v rohu sálu, vytvořili si

soukromý parket na ploše několika čtverečních metrů, a tam Bull

dělal divy. Naschvál. Děkujeme páskům, že netancujou výstřední

tance. Otočil dívku Evitu, až jí sukně vyletěla vysoko nad kolena.

Tady to máte! Langr zabušil na vibrafon a všichni do toho vpadli.

Vyli, kvíleli, ječeli. Buben do toho. Zašustila činel. Bull dělal divy a

cítil, že to je něco velikého, co dělá, že to je všechno, co se tady dá

dělat, co se v životě dá vůbec stihnout –

A najednou ho někdo vzal za rukáv. Otočil se nevrle a uviděl

číšníka.

„Co je?“ utrhl se na něho, ani nečekal, co mu řekne.

„Pane,“ pravil číšník. „Takhle se tu tancovat nesmí.“

Popadl ho vztek.

„Jak to?“

„Je to zakázaný. Jinak byste musel opustit parket.“

„To je pěkný,“ řekl Bull. „Vlezte mně na hrb. ’sem zaplatil

vstupný, tak teď si tady můžu dělat, co budu chtít.“

„Já vám říkám, že tohle se tady tancovat nesmí. Výstřední tance

sou zakázaný.“

„Vyližte mně prdel,“ Bull se obrátil k Evitě a dal se znova do

tance.

Ale číšník se ho držel.

„Nebuďte sprostej, pane. Říkám vám, abyste s tím přestal!“

312

„Heleďte,“ oslovil ho Bull přes rameno. „Děte se bavit jinam.“

„Přivedu na vás esenbé,“ řekl číšník.

Tak. To ještě scházelo! Bullem vztek úplně zalomcoval.

„Děte se skovat! Nepřekážejte v provozu!“ zařval na číšníka a

zatočil s Evitou do davu. Viděl jak číšník nerozhodně stojí, pak se

otáčí a mizí ze sálu.

„Může si to zkusit,“ řekl dívce Evitě.

„Neměls na něj bejt tak vostrej, Bulle,“ pravila Evita. „Von to

švihne.“

„Ať mě udá třeba na ministerstvu!“ řekl Bull. „Mě kvůli tancování

honili Němci, a taky hovno zmohli. Žádný strachy, Evito.“

Pustil se znova natruc do divokých figur, ale každou chvíli se přes

Evitinu hlavu nervózně podíval ke vchodu. Nikdo se neukázal. Flák

skončil, Evita se k němu přimáčkla a šli s rozcházejícím se davem k

východu.

Číšník stál za dveřma a vedle něho esenbé v uniformě, s

revolverem a kožešinovým límcem.

„To je von,“ řekl číšník a ukázal na Bulla.

Bull se pokusil zmizet, ale číšník ho chytil za rameno.

„Nechte mě, jó?“ řekl Bull.

„Poďte sem,“ pravil esenbák přísně.

„Co je?“ zavrčel Bull.

„To je von,“ řekl číšník. „Když sem ho slušně vyzval, aby to

netancoval, tak mně sprostě vynadal.“

„Víte, že se potápkovský tance nesměj tancovat?“ zeptal se

esenbák. „Že existuje zákaz?“

„Takovej zákon neni,“ řekl Bull.

„Ale je zákaz,“ řekl esenbé.

„Co mně je do toho?“řekl Bull. „Zacáloval sem, tak jedu.“

„Mluvte slušně!“ vykřikl esenbák.

„Dyť mluvím!“ řekl Bull. „A co mě zdržujete?“

„Nikdo vás nezdržuje,“ prohlásil esenbák. „Tancoval ste zakázané

tance a tím ste budil veřejné pohoršení. Varuju vás, abyste toho

nechal. Jinak bych byl nucen –“

„’bych rád viděl ty, co se pohoršili!“ řekl Bull zpupně.

313

„Nemluvte!“ vykřikl esenbák. „Jestli nepřestanete –“

„A to je pěkný! To je moc fajn!“ pravil Bull trpce, „člověk vyvalí

vosum korun a nedovolej mu už ani, aby si zatancoval.“

„Můžete slušně tancovat, ale ne budit veřejné pohoršení,“

opakoval esenbák.

„To budíte vy!“ řekl Bull. Bylo mu najednou všechno jedno. Měl

jenom zoufalý vztek. „Rači byste se měli starat vo jiný lumpárny a

nechat lidi, kerý poctivě makaj, dyž se chtěj pobavit!“

„Tak dost!“řekl esenbák. „Okamžitě opusťte místnost!“

„Na to nemáte právo! Já sem nic neproved!“ řekl Bull. Zahlédl

Evitu, stála jako oukropek stranou a sledovala ho vyvalenýma očima.

Všiml si, že se kolem nich udělal kroužek čumilů. Zaplavila ho nová

vlna vzdoru. Nenechám se vod těch volů vomezovat! řekl si.

„Na co mám právo a na co nemám, to vím já,“ pravil esenbák.

„Tak se mi zdá, že si myslíte, že máte právo na všechno,“ řekl

Bull. „A dyž se čovek chce pobavit, tak byste ho nejrači zavřeli!“

„Buďte zticha!“

„To byste chtěli, žejó? Aby všichni drželi hubu!“

„Pudete se mnou,“ prohlásil esenbák.

„Nepudu! Nic sem neproved!“

„Tak dem!“ esenbák vzal Bulla pod paží. Má pořádnou sílu,

uvědomil si Bull.

„Nechte mě!“ Bránil se, ale esenbák ho odtáhl stranou k

záchodům. Tam řekl:

„Ukažte mi občanský průkaz!“

„Na to nemáte –“ začal Bull.

„Nemluvte, nebo pudete se mnou!“ přerušil ho esenbé, obličej mu

ztupěl a Bull poznal, že přestává legrace.

„To je násilí,“ řekl a vytáhl legitimaci. A když esenbák vyndal

blok a kostrbatým písmem obmalovával Bullovo jméno a adresu z

legitimace, dodal tišeji:

„To je vomezování vosobní svobody!“

Pak už neřekl nic, jen pozoroval esenbáka, jak se pachtí s tou

písemností.

Trvalo dost dlouho, než skončil a vrátil mu legitimaci.

314

„A teď koukejte zmizet!“

„To je ponižování lický důstojnosti!“ pravil Bull docela tiše, skoro

jako pro sebe.

„Támhle je šatna,“ řekl esenbé.

Bull se rozhlédl po Evitě. Ale ta se vytratila. Jenom několik

zvědavých čumilů na něho poulilo oči.

„Tak bude to?“ ozval se esenbák.

„Nojo. Jen klid,“ řekl Bull. Vyflákli se na mě. Šel k šatně, vyzvedl

si kabát a kráčel po schodech dolů. Esenbák se díval za ním. Vysrali

se na mě. A teď sem na ně sám, řekl si trpce. Všichni se na to vysrali.

Turniket ho vyplivl do sychravé mlhy. Do ní vsakovalo světlo z

oken nahoře a slabě zněl Langrův vibrafon. Kolem kostela jel

trolejbus. A všude vánoční klid, jako by se nic nedělo. Bull strčil

ruce do kapes a šel. Jenže neměl kam. Zpátky nemohl a před ním nic

nebylo.

„Kurvy!“ řekl mezi zuby a ani nevěděl, koho tím vlastně myslí.

Ale někde tu byli. Někdo za tohle všechno moh. „Kurvy,“ řekl si

potichu znova. „Ale mě nepředělaj. Mě nepředělaj!“

Dal se po náměstí dolů a za chvíli se ztratil v mlze, v níž se

rozpouštěly zlaté koule pouličních luceren.

1953

315

PÍSEŇ ZAPOMENUTÝCH LET

Zpěvačka měla obrovskou hubu, doslova i v přeneseném smyslu.

Velikou a skvělou. Když ji otevřela naplno, při závěrečném ááá,

které se tak dobře zpívá, obličej kolem ní se docela ztratil, až na

zelené, dosud trošku rozpačité oči. A z narůžovělé tmy zasvítily bílé,

zdravé, perleťové zuby osmnácti let:

To, po čem toužím,

to, po čem toužím,

to, po čem toužím,

ty mi dáááš!

A pak obligátní hluboký záklon s rukama pozdviženýma k

zlatému stropu sálu, kvarteto mladíčků kolem ní si stouplo na špičky

a naopak se mírně předklonilo, aby se mohlo vyladit do širokého,

efektního závěrečného akordu, mladý muž kamenné tváře s

elektrickou kytarou klopýtl přes poslední break, jonika se vzepjala do

fortissima. A všechno se to utopilo v hlomozu entuziastického davu v

sále.

Rozhlédl jsem se a začal jsem si připadat jako cizí těleso. Když je

člověku teprve čtyřicet, zdá se mu dvojnásob neuvěřitelné, že ti

téměř dospělí hošíci, kteří tu hltají twist jako zvěstování příchodu

Spasitele, a ty úhledně namóděné zajdy v sukních nad kolena nebyli

ještě vůbec na světě, když my už jsme se potýkali s hot a ad libitum

sóly ve skladbách Emila Ludvíka a Counta Basieho. Ale je to tak. A

je to smutné. Pro nás, myslím.

Big Beat na pódiu se ukláněl. Prkenně, neobratně. Nic

profesionálního, stejně jako jejich hra a jako jejich zpěv. Ale byli

mladí, elektrizovaní, svítilo za nimi zelené oko zesilovače, všechny

tři kytary se leskly glazurou a tenorsaxofonista měl pozlacený

nástroj. Zářili, těmi nástroji i v obličejích, zpěvačka s báječnou

hubou a v doma ušitých šatech se přešťastně ukláněla, nerafinovaně

zrůžovělá blahem a pořád trochu rozpačitá, a publikum zdvíhalo

316

Kaina.

„Senza, co?“ řekl Ruda vedle mne.

„Myslíš tu slečnu nebo tu muziku?“

„No jasně slečnu.“

„Trošku distonuje, ne?“

„Ale ten swing! A teprve začíná. Počkej za rok. Bude z ní druhá

Pilarka. Od podzimu má angažmá v Radionu.“

Hm, pomyslel jsem si, a znova jsem se rozhlédl kolem. Takový

dav, který se živí deskami, šlágry z rozhlasu, písničkami z televize.

Snad z ní bude ta druhá Pilarka. Ta první, jediná a neopakovatelná, to

stejně všechno nestačí sama obhospodařit. Média se množí, potřebují

pořád víc a víc muziky, víc a víc zpěvaček, víc a víc twistů,

madisonů, bůhvíčeho.

Big Beat se pomalu ubíral ze scény. Když nám bylo dvacet,

nebyla televize. V rozhlasu platil F. A. Tichý, a kdo chtěl

gramodesku, musel do prodejny přinést starou. Nebo zacvakat

stokorunama. Ale muziku jsme hráli trošku komplikovanější. Swing.

A potom, aspoň jsme to zkoušeli, bebop. Jenže v té době já už

přestal.

Frenetické orgie v sále se utišily, na pódiu už seděl další orchestr.

V životě jsem ho neslyšel, jenom jsem věděl, že existuje. Nikdy

nenahrával na desky. Estrádní výplň. Spustili nějaký foxtrot a k

mikrofonu přistoupila zavalitá, starší zpěvačka. Mohlo jí být tolik, co

mně. Asi o něco míň. Pětatřicet, sedmatřicet. Začala zpívat malým,

ale ohebným altem nějaký nijaký text. Připadala mi známá. Nevěděl

jsem odkud.

„Kdo to je?“ obrátil jsem se na svého pražského přítele, který byl i

ve čtyřiceti pořád ažůr na kdejaký hlas okolo estrádních pódií. Starý

mládenec bez postavení, kterému už zbývá jenom tahle osmnáctiletá

žena v množném čísle, jenom ty pastelové baloňáčky, které visí v

šatně v Juldě při odpoledních čajích jako malé tropické ovoce.

„Venci Kavanová,“ řekl automaticky.

Venci Kavanová, neznám. Totiž znám. Vím, stejně jako vím o

tom orchestru, že někde zpívá, v Baroku nebo v Pygmalionu nebo

kde, dokonce jsem v nějakém průjezdu někdy zahlédl její trochu

317

pomačkanou fotografii pod starobylým. záhlavím Tabarin Bar, jednu

z těch tváří, z kterých se nestaly druhé ani třetí Pilarky, a ani

nestanou.

Ale teď mi připadala známá.

A pak spustila scat.

Najednou jsem věděl, kdo to je.

Tenkrát, bylo to v roce 1951, z toho byl průser podle všech

předpisů. Vyslýchali nás na divizi, nejdřív každého zvlášť a potom

všechny dohromady, a politruk divize se tvářil, jako kdyby šlo o

velezradu. Nešlo o velezradu. Šlo o docela prostou věc, a ani jsme to

nemysleli zle. Šlo o maršála Buďonnýho, kterého jsme si trošku

zeswingovali.

Koneckonců, neměli to na nás chtít, tu masovou činnost. Mohli

nám místo toho líbezného contradictio in adiecto, kterému se říkalo

organizované volno, dávat propustky do Pilovic a holky v pěti

tamních hospodách a v klubovně ČSM by nás zaměstnaly natolik, že

by nám asi nebylo napadlo zeswingovávat Buďonnýho. Ale takhle po

celodenním zaměstnání na tankodromu a s vyhlídkou na večerní

zaměstnání v učebně motorů jsme dali přednost masové činnosti a

optimistickým písním Radima Drejsla.

Band jsme dali dohromady dobrý. Chci říct vojensko-estrádní

soubor, čtyři saxy, dvě trumpety a docela tailgatový trombón, na

němž si vyléval srdce jeden nadporučík, který do uniformy spad po

paragrafu. Samozřejmě, na Dreisla jsme čenžovali klarinety, housle a

přeskakující flétnu, ale jinak zaranžoval náš klavírista řadu kantát na

J. V. Stalina a ód na děla a jiné střelné zbraně ve stylu Glena Millera,

takže jsme byli asi jediným hudebním tělesem, které v té době

oslavovalo generalissima glissandujícími saxofony. A taky toho

Buďonnýho. Mimoto opatřil klavírista v Pilovicích zpěvačku, která

chodila do třetího ročníku konzervatoře a v našem pořadu zpívala

Baladu o korejské dívce stylem Vlasty Průchové a hezkým, čistým

altem.

To je jasné, že holka, a docela hezká holka ve vojenském táboře,

kam ji pouštějí na propustku, protože zpívá se souborem, je už tak

318

dost předmětem veřejného obdivu a tajné nešťastné lásky. Ale ona

zpívala opravdu dobře. Opravdu výborně. A navíc se jmenovala

Venuše. Paroubková nebo jak. Ale Venuše. Už to jméno mi bralo

dech, připadalo mi, jako by holka s takovým jménem pobíhala

vlastně pořád nahatá, ale neměla se taky zač stydět. Kdyby tehdy

byla nějaká Pilarová, řekl bych, že z Venuše bude první a půltá

Pilarka. Jenže tenkrát nebyla žádná Pilarka. Tenkrát, jako poslední

Mohykán, tvrdošíjně odolával Karel Vlach, zatímco se ponuří

odborníci snažili nahradit v tanečních orchestrech saxofony celly

cestou dekretální. Tenkrát se po estrádách neválel twist. Hrály se

dubinušky a něco, co vypadalo na dvanáctiletého Smetanu nebo na

tajné kompozice paní Dvořákové, tak něco.

Naštěstí byl velitel praporu totální hudební analfabet a nerozeznal

kytaru od hacašprndy. Jeho ZVP byl vzdělán toliko na teoretických

brožurkách a myslel si, že když se to hraje v tankistických

uniformách a ne v bílém saku s úzkým motýlkem, že to není jazz.

Velitel nám dokonce dal zhotovit pultky podle mého nákresu, docela

regulérní jazzové pultky, jenomže s přední deskou v podobě

pětihranné husitské pavézy, uprostřed s pozlaceným palcátem. A přes

tu husitskou pavézu zazněl tedy na slavnostním večeru v Den armády

ten zeswingovaný Buďonný. Ke všemu navrch ho zazpívala Venuše

Paroubková a jeden chorus si zaimprovizovala jako scat.

Dnes už nevím, jestli byla větší chyba ten scat nebo ty jazzové

pultky v podobě husitských pavéz. Největší chyba byla, že v sále

seděl nějaký ausácký generál nebo taková podobná šarže, prostě

něco, co chodí půvabně ozdobeno lampasy. Toho naše tankistické

uniformy nezmýlily. Rozeznal hudbu duševní bídy bezpečně.

Průšvih byl hrozný.

„Ty stojánky na noty! To je vrchol!“ prskal generál. „Myslíte si,

že jste v nějakém baru nebo co? Co? Jste na vojně, soudruzi! Takový

posvátný symbol, posvěcený krví, a vy jako kdybyste byli nějakej R.

A. Dvorský a jeho Melody Boys!“

Pultky mu ležely v žaludku ze všeho nejvíc, snad ještě víc než ten

Buďonný v synkopách. „Ale my si do armády úpadkovou hudbu

pašovat nedáme! My si v armádě s takovými, kteří by nám sem chtěli

319

pašovat úpadkovou hudbu, poradíme! My s nima zatočíme!

Rozumíte, soudruzi?“

„Rozumíme, soudruhu generále (nebo plukovníku nebo co to

bylo)!“ odpověděli jsme sborem, a pak jsme se vezli.

To jméno Melody Boys nám zůstalo, když jsme potom v

kompletním obsazení, až na paragrafa trombonistu, zametali až do

konce vojny divizní rajóny a kopali kanalizaci za novostavbami

důstojnických domů.

Paragraf na tom vydělal, protože toho z vojny vyhodili.

Venuše byla civil, takže jí se to tak moc celkem netýkalo.

Ta obtloustlá zpěvačka na pódiu zpívala scat. Hezky. Přesně,

volně, s velikým swingem. Ale byla tlustá a měla dobrácký obličej a

vyšisované řídké kadeře kolem něho.

V řadě přede mnou vyprsklo několik zajíčků. Nějaký

sedmnáctiletý masturbát se ozval krákavým hlasem: „My sme ta

těžká pára!“ a zajíčkové znovu vyprskli. Humorista se překonal:

„Vole, vidíš ji? To je vodvaz!“ Kousl jsem se do rtu. Bylo mi, jako

kdyby se smáli mně.

Dozpívala a sem tam se ozval vlažňoučký potlesk. Kde jste,

dobrosrdeční Američané, řekl jsem si v duchu, kteří tleskáte tlustým

starým černoškám, až se vám na dlaních dělají mozoly. Tenhle

údajný národ muzikantů letí na mladé maso. A rychle jak Gagarin.

Za sufitami se nedočkavě vyhrnul nějaký jiný bigbít s elektrofonií,

který tam už byl připravený. Vstal jsem, řekl jsem Rudovi musím

kamsi, protlačil jsem se našvihnutou řadou a zahnul jsem pod

galeriemi k zákulisí.

Venuše tam nebyla. „Paní Kavanová? Ta dělá dole v baru,“ řekl

mi chlápek ve fialovém saku s atlasovými výložkami a se

saxofonovou kšandičkou kolem krku.

„Ale před chvilkou zpívala tady,“ řekl jsem.

„Jo, to byl kšeft,“ řekl chlápek. „To si sem jen vodskočila Zpívá

dole v baru.“

Dole v baru bylo barové přítmí a mezinárodní společnost.

320

Tuzexky, snědí hamité ve smokinzích, stříknuté služební cesty a tak.

Venuše seděla na židli vedle pianisty a zamyšleně se dívala do

prázdna.

Obešel jsem parket a zahleděl se na ni. Za chvilku ucítila můj

pohled a šlehla po mně lhostejnýma očima.

Zašklebil jsem se.

„Ahoj, Venuše!“

„Tě pic,“ odpověděla. Zřejmě si myslela, že jsem natankovaný.

„Nepoznáváš mě?“

Pohlédla na mě pozorněji. Měla oči zelené jako ta osmnáctiletá

twistkrálovna nahoře. A taky takovou pusu. Jenomže kolem toho

všeho byly už počínající vrásky, bylo tomu už hodně přes třicet. V

očích se jí nezalesklo poznání.

„Nepoznávám,“ řekla. „Měla bych tě odněkud znát?“

„To měla,“ řekl jsem, a pak jsem si uvědomil, že vlastně neměla.

Ona byla ta hezká dívka u mikrofonu, já byl jenom krátkozraký četař,

jeden ze saxofonistů. Jedenáct mužů a jedna dívka. Věnovala se

tehdy pouze klavíristovi. Hleděla na mě pořád bez jiskřičky poznání.

„No teda,“ řekl jsem, „vlastně neměla. Ale řeknu ti heslo:

Pílovice.“

Přimhouřila oči. „Počkej,“ řekla. „Nojo seš to ty. Kálecký –“

„Lavecký,“ opravil jsem ji. „Miroslav Lavecký.“

„Těbůh, Laveckej,“ řekla přátelsky a podala mi ruku. „Ale že se

zeměkoule vod tý doby párkrát votočila, co?“

„To ti řeknu,“ zašklebil jsem se na ni. „Hele, nemůžeš si jít na

chvíli sednout k baru?“

„Po tomhle fláku pauzírujem,“ řekla. „Přijdu tam za tebou.“

Zazpívala ještě jednu písničku. Oliver Twist. Poslouchal jsem

pozorně. Nebylo to o nic horší než ta twistová princeznička nahoře.

Spíš to bylo lepší. Ale tady na to nebylo publikum. Hamité, služební

cesty, sexuální pracovnice. A nahoře nebylo publikum na ni.

„Tak tys zůstala u muziky?“ řekl jsem, když si ke mně přisedla.

„No,“ řekla. „A ty ne?“

„Já ne,“ řekl jsem skoro smutně. „Dělám plánovače v jedný

321

fabrice v Liberci.“

„Seš ženatej?“

„Sem. To víš. A ty?“

„Vdaná. Mám tři děti,“ řekla Venuše.

„To je ohromný.“ Nevěděl jsem, co k tomu říct dál. Zeptala se:

„Ty nemáš?“

„Mám. Jedno. Holku, půjde do osmý třídy.“

„Moje nejstarší taky. Poslyš – to už je – jedenáct, dvanáct let,

viď?“

„Dvanáct.“ Pak jsem se pokusil změnit téma. „Já jsem nevěděl, že

seš to ty, Kavanová. To bych za tebou byl dávno zašel. Jezdím do

Prahy dost často.“

„No sem to já,“ řekla.

„Manžel je taky muzikant?“

„Je,“ řekla. „Ten basák, jestli sis všim.“

„Tady v tý kapele?“

„Jo.“

„Aha, tak proto –“ zarazil jsem se. Zase jsem nevěděl, jak dál. Na

absolventku pěveckého oddělení konzervatoře nebylo tohle moc

parádní zaměstnání. „Měl jsem dojem, žes dělala operní zpěv – ale

asi nebyly místa, co?“

„Dyť mě přece vyrazili,“ řekla věcně.

„Jak, vyrazili?“

„No vyrazili. Vylili. Po tom vašem koncertě.“

„Cože?“

„No po tom Buďonným,“ řekla, a ve mně se zastavilo srdce.

„Někdo na mě dal hlášku na konzervě a jedna soudružka z výboru

ČSM si to tam vzala za svý.“

„Kvůli tomu zeswingovanýmu Buďonnýmu? Jenom kvůli tomu?“

„No jasně. Copak to bylo málo? Tys to nevěděl?“

„Ne. Já měl pak ještě průšvih kvůli opušťáku – byl jsem v base –“

„Na rok distanc,“ řekla Venuše. „Měla jsem jít do Ostravy na

brigádu. Převychovat, chápeš? No jenže já se mezitím vdala a měla

jsem děcko, tak jsem tam nešla a na konzervu jsem se tím pádem

nemohla vrátit.“

322

„A začalas zpívat s kapelou?“

„Kdepak. Tehdy přece skoro žádný kapely nebyly. Ani žádný

twistový horečky. A kdyby byly, tak voni by je z nich byli rychle

vyléčili. Kdepak.“

„A cos teda dělala?“

„Nějakej čas jsem byla v Trávnici, tam mě dostal jeden známej

varhaník, kterej se honem přeškolil na cimbál, ale toho odtamtud

vykopli kvůli nějaký blbosti, nekolektivní chování nebo co, tak jsem

šla za chvíli taky. Pak jsem měla druhou holku a pak kluka, no a pak

jsem začla zpívat s kapelou. To už to zas šlo do módy. A sem tam

nějakej kšeft nahoře nebo v Juldě a tak.“

Trošku mi to vzalo dech. Trošku hodně. Abych něco řekl,

odpověděl jsem:

„V televizi taky děláš? Že jsem tě neviděl.“

„Málo,“ řekla Venuše. „Už jsem stará koza, to víš.“

„Ty blázne. Vypadáš nádherně.“

„Na tři děti, vid?“

„Ale vůbec ne. Vypadáš prima.“

„Jenže pro twisťátka jsem už stará koza,“ řekla. „A twisťátka, to

je devadesát procent estrádního publika.“

„Ale zpívá ti to,“ řekl jsem nešikovně. „Líp než tenkrát.“

Zasmála se. „Co je mi to platný,“ řekla. „Na šansony nejsem, a

pro můj věk se hodí akorát šansony. Já jsem na jazz.“ Otočila se k

mixérovi. „Toníčku, jednu dvojitou. Dáš si taky?“ obrátila se na mě.

Kývl jsem.

„Víš, Mirku, kvůli ničemu, ale kvůli jazzu bych chtěla, aby mně

bylo zas dvacet. Ale teď, v tomhle roce devatenáct set šedesát tři. Ne

tenkrát. My jsme se trošku blbě narodili.“

Vzpomněl jsem si, nevím proč, a vlastně vím proč, na ty prskající

zajíčky v sále nahoře.

„My bysme to rozsvítili!“ řekla Venuše.

„To je fakt,“ řekl jsem a zasvrběly mě prsty. Ukazovák,

prostředník, prsteník levé ruky na H, A, G klapkách, malíček na

rýhované Gis a palec na oktávové klapce. Ale už bylo pozdě.

Uvědomil jsem si, že už nejsem žádný pásek, žádný gejblík, že jsem

323

soudruh Lavecký, plánovač n. p. Kablona Liberec. Z ničeho nic jsem

prudce řekl:

„Pamatuješ se na ten flák, jaks to s náma pořád zpívala?“

„Buďonnýho?“

„Ne. Nemyslím na koncertě. Myslím jenom na zkouškách, víš?

Annie Laurie. Jako Frankie Smithová.“

Zazubila se. Venuše… Tenkrát měla husté blond vlasy, asi v

nějakém účesu, který by mi teď připadal nemoderní. Ale tenkrát – z

pódia zaznělo klinkání klavíru. Muzikanti už opět zasedali.

„Annie Laurie,“ usmála se Venuše zasněně. „Taky jedna

zeswingovaná lidová písnička.“

„Jenže skotská,“ řekl jsem. „Na ty se folklórní jemnocit

nevztahoval.“

„Počkej!“ řekla dychtivě. Seskočila z barové stoličky a běžela k

pódiu. Byla malá, jako soudeček. Pod šaty, ušitými těsně na tělo a

posetými nějakými lesklými plechovými cingrlátky, byly vidět příliš

zaoblené zbytky někdejší figury. Venuše. Holka, která s tímhle

jménem jako by vlastně pořád běhala nahá, a neměla se taky za co

stydět. Něco vzrušeně říkala klavíristovi. Pak se narovnala a zasmála

se přes parket na mě. Trumpeťák spustil povědomý úvodní break nad

šustícím činelem a Venuše přistoupila k mikrofonu. Přítmím baru

zazněl její lahodný, čistý alt:

Maxwellton, Maxwellton braes are bonnie,

Where early, early fa’s the dew,

And ’twas there where Annie Laurie

Gave me, she gave me her promise true!

Zavřel jsem oči. Bylo to dávno. Bylo to strašně dávno. Byla to

krvavá oběť, taková jiná, nenápadnější, za lepší život té generace

utwistovaných zajíčků nahoře. Blbost, řekl jsem si v duchu. Nebudu

sentimentální jak stará kurva, a otevřel jsem oči.

Venuše, poněkud obtloustlá Venuše, zpívala tím zapomenutým

hlasem tu píseň rychle zapomenutých let.

1963

324

Časopisecky vyšly: Reakcionář Kohn, Vzpomínka na prima

sezónu, Již staří Egypťané, Úsměv pennsylvanské noci, Lekce na

parní lodi, Neřešitelný problém genetický, Práce pro kádrováky, Jak

je lízli, Malá pražská matahára, Dobře prověřená Lizetka, Růžové

šampaňské, Podivu hodný případ s duchem, Krpatovo blues, Bebop

Richarda Kambaly, Dokud nás smrt nerozloučí a Konec Bulla

Máchy. Ostatní povídky jsou vybrány z knih Sedmiramenný svícen,

Ze života lepší společnosti a Babylónský příběh. V nich jsem provedl

325

drobné stylistické úpravy; text uveřejněný zde pod názvem Rebeka

vznikl montáží mezikapitol sbírky Sedmiramenný svícen. Povídky

publikované pouze v časopisech jsem vesměs přepracoval.

Textappealové prózy tištěné kurzívou jsou z let 1962-1966.

J.Š.

326

JOSEF

ŠKVORECKÝ

HOŘKEJ SVĚT

Povídky z let 1946-1967

Spolu s autorem vybral a uspořádal Vladimír Justl.

Obálku, vazbu a grafickou úpravu navrhl Václav Bláha.

Vydal ODEON, nakladatelství krásné literatury a umění, n. p.,

jako svou 2525. publikaci v redakci krásné literatury. Praha 1969.

269. svazek edice Klub čtenářů.

Odpovědný redaktor Vladimír Justl.

Vytiskl Tisk, n. p., Brno, provoz 3, Český Těšín.

18,75 autorských archů, 19,05 vydavatelských archů. 601 22 865.

Vydání první.

Náklad 73 000 výtisků.

01-045-69 – 13/33

Vázané 18,50 Kčs

327

Document Outline

I

MŮJ STRÝČEK KOHN

PAN DOKTOR STRASS

PAN UČITEL KATZ

MIFINKA A BOB ZABIJÁK

PŘÍBĚH O KUKAČCE

REBEKA

REAKCIONÁŘ KOHN

II

PŘÍPAD S FOTOGRAFIEMI

EVA BYLA NAHÁ

POČÁTEK MÉ LITERÁRNÍ DRÁHY

VZPOMÍNKA NA PRIMA SEZÓNU

BABYLÓNSKÝ PŘÍBĚH

JIŽ STAŘÍ EGYPŤANÉ

ÚSMĚV PENNSYLVÁNSKÉ NOCI

LEKCE NA PARNÍ LODI

NEŘEŠITELNÝ PROBLÉM GENETICKÝ

III

PROČ MAJÍ LIDÉ MĚKKÉ NOSY

MŮJ TÁTA HAUR A JÁ

PRÁCE PRO KÁDROVÁKY

JAK JE LÍZLI

MALÁ PRAŽSKÁ MATAHÁRA

DOBŘE PROVĚŘENÁ LIZETKA

RŮŽOVÉ ŠAMPAŇSKÉ

PODIVU HODNÝ PŘÍPAD S DUCHEM

IV

KTERAK PETR OPATŘIL SI SAXOFON

EINE KLEINE JAZZMUSIK

KRPATOVO BLUES

BEBOP RICHARDA KAMBALY

DOKUD NÁS SMRT NEROZLOUČÍ

KONEC BULLA MÁCHY

PÍSEŇ ZAPOMENUTÝCH LET