JOSEF ŠKVORECKÝ

LVÍČE

SPISY JOSEFA ŠKVORECKÉHO

SVAZEK 5

ISBN 80-237-3288-9

Vladimíru Justlovi

Myslím, že jsou zločiny, které se vymykají zákonu,

a které proto, do jisté míry,

ospravedlňují soukromou pomstu.

Sherlock Holmes

v povídce Charles Augustus Milverton

Obsah

Úvod

Plovárna

Redakce

Mánes

Narozeniny

Večírek v podzemí

Večírek v podnebí

Telefony

Tři divadla

Porada lektorů

Psí život

Ohnivé léto

Scéna s čepicí

Konec Blumenfeldky

Scéna s Cibulovou

Živohošť

Scéna s Kopancem

Černá mše

Ediční poznámka

Autorova poznámka

Úvod

(z prvního amerického vydání)

Exil je jako nějaké koření, které propůjčuje hořkou

příchuť mnoha různým formám psaní: komice, ironii,

tragice. Člověk ji cítí v ironii v Conradově – v tragédiích

Thomase Hardyho, umístěných na domácí půdu, zcela

chybí – je však v Třešňovém sadu. Aby člověk zkusil, co

je exil, nemusí však nutně opustit svou vlast. Pocit

zapuzení může se usadit v jeho vlastním krbu. Exil je

ochuzení – být exulantem znamená nemoci volně

komunikovat. Josef Škvorecký byl exulantem dávno

před tím, než odejel z vlasti několik měsíců po ruské

invazi, aby nastoupil místo na Torontské univerzitě.

Dalo by se argumentovat, že podobně jako Conrad,

strávil celý svůj spisovatelský život v exilu, a stejně tak

Kundera, Havel a Hrabal, kteří jsou dosud

v Československu.

Škvoreckého pozoruhodný román Zbabělci se

odehrává v malém českém pohraničním městě

v posledních dnech německé okupace: vše je vyprávěno

z pohledu gymnaziálního studenta, který má stejný

zájem o hru na saxofon a o černošský jazz, jako o to,

kdy už odtáhnou německé jednotky a přijedou ruské.

Román urazil komunistické funkcionáře, protože v něm

nebylo stopy po socialistickém realismu a po falešném

hrdinství; protože byl plný chvály na „dekadentní“

západní jazzovou hudbu, a především pro svou „poésie

du départ“, neboť dobrý marxista nesmí snít o osobním

pohybu, ale jen o pohybu revoluce; nesmí toužit po

dobrém životě, protože ten už našel. Lyrická volnost,

jíž román končí, musela se stát předmětem

předlouhých debat v nakladatelských komisích, jaké

jsou v Minulosti slečny Stříbrné popsány s tak

nádherným smyslem pro humor. Zbabělci vyšli v roce

1958, napadli je konzervativní straničtí recenzenti

a byli zakázáni. Škvorecký ztratil redaktorské místo ve

Světové literatuře, a několik detektivních románů

musel publikovat pod přítelovým jménem. Teprve po

roce 1963, v předdubčekovském období, mu dovolili

vydat několik málo nekontroverzních knih.

Z těch mám nejraději dvě novely, které ještě

nenašly anglického nakladatele*, Legenda Emoke

a podivně poetický Bassaxofon, o studentovi, jenž

nemůže odolat nebezpečnému pokušení, když jej

pozvou, aby hrál na nástroj, o němž vždycky snil,

v německé kapele a za války. Smutek v komedii,

komedie v smutku – v tom je Škvorecký mistrem, a to je

zároveň znamením exilu, znamením spisovatele, jemuž

odepřeli obecný dar domova; jenž, chce-li přežít, musí

se snažit o lhostejnost, která je naší matkou, naší

spásou, naší zkázou.

Minulost slečny Stříbrné (český titul byl lepší: Lvíče)

je poslední jeho kniha, která ještě vyšla v Praze

(Tankový prapor, který měl vyjít v témže roce, 1969,

byl zakázán ve stránkové korektuře), a když ji člověk

čte dnes, žasne nad svobodou, jaké se spisovatelé těšili

za Dubčeka. Pozadím románu – zčásti milostného

příběhu, zčásti detektivky – je Státní nakladatelství,

kde mravnost se musí hájit stejně přísně jako

marxismus; nekonečná zasedání komisí, soukromých

kabal a rozčilené diskuse kolem otázky, zda přijmout

nebo nepřijmout k vydání jistou prozaickou prvotinu.

Ocitujme si lektorský posudek o tom rukopise:

* Od doby, kdy Greene psal tuto předmluvu, obě novely několikrát

vyšly.

V novele se zračí nekriticky přijímané vlivy módní

západní prózy s její dekadentní zálibou v úpadkových

jevech životních, v střídání časových rovin, v sexu,

a alkoholismu, v zločinnosti a v různých nejasných

podtextech… Nepochybuji o tom, že novelu Cibulové by

snobské kruhy přijaly s jásotem. Tím spíš je povinností

socialistického nakladatelství takovou práci odmítnout

a výchovně působit na autorku, aby se hlouběji

zamyslela nad smyslem své práce, aby se ve své další

tvorbě vyhýbala módní apartnosti a snažila se zachytit

celou pravdu o našem životě, který jistě má své

těžkosti, ale především má i své jasné a světlé

perspektivy.

Bylo by to k popukání, kdyby to byla fantazie, kdyby

to nebyla pravda; kdyby živobytí spisovatele

v Československu nezáviselo na politických

rozhodnutích jednoho nakladatele a na vzdálené

a hrozivé postavě, kterou vlastně nikdy nepotkáme,

zvané „soudruh Král“.

Graham Greene

1975

Plovárna

„Támhle – to je ona. Ta v těch bledě modrých

plavkách,“ řekl Vašek.

„V těch malejch?“ zeptal jsem se.

„No,“ řekl Vašek a nespouštěl z ní oči.

Zadíval jsem se taky na přicházející dívku. Plavky

byly opravdu malé. Zakrývaly jí téměř jen prsní

bradavky a klín. Šla po trávníku k nám, v jedné ruce

nesla bílou osušku, v druhé kabelu s nápisem

Scandinavian Airways a oči měla zakryté reflexními

brejlemi. Měla leskle černé vlasy a krátký chlapecký

účes. Byla štíhlá a velice krásná. Šla hrdě a nikoho si

nevšímala.

Potom ji na nás upozornilo Vaškovo odkašlání.

V zlatohnědé tváři zasvítily bílé zuby, reflexní brejle

zahořely sluncem. Dívka byla celá opálená do

zlatožluta, ani za ňadry nebylo vidět bělavou kůži.

Zřejmě se někde opalovala nahá.

„Dobrý den, pane profesore,“ pozdravila a zuby

svítily jako světla v hnědé tmě.

„Dobrý den, Lenko,“ řekl nepřirozeným hlasem

Vašek. „Tohle je redaktor Leden,“ ukázal na mě. A pak

na dívku: „Lenka Stříbrná.“

„Těší mě,“ pravila dívka a podala mi ruku. Na

opálené kůži růžově zasvítila malá jizvička v předloktí.

„Mě taky,“ řekl jsem a zazubil jsem se na ni s co

největším citem, třebaže jsem byl Vaškův přítel.

Leželi jsme na uválené trávě po obou stranách

dívčiny osušky. Dívka ležela na zádech, a co si myslela,

bylo skryto clonou neprůhledných brýlí, které tmavě

zrcadlily svět. Celým povrchem těla přijímala slunce

jako nějakou svátost a moje myšlenky pobíhaly sem

tam po drobných nožičkách nervů. Tohle jsem už

dlouho nepoznal, tohle mravenčení. Pocit něčeho úplně

nového pod sluncem, co má štíhlé, nekonečně dlouhé

nohy a falešné a příliš moudré oči, které jsem dosud

nespatřil. Ten intenzivní pocit života.

Barevné slunečníky v plovárenské restauraci zářily

a od hladiny řeky se odrážel hlaholivý pokřik plavců.

Voda jiskřila pod modrou oblohou, skrze niž se

propalovalo slunce, rozžhavené jako atomová pec. Cítil

jsem nahořklou vůni vody, vůni mokrých těl

a tajemnou, novou a živočišnou vůni dívčina těla.

„Jsem zvědav, kdo vyhraje,“ blábolil z druhé strany

Vašek. „Sovětky mají lepší techniku, ale Japonky mají

zas propracovanější volné sestavy.“ Odmlčel se, nikoho

to nezajímalo a dívka se oddávala své sluneční

eucharistii.

„Co myslíte, Lenko?“ zeptal se Vašek.

„Já tomu nerozumím,“ odpověděla stručně. Vašek

zoufale zmlkl. Uvědomil jsem si, že tu jsem vlastně

proto, abych mu s ní pomohl. V hloubi duše jsem však

už věděl, že ho ale s ní spíš zradím. Řekl jsem:

„Mohli bysme se na to jít podívat. Šla byste s náma?

Nebo vás gymnastika nebaví?“

Chlapecká hlava se pootočila, ale pohlédl na mě jen

travnatý břeh, posetý naháči. Tajemství dívčiných očí

zůstalo nepoznáno.

„Já bych šla, ale prosím vás – víte, kolik budou stát

lístky?“

Usmál jsem se na tu tmavou krajinku s bílými

obláčky na černém nebi.

„My se na vás složíme, jestli nám dopřejete tu

radost.“

Koutky dívčiných úst se pod neviditelnýma očima

pozvedly k úsměvu.

„Abyste nelitovali. Já když už, tak chci lístky do

první řady.“

„Na vás bych se přece neodvážil šet –“ začal jsem,

ale Vašek mi nadšeně skočil do řeči:

„Nebojte se. Já mám známý na Státním výboru.

Dostanu lístky se slevou, to je maličkost!“

Bolestně jsem sykl; docela slabounce. Co se událo za

brýlemi, nebylo vidět. Vaškovi přirozeně nedošlo nic.

Přestal jsem ho vnímat a nechal jsem ho klábosit,

obrátil jsem se na břicho. Vedle mě ležela dívčina zlatá

ruka s jizvou na předloktí. Malý růžový obdélníček, jako

kdyby tam někdo sedřel několik centimetrů kůže a rána

po zacelení zůstala růžová. Položil jsem špičku prstu na

to zajímavé místo. Bylo žhavé teplem vnějším

i vnitřním. Vašek vyčerpal námět a dívka ke mně znovu

otočila své černé Indie.

„Copak jste si to udělala?“ zeptal jsem se,

a podoben apoštolovi, nechal jsem prst v jizvě.

Zvedla ruku, podívala se na předloktí. A pak už ruku

nepoložila podle těla, ale na nahý žaludek, krásně

propadlý. Moje ruka zůstala ležet na osušce a natažený

prst někam nemravně ukazoval.

„Ale,“ řekla. „Vy se mi budete smát. Měla jsem tam

tetování.“

„Tak?“ řekl jsem. „Chuligánská minulost?“

„Trošku. Ale ne moc.“

Takže jsem ji už bez rozpaků vzal za ruku.

„Copak to tam bylo? Srdce probodené šípem? Nebo

kotva?“

„Nápis,“ řekla.

„Aha. Jméno nějakýho člověka?“

Dívka otočila ostříhanou hlavu neznámýma očima

k nebi.

„Ano. Jméno nějakýho člověka,“ řekla.

„A jaké? Jim? Nebo Pete?“

„Nejste trochu nediskrétní?“ otázala se toho nebe.

„Promiňte.“ Bylo ticho.

„V jednotlivcích,“ ozval se Vašek, „vyhraje asi

Gubov. Ale taky má šanci –“

Vtom se dívka rázně zvedla. Půvabně, pružně, slunce

jí polilo nahá záda a vložilo drobné stíny do dvou

dolíčků velice nízko při páteři. Protáhla se a otočila se

k nám. Tyčila se k rozžhavenému nebi a mně se zdálo,

že mě reflexní brejle propalují černými paprsky.

Zeptala se:

„Nepůjdete si zaplavat?“

„To je nápad!“ zvolal Vašek s falešnou radostí

a pohotově vyskočil.

Kratičkou chvilku jsem se díval do těch umělých

černých očí. Z nich se nic poznat nedalo. Dívka se

nehýbala.

Řekl jsem úsměvem:

„Přijdu za váma za chvíli.“

Dívka škubla prudce hlavou k Vaškovi a usmála se na

něho. Potom si sundala brýle a hodila je na osušku, ale

to už ke mně byla otočena zády, takže tajemství jsem

zase neodhalil. Kráčela graciézně mezi ležícími těly

k dřevěné plovárně, celá jakoby vytvořena silovým

polem ničivé erotické radiace. Vašek zpitoměle

poskakoval vedle ní.

Teprve když zmizela ve vlnách a na hladině, plné

jiskřících záblesků, bylo vidět jen černou, trochu

střapatou hlavičku jako makovičku, vstal jsem, odešel

na dřevěnou plovárnu a skočil jsem po hlavě do vody,

studené několikadenními dešti.

Plaval jsem pomalu mezi povykujícími dětmi a hledal

střapatou hlavičku. Kolem jel bílý parník, natřískaný

výletníky, a na vlnách vzedmutých jeho kolesy se

rozhoupaly hlavy plavců jako korkové zátky. Oslepil mě

jiskřivý záblesk slunce a na chvíli jsem musel zavřít oči.

Voda mě mrazivě chladila po nahém těle. Ponořil jsem

se pod hladinu a oči jsem otevřel. V zelenkavém stínu

mávala jakási dívčina necudnými stehny v bezprostřední

blízkosti muže v adamkách, který jí mezi ta stehna cpal

veliké břicho. Pomyslel jsem si, že ve vodě odkládají

lidé mnoho ze svých pokryteckých zvyklostí, a dodalo

mi to chuti k dílu.

Vynořil jsem se a začal jsem na hladině pátrat po

černé chlapecké hlavě a prořidlé světlé kštici Vaška

Žamberka. Proti mně se pomalu sunul vodní velociped

a pěnil za sebou vodu. Z něho zazněl známý dunivý

hlas:

„Buď zdráv, Karle!“

Můj šéf. Seděl na velocipedu v plavkách, ale hlavu

skryl před úžehem strašlivou modro-zeleně kostkovanou

plátěnou čepicí, jaké právě přicházely do módy. Vedle

něho šlapala jeho ani ne hezká ani ne šeredná

manželka. Vzdal jsem mu čest tím protivným

pozdravem, který je na pomezí důvěrnosti a úředního

respektu: „Buď zdráv!“ a jeho manželku jsem pozdravil

důvěrněji: „Dobrej den, Elo.“

„Co tak sám?“ zeptala se šéfka z výšky. „Kde máš

slečnu?“ Manžel ji divadelně okřikl:

„Tak Elo! Copak si Karel ani v neděli nemůže

odpočinout?“

Bohatýrsky se rozesmál. Trošku mě to namíchlo.

Anežka mu zřejmě donesla něco o mých potížích

s Věrou. Pečlivě špicovala uši, vždycky když mi Věra

volala. Snažil jsem se mluvit hodně neutrálně, ale

Anežka, jako většina ženských, měla bystrý smysl pro

hlasové nuance.

„Mám tu nějaký známý, ale někam se mi ztratili,“

řekl jsem a rozhlédl jsem se po hladině. A příliš rychle

jsem dodal: „Aha, támhle jsou. Tak já poplavu.“

„Tak plav!“ pravila s průhlednou ironií Ela.

Měl jsem v poslední době dojem, že ohnisko jejích

přelétavých zájmů se přesunulo na mě. To teda pěkně

děkuju. Ráznými tempy jsem se vzdálil od velocipedu

a šéf a šéfka strnule vypluli nad hlavami plavců

opačným směrem.

Vašek s dívkou měli zřejmě namířeno na druhý břeh,

protože byli už skoro v polovině řeky. Zamračil jsem se.

Tahle vlastnost hezkých sportovních slečen mi byla

odjakživa protivná. Všechny byly blázen do

přeplavávání Vltavy. Zažil jsem tu disciplínu osobně

dvakrát, a nebyl jsem žádný olympijský vítěz. Vašek byl

ovšem profesor tělocviku. Plavbu na druhý břeh navrhl

dokonce možná on. Asi se domníval, že tím dívce

zaimponuje, protože měl mindrák, že jí ničím

imponovat nemůže. Normální mindrák, jaký z příliš

hezkých slečen padá na člověka trpícího chorobnou

nesmělostí. Což byl Vašek. Jeho mindrák prohlubovala

ještě utkvělá představa, že jako učitel tělesné výchovy,

i když vysokoškolský, nepatří mezi intelektuály, a pokud

jde o sex-appeal, nemá proto intelektuálské možnosti.

Jeho představy o sociální funkci literatury byly

dobově přehnané. A já byl dnes tady, a nikoliv s Věrou

na Rabyni, kvůli němu: měl jsem mu pomoct se slečnou

Stříbrnou.

Šlo o starý trik, použili jsem ho už jednou, kdysi

dávno na fakultě. Mělo se jít ve třech někam do

divadla, a jeden – já – potom nepřišel. Tehdy to

neklaplo: slečna odešla o přestávce. Nyní Vašek doufal

v úspěšnější reprízu.

A tu jsem mu vlastně už obstaral, takže už se

nemusím namáhat. Přesto jsem se dychtivě rozhlížel po

hladině, po černobílé dvojtečce hlav, a proti vší taktice

jsem uvažoval, jestli nemám taky plavat na druhý břeh.

Bývaly doby, kdy bych se byl kvůli takovéhle slečně

pustil třeba do výstupu na Mount Everest. A byl bych to

možná udělal ještě před chvílí, když jsem ležel vedle

těch srdcervoucích nohou a měl jsem přesně stejný

pocit, jako když jsem vedle podobných nohou ležel

kdysi na plovárně v Kostelci – ale to mi bylo šestnáct

a od té doby se mnoho změnilo. Taky to, že když mi

slečna Stříbrná sešla z očí, procitl jsem z chvilkové

iluze a bylo mi jasné, že pod sluncem nic nového není,

všechno už tu bylo, i takovéhle slečny, a že je to

všechno trik žláz a červencového slunce a toho divného

zvyku dvacátého století obnažovat na vyhrazených

místech všechno, co obnaženo jinde značí prudkou

nemravnost. Kdysi bych tedy pro slečnu Stříbrnou byl

ochoten vyručkovat po laně na Eiffelku, ale od té doby

jsem zmoudřel a naučil jsem se neztrácet hlavu. Když

člověk ztratí hlavu, ztratí obyčejně taky veškeré

požitky a zbudou mu jen oči pro pláč. Když si ji zachová

chladnou –

Taky jsem si uvědomil, že vlastně – zatím jen

v duchu – zrazuju kamaráda. Jenže to mi bylo ze všeho

nejvíc jedno. Kamarád nekamarád. A pak: dovedl jsem

situaci odhadnout natolik, aby mi bylo jasné, že Vašek

slečnu Stříbrnou nedostane.

Volání o pomoc se ozvalo, když jsem pohodlně ležel

na hladině poblíž loďky, v které se rozvaloval nějaký

tlustý pán. Slabounké a vzdálené, ale zřetelné.

Rychle jsem se ohlédl po zvuku toho dalekého

hlásku, jenž rázem utišil ševel plovány. Daleko, už

hezký kus k druhému břehu, se na rozvířené hladině

divoce houpala černé hlavička a bylo vidět, že dívka,

které patří, s čímsi zápolí. Ze všech stran vyrazilo

k místu nesnází ráznými tempy několik plavců. Koutkem

oka jsem zahlédl plavčíka, jak sundává ze stěny kabiny

záchranné kolo.

Rychle jsem doplaval k lodičce a vyšvihl jsem se

dovnitř. Tlustý pán se vyjeveně vztyčil, chystal se

ohradit proti porušení svého práva na siestu, ale křikl

jsem na něho: „Topí se mi kamarád, dovolíte?“, dřepl

jsem k veslům, pán ihned změnil úmysl a ochotně se,

zadkem napřed, vymrštil z lodičky. Nalehl jsem na

vesla, až příď mocně narazila na zčeřené vlnky.

Zašumělo to. Loďka rychle prorážela hladinu.

Ohlédl jsem se přes rameno. Černá hlavička se pořád

držela nad vodou a vedle ní, velice blízko, se z vody

vyhoupla Vaškova blond kštice. Znova jsem několikrát

prudce zabral, předjel jsem přičinlivě kraulující borce

a zase jsem se ohlédl. Na opálené paži, která Vaška

držela pod bradou, se mokře zalesklo slunce. Byl jsem

už docela blízko, rejdoval jsem s loďkou k černé

kebuličce.

A v té chvíli a situaci jsem jí poprvé pohlédl do očí.

V životě jsem takové oči neviděl, zasáhly mě jako

Viktorku Černý myslivec. Snad to, podle lidské

anatomie, ani nebylo možné – ale byly velké, černé

a úplně bez duhovek. Jenom dva černé kotoučky jako

z bakelitu, vlastně stejné a stejně neprůhledné jako ty

reflexní brejle, i v nich drobounce jiskřily odlesky vln.

I v téhle chvíli a situaci zůstalo tedy jakékoli jejich

tajemství neodhaleno.

Příď loďky dojela k tonoucímu a dívka se přidržela

jednou rukou okraje. Neřekla nic. Po obličeji jí stékaly

krůpěje vody a ústa měla zkřivena námahou. Ale pořád

byla krásná. Měla tu vzácnou tvář, která v žádné

grimase nedokáže zošklivět. Naklonil jsem se z loďky

a chytil jsem Vaška pod paží. S dívčinou pomocí se mi

podařilo vytáhnout ho dovnitř. Pak jsem se otočil k ní,

jenže ona se mrštně vyšvihla do člunu sama. Plavky

napité vodou se přilepily k tělu a pod krepsilonem

vystoupily reliéfy prsních bradavek.

Podívala se na mě, já rychle uhnul očima z těch míst

a narazil jsem na mysteriózní bakelit.

„Budete veslovat?“ zeptala se.

„Jistě.“

Sedl jsem k veslům, ona usedla na lavičku naproti

a vzala Vaškovi hlavu do klína. Opřel jsem se do vesel,

příjemné charónství však dlouho netrvalo. Dorazil

k nám plavčík a zkušeně přirazil bokem k naší lodi.

„Dejchá?“ zeptal se.

„Dejchá,“ pravila slečna Stříbrná.

Plavčík zkušeně odhadl situaci a pak dívku vyzval:

„Slečno, přelezte si ke mně. To bude lepší než

přendávat jeho. Musí se co nejrychlejc dopravit na

břeh.“

Dívka na mě upřela černé zorničky, usmála se jako

na omluvu a pokrčila rameny, vstala a lehce přeskočila

k plavčíkovi. V té chvíli se to asi rozhodlo definitivně.

Ten pohyb, když přeskakovala z loďky do loďky, když

na okamžik dala od sebe štíhlé nohy, jako by mě zvala

do své komůrky všech slastí, ten tajemný úsměv

tajemných očí z bakelitu. Věděl jsem už, jak to skončí.

Proti tomu se už nedalo nic dělat. Taky jsem proti tomu

něco dělat neměl v úmyslu. Vašek Nevašek.

Nalehl jsem do vesel a provázen plavčíkovým

korábem vezl jsem poloomdlelého důvěřivce k můstku

plovány.

Lékař v plavčíkově kanceláři konstatoval pouze

okamžitou nevolnost a nějak to odborně pojmenoval.

„Dnes už do vody nechoďte!“ rozkázal Vaškovi a poučil

ho, že rozpařený nemá skákat do řeky a podnikat hned

dlouhé plavby. S touto moudrostí, poněkud lidovou na

doktora vší medicíny, se vzdálil a my jsme osaměli.

Sotva nás opustil i plavčík, Vašek truchlivě pravil:

„Tak jsem to posral.“

„Blbost,“ řekl jsem. „To se může stát každýmu.“

„Ale musí se to stát právě mně.“

„Nebuď jelen! Co se, prosím tě, stalo?“ řekl jsem.

„Vytáhla tě z vody, no. Musíš si z toho dělat legraci.

Možná že právě tohle vás –“ hledal jsem slovo, věděl

jsem, že každé bude falešné, a radostně jsem přítelovo

zoufalství přijal jako potvrzení faktu, že Vašek si už

utvořil pevný názor na další vývoj svých pletek se

slečnou Stříbrnou, a i kdybych mluvil jako Goebbels, že

mu to nerozmluvím, „– sblíží,“ dokončil jsem svou

originální myšlenku a vyhlédl jsem z okna.

Vašek zavrtěl hlavou.

„Kdepak. Já mám na ženský smůlu. Dneska jsem se

o tom jenom znova přesvědčil. Pamatuješ loni s Květou?

Ta taky. Učil jsem ji alpinismus, a pak jsem před ní slít

z obyčejný dvojky a vyvrk jsem si nohu.“

„A od tý doby jsi jí nezavolal, viď?“ zeptal jsem se

ho. „Pochopitelně si myslela, že ses na ni vykašlal.“

„Ale houby. Začla chodit s Joskou Králem a ten ji to

horolezectví doučil v Boučkový chatě na Hrubý Skále,“

pravil s nečekanou ironií, kterou jsem pochopil jako

špatné znamení, a honem jsem řekl cynicky:

„Taks ji za to měl potrestat v posteli!“ Sarkasmus se

ihned rozpustil v mindráku:

„Čoveče –, půl roku jsem se před ní vytahoval, jakej

jsem alpinista, a pak –“

„Nojo, abeceda, příteli! Nikdy se nevytahuj. Čím

vejš se vytáhneš, tím hůř, když spadneš.“

„Ale co jinýho mně zbejvá?“ pravil zoufale Vašek.

„Vo knížkách kecat neumím jako vy literáti –“

„Míň mluv a víc jednej,“ poučil jsem ho. „Až se

trochu sebereš, půjdem za Stříbrnou.“ Ale Vašek pravil

rozhodně:

„Nejdu!“

Jako na zavolanou se rozhrnula plátěná záclona ve

vchodu a černá hlava slečny Stříbrné nakoukla dovnitř.

„Můžu dál?“

„Račte!“ vyzval jsem ji. Vašek zavřel oči. Dívka si asi

pomyslela, že spí, protože zašeptala:

„Jak mu je?“

„Dobře,“ řekl jsem a potom k příteli: „Vašku! Slečna

Stříbrná je tady!“

Vašek, jak byl bledý a předstíral mdloby, zřetelně

zrudl. Otevřel oči a posadil se.

„Ležte!“ pravila slečna Stříbrná a položila mu ruku

na rameno.

„Musím vám poděkovat,“ zablekotal. „Zachránila

jste mi život –“

„No? Že jo?“ řekla dívka a rozesmála se. Vašek

mumlal dál:

„Opravdu, velice vám –“ Přerušila ho:

„Můžete chodit?“

„Chvíli má zůstat ležet, aby si odpočinul,“ řekl jsem

za něho.

„Tak pěkně ležte! Nechcete něco přinést? Vodu?

Nebo kávu?“

„Děkuju vám,“ pravil Vašek příšerně pokorně.

Dívčiny panenky, které se mi do té chvíle vyhýbaly, se

setkaly s mým pohledem. Byla to zázračná anomálie.

Přišla dovnitř v těch svých bikinkách, už na ní trochu

oschly, ale zdály se ještě menší než venku. Celé její

tělo, i nejměkčí místa, mělo podivnou, skoro zázračnou

tuhost. Napadlo mi, že kdyby tu stála nahá, bude

vypadat jako socha z hnědého mramoru. Pružná, teplá,

kinetická socha.

„Přijdem za chvíli za váma,“ řekl jsem. „Ležíte

pořád tam jako prve?“

Na ten mistrovsky malý okamžik, který tak dobře

dovedou vypočítat, ačkoliv jinak nejsou na matematiku

moc dělané, byla zticha. Potom pravila hlasem, který

lákal jako vábnička:

„Tak přijďte.“

A mě zase po celém těle začali zlomyslně šimrat

mravenci těch zatracených žláz.

Sotva zmizela, Vašek vyskočil, až zavrzala palanda.

„To už chceš jít?“ zeptal jsem se.

„Jo. Ale domů.“

„Vole,“ řekl jsem.

„Napíšu jí dopis.“

„Ohromnej nápad.“

„Já se na všechno vykašlu.“

„A co vožrat? Vožrat se nepudeš?“

„Třeba taky.“ Podal mi ruku.

„Tak neblbni. A mně se ještě nechce jít domů.“

„Já taky neříkám, abys šel. Jdu sám.“

Věděl jsem, že už mě neohrozí, když si zahraju na

kamaráda. Řekl jsem:

„Tak koukej: ty jdi pěkně za Stříbrnou, a z parády se

ztratím já.“

„Nemůžu, Karle. Fakt. Ať jsem třeba vůl.“

„To seš. Korunovanej.“

„Vy literáti jste jiný. Ale jak by bylo tobě, kdybys –“

Vašek namáhavě sháněl přirovnání, „– kdybys jí třeba

napsal báseň, a ta báseň byla tak pitomá, že by ses

před ní shodil.“

Na zlomek vteřiny jsem zauvažoval. Báseň na slečnu

Stříbrnou? Už tak dlouho jsem psal básně spíš o jiných

věcech, a pokud o lásce, tedy spíš o lásce obecně.

Nemodeloval jsem je podle konkrétních slečen.

Konkrétní slečny jsou příliš efemérní, poezie je věčná.

Ale tahle dívka s bakelitovýma očima bez duhovek…

Vašek rozvíjel svůj příměr dál:

„A u mě to máš to samý zase s tělesnou zdatností. Já

vím, ty bys ji třeba stejně ukecal, i kdybys napsal blbou

báseň, ale já to nedokážu –“

Chtěl jsem mu říct, že právě proto, že těmi svými

bicepsy napsal dnes do Vltavy tak blbou báseň, musí to

dokázat. Chtěl jsem mu prozradit veřejné tajemství, že

když to dokáže teď, dokáže to už vždycky ve všech

dalších případech. Chtěl jsem mu dokonce svěřit, jak

jsem taky trpěl tou trémou z krásných ženských a jak

jsem se z ní silou vůle vyléčil. Jak jsem chodil na čaje

a tancoval jsem schválně jenom s nejhezčími slečnami

a schválně jsem mluvil a mluvil – jak všechno na světě,

úplně všechno, je jenom cvik a trénink, nic víc, jako

ten jeho pitomý basketbal…, ale pak jsem se ovládl

a zvítězilo ve mně zdravé sobectví. Jemu bych to asi

stejně nevysvětlil. Ano, Vašek je kamarád, jenže kolik

kamarádství už bylo zrazeno kvůli ženským. A jakmile

jsem si uvědomil tohle –, že pro mou falešnost existuje

precedens –, měl jsem hned svědomí čisté. Ostatně,

obětuji etickou zásadu chtivé žádosti, což je to

nejomluvitelnější na světě. Řekl jsem:

„Tak jdi, když myslíš. Ale na tu gymnastiku jí garde

budeš dělat ty, to si pamatuj!“

„Možná,“ řekl Vašek. „Ahoj, a –“ zase zaváhal.

„– omluv mě u ní. Že se mi udělalo špatně nebo

něco. Ahoj!“

Slečna Stříbrná seděla na osušce, kolena objímala

pažemi a už z dálky na mě hleděla opět skrz černé

brejle.

„Kde máte pana profesora?“ zeptala se a udělala mi

na osušce místo. Sedl jsem si vedle ní.

„Šel domů.“

„Proč?“

Chvilku jsem váhal. Mám říct, že se mu udělalo

špatně? Vykašlal jsem se na tu dohodu.

„To si můžete domyslet, ne?“

Sundala černé brejle a podívala se na mě

bakelitovýma očima. Nešlo z nich nic poznat, ale

nevysvětlitelně mě zamrazilo. Snad právě proto, že to

z nich nešlo poznat. Co si myslí.

„Já nevím. Proč?“ zeptala se.

„Je mu to trapný. Má dojem, že se před váma

shodil.“

Chvíli setrvala v tom nepohnutém pohledu, pak řekla

zamyšleně jenom:

„Hm.“

„Chtěl by si s váma začít,“ pokračoval jsem ve

zradě. „Proto taky jsem tady dnes já.“

„Jak to?“

Zase – a úplně zbytečně – si ty brejle nasadila.

„Podle toho, co mi řek, jste vůči němu příliš

zdrženlivá. Ani se mu nepovedlo smluvit si s váma

rande. Tak angažoval mě. Vyjednal jsem to na

gymnastiku ve třech a předpokládá se, že nepřijdu.“

Dívka si lehla na záda. V brejlích vyplulo opět

loďstvo obláčků.

„Vy jste jeho kamarád?“

„Ano.“

„Tak proč mi tohle říkáte?“

„Vás to nezajímá?“ Krátká pauza.

„O to nejde,“ řekla potom.

„O to jde,“ řekl jsem.

Mlčela. Pak pravila záhadně:

„Přidejte zájmeno.“ Nerozuměl jsem tomu.

„První osoby,“ dodala pomalu, „ve třetím pádě.“

A to už mi to došlo. Rozesmál jsem se, ale dívčina

tvář zůstala nehybná. Řekl jsem:

„Teď ovšem na tu gymnastiku určitě přijdu.“

„Jestli tam ovšem teď přijdu já.“

„Nemusíte –“ polkl jsem, „– na gymnastiku. Do tý

doby je ještě tejden a ten má sedm dní. Do tý doby

můžu ještě sedmkrát přijít někam jinam. Co říkáte?“

„Teď jste tady, a pan profesor Žamberk šel domů.

To by vám teda zatím mělo stačit.“

Položil jsem se na bok a podepřel jsem si hlavu

o loket. Pomalu, od paty k hlavě jsem si slečnu

Stříbrnou prohlížel. Krátký účes, havraní lesklé vlasy,

rovný profil velice krásného obličeje, oblá ramínka

a kůže hladká jako hnědé hedvábí, ňadra, která ani

teď, když ležela na zádech, neztratila triumfální tvar

mládí; propadlé bříško s titěrným dolíčkem pupíku,

drobné černé chloupky při okraji plavek, tam, kde se

stehna svažují k pohlaví, a dlouhé, štíhlé, ale ne

hubené nohy, rovné a hnědé a překrásné.

„Hm,“ pravila dívka znovu, ale já pokračoval

a anatomické prohlídce.

„Tak něco říkejte,“ vyzvala mě.

„Vy nejste dlouho v Praze, že ne,“ řekl jsem.

„Ne. Teprve měsíc.“

„A jak jste na tom s bytem?“ zeptal jsem se. „Já že

jsem tu už deset let, a byt nemám. Jenom podnájem.“

Podíval jsem se jí do tmavých brejlí. Pochopila velmi

inteligentně a v opálené tváři svitlo opět perleťové

světýlko.

„Já mám garsonku,“ usmála se.

Radost ze života se ve mně prudce pohnula.

„Totiž,“ pokračovala, „jedna přítelkyně mě vzala

k sobě do garsonky.“ A jako kdyby to ještě nestačilo,

dodala:

„Má právě angínu a leží.“

Mimovolně jsem se zamračil. Skrze brejle zablýskly

v očích slečny Stříbrné divné plamínky. „Dejte mi

cigáro,“ pravila. Slečna Stříbrná bude asi pěkná

potvora.

Zeptala se:

„Vy píšete básně, že?“

Seděli jsme na lavičce pod vrbou, blízko stánku

s občerstvením. To mě překvapilo. Nepředpokládal

jsem, že by slečna Stříbrná měla povědomost o mé

slávě. Byla, jak jsem už zjistil, úřednicí v nějakém

takovém věčně přeorganizovávaném podniku, jaké se

jmenují Zooexport nebo Zverexport nebo tak nějak,

a třebaže jsem ji dosud nespatřil v šatech, měl jsem za

to, že se zajímá spíš o módní doplňky než o poezii.

„No – tak trochu,“ pravil jsem skromně. „Jak se vám

líbí?“

„Moc ne.“

Bůh ví, že jsem na plody své múzy nebyl domýšlivý;

už dávno to byly spíš plody promyšlené osobní politiky

a se smyslem života mi nesouvisely. Ale slečna Stříbrná

byla přece jen trošku moc upřímná.

„Proč ne?“

„Mám dojem, že to nemyslíte vážně. Není v nich

žádný cit. Asi spíš myslíte na to, aby vám je otiskli.“

Takhle trapně mě ovšem ještě nikdo neodkryl. Asi

proto, že moc lidí mé artefakty nečetlo, a ti, co je

četli, to nepoznali. Alespoň jsem měl pár dopisů od

čtenářek, které nepoznaly nic. Kysele a velmi

nevěrohodně jsem se zasmál.

„Vy jste se minula povoláním. Měla jste být literární

kritik. Ještě štěstí, že nejste.“

Slečna Stříbrná cucala stéblem zelenou limonádu.

„Na mě si nikdo nepřijde. Napsal jste vy vůbec někdy

nějakou básničku jen tak? Někomu z lásky třeba?“

Napsal? Zvláštní: dnes už jsem o tom jednou

přemýšlel, a v souvislosti s touhle hnědou slečnou.

Vlastně napsal. Celou sbírku. Na gymnáziu.

„Napsal,“ řekl jsem. „Ale to už je dávno.“

„Mojí sestře psal jeden chlapec básně,“ pravila

slečna Stříbrná. „Já jsem byla tehdy ještě špunt, ale od

tý doby se mi skoro nic tak nelíbí. Ne že bych poezii

rozuměla,“ řekla rychle, „a taky si to ani celý

nepamatuju. Jenom mi z toho uvízla v hlavě

ta – nálada, víte? A jeden verš: Píšu vám, Salino,

a z okna vidím káru, na ní pan Lustig hraje na kytaru –“

„To psal chlapec vaší sestry?“

„Ano.“

„Takový komický veršíky? Myslel jsem, že to byly

milostný verše.“ Přerušila mě vážně, důrazně:

„To byly milostný verše. A ne komický. Tragický,

o tom vy nemáte ani ponětí.“

„Komický na tom je to, že je to opsaný z Ortena,

víte? Ten mládeneček se chlubil cizím peřím: Píšu vám,

Karino, a nevím, zda jste živa –“

Slečna Stříbrná zahodila polovypitý papírový šálek

s limonádou do koše na papíry a vstala.

„Pojďte ještě do vody, ne? Je neděle – a slunce svítí

do oken.“

Sundala si brejle a podívala se na mě, skoro se mi

zdálo, že verš ze šlágru říká s nějakým utajeným

sarkasmem. Jako náplast na nějaké bolavé místečko

v srdci. Slečna Stříbrná. Dovedl jsem si představit, jaké

takovéhle slečny mívají bolesti.

Sestupovala po schůdcích do vody, chladnokrevně,

ne pomalu, ale taky nepospíchala, a hladina jí stoupala

ke kolenům, nad kolena, ke klínu, v bikinkách pěkně

vymodelovanému do žemličky, jak tomu něžně říkala

Věra, k pasu a výš, až z vody koukala jen pěkná

hlavička slečny Stříbrné. Zazubila se na mě chrupem

jako z reklamy na Thymolin. Vůbec celá byla jako

z reklamy. Takhle se ženské daří jenom reklamním

malířům. Pánubohu ne.

„Ale na druhý břeh s váma neplavu,“ zavolal jsem.

„Já s váma taky ne!“ otočila se ke mně zády. „Dnes

už mám jeden dobrej skutek za sebou.“ Vyplula

energickými tempy.

Skočil jsem za ní a brzo jsem ji dostihl. Pluli jsme

jen několik metrů od břehu, kolem lodiček,

nafukovacích duší s dětmi, s holčičkami v gumových

čepicích, s chlapečky vyděšeně bumbajícími vltavskou

vodu. Voda u břehu a při hladině byla teplejší. Slečna

Stříbrná se obrátila na záda a položila se na hladinu.

Napodobil jsem ji. Nad námi, ale už kus níž k západu,

žhnulo pořád sálající červencové slunce. Na dřevěném

kole pořádaly nohaté dívčiny striptýz.

Otočil jsem hlavu k slečně Stříbrné.

„Odkud vlastně jste?“

„Já?“ řekla se zavřenýma očima. „Z Brna.“

„Tam máte rodiče?“

„Nemám rodiče.“

„Tak sestru?“

Chvilku byla zticha. Pak řekla:

„Ta už mi taky umřela.“

„Promiňte.“

Z nábřeží zazvonila tramvaj. Halas dětských hlásků

za námi, kde plulo loďstvo gumových duší, cinkal

o hladinu.

„Promiňte, nebyl bych o ní mluvil,“ řekl jsem. „Ale

jak jste prve říkala ten verš, ten sakra člověku opravdu

utkví v paměti. Píšu vám, Salino, a z okna vidím káru,

na ní pan Lustig hraje na kytaru.“ Přejel mě mráz. Asi

proto, že jsem už dlouho nejen nenapsal, ale ani pro

vlastní potěšení nečetl žádnou poezii. „Je to sice jasná

parafráze, ale stejně – co tam dělá ten pan Lustig?“

„Ten mládenec, co tu básničku psal, byl žid,“ řekla

dívka a oči měla pořád zavřené. „Psal to Salině tajně

z Terezína, když tam na ni vzpomínal.“

„Ach tak,“ řekl jsem. „A – vrátil se?“

„Ne,“ řekla slečna Stříbrná. „Ale Stáňa – moje

sestra, on jí říkal Sally – stejně umřela dřív než on.

Taky za války. Dostala zápal plic.“

„Chudák,“ řekl jsem. „Kolik jí bylo?“

„Čtyřiadvacet,“ řekla slečna Stříbrná. „Byla

o čtrnáct let starší než já, ale měla jsem ji strašně

ráda. Nám zemřela matka, když jsem se narodila, víte?

Stáňa mě vychovala.“

Otevřela oči a koukla po mně, nízko při hladině,

a najednou vklouzla pozpátku pod hladinu jako užovka,

ani se za ní neudělaly kruhy. Rychle jsem se taky

ponořil. V zelenavém světle se mihl stín štíhlého těla,

hbitě plovoucího pryč. Pustil jsem se za ní, ale byla

rychlejší. Navíc mi brzo došel dech a musel jsem se

vynořit. Rozhlédl jsem se a uviděl jsem slečnu

Stříbrnou, jak visí mezi nosníky vodního velocipedu

a hlavu má vystrčenou nad hladinu. Rychle jsem se

znova ponořil a plaval jsem tím směrem. Bylo z ní jen

zlaté mihotání barev, bublinky jí milostně běžely

vzhůru po zlatém těle. Kolem ní vířila bílá pěna,

vyráběná lopatkovým kolem velocipedu, jako svatozář.

Několika tempy jsme se dostal pod svatozář.

Nechávala se táhnout neviditelnou dvojicí šlapajících

nahoře a dlouhé nohy vlály zeleným světlem jako rybí

ocas mořské panny. Ach námořníku, řekl jsem si, jseš

ztracen, a sáhl jsem po ní jako vodník po dušičce.

Chytil jsem ji za obnažené boky a projela mnou slast

tak nesmírná, že jsem se málem utopil. Slyšel jsem, jak

nad hladinou vyjekla, a potom se mi začala v náručí

kroutit a svíjet a mně po vlhkém těle ruce sklouzly.

Musel jsem se vynořit. Nad vodou jsem se octl tváří

v tvář rozesmátému obličeji, perleťovým zoubkům

a posměšným očím z bakelitu. Prudce jsem znovu

zalovil po slečně Stříbrné.

„Tak pozor, soudruzi naháči, ať nás nepřevrhnete!“

řekl někdo nad námi. Teprve teď jsem si všiml, že

velociped se povážlivě houpá. Čtveřice nohou, které

ztratily dotyk s pedály, hledala oporu. Na tvář slečny

Stříbrné, pokrytou vodní tříští, padl stín velocipedisty.

„Věro! Kroťte tu bujnost trochu!“ ozval se hlas mojí

šéfové. Očima ještě poloslepýma vodou jsem honem

pohlédl vzhůru. Ale to už odtamtud zaznělo,

s neomylně falešnou intonací, jakou tak bezpečně

dovedou nasadit, když chtějí seknout drápkem: „Ach

promiňte! Já myslela, že je to slečna Kajetánová. Když

jsem viděla doktora Ledna –“

Kysele jsem se uchechtl.

„Tohle je slečna Stříbrná,“ představil jsem mořskou

pannu a otočil jsem se k ní. V bakelitových očích hráli

všichni

čerti

badminton.

„Soudruh

Procházka – soudružka Procházková.“ Slečna Stříbrná

vzhlédla k bachraté postavě mého šéfa, tyčící se proti

slunci na železné konstrukci velocipedu. „Těší mě!“

zazpívalo šéfstvo dvojhlasně, a jestli slečna Stříbrná

taky něco řekla, v té disharmonii se to ztratilo.

„Tak se nám neděle vydařila, co?“ zaburácel potom

šéf.„To teda mimořádně,“ pravil jsem s citem.

„Kdo to je?“ zeptala se potom, když jsme bok po

boku slušně pluli ke břehu.

„Můj šéf.“

„Šéf?“

„Šéfredaktor nakladatelství Naše kniha.“

Zmlkla a zrychlila tempo. Přizpůsobil jsem se. Slečna

Stříbrná plavala závodnicky, s ústy pod hladinou. Pak

zase zpomalila.

„Nebyl on dřív –“

Ticho. Popadal jsem dech. Její tempo mě zmáhalo.

Svou otázku nedokončila.

„Co jestli nebyl?“ zeptal jsem se udýchaně.

„Ale nic. Mám dojem, že znám jeho ženu, odněkud.“

„To je možný. Je to dcera – ministra Šnajdra,“

vypravil jsem ze sebe. „Co loni umřel – a měl státní

funus.“

„Hm,“ řekla. „Tak to je jiná. Znala jsem v Brně

nějakou Procházkovou z Prahy. Její muž byl taky

redaktor nebo něco.“

„To byla asi jeho první žena. S tou se rozved.“

„Aha.“

Uvažoval jsem, mohu-li risknout důvěrný tón.

Nevěděl jsem o ní skoro nic. Jenže dlouholetá

zkušenost mě poučila, že u takhle krásných dívek to

nikdy není velké riziko. Ty skoro nikdy nepatří

k budovatelkám. Leda k budovatelkám vlastního

soukromého štěstíčka.

„Po Únoru mu totiž první manželka kádrově

zastarala,“ řekl jsem. „Byla to dcera soukromého

nakladatele a nepochopila dobu.“

Koutkem oka jsem mrkl na slečnu Stříbrnou.

Neodpověděla, ale zdálo se mi, že jí něžný profil trošku

zešpičatěl. Poněkud mi zatrnulo v žaludku. Vtáhla

pěkné plné rty do úst, jako kdyby se do nich chtěla

kousnout. Dopluli jsme k plovárenskému můstku rychle

a mlčky, a slečna Stříbrná vylezla po schůdkách nahoru.

Ani se neohlédla a rozběhla se k místu, kde jsme

nechali osušku. Chtě nechtě jsem se však musel dát do

klusu a k osušce jsem doběhl jen zlomek vteřiny po

slečně Stříbrné. Pěkný pocit jsem neměl. Spletl jsem

se? Bylo mi, jako kdybych se uřekl před člověkem,

z něhož se vyklubal okresní tajemník, a musel to honem

zamlouvat.

Ale než jsem mohl začít zamlouvat, všiml jsem si, že

se slečna Stříbrná po celém těle třese.

Dopadla na osušku, objala kolena pažemi a drkotala

se jako pudlíček. Z velkých očí zůstaly jen dvě

černočerné štěrbiny.

„Co je vám?“ zeptal jsem se starostlivě. „Je vám

zima?“

„Ne-ne. To nic. Tro-trochu jsem to přehnala.“

„Co?“

„To pla-plavání.“

„Vždyť voda je docela teplá.“

„T-to ne. Ale já mám trošku sla-slabý srdce.“ Jednal

jsem rázně.

„Tak ale okamžitě do stínu! Vy jste teda pěknej

blázen, se slabým srdcem, a takhle vyvádět. A radši se

jděte převlíct. Pořádně se vydrhněte ručníkem a – a já

vám zatím přinesu horký čaj.“

„Ale to ne-není potřeba,“ zajektala a zoubky jí

zahrály kastanětové sólo.

„Tak honem!“ vzal jsem ji pod paží a pomohl jsem jí

vstát. Vstala poslušně, najednou byla jako beránek.

Vedl jsem ji úzkou uličkou mezi kabinami k číslu

sedm, k šťastnému židovskému číslu, a tam jsem jí

horlivě slíbil, přestože takový slib nevyžadovala, že

přinesu čaj na lavičku proti kabinám.

Ale když jsem se slavnostně dostavil s kouřící konvicí

k lavičce, přivítali mě zase bakelitoví čerti. Slečna

Stříbrná se už neklepala jako vykoupaný pejsek, seděla

na lavičce coby orchidej v bílých šatech se širokými

růžovými pruhy, nohu přes nohu a opálené nohy

v růžových sandálech.

„Och, vy rytíři!“ pravila komicky. „Ale mně už je

docela dobře.“

S kouřící konvicí v ruce začal jsem si v žáru

červencového podvečera připadat trochu směšný.

„Čaj je výborný nápoj. Osvěží vás,“ řekl jsem.

„Budu se potit,“ řekla slečna Stříbrná.

„Nebudete. V parnu je nejlepší pít horký čaj.“

„Jo. To říkal Vladimír taky. Ale sám pil pivo.“

Srdce mi udělalo kotrmelec. Jaký Vladimír? Přisedl

jsem k ní a nalil jsem jí do šálku. Vzala ho, zašklebila

se a usrkla.

„Který Vladimír?“ zeptal jsem se s ochotnickou

lhostejností.

„Můj Vladimír.“

Srdce v prsou prodělalo miniaturní infarkt.

„A kdo je váš Vladimír?“

„A proč to chcete vědět?“

Proč, slečno Stříbrná? Vy to moc dobře víte, proč to

chci vědět. Pak mě osvítil malý konverzační nápad.

„No, konečně, vlastně to vědět nemusím. Řekla jste

to v minulém čase –“ Pauza. Bakelitoví čertíci po mně

koukli přes čaj.

„Ale on je živ,“ pravila zlomyslně slečna Stříbrná.

„Přes ten minulý čas.“

„Jakejpak život,“ řekl jsem, „když je u vás minulý

čas.“ Zasmála se.

„A co slečna Kajetánová?“ položila mi prohnanou

otázku. „Není to náhodou čas přítomný?“

Paprsek slunce, který vyklouzl z listí kaštanů, shořel

růžovým plamenem na šatech slečny Stříbrné. Položil

jsem jí dlaň na koleno nohy, kterou měla přehozenou

přes druhou nohu, a pravil jsem vřele:

„To nebyl nikdy ani čas předminulý.“

Slečna Stříbrná vytáhla obočí a legračně zdvihla levý

koutek krásných úst. Pak sundala přehozenou nohu

z druhé nohy, a když jí moje ruka následkem toho

spočinula v růžově a bíle prouhovaném klíně, přendala

si šálek s čajem do druhé ruky, levačkou vzala moji

ruku a položila ji na lavičku vedle sebe.

„Vy jste myslím pěkný surovec,“ řekla po všech těch

transakcích.

„Jak to?“

„Neměl jste být někde se slečnou Kajetánovou?“

„No – měl.“

„A místo toho se pokoušíte lízt kamarádovi do zelí?“

„Do zelí? Vašek přece s vámi ne –“

„Ale chtěl by,“ skočila mi do řeči. „Sám jste to

říkal.“

„Že by chtěl – to já bych chtěl taky!“

„Ale já bych nechtěla.“

„Ne? A proč?“

„Vy jste typickej mizernej malej mužskej zrádce.

A já nejsem padlá na hlavu.“

Jako za dávných dnů zeleného mládí bylo plácání se

slečnou Stříbrnou větší požitek než verše spojených

národních umělců.

„Křivdíte mi, nejsem zrádce,“ pravil jsem vážně.

„Nikomu jsem se nezaslíbil.“

„A slečna Kajetánová?“

Nojo, slečna Kajetánová. Ponuře jsem zacitoval:

„Není dobře člověku samotnému.“

„Čím dál tím líp. Tak vy si zahráváte s ubohým

děvčetem, protože se nudíte!“

„Nenudím. Je mi smutno.“

Střední rod v ústech slečny Stříbrné, toho

nádherného děvčete, na mě působil erektivně. Ale

změnila ho:

„A jak bude jí, až –“ Pauza.

„Co až?“

„No až uděláte, co zřejmě uděláte?“

„A co to bude?“

„To vám, myslím, nemusím říkat. Takovejm, jako

jste vy, je to vidět na očích.“ Slečna Stříbrná se

zatvářila vzdorně.

Ušklíbl jsem se.

„Neopustím ji –“

„Ale?“ podivila se.

„– dokud nebudu mít náhradu,“ pravil jsem coby

cynik, jak to mívají rády. S mořskou pannou to bylo

výborné.

„Hm,“ povytáhla obočí. „A kdy to bude?“

„Nevím,“ řekl jsem. „Ale pevně doufám, že brzo.“

˜

Bylo mi čím dál tím jasnější, že slečna Stříbrná je

buď potvora, anebo že na mě taky letí. Za krátkou

dobu se tyhle dvě věci nedají dobře rozeznat.

V malé vinárně v Nuslích, kam mě zatáhla na večeři

(třebaže jsem tam měl trochu nepříjemný pocit,

protože o dvě ulice dál bydlela Věra a v téhle

vinárničce jsme spolu několikrát večeřeli), se mě

vyptávala na minulost. Přiznal jsem se jí, že moje

básnická kariéra je záležitost převážně diplomatická.

Kdysi, v počátcích budovatelství, jsem si vysloužil

pověst odvážného novátora, protože jsem do své jinak

spolehlivě frézistické prvotiny zařadil cyklus milostných

básniček. Mírné pobouření kritiky nad tím spojením mi

udělalo reklamu, takže jsem se v povědomí čtenářstva

od ostatních frézistů něčím odlišoval. Slečna Stříbrná

projevila přání něco z té poezie si poslechnout.

„Už jsem to dávno zapomněl,“ řekl jsem. „Je to už

taky sedm let.“

„Myslela jsem, že básníci si svý básně pamatujou.“

„Když do nich vkládaj cit,“ řekl jsem. „A vy sama

jste povídala, že v mejch výtvorech žádnej není.“

„V těch, co píšete teď, ne. Ale tenkrát třeba –“

„Tenkrát jako teď,“ řekl jsem. „Jenže tenkrát to

nevadilo.“

„A teď to vadí?“

„Začíná to vadit,“ svěřil jsem se jí s nejtrpčím

pozorováním svého dosavadního života. „Proto taky už

tisknu jen příležitostně v novinách. Co vyjde

v novinách, toho si nikdo nevšímá, a já si nemusím

připadat jako podvodník, když někde ukazuju svazovou

legitimaci.“

„Ale tak trošku podvodník stejně jste, ne?“ Pokrčil

jsem rameny.

„Jsem pouze jedním z mnohých,“ pravil jsem

elegicky. „Kolik myslíte, že je mezi básníkama

básníků?“ Mlčela.

„Ostatně, ani byste nevěřila – ale semtam mi

dokonce ještě dnes napíše nějaká čtenářka. Zrovna

nedávno, jak jsem měl v Rudém právu ty Slzy dětí

z Alabamy –“

Slečně Stříbrné divně zahořely tváře.

„To je právě ten největší podvod,“ řekla

a zablýskala očima. „Vám na dětech z Alabamy opravdu

tak záleží?“ Znova jsem pokrčil rameny. Rozhořčení jí

nesmírně slušelo. Rozhodl jsem se ještě víc ji rozhořčit.

„Nikomu tím neškodím,“ řekl jsem, „a co se děje

v Alabamě, není nic pěknýho.“

„Ale záleží vám na tom? Opravdu je vám jich tak

líto?“

Ušklíbl jsem se. Dařilo se mi slečnu Stříbrnou

rozkošně šokovat.

„Rasismus je hnusná věc, moje básnička nikomu

neuškodí a dostanu za ni prachy. Prachy neuškoděj

mně. To je tak asi moje estetika.“

„Jestli to myslíte vážně, tak jste cynik,“ řekla

nevlídně slečna Stříbrná. „A nemyslete si. Mně se

cynismus nelíbí.“

Ne? Tak provedem úhybný manévr, slečno Stříbrná.

„Jistěže to nemyslím vážně. Ale pokud člověk není

chorobná hysterka, k slzám ho to, co se ho nedotýká

osobně, nikdy nevzruší.“

Slečna Stříbrná se zahleděla na talířek s očky. Měl

jsem dojem, že na hnědém hedvábí jejího spánku

pulsuje drobná žilka. Půvabně, svůdně, delikátně, jako

by mi naznačovala, jak jemný stroječek je tahle slečna,

jak veliká je to rozkoš, dělat s ní cokoliv: třeba s ní

pouze být. Zamrkala, jako by jí něco vlítlo do oka,

a pravila do ztracena:

„No – to máte pravdu.“

„Vidíte. A mám snad kvůli tomu přestat psát?“

Pomalu se probrala z nepřítomnosti, vytáhla zrcátko

a provedla několik rituálních pohybů ve svých trošku

střapatých vlasech.

„Možná že ano. Já myslím, že ano,“ pravila. Usmál

jsem se.

„Nejste trošku moc rigorózní? Co by asi zbylo

z literatury, kdyby se měla brát takhle doslova?“

„V některých věcech já jsem úplně rigorózní,“

pravila, už zcela vzpamatovaná z meditace nad očky.

„A beru je úplně doslova.“

„Kromě literatury například který?“

„Přemýšlejte,“ odsekla.

Napíchla očko na párátko a dala si je do úst.

Napodobil jsem ji. Řekl jsem:

„Vy ale umíte zahořet pro poezii!“

Po způsobu mladých holek se na mě ošklíbla

a vycenila krásný chrup. I v tom jsem ji napodobil.

A pokračoval jsem:

„Přemýšlím a dochází mi to. Ale nejsem na to

zvyklej. Vedete mě na trnitou cestu.“

„Já vás na ni nevedu. Já vás varuju. A předem. Já

skutečně nemám ráda –“

„Co?“

Obrátila oči ke stropu. Na stropě visel lustr

s plyšovými opičkami. Začala počítat na prstech.

„Pokrytce, podvodníky, literáty, cyniky –“

„A opravdu si myslíte, že jsem cynik?“

Slečna Stříbrná přestala počítat a zavřela oči. Pak je

otevřela a obdařila mě takovým úsměvem, že mi srdce

zavolalo o pomoc.

„Já ještě nevím,“ pravila, vytáhla z vázičky na stole

rudý karafiát a strčila si ho rovnou do výstřihu. „Asi

jste. Jako všichni, kterým se dobře daří.“

Ale to už řekla zase tak, jako kdyby ze všeho na

světě nejradši měla cyniky.

Jenže jak utíkal čas, věděl jsem čím dál tím míň, na

čem vlastně jsem. Chvílemi se zdálo, že všechno půjde

cestou všeho mladého těla, jako po másle, ale sotva

jsem užuž sahal po hroznu porozumění, vždycky mi

uhnula. Vyvinul jsem nadlidské úsilí. Vycházela mi

vstříc. Každá jiná, která by mi takhle vycházela vstříc,

byla by dávno jasný případ. Slečna Stříbrná bylo růžově

a bíle pruhované enigma. Chvílemi jsem měl dojem, že

přijdu o rozum. Chvílema jsem pochyboval, že jsem

vůbec někdy něčemu rozuměl. Nakonec jsem stál,

úplně zvadlý, před vinárnou na chodníku a mžoural

jsem na hvězdy.

„Kde bydlíte?“ otázal jsem se tak ponuře, že se

slečna Stříbrná rozesmála a poprvé za celý večer mě

sama na vteřinku vzala za ruku.

„Pojďte,“ pravila. „Je to tamhle za rohem. Můžete

mě doprovodit.“ Hbitě jsem ožil.

„A pozvete mě na kafe?“

„To si rozmyslím cestou.“

Přistoupil jsem k ní a vzal jsem ji pod paží.

Nebránila se. Kráčeli jsem vedle sebe. Pod růžovým

a bílým plátnem sálal její bok do mého boku

intenzivním, pružným a pohyblivým žárem. Zahnuli

jsem za roh a octli jsem se v plné palbě měsíce.

Pankrácká ulice byla široká a prázdná jako pařížský

bulvár, kde lidi vymřeli, a před námi se objevil náš

vlastní obraz ve skleněné tabuli tmavého výkladu.

V šatech, v tom měsíčním světle, byla slečna Stříbrná

skoro jako světélkující přízrak z pohádky. Pustil jsem

její paži a nechal jsem ji popojít o několik kroků. Při

každém kroku se nabíraná sukně trošičku rozevřela,

jako leknín. Pak se slečna Stříbrná zastavila a pohlédla

na mě z lesku temného skla.

„Nejste vy krásná?“ vydechl jsem zasněně. „Nejste

vy absolutně nejkrásnější dívka z Prahy a z celého

Československa?“

„Pane Leden,“ pravila. „Říkáte to, jako kdybyste to

myslel vážně.“ Klesl jsem na kolena a zdvihl jsem ruku

k měsíci.

„Přísahám, že to myslím vážně! Smilujte se nade

mnou, Lenko!“ Slečna Stříbrná se opatrně rozhlédla

a podala mi ruku.

„Vy jste šašek, pane redaktore, a myslím, že velkej

podvodník.“ Zasténal jsem.

„Ale abych vás neměla na svědomí, svěřím vám

tajemství.“

Moje utýrané srdce radostně poskočilo. Tajemství!

Byla vtěleným tajemstvím –

Ale než mi je stačila svěřit, zaklapaly najednou za

rohem ženské střevíčky, a než já se stačil zvednou ze

země, stála nad námi Věra, rovnou z osamělých Slap,

s velkou kabelou, v níž se modrala osuška a z které

trčely dva smutné pletací dráty.

Trochu to vypadalo na frašku. Věra se zarazila jako

omráčená, klapot střevíčků rázem dozněl, a Věřina

tvář, obvykle ozdobená zdravými ruměnci, v měsíčním

světle bledě zazářila. Honem jsem se zas spustil na

kolena a pravil jsem jakoby nic:

„Ahoj, Věro!“

Od slečny Stříbrné zaznělo něco jako slabé

zavzdychnutí. Počal jsem přičinlivě lézt po všech

čtyřech a na okamžik mi bláznivě napadlo, jestli bych

snad neměl ještě hlasitě čmuchat jako jezevčík. Pak

jsem zdvihl obličej k slečně Stříbrné.

„Nemůžu to nalízt.“

To, co řekla, jsem od ní nečekal. Řekla:

„Co?“

Tak hloupá nejsi, mořská panno, zaskřípěl jsem

v duchu zuby. Jistě bys mi uměla nahrát na smeč, ale

shodilas mě. Jistě schválně. Bakelitové oči mi to

potvrdily: zrcadlily v té chvilce jenom veliký posměch

měsíce. Ach, jaká vy jste potvora, slečno Stříbrná!

A mezitím se vzpamatovala Věra.

„Co to děláš, Kájo?“

„Hledám –“ honem jsem si vymýšlel co, a trapně

dlouho mi nic nenapadlo. „Slečna Stříbrná tu někde

ztratila náušnici.“

Nic pitomějšího mi ovšem napadnout nemohlo.

„Tady?“ zeptala se Věra a vůbec mi nevěřila.

„Cestou,“ zazpívala slečna Stříbrná.

Proboha, proč teda lezu po čtyřech na rohu ulice 19.

listopadu?

Věra se to právě chystala říct, ale slečna Stříbrná

znova zasáhla. Podala jí ruku a pravila sladce:

„Stříbrná.“

„Kajetánová,“ řekla Věra, úplně naopak. A v hlase jí

zacinkaly slzičky.

To jsem znal. Vztyčil jsem se na nohy a nebylo mi

jasné, co dál. Oprášil jsem si tedy důkladně kolena.

Věra se ke mně otočila.

„Půjdeš – půjdeš se mnou?“ Odkašlal jsem si.

„Půjdeš?“ opakovala Věra, poněkud jinou intonací.

Slzičky se rozehrály jako malá soukromá Loreta.

Následovala trapná pauza. Přerušila ji slečna Stříbrná.

„Tak já se rozloučím. Bydlím támhle za rohem.

Dobrou noc.“

Podruhé v pěti vteřinách podala Věře ruku a Věra

měla příliš práce se slzičkami, aby to dokázala

ignorovat.

„Dobrou noc a děkuju za doprovod,“ řekla slečna

Stříbrná mně a odešla v růžových sandálech do tmy na

druhé straně ulice. Z ní světélkoval zelenkavý portál

okachlíčkovaného činžáku. V něm se pruhovaný karafiát

na okamžik rozzářil. Klapl zámek, zaleskla se skla,

zatřpytil chróm a přelud té slečny zmizel.

Všechno to trvalo jen pár okamžiků a najednou to

bylo všechno fuč. Vrátil jsem se na chodník a střetl se

s Věřiným pohledem. Oči, staročeské a pomněnkové, už

plavaly ve vlahém proudu. Zase mě nenapadlo nic

duchaplnějšího než oznámit jí hlasem dosud

náměsíčným:

„Tak pojď.“

Poslušně vykročila, ale ruku do kapsy, jako obvykle,

mi nedala. Chvíli jsme se ubírali mlčky; pořád jsem měl

plnou hlavu pruhovaného karafiátu, té mořské panny.

Věra pípla:

„Kdo to je?“

Kdo je slečna Stříbrná? Už zvuk jejího jména mi

vrážel něžný nožík do srdce. Zvuk toho spojení dvou

slov – slečna – Stříbrná – připadalo mi to jako

dokonalost sama. Jako kvintesence čehosi. Věděl jsem,

že podléhám iluzi, protože mi už dávno nebylo

sedmnáct. A bylo mi jedno, že podléhám iluzi. Iluze, jsi

krásná. Zůstaň u mě! Na Věru jsem vůbec nemyslel.

Připomněla se sama.

„Tak odpovíš mi?“ ozval se hlásek, který o té dobré

duši prozrazoval všechno. A já pak slyšel svůj hlas, cizí

a duchem nepřítomný, jak říká:

„Známá Vaška Žamberka. Byl jsem odpoledne u něj,

jak jsem ti říkal. A ona pro něj přišla, tak jsme skončili

na plovce.“

Mlčela. Potom se loretánské zvonky, které na to

nejsou stavěné, pokusily zazvonit jedovatě:

„Proč ji nešel vyprovodit Vašek, když je to jeho

známá?“

„Udělalo se mu na plovce špatně. Musel domů.“

Zase mlčela. Neříkal jsem taky nic. Místo abych

vysvětloval, mlčel jsem jako hrob. Do toho hrobu jsem

pomalu ukládal Věrušku. Není to žádný strašný hrob.

Lidé jej obvykle přežívají. Na jevišti byla Věra sólistka,

v životě tančila beznadějně ve sboru. V životě byla

sólistkou ta slečna, ta krásná slečna Stříbrná.

Byl jsem z toho jména připitomělý. Věra se ozvala:

„Tak ona ztratila náušnici?“

„No.“

„Jen jednu?“

„No.“

„A jak to, že neměla ani tu druhou?“ zeptal se mezi

moldánky malý detektiv. Ach ženská všímavosti! To

jsem teda asi udělal chybu, jako každý vrah. Ale ať!

„Nevím. Třeba si ji vyndala a dala si ji do kabelky.“

Zase ticho. Věra smutně klapala, a když jsem se po

ní koutkem oka podíval, třásla se na koncích řas slzička

jako briliant. Stačilo vzít ji v podpaží a něco zabručet,

to je jedno co, zabručet a rozplakala by se; trošku se

zanamáhat, slzy by odplavily neštěstí a nakonec by mě

vzala kolem krku a všechno by bylo zase takzvaně

v pořádku. Proto jsem ji v podpaží nevzal a nezabručel

jsem nic.

Na rohu ulice se zastavila.

„Kájo.“

„Co?“

„Proč mi zase lžeš?“

Žádný důvod jsem neuvedl. Počítal jsem tedy, že

mlčení ji vyvede z míry.

„Myslíš, že nevím, cos tam dělal?“ pravila hystericky.

„Myslíš, že jsem tak pitomá? Já jsem pitomá, ale takhle

ne!“

O míru její prostoduchosti jsem se s ní přít nehodlal.

„Tys to už asi zapomněl,“ řekla a hysterii odnesla

lítost, „ale přede mnou jsi taky padal na kolena. A na

tom samym místě! To divadýlko asi předvádíš každý,

viď?“

Pokrčil jsem rameny jako v gangsterském filmu

a vykročil jsem k jejímu obydlí. Inu předvádím,

Věruško. Každý má nějakou zaběhnutou techniku. To se

nezlob. Kramflíčky za mnou se rozklapaly.

„Kájo!“ ozvalo se naléhavě. „Copak – copak mě už

nemáš – to ti už na mně vůbec nezáleží?“

A zase jsem jí to nevyvrátil ani nepotvrdil. Na

chodníku ležel oharek cigarety a červeně žhnul do

měsíčního přítmí. Bezmyšlenkovitě jsem prodloužil krok

a zašlápl jsem ho. Věra vzdychla.

„Pročs to udělal?“

„Co?“

„Proč jsi zašláp tu cigaretu?“

„Proč? To nevím. Jen tak.“

„Bane. Tys tím něco myslel.“

Pohlédl jsem jí lhostejně do očí, a čertví proč,

začalo mi jí být líto. Chudák holka. Kdyby to šlo, zase

bych se s ní udobřil. Kdyby to nevadilo slečně Stříbrné.

Ale dívky jsou velicí sobci. Všechno chtějí mít jen pro

sebe. Absolutní slečna Stříbrná bude jistě absolutní

sobec. Už jsem se s Věrou udobřit nemohl.

Nejmilosrdnější, co se v téhle chvíli dalo udělat, byl

rychlý coup de grace.

„Nemá to smysl,“ řekl jsem.

„Co nemá smysl?“

„Abysme spolu dál chodili.“

„Ale vždyť – Kájo –“

„Nemá.“

„Kájo! Neříkej to!“

„Sbohem, Věro. Bude to pro nás pro oba lepší, když

to skončíme. A radši hned.“

Tyto tradiční velevěty jsem pronášel už do

usedavého Věřina pláče. Portál jejího domu byl však

nedaleko.

„Kájo! Prosím tě!“

„Sbohem, Věruško. A nezlob se na mě.“

Otočil jsem se a učinil jsem pokus rychle se vzdálit.

Kramflíčky se však rozklapaly.

„Kájo! Počkej!“

Dohonila mě a chytila mě za ruku. Po menším úsilí

jsem se vyprostil.

„Jdi domů, Věro. Nechoď za mnou.“

„Ale přece mě nemůžeš takhle – Kájo! Kájíku!“

Usmál jsem se na ni, přímo jako z plakátu na První

máj.

„Jdi domů, Věruško!“

Ještě jsem zahlédl, jak se prudce otočila a opřela se

čelem o zeď domu. Rozbrečela se. Honem jsem zahnul

za roh a tam jsem se k nuselským schodům pro jistotu

rozběhl. Ale neutíkala už za mnou. Zítra začne

telefonování, dopisy, úhledným ženským písmem

napsané žádosti, prosby a petice. To nejhorší mám však

za sebou.

Teprve když jsem sestupoval v měsíčném světle po

schodech do Nuslí, chytlo mě to všechno u srdce. Ne

moc. Balzámovala mě sladká odměna za jidášství,

slečna s těma bakelitovýma očima. Zastavil jsem se,

břicho měsíce se skoro dotýkalo města pode mnou, a já

si uvědomil, že to bylo právě tady, na těch

romantických schodech, co to s Věrou začalo.

Nebo – nebylo to někde jinde? Taky možná. Už jsem

nevěděl. Byla to třeba jenom měsíční asociace, a mohla

to být jiná a mohlo to být jinde. Ale tudy jsme s Věrou

určitě šli, do její garsonky, a potom se mě tam bláhově

vyptávala, jestli si nemyslím, že je mrcha. Naše láska

se totiž naplnila po dvoudenní známosti, a ona měla

takový zvláštní komplex, úplně rozkošný: jestli si o ní

nemyslím, že se hned s každým vyspí, protože je

tanečnice. Vyprávěla mi příběh, v němž vzala počátek

ta utkvělá představa: seděli jsme u snídaně, cpal jsem

se vajíčky, která mi její štědrá ruka latentní

hospodyňky usmažila, a Věra byla v tyrkysovém

župánku, který si přivezla z Paříže, a ani tam, ani tady

nepochopila, že je to župánek nehodící se k její

sexuální ideologii, protože určený lacinějším

prostitutkám. Nikdy toho moc nechápala, Věruška,

a v tom župánku mi vyprávěla story, ale ne pro

pobavení: smrtelně vážně, s naprostou absencí smyslu

pro její situační komiku. Touto story mi mělo být

dokázáno, že Věra Kajetánová není žádná bosonohá

lehká múza, nýbrž slušná mladá žena, a to, co udělala

za ty pouhé dva dny, udělala proto, že mě opravdu

miluje. Byl to příběh o našich československých

diplomatech v Paříži. Jeden takový, legační rada nebo

první tajemník nebo snad kulturní přidělenec, prostě

nějaká podobná vzácnost, na ni čekal po představení

před divadlem s šestsettrojkou, a že ji zaveze na

nějaký večírek na něčí počest na nějakou ambasádu;

a sotva dosedli, začal jí vzadu v šestsettrojce sahat pod

sukně. Věra zůstala zkoprnělá, a jelikož nevěděla, co se

s takovým naším diplomatem v těchhle případech dělá,

dala mu po kratší úvaze staročeskou facku. Kulturní

přidělenec se ulekl a zaraženě se otázal: „Promiňte,

ale vždyť vy přece jste tanečnice? Nebo ne?“ Asi dostal

strach, že omylem nalodil průvodkyni z ministerstva

vnitra.

Jenže pro Věru to byl šok, ze šoku se vyvinulo

trauma, a vždycky když vyplňovala do nějakého

dotazníku rubriku Povolání, psala tam divadelní

umělkyně. Taky se mi tenkrát svěřila, že od té příhody

v šestsettrojce neměla s nikým nic. Nebylo to tak

dávno, ale na jepičí život mladých tanečnic to byla

dlouhá doba. Později mi ještě prozradila, že ani před

tou příhodou to s ní nebylo moc pestré. Byla dříč a své

povolání, kvůli němuž jí kulturní přidělenec nasadil

brouka do hlavy, brala smrtelně vážně a bez pozornosti

k jeho vedlejším, mimouměleckým možnostem. Místo

ničení milenců trénovala tedy od rána do večera

piruety a kroky s francouzskými názvy, a přede mnou

měla vlastně, jak z ní vylezlo nakonec, jenom jednoho.

Ještě na konzervatoři. A že to byla Věra, musel to být

právě tubista z Filharmonie. Tubista a tanečnice.

Chechtal jsem se tomu tak nezřízeně, že se Věra

urazila; neměla skutečně ani trochu smyslu pro humor

a opravdu na tom neviděla nic k smíchu. Ale její

uražené trucování trvalo vždycky neobyčejně krátce.

Potřebovala něžnost, jako normální člověk potřebuje

vzduch, a proto chodila většinu času tímto světem jako

zalknutá. I ta věc s tubistou skončila šokem, a třebaže

to byl finis z řádu dvoudílné grotesky, ani na tom

neviděla nic k smíchu. Tubista míval meloušky v kapele

ve varieté, a tam Věře zahnul s cvičitelkou šimpanzů.

Ano; s cvičitelkou živých šimpanzů, a při nějakém

laškování ho šimpanz kousl tak, že mu amputovali nohu

pod kolenem. Věra, protože byla charakter, hodlala

ihned zůstat mrzákovi věrná. Naštěstí se nad ní smiloval

nějaký anonym; tubista se přiznal, a takový charakter

zas Věra nebyla. Možná však, že jenom nesnesla ten

šok. A v řadě šoků té mé poctivě pracující baletinky byl

jsem já v pořadí třetí, a i to se trochu podobalo

grotesce.

Ale co se dalo dělat. Panta rei. Nemohl jsem se kvůli

Věře vzdát toho, co mě lákalo. A snad ji ta šoková

terapie konečně vyléčí. Jednou jsem vzdychl pro svou

sentimentální sólistku a pak jsem v naměklé náladě

seběhl dolů do Nuslí, vstříc budoucnosti, která se

jmenovala slečna Stříbrná.

To jsem ovšem ještě houby věděl, co je to za

budoucnost.

Redakce

V noci se mi zdálo, že se hádám o poezii se slečnou

Stříbrnou. Čertví co to je za mechanismu, který ve

snu – spíš než naše potlačená přání – vynáší na povrch

to, v čem nás hryže svědomí. Místo polibků mořské

panny pitomý spor o podstatu básnictví.

Seděl jsem ráno nad svým vždy čistým redakčním

stolem, kde se nápis Festina lente pod skleněnou

deskou ještě doplňoval se zásadou Učit se! Učit se! Učit

se!, pozůstalou na stěně z nějakých horlivějších dob,

a podstatu básnictví jsem měl dávno vyřešenou. Věděl

jsem, že básnění je průvodní jev psychofyziologického

vývoje, asi tak na hranici mezi vrcholící pubertou

a počínající dospělostí, a normální člověk se jím

zabývá, pokud je panic, a to nejenom v sexuálním

smyslu. Když je mladý, zelený, nelíbí se mu, že je na

světě nespravedlnost, přetvářka a pokrytectví, a touží

po krásných dívkách, po dobrodružství, po blbostech.

Později ho to přejde, touhu po dívkách zchladí dle

svatého Pavla a biografem, touhu po dobrodružství

detektivkami a fotbalem, a protože vydělává, může si

dopřát blbosti. Ti dva tři, co zůstali panici v tom

druhém, nesexuálním smyslu, promění se ve skutečné

básníky. A určitý počet, které svět připravil o všechny

druhy panictví, v mužské nebo ženské kurvy. Sám, to mi

bylo zcela jasné a nijak jsem se tím netrápil, patřím

k té třetí kategorii, ovšem naprosto ne k jejím špičkám.

A určitě do ní patří i můj šéf. V dobách zeleného

mládí básníval o milostných půvabech Panenky Marie

a tepával nemravnost doby; později, podobně jako já,

přestal svět a jeho gaunerství hodnotit z hlediska

mravních ideálů a začal ho posuzovat z hlediska osobní

bezpečnosti.

Právě když jsem ve svých mrzutých ranních úvahách

dospěl až sem, připomněla se mi vynikající osobnost

telefonem a žádala si mé přítomnosti. Odložil jsem

tedy první telefonický útok na slečnu Stříbrnou

a naklusal jsem do jeho kanceláře.

Byla to velmi prostorná místnost a nejdůležitější

zařízení v ní představoval dlouhý konferenční stůl,

u něhož se konaly porady o významných otázkách.

Někdy, zejména dříve, to bývaly poklidné

záležitosti, podávala se při nich káva a debatovalo se

o tom, má-li příští rok vyjít Babička s barevnými

ilustracemi Adolfa Kašpara v edici Klasický odkaz

a současně buď bez ilustrací v edici Kořeny, nebo

s pérovkami v bibliofilské řadě Prvosenky, anebo má-li

se luxusní barevný titul přece jen (autorka je bezpečně

mrtvá) o rok odložit a místo něho dát raději na trh další

vydání románu (dosud nebezpečně živé) slavné

prozatérky Marie Burdychové Vpřed, tatrováci!, třebaže

jej loni zpracovala jako divadelní hru, letos se filmuje,

na příští rok jej chystá Dětské nakladatelství v úpravě

pro mládež a současně taky Pedagogický institut

Braillovým písmem pro slepce. Takové problémy byly

svou podstatou a k spokojenosti všech (snad pouze

s výjimkou čtenářů) snadno řešitelné a jen zcela

výjimečně se z nich někdy vyvinula nepříjemnost. Na

odložení barevné Babičky mohl si třeba někde

u ministra kultury postěžovat stařičký kunsthistorik

Tejliběnovský a jeho nevinná nostalgie pronikla pak do

nižších sfér, formulována bdělými snaživci v ostrou

kritiku negativního postoje našeho nakladatelství vůči

národním klasikům.

Jenže takovým malérkům šlo při troše smyslu pro

strategii zabránit a byly také snadno napravitelné: do

plánu na další rok se jednoduše k barevné Babičce

přidaly dvě různé Pohorské vesnice. Mnohem horší

nebezpečí se skrývalo v záludnostech, které

nezasvěcenci mohly připadat jako malichernost, ale to

bylo klamné zdání. Tyto při vší obezřelosti těžko

odhadnutelné nástrahy se podobaly ledovým krám:

kousíček čouhající nad hladinu byla jen nepatrná

součást obrovské a ničivé masy, zrakům povrchního

pozorovatele skryté, která hravě potápěla

velkoparníky. Například nedávno, kdy se tu řešilo

dilema, má-li se v novém vydání Pantáty Bezouška

sázet slovo BŮH s velkým nebo malým „b“. To zrovna

nebyl oříšek ani měkký, ani snad abstraktní. Přece

neexistenci boží, prokázanou marxismem, mohl kvůli

duchovi, pokud by se psal s velkým „B“, vzniknout

reálný a dalekosáhlý průser, a třebaže k vynikajícím

vlastnostem mého šéfa patřilo i to, že byl na likvidaci

průserů uznávaný specialista, i on nejednou unikl jen

o vlásek.

A protože před poradou o Bezouškovi to bylo právě

kvůli neexistujícímu duchovi, přistoupil k řešení,

poučen touto čerstvou zkušeností: hodlali jsme tehdy

k jubileu nějakého černošského státníka vydat

Chaloupku strýčka Toma, a šéf málem šeredně doplatil

na strýčkovu zbožnost. Na redakční radě napadl nás za

ni mladý Hartman, a z jeho tónu šéf jako zkušený

eliminátor rozpoznal nebezpečnost rozhořčení

i neudržitelnost vlastní situace. Místo diskuse proto za

pokání rozhodl, že dílo nevydáme v původním znění,

nýbrž v podobě takzvaného „převyprávění“. To potom,

na mou přímluvu, svěřili strádajícímu překladateli

z latiny Melíškovi, který dílo převyprávěl tak

mistrovsky, že se strýček Tom změnil v odboráře

a zmínka o duchu vůbec nepadla.

Pantátu Bezouška, jako součást klasického odkazu

národní literatury, ovšem převyprávět nešlo, a také se

duchem oháněl příliš často, aby bylo možné ho všude

vyškrtat. Klasický statut autorův dával ovšem dost

možností obrany, a tak se šéf nakonec spokojil tím, že

působení božstva omezil důsledným malým písmenem,

a tímto řešením došel schválení.

Takový to byl mistr, můj šéf. Nyní seděl nad vypitým

šálkem kávy pod velikou bustou Marxe, v ruce držel

nějaký rukopis, jako kdyby se ho štítil, ale tvářil se

zachmuřeně.

„Posaď se. Měls už kafe?“ řekl mi místo pozdravu.

„Děkuju, měl,“ odpověděl jsem a uvelebil jsem se

do klubovky pro hosty proti šéfovu psacímu stolu.

„Proč tě volám,“ pokračoval pohřebním hlasem,

který mi zvěstoval pomalé blížení nové kry. „Mám tu

takovej rukopis, doporučuje ho Blumenfeldová,“ pravil

s nechutí.

Hned jsem věděl, kolik uhodilo, a že to bude kra

jako hrom. Blumenfeldová byla nejmladší akvizice

našeho podniku; její přijetí, jak se brzy ukázalo, byl

kádrový omyl, přestože si z fakulty přinesla posudek

hýřící superlativy o jejím kladném poměru. Šéf si mi

jednou, v obzvlášť důvěrné chvilce, povzdychl, že to

doporučení se dá vysvětlit spíš nějakým jejím poměrem

k fakultnímu kádrovákovi než k našemu zřízení. To, co

u nás začala provádět, ještě se ani neohřála, šéfovu

domněnku jenom potvrzovalo. Za krátkou dobu svého

redaktorování prosazovala celkem pět ker, které se

nám podařilo zlikvidovat jen s krajním vypětím všech

sil, ve dvou případech dokonce teprve soukromě

vyžádaným zásahem shora. Nyní mě šéf zhnuseně

informoval o té nejnovější:

„Jmenuje se to Mezi námi děvčaty. Novela. Napsala

Jarmila Cibulová. Znáš to jméno?“

„Něco jsem o ní slyšel. Neměla nějakou povídku

v Pochodni?“

„Měla,“ řekl šéf stručně. „Pepíka Hajnýho kvůli tomu

volali až k soudruhu Královi. Musel to z vysázenýho čísla

vyhodit a přetiskoval se tenkrát celej arch.“

Pohlédl na mě utýraným pohledem.

„A tu Blumenfeldová doporučuje?“ otázal jsem se

pobouřeně.

„Doporučuje. Já jsem si to přečet. Je to – strašný.

Kdybych tohle dal do sazby, budou si myslet, že jsem se

zbláznil.“

„Tak to Blumenfeldový vrať, ne?“

„Ona už si na to opatřila tři kladný posudky,“ pravil

šéf zdrceně.

„Od koho?“

„To je to,“ vzdychl. „Jeden je od Koblihy, to by

nevadilo. Po tom, jak Koblihu setřeli kvůli předmluvě

k Halasovi, by se na něj nemusel brát zřetel. Druhej je

od Ferdy Hezkýho, no to taky nic –, ale třetí, Karle,

třetí je od akademika Bráta!“

Vyvalil jsem na šéfa oči.

„Brát to doporučuje?“ zeptal jsem se udiveně.

„S výhradami,“ pravil šéf a v jeho hlase jsem

vystopoval slabý záblesk naděje. „Sice s výhradami,

ale –– přečtu ti závěr posudku,“ pravil a sebral několik

papírů z lektorské průvodky. Odkašlal si a četl. Byl to

klasický text:

„Vcelku tedy je s výhradami možno říci, že rukopis,

přes mnohé nedostatky, zejména četné naturalismy

a celkovou ideovou neujasněnost, jeví stopy epického

talentu a nebyl bych, v zásadě, bude-li redakce

ochotna s autorkou na rukopise dále pracovat, pro

prodiskutování ediční radou proti jeho eventuálnímu

vydání, po zralé úvaze, a pokud se do té doby neobjeví

práce lepší.“

Text se vyznačoval takovým množstvím zadních

vrátek, že mi nepřipadal tragický. Řekl jsem:

„No to je přece jasný. To znamená vrátit

k přepracování a –“

„To už Blumenfeldová udělala. A je to pořád

strašný.“

„Tak znova vrátit.“ Šéf vzdychl.

„Když ta ženská všechny pasáže, který označil Brát,

opravdu přepracovala. Jenže tak, že jsou ještě horší

než předtím.“

„A čet Brát druhou verzi?“

„Právě že nečet!“ zaúpěl šéf. „Odjel do zahraničí.“

„Tak to pošlem za ním.“

„To nejde. Jeho sekretářka nám sdělila, že si

výslovně zakázal, aby se za ním cokoliv posílalo.“ Zdálo

se, že šéf je v rýži.

„Ale když říkáš, že je to po předělávce horší?“

„Blumenfeldová tvrdí, že je to lepší. A Hezký ji

v tom podporuje.“

„To ovšem nechápu.“

„Já taky ne,“ pravil šéf a vychlemtl poslední zbytek

kávy. „Za tenhle rukopis nás tedy nahoře nepochválej,“

pravil zoufale.

Hleděl jsem na něho mlčky. Vysoké čelo, ozdobené

prošedivělými skráněmi, krabatily starostlivé vrásky

a brýle v černých obroučkách seděly nakřivo. Sako ze

světlého tropika měl rozepnuté a střízlivou, ale

nákladnou kravatu popuštěnou do půl žerdi. Živě jsem

dosud pamatoval klasické doby, kdy chodil do redakce

v klasických manšestrákách a s rozhalenkou. To už bylo

dávno. Šéf vždycky ve všem přesně odpovídal

historickému kontextu. Ale teď se na něj zřejmě valila

zkáza.

„Co hodláš dělat?“ zeptal jsem se.

„Karle,“ pravil důvěrně. „Dřív se v nejhorším

případě dalo spolehnout na ediční radu. Jenže teď – víš,

jak to je.“ Významně se odmlčel. „A Blumenfeldová,

mezi náma, toho dovede využít.“ Naklonil se ke mně

přes stůl a pokračoval tišeji: „Podívej, znáš mě. Já ji

chápu. Je to mladá ženská a v životě ji eště houby

potkalo. Mezi náma, bejt to v jiný situaci, tak to

pustím, ať pozná, co je to, jít na kobereček. Mladýmu

člověku nějakej ten malér neuškodí. Aspoň se poučí,

vyzraje a přestane dělat donkichotiády.“ Pokusil se

vyzunknout ještě nějakou poslední kapku kávy,

schovanou pod lógrem. Marně. „Ale znáš to.

Blumenfeldová je jako posedlá. I když další posudky

budou negativní –, a to doufám budou, zadávám je

sám –, máš to tři na tři a budu to muset dát na ediční

radu. A ona je blázen. Zlítá kvůli tomu kdekoho a půl

rady nám přesvědčí dřív, než začne zasedat. A zrovna

teď, před sjezdem, chápeš. Budem potřebovat každej

hlas a každej argument.“ Ještě jednou se pokusil vysát

poslední kapičku kofeinového odvaru, a když se mu to

nepodařilo, jal se v šálku dolovat lžičkou a vložil si do

úst dávku usazeniny. Pak se mi podíval do očí a pravil:

„Proto jsem tě chtěl poprosit, jestli by sis to taky

nepřečet. Abys moh prostě potom diskutovat,

eventuálně promluvit s některejma lidma z ediční rady.

Vysvětlit jim situaci. Vím, že to není tvoje povinnost,

ale –“

„Přečtu si to s radostí,“ přerušil jsem ho lživě. Ale

byl jsem v podniku šéfův člověk a nemohl jsem

odmítnout. Jak jsem vzal rukopis do ruky, jako by mě

trošku zamrazilo, a napadl mi bůhvíproč doktor Faust

a jeho prošlá směnka. Přesto jsem lehkomyslně dodal:

„O tom vůbec nemluv.“

„Děkuju ti,“ pravil vřele šéf. „Víš, rozhod jsem se

zavíst takovou novou metodu –, jestli s tím budeš

souhlasit. Sporný rukopisy dám přečíst kromě šesti

externích lektorů a tří interních redaktorů ještě třem

lidem z ostatních redakcí. Když je to, jako v tomhle

případě, próza, tak kromě lidem z původní prózy ještě

jednomu z překladové literatury a jednomu z poezie

a kritiky. Proto to dávám tobě, a ty to pak dej ještě

Pecákový.“

Hned se mi ulevilo. Z dávných dob ulpěla sice – v

poslední době – na Pecákové pověst frázistky, ale

v době ještě poslednější její akcie zase poněkud

stouply, protože akademik Brát ji ve vyčerpávajícím

a neveřejném referátu pochválil jako vzor pracovnice,

která ani po odhaleních nezakolísala a zachovala si vždy

jasno. Pecáková byla bezelstná duše. Doposud, veřejně

a nahlas, snila o té literární utopii, velikém

socialistickém románu, který by měl dramatickou sílu

Anny Kareniny, a přitom by jeho tragickou, ovšem

optimisticky vyřešenou zápletku tvořil svár nových

výrobních metod se starou organizací práce. Pouhou

svou existencí uváděla v pochybnost poučku

o všeobecném vývoji, a její jasno před odhaleními

nešlo rozeznat od jasna po nich. Bude-li ovšem na

ediční radě mluvit ona – a ona bude, je vášnivou

mluvitelkou –, je všechno v pořádku. Promluvím až po

ní, a podle zákona dialektiky budu před blamáží

zachráněn. Potrvá patrně ještě dost dlouho, než lidem

dojde, že fráze není vůbec záležitost formy, ale

obsahu; myšlení, a nikoli jazyka, a mně jazyk potíže

nedělá.

„To je správný,“ řekl jsem proto. „Člověk je ze

svýho oboru do jistý míry zatíženej, často mu ujde, co

neujde oku zvyklýmu sledovat něco jinýho.“

Šéf se na mě zazubil.

„Na tebe je vždycky spoleh, Karle. To taky tímhle

opatřením sleduju. A poslyš,“ přimhouřil spiklenecky

své trošku unavené oči a promluvil docela jiným tónem.

„Kdopak byla ta najáda včera na plovárně? Jestli to

ovšem není nediskrétní?“

Chmurná drapérie problémů, jimiž jsme se museli

zabývat, aby bylo na chleba, se rozhrnula jako

mávnutím kouzelného proutku a do šéfovy kanceláře

pronikla nehmotná vůně růžové fialky. Usmál jsem se.

„Vůbec ne. To je dívka jednoho mýho kamaráda,

nějakýho Žamberka. Byl tam taky, ale nebylo mu

dobře, tak se nekoupal.“

„Jistě, jistě. Já nic nevyzvídám,“ zahrozil mi

žertovně prstem. Pak se jakoby nic zeptal: „Stříbrná

nebo tak nějak se jmenovala, že?“

„Lenka Stříbrná. Pracuje ve Zverexu.“ Šéf vstal.

„Tak jen pozor na srdce, kamaráde. Seš ještě

mladej, ale blížíš se věku, kdy to začíná bejt

nebezpečný. Buď zdráv!“

Energicky mi podal ruku a zalil mě nažloutlým

světlem svého vlídného chrupu.

„Buď zdráv,“ řekl jsem a vypadl jsem z jeho

kanceláře.

Když jsem se vrátil do své úřadovny, Anežka tam

nebyla. Místo ní ležel na stole lístek s jejím protivným

perličkovým rukopisem Jsem u s. Bukovského, což

znamenalo, že je u holiče a básník Bukovský jí dělá

alibi. Telefon byl tedy volný, mohl jsem mluvit beze

svědků. Mohl jsem mluvit se slečnou Stříbrnou.

Našel jsem v seznamu číslo Zverexu a sáhl jsem po

sluchátku. Zadrnčelo mi pod rukou.

„Haló!“ řekl jsem podrážděně, abych naznačil, že

jsem přetížen prací a mám nervy v taloně.

„Karel?“ ozvalo se v sluchátku tichounce. Zamračil

jsem se.

„Ahoj, Věro.“

Ticho. Nerad jsem vraždil. Po dlouhé pauze zaznělo

slaboučké, o pomoc prosící:

„Neřekneš mi nic, Kájo?“

„Ne.“

Zase ticho.

„Co jsem ti provedla?“

Dostavil se slabý, přesto však nepříjemný pocit, že

jsem svině. Za ta léta jsem si na něj ale už tak zvykl,

že jsem se přidržel starého pravidla o chirurgickém

řezu.

„Nic jsi mi neprovedla, ale už mi nevolej.“ Zoufale

mi oznámila:

„Já si něco udělám!“

„Ale di,“ řekl jsem. „Věro, říkám ti, takhle je to

nejlepší. Za chvíli tě to přejde, a budeš mi ještě

vděčná, že jsme skončili v nejlepším.“

Opakovala:

„Já si něco udělám!“

„Tak ahoj, Věro.“ Zavěsil jsem.

Hned jsem zas sluchátko zvedl a vytočil jsem číslo

Zverexu. Měli obsazeno. Mrzutě jsem položil sluchátko

zpátky do vidlice a vzal jsem do ruky rukopis.

Jarmila Cibulová: Mezi námi děvčaty.

Novela z naší doby.

Bylo to napsáno nějakou starou underwoodkou

s koktavými typy, a v pravém rohu dole stálo motto:

Ženskost a všechno, co je žena a muž vycházející

z ženy.

Lůno, bradavky, cecíčky, mléko, slzy, smích, pláč,

milostné pohledy, vzrušení a vzkypění lásky.

Pohupování boků, skákání, prohýbání, objímání,

ohýbání a napřimování paží.

Kůže, osmahlost, pihy a chlupy.

Podivné porozumění, které cítíme,

když přejíždíme rukou po nahém těle…

Walt Whitman

U motta bylo energickou rukou akademika Bráta

připsáno: Vytrženo z kontextu působí nevhodně!

a přičiněno korektorské znamínko Deleatur! – Vypustit!

Jiná ruka právě tak energicky motto přeškrtla

a nahradila citátem:

Dnešní doba není žádná selanka;

je založena na násilí,

které směřuje k stále masovějšímu násilí:

možná že to ani není zvrhlost, ale potřeba.

Robinson Jeffers

Ušklíbl jsem se, otevřel jsem rukopis a do očí mě

udeřila první věta: Hanka už to věděla jistě: je

zbouchnutá.

Těpic! Věta byla sice známou energickou tužkou

vlnovitě podškrtnuta, ale jiná, rovněž už známá

a stejně energická ruka ji nadepsala výrokem:

Hanka už to věděla jistě: souložení s Frantou se jí

nevyplatilo. Je v tom.

Autorka a její emendační metody mě prudce

zaujaly. Listoval jsem v rukopise a namátkou jsem se

zastavoval u Brátových zásahů, a jak je dívka vyřešila.

Fantazii měla. Její obscénní slovník musel být

pozoruhodný, protože za každý akademikem

pozastavený výraz dosadila synonymum, a někde

dokonce v závorce uvedla dvě až tři varianty. Byl to

projev buď nevinně horečného zaujetí pro text, nebo

drzého smyslu pro humor. Domnívala se snad skutečně,

že Bráta, jenž v dialogu podškrtl větu Kopnu tě do

prdele! , esteticky uspokojí navrhované dvojí řešení

Kopnu tě do řitě (hovnovodu)!?

Jak jsem tak procházel ty stránky pokryté Brátovými

vlnovkami, nabýval jsem dojmu, že autorka musí být

absolventkou nějaké školy pro mravně narušené dívky,

a umínil jsem si, že se s ní seznámím.

A vzpomněl jsem si na slečnu Stříbrnou. Telefon stál

při ruce, znova jsem vytočil číslo. Píchlo mě u srdce,

žaludek se mi stáhl. Slečna Stříbrná mě neklamně

vracela do času mládí. Ve spojení s milostnými podniky

se u mě už dávno neobjevovaly žaludeční potíže.

Obsazeno neměli. Signál chvíli vyzváněl, a pak mi

v uchu lahodně zabubnoval neomylný hlas slečny

Stříbrné:

„Zverex.“

Aby byl ještě lahodnější, ozývaly se v pozadí skřeky

jakéhosi papouška.

„Dobrý den,“ řekl jsem. „Opakujte to, prosím vás,

ještě několikrát.“

„Máte rozbitej telefon nebo jste nahluchlej?“

otázala se slečna Stříbrná, ne nepříjemně. Nepoznala

mě.„Ani to, ani ono. Ale miluji hudbu. A vy mluvíte,

jako kdybyste hrála na hoboj.“

„Aha, pan redaktor,“ pravil titěrný hlásek

v membráně, a zároveň se otevřely dveře kanceláře

a v nich se objevila Dáša Blumenfeldová.

Dášin hlas připomínal plechovou trumpetku a se

vzdáleným hobojem vytvořil podivné dueto. „Ahoj!“

řekla Dáša a hlas v telefonu do toho opakoval: „Zverex,

Zverex, Zverex –“ Zakryl jsem dlaní mluvítko a štěkl

jsem na Blumenfeldku „Moment!“ tak, aby pochopila,

že se má dekovat. Jenže to by nesměla být

Blumenfeldová. Přiloudala se k mému psacímu stolu

a usadila se na roh. „Zverex, Zverex, Zverex. Stačí?“

zeptala se slečna Stříbrná.

„Nestačí,“ řekl jsem. „Musím to slyšet na vlastní

uši.“

„Vy to posloucháte na cizí?“

„Chci říct: nikoli prostřednictvím techniky. Máte

večer čas?“

„Mám, ale ne na to, abych vám opakovala Zverex,

Zverex, Zverex, dokud vám to nebude stačit.“

„Mně to nebude stačit nikdy.“

„Tak se asi budete muset spokojit s technikou.

Nahraju vám to na desku a věnuju vám ji

k narozeninám.“ Blumenfeldová docela bezostyšně

špicovala uši. Pod kontrolou její zvědavé vizáže

ztrácelo lahodné plácání se slečnou Stříbrnou půvab.

„Můžu zavolat za chvíli, Lenko?“

„Jistě. Zastupuje mě soudružka Benešová. Já

odcházím.“

„Kam jdete?“

„Do zoologické zahrady.“

„Přijedu tam za váma.“

„Já tam jdu na konzultaci.“

„Jakou konzultaci?“

„Hurvínek má škrkavky.“

„Kdo? Hurvínek?“

Na vypouklé tváři Dáši Blumenfeldové se objevil

usvědčující úsměv. Poslouchá, kráva.

„Anthropopithecus troglodytes neboli šimpanz,“

pravila slečna Stříbrná. Proboha! V duchu se mi objevil

tubista s amputovanou nohou a do svědomí mi sáhla

studená ruka boží. Taková divná souvislost! Nechystá

snad na mě neexistující vládce nad mravností nějaký

trest za Věru?

„Tak –“ cinkl hlásek v telefonu.

„Tak po tý konzultaci.“

„To už něco mám.“ Pauzička a potom, neočekávaně:

„Až večer. V sedm u Mánesa. Chodím nepřesně.“

„Budu tam o půl hodiny dřív.“

„Zverex, Zverex,“ řekla slečna Stříbrná a zavěsila.

Zavěsil jsem taky. S uspokojením jsem si uvědomil, že

slečna Stříbrná je tedy, jak jsem očekával, potvora.

„Heleď, jestli tě můžu vyrušit z tokatůry,“ pravila

Blumenfeldová. Dala si v úzké sukni nohu přes nohu

a naklonila se plnými ňadry ke mně.

„Z čeho?“

„Z tokatůry. Od slovesa tokati. T jako tetřev, o jako

okouzlení –“

„Fuj! To je ale odpornej neologismus. A Dášo – já se

ti do tvejch tokatůr taky nepletu –“

„Nezlobte se, sire, vaše tajemství je moje tajemství,

a stejně o ní nic nevím.“

Tím hůř, pomyslel jsem si. Čím míň vědí, tím víc

popouštějí uzdu fantazii. Znal jsem to od Anežky.

„Co chceš?“ zeptal jsem se.

„Hele – načalstvo ti dalo tu Cibulovou, viď?“

„No.“

„A budeš hodnej hošík a neshodíš to, že ne? Mně na

tom hrozně záleží.“ Pohladila mě baculatou ručkou po

vlasech.

„Proč bych to měl shazovat?“

„No, ono to není moc košer.“

„Já nejsem suchar.“

„Já vím. Ale seš trošilinku moc vopatrnej.“

„Podle čeho tak soudíš?“ zeptal jsem se, neboť po

dobu, co byla v redakci, neměl jsem příležitost nějak se

projevit. Básníci básnili dost opatrně sami. Jenže málo

platné, fáma šéfova člověka předešla činy.

„Ach, to já poznám!“ zazpívala Dáša afektovaně,

seskočila ze stolu a obdivovaná ňadra se jí pružně

zahoupala.

„Ale jinak seš prima hoch a já ti věřím. Podívej,

trošku vostrý to je, ale jednou se ta sračka tady musí

něčím prorazit.“

Její slovník nebyl o nic míň výrazný než její poprsí.

„No jistě. Jestli to je opravdu talent –“

„Budeš se divit. Ona dělá vychovatelku v Domově pro

mravně narušený dívky, takže perfektně zná, o čem

píše.“

Otevřel jsem rukopis a v paměti jsem zapátral, jestli

jsme někdy vydali něco o mravně narušených lidech.

Vzpomněl jsem si jenom na Hostinu Trimalchionovu,

z níž šéf, po poradě na vyšších místech, vyndal

nevhodné scény, takže jsme ji potom museli otisknout

jenom v podnikovém časopise, protože se příšerně

smrskla. V jakémkoli spise o mravně narušených

dívkách budou jistě nevhodné scény. Hned ta první

věta – zadíval jsem se na ni – Hanka už to věděla jistě:

souložení s Frantou se jí nevyplatilo. Je v tom.

„No jo, naturalistický to je,“ vyrušila mě ze

zamyšlení Blumenfeldová, která sledovala směr mého

pohledu.

„Ale co tam píše, je pravda.“

„S čím měla průser v Pochodni?“

„Blbost. Byla v tom akorát jedna věta, a na tu jí

skočili.“

„Tak proč ji nezměnila?“

„Postavila si hlavu.“

„Nojo,“ řekl jsem. „To –“

„To se mi na ní právě líbí,“ skočila mi do řeči.

„Mně taky. Jenomže ani ty, ani já nejsme poslední

instance a –“

„Ale když jim to tam budem pořád strkat, nakonec

to spolknou,“ řekla Dáša a poté opakovala, poněkud

slušněji, svou základní fixní ideu: „Jednou se přece už

pořádný věci prosadit musej!“

Prosadit! S nostalgií jsem vzpomněl na ony biblické

časy, kdy naše řeč byla ano ano, ne ne. Tehdy se nic

neprosazovalo.

„No uvidíme. Prej na to máš kladnej posudek od

Bráta?“ Blumenfeldová ožila.

„Mám! A Cibulice už taky není tak paličatá jako

v Pochodni. Provedla jeho připomínky –“

„Vidím,“ řekl jsem a zacitoval jsem jeden zatržený

pasus: „Ve tmě se k němu přitiskla, vzala ho za ruku

a položila si ji na ňadra. Opraveno na: na prs. To si dělá

srandu, nebo neví, kdo je Brát?“

„Neboj! Brát odjel do zahraničí a zakázal si, aby za

ním posílali práci, tak už to neuvidí.“

„Proč tam vlastně jel?“

„Nasávat vítr,“ řekla Blumenfeldová. „A až ho

nasaje, tak Cibulinku pustí i s chlupama, poněvač vítr

vane příznivej.“

Pravila to s naprostou jistotou, kterou jsem u ní od

začátku obdivoval a kterou projevovala ve všech

oborech konání. Sám jsem ji neměl, takovou jistotu.

Zakoukal jsem se do rukopisu, ale nevnímal jsem, co

v něm stojí. Blumenfeldka. Jak to povídal šéf? Mladá

ženská… v životě ji houby potkalo… je jak posedlá…

zlítá kvůli tomu půl ediční rady – a co ji k tomu žene?

Co z toho, sakra, má, prosazovat rukopisy o mravně

narušených dívkách?

Bude se bít za nějakou začínající spisovatelku, jako

kdyby na tom závisel osud světa! O jednoho spisovatele

víc nebo míň, co na tom. Svět stejně spěje k tepelné

smrti vesmíru, a i kdyby ne, život je krátký a může být

tak plný nepříjemností… Zamrazilo mě. Jaká budeš, ty

nebezpečná nová dobo bez bezpečných procesů?

A co to je, co žene Blumenfeldovou? Sama nepíše,

což je dnes skoro rarita. Ani doslovy. Veškeré svoje

literární sklony vylévá na záložky. A na prosazování

těch svých donkichotských knih.

Ale vypadá spíš jako ženský Sancho Panza. Drobná,

baculatá, ne zrovna krásná, ale pěkná, chytlavá,

s krásnýma židovskýma očima. Stála nade mnou,

požehnaná ňadra se drze vypínala vábnými hroty

vzhůru, obepnutá blůzou z Tuzexu; opálenou rukou se

opírala o můj stůl. Měla na ní vytetované číslo

8394771283. V životě houby zažila, jak pravil šéf. Po

válce se na tři roky dostala do Norska, do nějakého

penzionu pro zachráněné židovské děti, tam se naučila

perfektně norsky, což v redakci neuplatňovala,

a získala konexe na bohaté bezdětné židovské manžele,

kteří se pro ni později stali bezedným zdrojem

tuzexových bonů. S nima dost neopatrně šmelila, takže

se jí dařilo dobře. Houby zažila, Dášenka.

„Já si to přečtu, Dášo,“ řekl jsem. „A jestli to je,

jak říkáš, tak to doporučím.“

„Seš miláček,“ zasmála se na mě.

„Vopatrnej jsem. To máš pravdu,“ řekl jsem. „Ale

někdy je lepší prosazovat věci po etapách a nebejt

moc –“

„Já vím. Máš to pod sklem,“ ukázala poněkud

ušmudlaným prstíkem na latinský nápis na mém stole,

vytržený ze staré učebnice. „Jenže teďka právě začíná

nová etapa,“ přistoupila ke dveřím a tam se na mě

ještě jednou usmála. „Jo, heleď, zejtra slavím – no

prostě narozeniny. Kolikátý, není důležitý. Přiď, bude

u mě fajn parta. A vem s sebou tu slečnu, co má

techtlemechtle se šimpanzama.“

Zabouchla dveře. Slečnu Stříbrnou. Ach, slečno

Stříbrná, přišla jste do mýho života, zrovna když se

schyluje k vichřicím hněvu. Ale snad jste dobrý

znamení. Že to všechno zas přejde.

Sáhl jsem po Cibulové a dal jsem se do lektorování.

Asi po deseti stránkách jsem už nelektoroval, jenom

četl. K vydání to nebylo, to ne, a Brát, vítr nevítr,

musel trpět přechodným pominutím smyslů. Ale

zahryzlo se to do mě jako červ. Tohle přece není

literatura, říkal jsem si, tenhle příběh o dívce

z údernické rodiny, co na ni rodiče nemají čas. Námět

jsem ovšem znal; náš redakční laureát Žlůva ho taky

zpracoval. Zpracoval, to je přesně řečeno. Nakonec

zasáhl obrodný vliv kolektivu.

Tady zasáhl nakonec andělíčkář. Šikmá plocha,

a dívka po ní jela jak po bobové dráze. V Žlůvovi se

dostavila socialistická varianta happy endu.

Tady – jenže tady už nešlo o to, co, ale jak. Nekonečná

plácání mluvčích, kteří u laureáta Žlůvy recitovali

prefabrikované výroky, a to spisovně, se syntaktickými

náznaky slangu. A nit vzpomínek, galerie hrdinů a míst,

o nichž nikdo nikdy nikde neslyšel, přesto však měli sílu

historické autenticity. Nějaký Vozejk, který chodíval

válet dřepovanej rock ke Stromu s Majdou, a tu pak lízli

pro vykrádání chat a prostituci. A Bejk, který se

proslavil tím činem, že se ožralý vyspal v tanku na

smíchovském náměstí, poškodil jej a dostal se za to do

zlepšovatelny.

A jak jsem četl, probouzel se ve mně, k mé hrůze,

dávno chcíplý červ mladistvých ambicí. Taky jsem,

sakra, kdysi chtěl takhle psát. A zrovna o tomhle. Než

jsem včas naskočil do limuzíny literatury, znal jsem

taky nějakého Bejka. Jmenoval se Ríša a kradl

v obchodních domech. A Majdu, která se jmenovala

Květuše a odešla pak provozovat svoje nejstarší

řemeslo do lágrů v rajchu. Chtěl, ale nenapsal. Pokusil

jsem se. Nestačil jsem na to. Pak to nešlo, pak jsem si

říkal, že to nejde. Dal jsem se na básnění. O rodné

zemi, o generálech a generalissimech. Srdce, prudce,

revoluce.

Musel jsem rukopis odložit na stůl a zadívat se na

bustu Lenina na příruční knihovně. Nad ní na stěně

viselo jeho heslo. Fuj! Blbost. Blumenfeldka se

zbláznila. Nežijem na Měsíci. To ať se na mě nezlobí.

Ta Cibulová je krásná, k nevíře. To je. Klobouk dolů.

Ale takových krásných věcí bylo, a nejsou. A my jsme.

Nebudu podléhat hypnóze něčího talentu. Soudruh Král

jí taky určitě nepodlehne. Kdybych jí podlehl já,

podlehnu soudruhu Královi. A to si nemohu dovolit,

obzvlášť teď ne, chci-li, by mi podlehla slečna Stříbrná.

Bezhlesý zvuk slečnina jména mě posílil, přivedl

k rozumu, úplně. Musím se z toho nějak vykroutit.

Dveře se rozlétly a jako velká voda se dovnitř nahrnula

Anežka. Samozřejmě, na hlavě zbrusu nové vlnobití,

právě od holiče.

„Nehledal mě někdo?“

„Hledal. Náčelník.“

„A cos mu řek?“

„Žes šla s Bukovským k holiči.“

„Ty seš protivnej!“ Anežka dosedla na stůl. „Ten

doslov už šéf přečet?“

„Něco tam máš.“

„Aha.“ Anežka sáhla po lektorské průvodce, kterou jí

ráno hodila na stůl redakční sekretářka, a dychtivě se

ponořila do čtení.

Já taky. Nene. Kdepak. Kdyby tahle bomba

vybuchla, nabourá nám literaturu. My všichni, co v ní

teď sedíme, budeme trochu směšní. Jak to řekla slečna

Stříbrná o mých básních? To, co v nich nenalezla, je

v tomhle krásném hrůzopise. Nikdy jsem to neuměl,

nikdy to nebudu umět. Ale dobrotivá doba mi to

prominula a odměnila mě za obratnost. Zradil bych tu

dobrotivou dobu, kdybych tohle doporučil. Ach ano,

všechno má svůj konec, nikdy jsem si nedělal iluze,

jako někteří. Ale život je krátký. V tom je naše naděje.

Každé pozdržení má cenu zlata. A život je krátký.

„Sakryš!“ ozvala se Anežka.

„Co je?“

„Hele, von mi tady škrt Paustovskýho, podívej!“

Podala mi průvodku s doslovem básníka Bukovského

k výboru z Galejenceva. Text byl hladký, bez šéfových

připomínek. Jenom na konci nějaká vlnovka. A na

průvodce od šéfa napsáno: Doslov dobrý, politicky

správně posazený, umělecky objevný. Doporučuji pouze

vypustit citát z Paustovského na str. 3. Není nutný,

výklad je dost jasný sám o sobě a autor byl nedávno

kritizován!

Adié, Cibulová! Nemůžem dopustit, abys byla někdy

kritizována. Promiň, ale bližší košile než kabát. Počkej

si až na příští etapu.

Vstal jsem a odnesl jsem nedočtenou novelu

Pecákové.

Mánes

Slečna Stříbrná dodržela slovo: bylo už půl osmé,

a já ještě pořád počítal blondýny a brunety u zábradlí

před Mánesem.

Slunce sedělo na špičce petřínské rozhledny jako

medový nápad podnapilého skláře, blondýnky a brunety

pochodovaly v pastelových barvách kolem Mánesu,

a žádná nebyla jako slečna Stříbrná. Slečna Stříbrná

byla unikát.

Vyskočila z kolemjedoucí tramvaje, široká, růžovo-

bíle pruhovaná sukně se jí vyhrnula nad kolínka, růžové

střevíčky na těch dlouhých, srdcervoucích okončetinách

zaklapaly o kočičí hlavy a střapatá hlavička se na mě

usmála.

„Přišel jste přesně?“ zeptala se mile.

„O hodinu dřív,“ řekl jsem. „Čas bez vás pro mne

nemá význam. Nepotřebujete ve Zverexu zřízence?“

Zasmála se, políbil jsem jí ruku. A pak jsem se

vznášel vedle ní na terasu a z plných plic jsem

vdechoval levandulovou vůni, která z ní vycházela.

Na terase však zaváděla slečna Stříbrná tvrdošíjně

řeč na literaturu. Mně se chtělo mluvit spíš o jejích

očích, uměl jsem o takových věcech hovořit líp a s větší

chutí, ale slečna Stříbrná mluvila o literatuře.

„Proč vás to tak zajímá,“ zeptal jsem se nakonec.

„Říkala jste, že nemáte literáty ráda.“

„To že jsem říkala?“

„No jen si vzpomeňte,“ jal jsem se počítat na

prstech jako včera ona: „Pokrytce, podvodníky,

literáty…“ Zasmála se.

„No vlastně nemám.“

„Proč?“

Pohlédla přes zábradlí na hladinu řeky, kde

v oslňujícím blýskotu vlnek usilovali pádlující muži

o přízeň mladých žen. Po krásném profilu přejela

vzpomínka. Slečna Stříbrná se obrátila zpátky ke mně

a komicky povytáhla obočí.

„Protože mám s nima špatný zkušenosti. Jednou mi

jeden něco proved,“ řekla, napila se, a od konce stébla

vylétlo v brčálové limonádě několik bublinek: jako

nešťastné dušičky.

„Co vám proved?“ Mlčela. Dorážel jsem dál:

„Co? Přece vás nemoh nechat. Musel by umřít

steskem.“

„Myslíte?“

„Nemyslím. Vím to. Jste jako Neapol, jenže naopak.

Nevidět vás, když vás člověk jednou uviděl, znamená

umřít.“

Slečna Stříbrná však pod mým šmajchlováním ne

a ne tát. Začal jsem si připadat jako Vašek Žamberk.

„Vidíte, a on neumřel,“ pravila. „Místo něj –“

zmlkla.

Na malém pódiu v rohu terasy spustil saxofon.

Troubil táhle, smutně, jako stádem opuštěný slon.

V slečnině brčálové limonádě zahořela rubínová kulička.

To se paprsky slunce, chýlícího se k horizontu,

soustředily do zeleného ohniska.

„Co místo něj?“

„Ale nic. Prostě mu to posloužilo jenom jako námět

pro povídku. A hodně hloupou povídku. Poslouchejte,

jak hezky hrajou!“

„Tu bych si chtěl přečíst. Bude jistě hloupá, protože

to by musel být Shakespeare, aby o vás moh psát podle

pravdy. Půjčíte mi ji?“

„Poslouchejte,“ vybídla mě a položila mi prsty

s růžovými nehty na hřbet ruky. Vylétl z nich silný

elektrický náboj a zalomcoval mi celým tělem.

„Vy máte ráda jazz?“

„Hm,“ prudce zakývala hlavou. „Mám ráda saxofony.

Obzvlášť baryton.“

Sledoval jsem směr bakelitového pohledu, až jsem

spočinul zrakem na muži, který (měl jsem dojem) se

jmenoval Konopásek a dul do toho barytonu. Krk po

stranách se mu nadýmal, na čele mu nabíhaly žíly. Dul

divným, surovým, nostalgickým tónem a slečna Stříbrná

byla v transu. Dul jako vítr, jako ten vítr, který

z Moskvy přivál profesora Lva Iljiče Šubatova, od něhož

všichni čekali něco jiného. Ale děduška Šubatov sklonil

hlavičku k rameni, poslouchal, poslouchal tohohle

Konopáska a jeho partu, a sotva dohráli, pravil:

„Charašo igrajut, molodci!“ A když pak jeden ze

soudruhů chabě zašeptal slovo „kosmopolitismus“,

zavrtěl děduška hlavou: „Ó nět nět kosmopolitism. Éto

muzikalnyj experiment. Nam nužno vojevať protiv

mechaničeskovo tradicionalisma!“ A soudruh Pecháček,

který měl den nato pronést závěrečné zhodnocení, se

rychle odplížil, celou noc přepisoval, a namísto

Konopáska, jenž byl v původní verzi předurčen

k obvinění z diverze, roznesl soubor nazývající se

Studijní sdružení tradičního jazzu a navazující na ryze

lidové zdroje. Slečna Stříbrná se vymanila z transu,

odtáhla ruku, přerušila elektrické spojení. Saxofon

umlkl, místo něho počal jakýsi brejláč bušit do

vibrafonu. Zvonivý, neurotický hlas nástroje století

vrátil slečnu Stříbrnou do normálu. Zamrkala smolnými

řasami, usmála se na mě, téměř omluvně.

„A proč máte ráda zrovna saxofony?“ zeptal jsem se.

„Nevím. Mluví, nezdá se vám? Dá se na ně mluvit.“

„Měl bych se asi naučit na saxofon. Moje mluvení vás

zdaleka tak nezajímá.“

Opět se zasmála, opět mi položila růžové prsty na

hřbet ruky, docela přítulně. Vlastními prsty druhé ruky

jsem jí je přikryl. Okamžitě si je zas přivlastnila

a bakelitové knoflíky odvrátila k Petřínu.

„Vyprávějte mi o svém šéfovi, to mě zajímá,“

pravila.

„To vás zajímá?“

„Zajímá. Já opravdu nemám podvodníky, grázly

a literáty ráda. Ale ráda o nich poslouchám. Jaký to

jsou grázlové a podvodníci.“

„A nemoh bych teda mluvit o sobě?“

„Muži sluší skromnost,“ řekla a odměnou mi bylo

nové zacinkání smíchu. „Až později. Teď mě zajímá váš

šéf. Chtěla bych znát jeho kádrový profil.“

„Prosím,“ opřel jsem se do židle, oči mi na okamžik

teskně oslepily poslední paprsky slunce. „Tak tedy:

Emil Procházka, stár čtyřicet devět let, šéfredaktor

nakladatelství Naše kniha a spisovatel. Poměr ke

státním zřízením kladný.“

Zasmála se; povzbuzen jsem pokračoval: „Již

v raném jinošství jevil talent básnický, který postavil

v letech devatenáct set třicet až devatenáct set třicet

osm cele do služeb myšlenek Masarykových, v letech

devatenáct set třicet devět až čtyřicet pět do služeb

myšlenek Ježíše Krista a od roku devatenáct set

čtyřicet pět až do dnešní doby do služeb myšlenek

Marxe, Engelse a Lenina, do Dvacátého sjezdu také

Stalina. Jeho tvorba, vyznačující se láskou k rodné zemi

a později také nenávistí k sociálním křivdám

a imperialismu, byla v roce 1953 oceněna

vyznamenáním za nejlepší báseň o akci Z. Kritikou vždy

ceněn jako jeden z předních představitelů

socialistického realismu, v jehož díle se zračí typické

češství.“

Jak jsem mluvil, úsměv slečně Stříbrné vadnul na

tváři.

„Neotravuje vás to?“

„Naopak, naopak!“ pravila překotně. „Říkáte to

hezky a výstižně.“

„Vážně? Vidíte –, a když jsem vám včera na plovárně

svěřil, že šéf kádruje manželky, zatvářila jste se tak, až

jsem dostal strach, jestli jsem se politicky neuřek.“

Zazubila se.

„To se mi udělalo slabo od srdce, ale ne kvůli vašim

odhalením. A jak to vlastně bylo s těma jeho

manželkama?“

„Vás to zajímá?“

Slečna Stříbrná vyzunkla poslední zbyteček zelené

limonády a na tvář se jí vloudil petřínský stín.

„To víte, že jo. Manželský propletence ženskou

zajímaj vždycky. Neosobně, víte?“ pohlédla na mě přes

brčko a držela je v ústech jako viržinko.

„Jo tak,“ řekl jsem. „Nojo. Tak ta první byla dcera

nakladatele Váni. Tu si vzal někdy začátkem války

a vydržel to s ní až do roku devatenáct set čtyřicet

osm. Její papá platil milionářskou daň. Pak si vzal –“

„A před ní nechodil s nikým?“ přerušila mě. Kolem

přelétl číšník, všiml si prázdné sklenice, zarazil se

a úlisně se naklonil k slečně Stříbrné.

„Ještě jednu, milostivá?“

Slečna Stříbrná sebou trhla, jako by ji polekal.

Pohlédla na něj nechápavě a zavrtěla hlavou.

„Ne. Přineste mi vodku.“

„Prosím. Jednu vodku. A pán?“ Radostně jsem

vytřeštil oči.

„Taky vodku.“

„Dvakrát vodku!“ oznámil vrchní světu a odlétl. Od

pódia se rozeřvala dlouhá basová trumpeta.

„Vy pijete alkohol?“

Vypadala udiveně. Měla tváře růžové jako pruhy na

svých bílých šatech. A najednou je měla bílé jako ty

šaty.

„Já? Ne. Teda – někdy.“

„A proč zrovna teď?“

„A proč vy?“

Hleděl jsem jí do očí, marně. Co má ta vodka

znamenat? Chce v sobě zlomit nějakou zábranu? Nějaký

šok jako Věruška? Vůči grázlům a literátům? Ušklíbl

jsem se.

„Protože je mi z vás zoufale. Je krásně, vy jste

krásná, sedíme na krásné terase u řeky a mluvíme

o mým šéfovi. Proč nemluvíme o vás?“

Usmála se.

„Taky na to dojde. Trpělivost přináší růže.

A odpovězte mi na to, co jsem se vás ptala.“

„Co jste se mě ptala?“

„O vašem šéfovi.“

„O svém šéfovi s vámi odmítám mluvit. Když vás tak

zajímá, seznámení je možné. Má neobyčejně rád mladé

soudružky.“

Byl jsem už opravdu otrávený.

„Vezmu vás za slovo,“ pravila slečna Stříbrná.

„Bude mi potěšením vám vyhovět. Rád bych viděl,

jak se spálíte. Upozorňuju vás jenom, že otahává

průměrně každé čtvrtletí jednu. Nemanželských dětí

má asi patnáct.“

„Hned jsem si všimla, jakej má sex-appeal,“

vzdychla slečna Stříbrná. „Něco mě k němu táhne, asi

mi není pomoci. S kým chodil před svou první

manželkou?“

„S paní Hanou Benešovou,“ řekl jsem. „Ovšem

tajně.“

„Ne, ale vážně!“

„Ale vážně: proč vás to tak interesuje?“

Číšník dopravil vodky, mrkl po slečně Stříbrné

a odspěchal za méně příjemnými povinnostmi. Slečna

Stříbrná se ihned chopila skleničky, pozdvihla ji, jakoby

hladově, k ústům, zarazila se a pohlédla na mě.

„Na to, co si přejete!“ řekla.

„A víte, co si přeju, že?“

Zatvářila se záhadně. Všiml jsem si, že jí na spánku

opět pulsuje rozkošná žilka.

„Myslím, že vím.“

„A vy mi to taky přejete?“

Mlčela, nerozhodně přidržela průhlednou skleničku

před obličejem a neprůhledným okem pohlédla skrze ni

na Petřín, nad nímž se do krvavé oblohy mísila tma.

„Já jsem hodnej člověk,“ řekla. „Přeju vám, aby

vám v životě všechno vyšlo. Ale nemůžu vám to

zaručit.“

„Nechci to se zárukou,“ ušklíbl jsem se. Vrátila se mi

dobrá nálada. „Stačí mi naděje.“ Zdvihl jsem skleničku.

„Naději člověku nemůže vzít nikdo,“ pravila slečna

Stříbrná a přiťukli jsme si. „Jenomže moc často – moc

často zůstane jen u tý naděje.“

Chtěl jsem na to poznamenat něco svůdně

dvojsmyslného, ale slečna Stříbrná do sebe zvrhla

vodku jako kormidelník. Následoval jsem ji a potom

jsem se zeptal, neboť jsem měl pocit, že bude dobře

opustit tento útok v příjemném neurčitu:

„Proč vás tedy tak zajímá můj šéf?“ Udělala na mě

oči.„Ženská zvědavost. Zajímaj mě drby. Co dělá vaše

milá? Kde jste jí řek, že jste?“

„Slíbila jste, že budem mluvit o vás.“

„Až později,“ řekla slečna Stříbrná a ohlédla se po

číšníkovi. Začernal se nad námi, ani ho nemusela volat.

Značně později mi o sobě něco řekla, ale bylo toho

maličko. Že měla od dětství ráda zvířátka a že

pracovala v Brně v nějakém biologickém ústavě jako

opatrovatelka pokusných živočichů. Vůbec jsem netušil,

že pokusné živočichy taky někdo opatruje.

„To jste jim dávala žrát a –“

„Čistila jsem jim klece, kontrolovala jsem jejich stav

a tak,“ řekla. „Pak jsem dělala asistentku u zvěrolékaře

při operacích.“

„Operacích? Čeho?“

„Hlavně koček a psů. Jednou jsme taky operovali

andulku.“

„To ještě existuje?“ užasl jsem.

„Proč by to neexistovalo?“ užasla ona.

Vlastně proč? No nevím. Nějak se mi zafixovala psí

sanatoria jako jeden z hlavních průvodních znaků

upadajícího kapitalismu. Že se tam léčí žaludeční

nervóza pinčů, zatímco nezaměstnaní umírají hladem.

Z kteréhožto sylogismu plynulo, že mít rád pinče rovná

se pohrdat pracujícími.

„A to –“ zablábolil jsem, protože mě odhalení faktu,

že slečna Stříbrná zřejmě nikdy nespojovala péči

o zvířátka s reakcionářstvím, poněkud vyvedlo z míry,

„– to – se jim taky dává narkóza, nebo se operujou jen

tak –“

„Kdepak jen tak! Z toho by mohly mít psychickej šok

a umřít. Dostávaj narkózu, jako lidi.“ Vzpamatoval

jsem se a přešel jsem k duchaplnosti:

„A to taky počítaj do sta?“

„To dělaly dřív,“ odsekla slečna Stříbrná. „Jenže vy

jste sto let za vopicema, pane redaktore. To už se

dávno nedělá, ani u lidí. Teď se kočka šoupne do takový

plechový bedýnky se skleněným vokýnkem a pustí se na

ni rajskej plyn.“

„Tak to je vlastně plynová komůrka.“

„Ano,“ pravila a odmlčela se. Sluneční kotouč

sestoupil už po žebříku rozhledny a schoval se za horu,

na nebi jej vystřídal obrovský měsíc. Visel zase tak

nízko nad městem, až se mi zdálo, že kdybych po něm

sáhl, mohu ho sundat a postavit ho na stůl před slečnu

Stříbrnou. Jak krásně by se asi v té blízkosti leskly její

oči, černé Indie! Skoro jsem měl dojem, že po jejím

boku je všechno možné, užuž jsem sahal po měsíci – ale

slečna Stříbrná se otřásla.

„Je vám zima?“

„Trochu.“

„Dáme si ještě vodku, ano?“

„Ne, už ne. Už jsme měli tři. Půjdem domů.“

„K vám? Pozvete mě na kafe?“ Zavrtěla hlavou.

„Přece jste mi to skoro slíbila!“

„Došlo mi. Žádný doma nemám.“

„Půjdu k vám i bez kafe. Dáte mně vodu.“

„Můžete mě doprovodit,“ rozhodla a nařídila mi:

„A zaplaťte za mě.“

Ach! Za tři vodky, nemluvě o zelené limonádě, si

snad zasloužím víc než doprovod. Ale za slečnu

Stříbrnou zaplatím sto vodek, jen když mě nechá

alespoň dělat jí doprovod do té kouzelné měsíční ulice.

Vyspíte se se mnou někdy, slečno Stříbrná? Otázal jsem

se v duchu, a ona mi řekla: Až později. Dobrá. Tak tedy

až později. Jen když vůbec někdy.

I o tom jsem měl malinké pochybnosti, ale zaplašil

jsem je a vyrazil jsem se slečnou Stříbrnou na cestu

temnými parky, přes Podolí a pak po nuselských tajných

pěšinkách na Pankrác.

A tak jsme se zas octli v ulici 19. listopadu a já

nepokročil ani o metr v dobývání mořské panny. Na

nuselské stráni jsem sice složil velice slušnou báseň

v próze o jejích dlouhých nohách, očích, rtech

a ouškách, zkrátka o všech částech těla, o nichž slušné

dívky rády slyší hezky mluvit. Nepovzbudila mě však,

abych připojil strofu na intimnější části její anatomie.

Naslouchala pozorně, ale když jsem všechno mravné

vyčerpal, pravila:

„Vy to umíte tak hezky říkat, pane redaktore! Je

vidět, že jste profesionál.“

Zvadl jsem jako příliš zalévaný kaktus. Okamžitě se

rozesmála, vzala mě sama za ruku a dovolila mi, abych

si ji aspoň vedl pod paží. Takto spojeni vešli jsme do

tiché ulice 19. listopadu a její růžové sandály na

vysokých podpatcích znova naplnily ten poetický bulvár

lákavým klapotem. Přerostlý, tlustý měsíc spěchal za

námi, aby viděl, co se bude dít.

Nedělo se nic. Dospěli jsme na roh, k černé tůni

lesklého výkladu. Slečna Stříbrná se zastavila

a pohlédla do černého zrcadla. Byla zas jako karafiát.

Ne – jako měsíční leknín, vedle něhož trčí ohyzdný

tmavý kořen. To jsem byl já.

„Jste absolutně nejkrásnější dívka z celého

Československa,“ zabručel jsem nevlídně. Vyprskla.

„Nemoh byste si k tomu zas kleknout? Včera jste tak

pěkně klečel!“

„Pro vás budu třeba zase lízt po čtyřech a hledat

neztracený náušnice.“ Pustil jsem slečnu Stříbrnou

a bez ohledu na anglickou látku jsem klesl na kolena.

Život, jak zní fráze, je mnohem neuvěřitelnější nežli

romány. Sotva jsem koleny spočinul na dlažbě,

zaklapaly za rohem něčí střevíčky a objevila se Věra

s kabelou a se smutnými pletacími dráty. Nejdřív mi

napadlo, že se mi to jenom zdá, a nevím proč, klesl

jsem na všechny čtyři. To je přece špatný vtip, slečno

Stříbrná. Ale byla to Věra. Vytřeštila na mě oči, ve

světle bachratého měsíce se zamodraly jako křticí

náušničky, a pak z nich vytryskly dva křišťálové proudy.

Věra se rozběhla, protáhla se mezi námi a utíkala pryč.

Civěl jsem za ní s otevřenými ústy, viděl jsem, jak se

štíhlé, ale vypracované tanečnické nohy míhají

v hrobovém šeru bulváru a jak mizí ve tmě.

Klečel jsem ztuhlý a pořád jsem tomu úplně nevěřil.

Hlas slečny Stříbrné mě probudil do skutečnosti.

„To jsem tomu dala,“ pravila ta slečna a podrbala se

ve střapaté hlavě.

„Věra –“ hlesl jsem pitomě.

„To vím, že to nebyla vaše babička!“ ozvala se

popuzeně. „Vstaňte a běžte za ní!“

„Ale –“

„Tak honem! Musíte za ní.“

Vstal jsem a oprášil jsem si kolena.

„Tohleto je teda dobrý,“ pravil jsem trpce. „A kdo

mi poručil, že si mám kleknout?“

„Já vím, nezlobte se na mě. Já sem pitomá. Ale

běžte za ní.“

„Jste potvora, že mě za ní posíláte!“

„Vy jste potvora, jestli za ní nepůjdete!“

Na to jsem neodpověděl, změřil jsem si slečnu

Stříbrnou od hlavy k patě. Mrkala na mě těma svýma

černýma knoflíkama a pořád se nemohla rozhodnout, co

říct.

„Tohleto je teda dobrý,“ opakoval jsem.

„Prosím vás, běžte za ní, opravdu!“ A potom skoro

úpěnlivě: „Vy nevíte, co to je. Určitě je jí hrozně. Mně

to nevadí, když za ní půjdete!“

Nevadí? Ach, slečno Stříbrná, nic horšího mi už říct

neumíte?

„Půjdu k vám. U ní se stavím, až se budu vracet od

vás.“

„Ke mně nemůžete. Spolubydlící je doma.“

„To jste mi nemohla říct dřív?“

„Nic jsem vám přece neslíbila. Řekla jsem vám, že

mě můžete doprovodit.“ Ach, slečno, slečno, zvolal

jsem v duchu. V čem vy to vlastně bruslíte?

„Nevěřím vám,“ řekl jsem. Netrpělivě pokrčila

rameny.

„Tak nevěřte. Ale ke mně nemůžete.“

„Tak pojďte ještě někam do vinárny!“ vyzval jsem ji

zoufale, ale už jsem věděl, že ať bruslí v čem bruslí,

jedno je jisté: na mě neletí. Byl to strašný pocit. Dávno

jsem na něj zapomněl.

„Jsem pracující žena,“ řekla, „ráno brzo vstávám.“

Smutně jsem svěsil hlavu. Slečně Stříbrné se mě

okamžitě zželelo. Pravila vlaze:

„Až zas jindy.“

Opravdu? Stojí to za další pokusy? Shořel jsem přece

jak papír. To je jasné. Ale stejně jsem věděl, že to

stojí za milion dalších pokusů, i kdyby všechny byly

neúspěšné. A jako kdyby mi to chtěla potvrdit, vydala

rozkaz:

„Sežeňte třeba lístky na tu gymnastiku.“

„Seženu.“

Stáli jsme. Měsíc přikryl snad už celou oblohu.

„Tak dobrou noc,“ řekla.

Vzal jsem ji za ruku a políbil jsem aspoň tu. Vyndala

z kabelky klíček a odemkla dveře. Hleděl jsem na ni,

pohledem patrně psím. Bakelitové oči jako by černě

zazářily ze tmy. Bylo to neuvěřitelné. A pak se

odtamtud ozval tichý témbr hoboje:

„A jděte za ní, prosím vás!“ Dveře zaklaply.

Ach, sakra! zaklel jsem v duchu, a celý bolavý otočil

jsem se k měsíci.

Nechtělo se mi domů. Nahoře nad nuselskou strání

jsem se posadil na lavičku, natáhl jsem nohy před sebe

a oddal se zármutku. Svět byl mladý jako před deseti

tisíci léty. Bolelo mě u srdce. Pomyšlení, že slečnu

Stříbrnou třeba nikdy nebudu mít, že dál než sem se mi

jakživa nepřiblíží, bylo nesnesitelné. Můj osud ležel

u dlouhých nohou slabé dívky v bikinkách.

Slzy zaplavily nuselské údolí, měsíc v nich popraskal

na podlouhlé stříbrné díly. Byl jsem naměkko, lkal

jsem, jako farizej sypal jsem si popel na hlavu. Kleště

outrpného práva vášně rvaly mi vnitřnosti a slečna

Stříbrná, šklebící se jako rozkošný Belzebub, otáčela mi

v ranách žhavými železy. A tu z čertovských stínů

najednou, nelogicky, neočekávaně vystoupila Věra,

muka lásky se prohloubila o probuzenou trýzeň

svědomí. Ačkoliv jsem se ihned snažil vypudit ji z hlavy,

nešlo to; stála za krutou pannou, koukala jí přes

rameno, ta dobrá duše, v jejíž garsonce jsem se hřál,

když byla venku zima a mně se nechtělo tahat uhlí

k sobě do čtvrtého poschodí; Věra, jež všechno úsilí

ducha vynaložila na půvabné ovládání těla, a na víc už

jí duch nestačil, zrazená baletinka, rovněž drcená

kolem milostných žalů. Jak pírko je, čím jiný zatížil,

zazněly mi hlavou verše, které jsem v podniku právě

redigoval, nemoderní verše naivního básníka starého

světa, recitovala je tam bombasticky nějaká patetická

recitátorka, bez porozumění, jenom hodně nahlas, jak

se to v našem novém světě žádalo: Vždy vzchopíš se,

byť prvou ranou zmámen. Byly pasé, podobné

zdrženlivosti mé černooké slečny –, ale já měl najednou

absurdní a neuvěřitelný pocit, že jsem konečně

pochopil její divnou podstatu; že přes ty skoro neslušné

bikinky, přes růžové nehty jako by žila a mile plácala

na přelomu století, kdy nebylo ještě úplně všechno

relativní. A vzala slovo patetické deklamátorce – Jen

to, čím ty jsi jiným ublížil – a přednášela ty obsahem

i formou zastaralé verše s hlubokým pochopením, jaké

by u všech ostatních, moudrých lidí naší epochy

působilo lživě a směšně: na tobě leží jako těžký

kámen… Skončila, a mnou – jakkoli jsem byl naměkko

v plamenech lásky – projelo ničím nepřipravené leknutí,

co je s Věrou, a co by bylo, kdyby si skutečně něco

udělala; vymrštil jsem se z lavičky a vyrazil tryskem

k ulici 19. listopadu. Strašlivý děs mě hnal tichými

ulicemi, kde v tu noční hodinu svítilo už jen sem tam

žluté světlo za roletou; představa baletinky

s chudičkým životopisem, s tou kuriózní erotickou

minulostí, která si kolem krku váže smyčku ze šňůry

kurevnického župánku. Zahnul jsem za roh, v běhu jsem

z kapsy vytáhl klíč, klíč, který mi dala udělat a přinesla

mi ho až do redakce, neboť jsem byl líný dojít si pro

něj sám, a klíč mě táhl jako magnet, že jsem mu skoro

nestačil. Vrazil jsem jej do domovních dveří, a zase

v běhu jsem ho vyměnil za druhý, a ten mě vlekl po

schodech, do pátého poschodí. Přede dveřmi s vizitkou

Věra Kajetánová, členka Baletního divadla, jsem se

zastavil a popadal jsem dech. Ta absurdní románová

vizitka se proměnila ve výčitku: zoufalý pomníček slávy,

symbol splněného úsilí, trvajícího od pátého roku života

té venkovské dívky, kdy začala chodit do jakési

strašlivé rytmiky v jakési strašlivé díře v jižních

Čechách; dojemný výkřik slaboučkého, příliš brzy

smrtelného hlásku do obrovské a lhostejné prázdnoty

věčnosti. Zachvěl jsem se hrůzou – za dveřmi panovalo

děsivé ticho. Opatrně jsem strčil klíč do zámku

a – bůhvíproč tak tiše – jsem otevřel.

V předsíňce visel Věřin bledě modrý baloňáček a pod

ním stály bílé lodičky. Dveře do pokoje byly pootevřené

a pronikalo jimi slabounké světlo.

Vešel jsem po špičkách dovnitř. Po Věře ani

památky – u stěny bíle rozestlaný gauč, přes křesílko

přehozené bílé šaty.

Škubla mnou nová, strašná myšlenka a otočil jsem se

k pootevřeným dveřím koupelny. Štěrbinu lemoval

paprsek světla, ale i tam hrobové ticho. Zatmělo se mi

před očima a už jsem viděl Věru, vznášející se jako

hodný erotický andělíček v rudých oblacích krve

k branám očistce.

Ale když jsem s bušícím srdcem strčil hlavu do dveří,

ležela ve vodě modravé koupelovou solí a četla si

z nějaké knížky.

Vstoupil jsem do koupelny a zůstal jsem stát nad

vanou. Věra ke mně vzhlédla přes okraj knihy a pak zas

sklopila oči k písmenkám.

Sedl jsem si na okraj vany. Hladina byla jako

zrcadlo, v ní plulo štíhlé dívčí tělo mé baletinky,

s kadeřavým chumáčkem v podbřišku, s drobnými

ňadry, s boky, které jen docela jemně naznačovaly

ženskou pánev.

„Věro,“ řekl jsem. Srdce mi pořád ještě divoce

tlouklo.

Četla dál.

„Věro, sakra –“

Konečně se na mě znova podívala přes knížku.

„Co?“

„Myslel jsem – měl jsem strach –“

„Strach?“

„No ano, strach! Abys neudělala nějakou blbost,“

rozběsnil jsem se. „Rozbrečíš se hned jako –“

„A co jsem měla dělat?“ skočila mi do řeči. „Měla

jsem se rozesmát? Ne že bys nevypadal směšně, jaks

tam klečel před tou ženskou –“ a tady se přestala

ovládat. Z pomněnkových očí vytryskly tradiční slzy,

knížku odhodila na gumový kobereček vedle vany,

otočila se ve vodě a bolestně se rozvzlykala do

koupelové esence. Sebral jsem knížku ze země.

Metafyzika lásky. Schopenhauer. Z majetku Městské

knihovny. Tak tady hledá odpověď na svoje problémy.

Položil jsem Věře ruku na mokré rameno.

„Neplač.“ Zachvěla se.

„No tak.“

Přestala vzlykat, pak ke mně pootočila hlavu.

Uplakané oči vzhlédly prosebně.

„Kájo –, prosím tě –“ posadila se ve vaně. „Kájínku!“

Povytáhl jsem obočí a vzdychl jsem. Chytila mě

kolem krku a přitiskla se pevně ústy k mým ústům.

Skrze košili jsem ucítil mokré horko.

Hlavou se mi honily myšlenky. Věra ležela vedle,

hlavu na mých prsou, oddychovala, ale věděl jsem, že

nespí. Jako kdyby mi četla ty myšlenky, ozvala se

smutňoučce:

„Ty už mě nemáš rád, viď?“

„Ale mám.“

„Nemáš. Víš, jak to myslím.“

„Mám tě rád, jako jsem tě měl rád vždycky.“

Vzdychla, trpce se zasmála.

„To je právě to. Já tě mám taky ráda, jako jsem tě

měla ráda vždycky.“

Mlčel jsem. Díval jsem se na strop, přes který se táhl

bělavý pruh měsíčního světla jako ručička nějakých

velkých světelných hodin.

„A tamtu – máš taky rád jako mě?“

„Ale ne,“ vzdychl jsem. „Tu má rád Vašek.“

„Tak proč ji pořád doprovázíš ty?“

Bílé šaty na židli svítily, na komodě stála alabastrová

soška ženského aktu, ve stínu, jenom hlavička jí bíle

zářila, jak na ní spočinula ručička měsíčních hodin.

„Měl jsem mu pomoct dát je dohromady. Koupit

lístky do kina pro všechny tři a pak nepřijít.“

„Ale proč jsi ji doprovázel ty?“

„Nepřišel Vašek.“

„Tys věděl, že nepřijde?“

„Ne.“

„Tak proč jsi tam chodil, kdyžs neměl?“

Ach, lež má krátké nohy. Bílý svit se pomalu sunul

sošce po krku.

„Nojo,“ řekl jsem. „Znáš mě, Věro. Nic to u mě

neznamená. Ale líbí se mi.“

Věřina hlava sklouzla z mých prsou na polštář a ozval

se divný zvuk, snad zavzlyknutí, snad zasyčení

zoufalého vzteku lásky.

„Co můžu dělat, Věro?“ řekl jsem. „Jsem takovej.“

Otočila ke mně vlhký obličej.

„A co můžu dělat já? Já jsem taky taková.“ Bledý,

nešťastný obličej s cestičkami slz. Zase jsme mlčeli.

Řekl jsem:

„Rozejdeme se.“

Škubla sebou, skoro vykřikla:

„Ne! To ne, Kájo! Prosím tě! Prosím tě!“

„Bylo by to lepší.“

„Nebylo! Ona tě nemá ráda! Já tě mám ráda!“

Máš úplně pravdu, Věruško, ale co je mi to platné,

pomyslel jsem si. Co ty víš, a co ty nevíš. Co mi to

pomůže, že mě máš ráda ty, když ona mě ráda nemá.

„Já vím. Ale –“

„Já tě budu mít ráda pořád! Mlč!“ když jsem ji chtěl

přerušit. „Ty nemáš tušení, jak dovede mít ženská

ráda.“ Ale mám, Věro, chtěl jsem říct. „Tys měl jen

samý takový –“

– děvky, jen to řekni, Věro, a stejně žiješ v dojemné

iluzi. I děvka umí člověka mít ráda. Neřekla to. Věra

nebyla schopna říkat taková slova… „– ale já tě mám

opravdu ráda, Kájínku, víš?“

Políbila mě. Úporně ze mě sála jistotu, ale ve mně

žádná nebyla. Potom mi položila hlavu na prsa, v nose

mě zalechtala vůně jejích vyšamponovaných vlasů,

a stejně ve mně nebylo nic. Nic. Jenom trochu lítosti.

„To tě zas přejde, Kájínku. Já ti to nevyčítám. Já jsem

moderní,“ pravila dívka z Trhových Lad, která

nerozuměla skutečnému významu jediného nečeského

výrazu a v jejíž nepatrné knihovničce stál ohmataný

slovník cizích slov. „Vidíš, nejsem taková, abych ti

dělala scény. Já budu mít trpělivost a tebe to zas

přejde.“

„Nikdy jsem tě nemiloval, Věro,“ zachraptěl jsem.

Prudce mi položila ruku na ústa.

„Neříkej to! Ale máš mě rád! Že máš? Řekni!“

„To mám.“

„To stačí. Já tě miluju. Můžeš mě třeba bít, jenom

když –“

Zase se zarazila. Potom, po chvilce a docela slabě,

pravila ta moje moderní taneční umělkyně:

„– když mě nenecháš.“

Alabastrový akt už svítil až do pasu. Měsíc jej svlékl

z temnoty a bradavky ňader byly jako černé máky.

„To bych nevydržela. Něco bych si udělala –“

Nešťastný hlásek odezněl do ztracena.

Udělala. Přečteš si Schopenhauera a pak se mě zas

pokusíš svést na svoje pěkné mokré tělo, Věruško. Ale

já už ti na to nesednu. Ani Viktor Dyk ti nepomůže. Bílá

ručička měsíce sjela ke klínu alabastrové sošky. Docela

chladně jsem opět přišel k rozumu. Prostoupila mě

moudrost doby. Chci-li takhle někdy ležet se slečnou

Stříbrnou, musím se na Věru definitivně vykašlat.

Narozeniny

Blumenfeldová začala oslavovat své neznámo

kolikáté narozeniny už ráno v redakci. Za dveřmi jejího

doupěte mě přivítala exploze smíchu, a když jsem

otevřel, seděla tam v řídké tabákové mlze dost početná

společnost. Kolega Salajka jim právě ukazoval něco

veselého v objemném rukopise a Blumenfeldka, v jiné

blůze než včera, ale také z Tuzexu, se dusila

záchvatem smíchu.

Jak jsem otevřel dveře, všichni sebou trhli. Pak

zjistili, kdo přišel, a pokračovali ve veselí.

„Gratuluju, Dášo,“ řekl jsem Blumenfeldce a políbil

jsem ji na rty, vonící tuzexovým tabákem. „Ještě aspoň

polovinu těch let, co už máš za sebou.“

„To chceš, abych umřela tak mladá?“

„Koho bozi milují –“

„Mě bozi nemilují. Obzvlášť ne bůh otec.“

„Kdo?“ zeptal se spisovatel Kopanec, který si kvůli

gratulaci zřejmě přivstal.

„No přece soudruh Procházka,“ řekla Dáša. „Ani mě

nepozval na oslavu svejch narozenin, ačkoliv je máme

stejnej den.“ Pak jí něco napadlo a zvýšila hlas:

„Soudruzi, kdo z vás je zván, abysme věděli, na koho si

dát bacha?“

Ukázalo se, že z přítomných není na večírek u šéfa

zván nikdo. Blumenfeldka pronesla přípitek na založení

skupiny šéfových neoblíbenců a přitom nenápadně

mrskla okem po mně. Vlastně mi bylo taky divné, že mě

šéf nepozval, a jindy bych se tím patrně užíral. Ale

v novém životě, který jsem začínal tímto týdnem, se mi

škála hodnot poněkud přerovnala. Pustil jsem tu malou

záhadičku z hlavy a spolu s ostatními jsem se sklonil

nad Salajkovým rukopisem, jenž byl očividně zdrojem

dobré zábavy.

Byl to rukopis českého klasika, vzniklý jako výsledek

vyčerpávajícího srovnání všech dosavadních vydání,

které provedl štáb pracovníků Institutu pro národní

literaturu. Povstal tak pietní akt, v němž se (jak stálo

v ediční poznámce) pokud možno v celé úplnosti zračil

původní estetický a ideový záměr autorův, očištěný od

pozdějších redakčních zásahů buržoazních

nakladatelství, tiskových chyb a korektorských

nedopatření. Akademik Brát v něm pak jenom nahradil

(bohužel v návalu práce ne zcela důsledně) křesťanské

reálie světskými a rukopis, odpovídající nyní jak

literárněhistorickým a lingvistickým zásadám, tak

vědeckému světovému názoru, dostal na stůl kolega

Salajka. Ten si jej pro legraci přečetl a nejzdařilejší

akademikovy zásahy právě dával k lepšímu.

V některých přítomných však způsobovaly Brátovy

emendace rozhořčení. „O tomhle by se mělo napsat!“

durdil se literární kritik Kobliha, nedávno napadený

v denním tisku. „Vždyť je to pobuřující! Pochopíte, jak

může být někdo schopen takového kulturního

barbarství?“

K překvapení všech projevil pochopení spisovatel

Kopanec. Bylo to tím víc zarážející, neboť Kopanec si

nedávno vysloužil čestný titul „Mistr průserů“, když se

mu vcelku tradičním budovatelským románem Boj

o Brnířov, spojujícím však příliš novátorsky politiku

místo obvyklého klání zásad spíše s erotikou, podařilo

způsobit zánik našeho konkurenčního nakladatelství. Od

nedávno doby brousil tento postrach redaktorů za

Blumenfeldkou; podezíral jsem ho, že z obchodních

důvodů. Vytušil zřejmě, kde je nejslabší místo

v opevněních, která náš šéf vybudoval proti útokům

nevhodných talentů.

„Vy, Mistře?“ otázala se udiveně Anežka.

„Vy – takový apoštol pravdy?“

„Inu, mám svý hříchy,“ pravil apoštol a posunul si

černé brýle na drobném nose, připomínající ladovské

profily.

„Proto chápu vše. Dělal jsem kdysi, hned po Únoru,

černocha zasloužilému umělci Karlu Starcovi –“

„Tak to ty seš odpovědnej za ty zvěrstva?“ vykřikla

pronikavým hlasem Blumenfeldová.

„No ne. To ne. Díla, která sepsal po Únoru, vytvořil

sám. Mě pověřil jenom marxistickou revizí svých

románů z první republiky. Zvýrazňoval jsem třídní

charakteristiky postav, intelektuálům jsem přidělával

kosmopolitní rysy a tak.“

Společnost dostala nový záchvat veselí,

Blumenfeldka dolila whisky a rozdala Lucky Strike.

Kopanec do sebe hodil svou porci pohybem sebevraha

a hned zas postavil sklenku na stůl k dalšímu dolití.

„Mistře, šetřte se na večer,“ napomenula ho

Blumenfeldka, a Salajka počal nahlas předčítat scénu

z klasikova díla, v níž se dva katoličtí kněží ze

sedmnáctého století před hasičskou zbrojnicí

z neznámých důvodů pokřižují a potom navzájem

pozdraví slovy: „Dobré jitro, kolego.“

„To víte, jak jsem si získala přízeň našeho

náčelníka?“ zeptala se po dalších dvou sklenkách

Blumenfeldka. Já to věděl: byla to nejkratší přízeň,

jakou si kdy kdo v našem podniku získal. „Nevíte? To

vám musím povědět!“

„Konečně se dostáváme k pikantním příběhům,“

poznamenal Kopanec.

„Jestli čekáte nějakou erotiku, Mistře, budete

zklamán. To není žádná postelová historie. Než se

vtírat našemu šéfovi přes lože, radši rezignuju na

literaturu.“

„To se ti divím,“ řekl Salajka. „Ta nová dívenka ze

sekretariátu je přes tvoje útlý mládí ještě o něco

mladší než ty, ale zdá se –“

„Která?“ zavětřila Anežka. „jak to, že to nevím? Ta

blondýnka?“

Chvilku probírali novou blondýnku ze sekretariátu,

kterou Salajka spatřil se šéfem v kanceláři dávno po

úředních hodinách. Anežka chtěla vědět detaily,

dostalo se jí detailů. Do její kartotéky drbů, již pečlivě

budovala v hlavě, přibyl další, velmi pěkný. Mohla

napsat historii našeho podniku. Byla by rozhodně

zajímavější než podniková kronika, kterou vedl

přičinlivý středočeský partyzán Andres a zaznamenával

v ní hlavně výsledky významných porad a socialistické

závazky redaktorů. Z oblasti pohlavní zapisovaly se tam

jedině sňatky, zato však s humornými verši.

O rozvodech kronika mlčela. Andres ji spravoval

v duchu přísného optimismu.

„Nebylo to přes žádný miliskování,“ vrátila se

Blumenfeldová k výkladu. „Jenom přes Karla Čapka.

Zachytila jsem ve Válce s Mloky chybu, která se

tradovala ve všech dosavadních vydáních: wellcome

s dvěma l. Jenže jsem si přízeň podržela pouze dvě

minuty. Měla jsem držet hubu, a ne mluvit.“

To měla, Dášo, pomyslil jsem si. V reálnou jsoucnost

projevu, jímž tehdy zasáhla poklidné idyly na poradě,

ze začátku nikdo nevěřil. Měli jsme kolektivní dojem

sluchové halucinace, ale přesto, sluch nás nešálil. Když

tedy v té naší Čapkově Válce s Mloky je poprvé v historii

správně psáno „welcome“ s jedním l, prohlásila tenkrát

vřeštivě Blumenfeldka, měli bychom tam také,

v souvislosti s odhaleními, k nimž nedávno

došlo – argumentovala, a myslela si, že obratně –, vrátit

onu součást textu, která vycházela ve všech vydáních

za autorova života, avšak ve vydání po roce čtyřicet

osm byla vypuštěna: Manifest Molokova.

Pamatoval jsem se, jak šéfovi klesla brada, jak se

kolem konferenčního stolu rozhostilo chrámové ticho

a jak se potom šéf hluboce nadýchl.

A ukázal se ovšem být mužem na svém místě.

Dozvěděli jsme se od něho, že Karel Čapek byl

buržoazní demokrat a idealistický humanista a tak dále

a tak dále, který sice správně prohlédl úlohu fašismu

a tak dále a tak dále, ale nikdy se nezbavil svých třídně

podmíněných předsudků o Sovětském svazu, a takové

a podobné jiné novinky. Také že přes poslední odhalení

nejedná se ve vypuštěné pasáži vlastně o nějakou

konkrétní osobu, nýbrž o invektivu vůči SSSR, a to by

našeho dnešního čtenáře jen a jen uráželo. Nato jsme

byli poučení, že soudružka Blumenfeldová je mladá

soudružka, na vysoké škole se sice leccos naučila

i v práci vykazuje pěkné výsledky a tak dále a tak dále,

ale dosud jí chybí správný politický rozhled, který lze

získat jedině praxí, řekl zcela podle pravdy šéf a kázal

a kázal. Kázal tak plynule a s tak překrásně výbušným

témbrem, že se tenkrát i Blumenfeldka poděsila

a čtenář dostal do ruky Čapka s jedním l a bez

Molokova.

Od té doby však harcovnice opět nabyla odvahy: nyní

seděla na hraně stolu, zubila se do oblaků kouře,

skleničky whisky stály mezi cyklostylovanými

instrukcemi, co a jak vyredigovávat z rukopisů, na

kulatém konferenčním stolku uprostřed místnosti

ubývaly chlebíčky a spisovatel Kopanec ji vzal kolem

pasu. Ale Dáša seskočila, uchopila číši a pronesla

hlasem nachlazeného paviána:

„Ať je na svý studijní cestě v SSSR odhalen akademik

Brát jako nepřítel lidu!“

Se spontánním nadšením všichni pozdvihli sklenky.

Dveře se otevřely a dovnitř vstoupil šéf, žlutavý úsměv

na mírně zarudlé tváři.

„Ať žije!“ pronesl humorně a do nastalého ticha se

hlasitě zasmál Mistr průserů. Díky dlouholetému

tréninku z podobných situací se však redaktoři ihned

vzpamatovali a šéf se zářícím chrupem přistoupil

k Blumenfeldce a uchopil ji za ruku.

„Dášenko –, všechno nejlepší, hodně zdraví

a hezkýho milence!“ Pak ji políbil na čelo.

Blumenfeldka se poslušně dala políbit a přesladce se

zašklebila:

„Tobě taky, soudruhu Procházko. Až na toho

milence.“

„Ale my ti přejem pěknou milenku!“ zvolala Anežka

a vrhla se na šéfa.

„Pst, pst!“ udělal šéf a s chutí políbil i Anežku, avšak

na ústa. Pokud mě jisté příznaky neklamaly, figurovala

u něho svého času Anežka i v této funkci. Jeden po

druhém jsme gratulovali.

„Ach jo,“ vzdychl šéf, když se potom napil, jakoby

bolestně. „Padesát, to není vlastně k čemu gratulovat.

To není jako u tebe, Dášenko.“

„No, mně už taky není tak moc k čemu gratulovat,“

řekla Blumenfeldka. „Je mi devatenáct a půl. Slavím

narozeniny vždycky po půl roce, abych si víc užila.

Proto se taky některejm lidem zdá, že na svůj věk jsem

jich měla už nějak moc.“

Zazvonil telefon. Zvedl ho Salajka a kývl na mě. Vzal

jsem sluchátko, zacpal jsem si levé ucho prstem

a zavolal jsem:

„Haló?“

„Ahoj!“ ozval se z dálky hlas Vaška Žamberka.

Rázem mě přenesl do světa slečny Stříbrné. Pryč

z dýmu a falše těchto prostorů, do krásného

plovárenského světa líbezných triků lásky.

„Vy tam něco oslavujete?“ zeptal se Vašek.

„Jo. Jedna kolegyně má narozeniny.“

„Já ti volám jen – včera jsem se tě nějak nemoh

dovolat.“

„Byl jsem pryč. Co potřebuješ?“

„Ale nic. Nebudu tě zdržovat, když tam oslavujete.“

Bylo však slyšet, jak by se rád zeptal.

„Ale klidně,“ vybídl jsem ho.

„Jenom – co říkala? V neděli, víš?“

„Slečna Stříbrná?“ otázal jsem se, jako kdyby mi to

nebylo jasné, kdo.

„Ano. Neříkala něco, víš – nedělala si z toho legraci

nebo –“

„Ty vole, neměls zmizet. Mluvila o tobě moc hezky.“

„Nepovídej!“

„Říkala, že se jí to stává taky. Má taky slabý srdce.“

„Já nemám slabý srdce. To bylo –“

„Trémou, to je jasný. Ale pro ni slabý srdce máš,

nebo ne?“

„Nedělej si ze mě legraci.“

Vašek legraci nerozuměl. Pěstoval jen švandu.

Popichoval vysokoškolačky při lehkoatletickém

tréninku, vtipkoval se svalnáči pod sprchou. Ve věcech

lásky byl vážný jako byrokrat.

„Já si nedělám. A hele, máš určitě opatřit ty lístky

na gymnastiku.“

„Fakt?“

„No fakt.“

„No já je opatřím, ale – myslíš –“

„Co?“

„Myslíš, že –“

„Že co?“

„Že to má nějakou – cenu?“

„Samozřejmě, ty vole. Zavolej mi, až je budeš mít.“

„Můžu je mít hned. Třeba bych je přines na oběd,

jestli máš čas.“

„Dobrý. Tak v půl druhý v rybárně. Ahoj.“

Zavěsil jsem. Vyndal jsem z levého ucha prst, ale

dlouho jsem ještě nevnímal, o čem se mluví. Naslouchal

jsem slečně Stříbrné, němému říkání její někde

objektivně existující krásy.

„No ano, satira,“ slyšel jsem potom, začas, dumat

šéfa. „To máš pravdu, Dášenko, satira jistě. Jenže víš,

co já vždycky říkám? Dobrá satira kritizuje stávající

poměry, jakmile se změní k lepšímu.“

Salajka se úslužně zasmál, ale šéf na něho pohlédl

nechápavě. Zřejmě to nemyslel jako vtip. Konverzace

se v době mé nepřítomnosti duchem dostala na tenký

led Jarmily Cibulové. Šéf pokračoval:

„Já se vždycky snažím číst každý rukopis očima

soudruha Krále. A to je zásada, která se zatím každému

redaktorovi vyplatila.“ Přitom významně zíral na

Blumenfeldku.

Blumenfeldka už zase seděla na svém stole,

ukazovala kolínka, hlavu měla k jednomu rameni a mezi

obočím nespokojenou vrásku. V zápalu diskuse

zapomněla, že ji Kopanec drží za ruku.

„Já vím, Emile. Ale já si myslím, že když je něco

opravdu dobrý, tak se tomu má pomoct, i když jsou

s tím třeba potíže.“

Jak pronesla tuto naivní konfesi, polil ji ruměnec.

Její ani ošklivá, ani krásná tvář se v té chvíli klonila spíš

k pólu krásy.

Šéf se uchýlil k dialektice:

„Přijde na to, co myslíš slovem pomoct. Někdy je

v zájmu autora s vydáním počkat. Když se věc uspěchá,

může z toho být malér, a takovej autor má pak potíže

na léta. Jen se zeptej tady soudruha Kopance,“ prst,

překrásně opálený nikotinem, ukázal na Mistra průserů

a vyděděnec se provinile pustil Blumenfeldčiny ruky.

„Ten by ti o tom moh vyprávět, Dášenko,“ školil šéf.

„Soudruh Kopanec je talent. Velkej talent. A co se

děje? Přinese do Pochodně povídku, a ta povídka jde

hned až k soudruhu Královi. Dřív než se může dát do

sazby. Jenom proto, že je od soudruha Kopance.“

Soudruh Kopanec pronesl z rozpaků větu: „To je

fakt,“ a Blumenfeldka po něm loupla zlostným

pohledem.

„Kdyby byli tenkrát v Předvoji s Bojem o Brnířov

počkali, mohl si dnes soudruh Kopanec leccos dovolit.

Ale takhle –, i když napíše povídku, v které není

absolutně vůbec nic, čte se to docela jinejma očima.“

Šéf se otcovsky rozhlédl po místnosti. Salajkovi

selhaly nervy a výrazně zakýval hlavou na souhlas.

Kobliha se halil do cigaretového kouře a hleděl na šéfa

výsměšně. Měl štěstí, že byl z kritiků jediný, kdo napsal

na Boj o Brnířov napůl kladnou recenzi. Tehdy se

ukvapil, takže když v okolí soudruha Krále bylo

rozhodnuto, že Kopancova kniha má být kolektivně

zavržena, měli už v novinách recenzi vysázenou.

Kobliha se ji sice ještě pokusil zadržet v tiskárně, jenže

rotačka už vychrlila půlku stotisícového nákladu, a tak

se nedalo moc dělat. Za veliký úplatek povolili mu

u druhé poloviny nákladu změnit alespoň nadpis článku

z Velký přínos nové prózy na Román s mnoha problémy,

ale přesto si tehdy vysloužil pověst odvážně

neortodoxního teoretika, kterou od té doby opatrně

prohluboval.

Šéf se jeho pichlavému zraku vyhnul a pohlédl na

Anežku. Anežka se tvářila neutrálně a kousala do

chlebíčku.

„Nebo si vem soudruha Houšku. To by ti mohla říct

zase tady Anežka. Přines nám předmluvu k Vančurovi.

Hezkou, svižně napsanou, myšlenkově bohatou, všechna

čest. Jenže mně stačilo letmo ji prolistovat a hned

jsem věděl, co tomu řekne soudruh Král. Není to tak,

Anežko?“

Anežka se zavlnila a vydala ze sebe zamručení.

„Jen si vzpomeň. Tys ho tenkrát hájila. Já vím proč.

Nečervenej se!“

„Dovol, Emile, to není pravda!“ pobouřila se Anežka,

protože její pletky s Houškou skončily všeobecně

známým karambolem, po němž Vančurův komentátor

chodil několik dní s monoklem na oku.

„No nic,“ pravil šéf. „Byla to hezká předmluva,

zajímavá předmluva, docela jsem si počet. Ale co jsem

řek? Anežko, řek jsem, v tomhle jsou některý myšlenky,

který nemaj daleko k revizionismu. A co se stalo?

Soudruh Houška si nedal říct, a když jsme mu

předmluvu vrátili, udělal z ní článek, ten otisk,

a všichni víme, co se stalo.“ Všichni jsme to věděli.

V Houškově článku byly objeveny revizionistické

tendence, a stejné tendence byly náhle objeveny v celé

jeho dosavadní činnosti v Institutu pro národní

literaturu, takže odtamtud vyletěl, ani se neohlíd. Šéf

zapomněl dodat, že Houškův vyhazov časově následoval

po ostré kritice, jíž ten hazardér podrobil šéfovu novou

sbírku básní, jinak obecně kladenou za vzor rýmované

lásky k vlasti. Příčinná souvislost se ovšem dokázat

nedala, a možná ani neexistovala. S největší

pravděpodobností namočil šéfa do tohoto podezření

radikální tah soudruha Krále.

„My jako nakladatelé,“ uzavíral šéf, „máme

povinnost talenty chránit. Jsou to většinou nerozvážný

mladý lidi, plný nekritickýho nadšení, který by se

nejradši střemhlav vrhli, a nevědí kam. A my je – v

jejich zájmu – musíme vést.“

„Ale kam?“ zvolala vztekle brunátnějící

Blumenfeldka.

„K rozvaze,“ pravil šéf. „Za zbrklost ještě nikdo

státní cenu nedostal.“

Potom se hovor nějak, nepostřehl jsem jak, přenesl

z literatury na bezpečně erotickou kolej. Blumenfeldka

chtěla sice tvrdohlavě pokračovat o písemnictví, ale

Salajka vyrukoval s nemravnou anekdotou, šéf

s povděkem a psychologicky nesmírně mazaně přidal

nemravnou židovskou anekdotu, načež Dáša podlehla

vášni své rasy a předvedla neuvěřitelně encyklopedické

znalosti židovských anekdot, v nenapodobitelném

podání a jednu neslušnější než druhou. Když konečně

ochraptěla, řekl Kobliha odvážně anekdotu o soudruhu

Chruščovovi. Nato se šéf překonal a pronesl starý vtip

o čtveru hlavních potíží našeho zřízení (jaro, léto,

podzim, zima), který byl už ovšem legalizován tím, že

jej dal k lepšímu sám soudruh Král z tribuny nedávné

spisovatelské konference, kde jej použil jako captatio

benevolentiae vůči nedůvěřivě naladěným

intelektuálům. I tak to ale byl na šéfa výkon. Když jsme

se rozcházeli za prací, zatáhl mě stranou a naservíroval

mi poněkud opožděné pozvání:

„Poslyš, Karle, nemáš chuť ke mně večer přijít? Budu

tam mít takovou menší společnost – taky ministra

Perlu.“ Nechtěl jsem mu pochopitelně říct, že už mě

pozvala Blumenfeldová na svůj večírek, tak jsem

zalhal:

„Strašně rád, ale – víš, mám jakousi schůzku.“ Šéf mi

žertovně pohrozil prstem.

„S tou brunetkou, co? S tou slečnou Šeleznou nebo

Ólofěnou nebo Měděnou –“ zaparodoval pokrokového

klasika.

„Stříbrnou.“

„Tak ji vem s sebou. Začínáme v osm, když přijdeš

pozdějc, nevadí.“

Poplácal mě po zádech a zmizel. Choval se ke mně

nějak moc otcovsky. Je to proto, že si chce zasichrovat

spojence, nebo – nebo, napadlo mi, nelíbila se mu snad

trošku moc slečna Stříbrná? A proč ne, vlastně? Proč ne

večer k němu? Třeba bude slečnu Stříbrnou zajímat

jednou taky tenhle zvěřinec.

„To už mě zase voláte?“ přivítal mě mile její hlas

v telefonu.

„Teprve podruhý. Moh bych vás odpoledne vidět?“

„Já myslím, že ne. Nechtěla bych vám zevšednět.“

„Jsem rád, že vám na mně tak záleží. Ale když vám

na mně tak záleží, nemučte mě svou nepřítomností.“

„Hm,“ broukla. Chvilku bylo ticho, z jiné linky se

slabounce ozývaly dva úřední hlasy, dojednávající

storno jakéhosi piva.

„Byl jste včera u slečny Kajetánové?“ ozvala se.

„Nebyl.“

„Tak sbohem.“ Zavěsila.

Okamžitě jsem číslo vytočil znova.

„Zverex.“

„Přerušili nás.“

„Nás? To bude omyl. Tady je Zverex.“ Byl to nějaký

jiný ženský hlas.

„Mluvil jsem právě se slečnou Stříbrnou a byli jsme

přerušeni.“

„Soudružka Stříbrná právě teď odešla a vrátí se až

odpoledne.“

„A nevíte, prosím, kam odešla?“

„To nevím.“

Praštil jsem sluchátkem. Tak vy takhle, krásná

slečno?

„Musím si někam skočit. Přídu až po obědě,“ houkl

jsem na Anežku. Chápavě se usmála. Vypadl jsem

z redakce.

Jak jsem předpokládal, byla v kanceláři. Uviděl jsem

ji skleněnými dveřmi už z chodby. Trůnila v žlutých

šatech s velikým dekoltem vpředu i vzadu za psacím

stolem, po němž se procházel zelený papoušek

a důležitě držel v zobáku plnicí pero. U druhého stolu

seděla šedovlasá dáma s brýlemi.

Otevřel jsem dveře.

„Dobrý den…“

Obě ke mně vzhlédly a slečna Stříbrná prudce vtáhla

dech a udělala nešťastný obličej.

„Dobrý den,“ opakoval jsem pokorně a přistoupil

jsem k jejímu stolu. „Přicházím z JZD Kunratice

ohledně těch šneků na chov. Ve vaší poslední zásilce

byli jenom samí samečci.“

Přes svůj nešťastný obličej slečna Stříbrná tu hru na

kabaret přijala.

„Vy tam děláte zootechnika?“

„Ano, prosím.“

„A jakou jste dostal známku při státnici ze

zoologie?“

„Dostatečnou, prosím.“

„Napíšu vašemu předsedovi, aby vás nechal

přezkoušet.“

„Proboha proč, prosím?“

„Milý soudruhu! Od té doby, co pánbůh vyrábí

zvířata, dělá hlemýždě pouze v hermafroditním

provedení.“

„A nemohla, prosím, boží kontrola pustit nějaké

zmetky?“

Šedovlasá dáma od vedlejšího stolu se rozchechtala

jako generál a kabaret skončil. Slečna Stříbrná se

usmála kysele.

„Půjdete na oběd?“ zeptal jsem se. Mrkla na

hodinky. Zelený papoušek přiťapkal k okraji stolu

a nastavil mi hlavičku s plnicím perem. Vzal jsem je od

něho, na blok, který ležel na stole, jsem napsal Jestli

se mnou nepůjdete, začnu vám vyznávat lásku. Nahlas!

A řekl jsem:

„Příjemný zvířátko. Jak se jmenuje?“

„William,“ pravila slečna Stříbrná vražedným tónem

a obrátila se na šedovlasou kolegyni. „Paní Benešová,

mohla bych už jít na oběd?“

Šedovlasá dáma mě odhadla přes brýle. Obdařil jsem

ji oslnivým úsměvem.

„Ale jistě, děvenko,“ řekla šedovlasá dáma. „Ty

želvičky máte zapsané?“

„Ještě ne.“

„Tak je zapíšu za vás.“

„Děkuju vám, paní Benešová.“

Slečna Stříbrná vstala, papoušek krákoravě

zaprotestoval. „Nežárli, Williame!“ napomenula ho

slečna Stříbrná, pták spokojeně kvokl a spustil Pochod

kadetů jako na píšťalu. Slečna Stříbrná hodila očkem do

velkého zrcadla na stěně, prohrábla si střapatou

hlavičku a vykročila pružně v rytmu pochodu.

Vykročil jsem za ní, očima přilepený na jejím

půvabném zadku.

„Vy jste ale drzej protiva,“ povzbudila mě na

schodech.

„Ztratil jsem svobodnou vůli. Táhne mě to k vám.“

„Ach bože! Řekla jsem vám včera, abyste šel za

slečnou Kajetánovou.“

„Copak nechápete, že na mně chcete nemožnost?“

„Podívejte,“ pravila. „Jestli mi něco nesedí, tak je

to rozbíjení cizích vztahů.“

„Tohle nebyl nikdy vztah. Aspoň z mý strany ne.“

„Tím hůř. Jestli mi je něco ještě protivnější, tak to

jsou chlapi, který si chtěj jenom užít, ale závazky

žádný.“ Zahnuli jsme na Václavák. Z prodejny

gramodesek zazněl včerejší baryton.

„Můžu se vás na něco zeptat?“

„Prosím.“

„Proč jste teda šla včera se mnou na to rande?“

Neodpověděla, jenom vzdorovitě klapala hnědými

lodičkami a mlčela.

„Proč, slečno Stříbrná?“

Pokrčila rameny. Jedno vyklouzlo z dekoltu a bylo

pánembohem vyrobené ze světle hnědého sametu.

„Z hlouposti,“ pravila. „Nenapadlo mi, že budete

takhle trojčit.“

„Tak hloupá nejste, slečno Stříbrná.“

„Jsem jenom člověk. Někdy něco udělám

a nepřemýšlím o tom.“

„Já taky. Jako třeba to s Věrou.“

„No dobře,“ pravila a zastavila se. „Ale musíte to

aspoň udělat nějak slušně, když už ji nemilujete,“

kázala mi na rohu Vodičkovy ulice jako rozkošná

kněžka. „Dopřát jí čas, aby se z toho utěšila.“

„Já jsem pro coup de grace,“ řekl jsem. „To pro ni

bude, myslím, nejlepší.“ Slečna Stříbrná svraštila

obočí.

„Pro co?“

„Pro coup de grace.“

„Promiňte, já cizí řeči neovládám.“

„Pro ránu z milosti.“

Bakelit na mně spočinul s nějakým černým úmyslem.

„A co vy byste řek ráně z milosti?“

„Jen to ne, prosím vás!“

„Tak vidíte!“

Pohlédl jsem do bakelitu a pronesl jsem co

nejsmutněji:

„Jak tak na vás koukám a jak vy koukáte na mě,

budu se asi muset potom oběsit.“ To už se rozesmála.

„Vy jste strašnej šašek, pane redaktore! Ale tohle

jsou všechno ve skutečnosti vážný věci.“

„To jsou.“

„A já opravdu nemám ráda grázly. Opravdu ne.“

Přesto jsem pořád věřil, že v tomhle ohledu nečiní

výjimku, která by potvrzovala pravidlo, a že je tomu

u ní naopak.

Zvedl jsem tři prsty k přísaze.

„Polepším se. Přestanu býti grázlem. Ale musíte mi

podat pomocnou ruku. Šla byste se mnou večer do

zajímavý společnosti?“

„Nezajímala by ta společnost spíš slečnu

Kajetánovou?“

„Ta má odpoledne natáčení na Barrandově a večer

představení.“

„Chudáci baletky,“ zalitovala je slečna Stříbrná.

„Jejich milí mají tolik času na zálety –“

„Byli bysme ve společnosti, to znamená pod

dozorem. A ještě k tomu u mýho šéfa.“

„U vašeho šéfa?“

„Ano. U toho, co má podle vás takovej sex-appeal.“

Zamyslela se. Zdálo se mi, že ve tmě očí bez

duhovek jiskří drobné prskavky zvědavosti. S její

neláskou k umělcům to nebude tak žhavé.

„A to jste ho viděla jen na pár minut na plovárně,“

řekl jsem. „Ve večerním je můj šéf –“

„V kolik to je?“ skočila mi do řeči.

„No,“ pravil jsem úlisně. „Počkal bych na vás v pět

hodin u Národního –“ Najednou slečna Stříbrná prudce

zamávala a zvolala:

„Pane profesore!“

Do Vaňhovy pasáže právě zahýbal Vašek Žamberk, na

hlavě měl tu strašnou módní čepici jako v neděli šéf,

a tvářil se jako pytel neštěstí. Láska s ním prováděla

strašné věci. Zdvihl obličej za kouzelným hlasem slečny

Stříbrné, zbrunátněl v neuvěřitelném zlomku vteřiny

a smekl.

„Dobrý den, Lenko,“ řekl a přeskočil mu hlas.

„Ahoj,“ řekl jsem. „To je náhoda, co? Jdu na oběd,

a potkám tvoji žačku. Už jsem ji pozval. Půjde

s náma.“

„T-to jsem r-rád,“ koktal Vašek, zatímco slečna

Stříbrná po mně šlehla očima a chystala se mě přerušit.

Ale rozmyslela si to a obrátila se na přítele:

„Už je vám dobře, pane profesore?“ Brunátnou tvář

prostoupil odstín šarlatu.

„Ano, to nic nebylo. To byl jen

takový – takový – trapný okamžik, takový –“

V hovoru s mořskou pannou užíval Vašek spisovné

češtiny. Snad právě to, aspoň jsem si nedovedl

představit nic jiného, inspirovalo slečnu Stříbrnou

k takovému rozšveholení, že jsem to u ní ještě nezažil.

Nestačil jsem zírat, a když jsme v rybárně usedali ke

stolu, byl ze mě už pouhý tichý společník.

Jenom jsem poslouchal. Konverzovali o tělocviku,

jako kdyby to bylo bůhvíjak vzrušující téma, slečně

Stříbrné, zcela úmyslně, vyklouzlo z dekoltu jedno

hnědé rameno, a ona je nechala venku. Musela mít asi

podprsenku bez ramínek, protože se neukázalo nic než

ten vlahý samet, a to se mi líbilo. Na mořské panně se

mi líbilo všechno. Jenom to ne, že se tak přespříliš

horlivě věnuje tomu chodícímu komplexu a mě totálně

zanedbává. Anebo to patří do hry? Když jsem se zadíval

do Vaškovy kornaté sportovní tváře, s uspokojením jsem

konstatoval, že opravdu není možné, aby tento panic

někdy obloudil opálenou slečnu. Přestože nemá ráda

redaktory, sladká odměna za vytrvalost mě nemine.

A kdyby to mělo trvat třeba čtrnáct dní.

Potom mi do ruky nahrál sám osud. Vašek právě

vysvětloval cvik, jemuž říkal přemet metmo se sklopkou

nazad nebo podobně, a pro názornost si pomáhal

rukama. Před ním stál talíř, plný třeboňského krému.

Co se stalo, zařadilo se čestně do seznamu borcových

malérů, podobajících se filmovým gagům. Chtěl se

rukama opřít o stůl, aby demonstroval ten přemet

metmo, a opřel se o talíř třeboňského krému.

Vymrštěný krém nahodil slečnu Stříbrnou od poprsí až

do klína vařeným mlíčím.

Překrásně zaječela:

„Ježišmarjá! Nový šaty!“

Vašek se proměnil v kámen. Potom ztuhle vytáhl

z kapsy špinavý kapesník a kamennou rukou s ním

zamířil k ňadrům slečny Stříbrné; zarazil se a počal jí

křečovitě roztírat třeboňský krém v klíně.

„Počkejte! Nechte toho!“

Nervózně vstala. V očích měla slzy, což mě dojalo

k prudké něžnosti. Ještě jsem ji neviděl slzet, a k tomu

kvůli novým šatům. Ale to už si číšník všiml jejích

nesnází, přilítl jako za kapitalismu a horlivě se jí

věnoval.

„Prosím, račte se mnou do kuchyně. Vezmeme to

teplou vodou.“

Středem vzrušení odváděl mořskou pannu, nešťastně

zírající na svůj klín a sledovanou obecným zájmem.

Jiný číšník přistoupil k Vaškovi, pravil s výsměšnou

zdvořilostí „Dovolíte?“, obratně odstavil talíře se zbytky

krému na servírovací stolek a vyměnil ubrusy.

Když jsme opět zasedli, byl Vašek bledý a naprosto

zdrcený.

„To je teda už sranda, tohleto,“ pravil.

„To teda je,“ řekl jsem. „Doufám, že to taky jako

srandu budeš brát.“

Naštěstí nebral. Řekl:

„Já du!“

„Vožrat se?“ Ignoroval mě.

„Řekni jí, prosím tě, že jí ty šaty uhradím. Na –“

vytáhl z peněženky padesátikorunu. „Zaplať za mě

oběd. A vodvez ji domů taxíkem. Bude se muset

převlíknout. Já du.“

„Ty seš mezulán,“ řekl jsem.

„To vím. Nemusíš mi to připomínat.“

„Počkej tady a omluv se jí. A jeď s ní taxíkem sám.

V taxíku můžeš zapracovat.“ Nabádal jsem ho

bezstarostně, neboť jsem věděl, že to nikdy neudělá.

„Ahoj,“ zachroptěl a taktak že nespustil moldánky.

„A co ty lístky?“

Zarazil se, znova vytáhl peněženku.

„Tady je máš. Vem si všechny. Po tomhle já tam jít

nemůžu.“ A tehdy jsem dostal osudný nápad.

„Ale můžeš. Ona tam nebude. Říkala mi, že musí

odjet k nějakejm příbuznejm. Jestli proti tomu nic

nemáš, vzal bych Věru.“

„No klidně, jistě.“

Vrátil jsem mu jeden lístek.

„Ten si nech a přijď, vole. Věře seš sympatickej.

A já ti to mezitím u Stříbrný nějak vyžehlím.“

Vašek mávl rezignovaně rukou, ale lístek sebral.

Vyrazil k východu. Jeho strašlivá sportovní čepice

zmizela v turniketu.

Pohodlně jsem se usadil a pohlédl jsem na zbylé dva

rybí krémy. V krému slečny Stříbrné vězela lžíce

s otiskem jejího palečku. Měl jsem už docela přesný

plán a líbil se mi. Byla to ďábelská varianta našeho

dávného triku ze študií. Na gymnastiku pošlu místo sebe

Věru a slečně Stříbrné namluvím, že z toho sešlo. Vašek

je v nejlepším rozpoložení pro soucit nějaké slečny,

a Věra je slečna docela vynikající. A po tom, co jí tímto

provedu, bude, doufejme, v rozpoložení příznivém

mému záměru.

Jen jestli Vaškovi nebude vadit, že jsem jeho

kamarád. Jenže co svět světem stojí, v takovýchhle

záležitostech to ještě nikomu nevadilo.

Vrátila se ve vypůjčených květovaných šatech

a s uplakanýma očima. Oznámil jsem jí, že Vašek se

s omluvami vzdálil, ale to jí k mému potěšení

nezarmoutilo.

„Úplně nový šaty!“ zabědovala. „Dnes jsem je měla

prvně na sobě!“

„Koupím vám jiný.“

„Děkuju,“ odsekla. „Ale pan profesor Žamberk

zaplatí čistírnu.“

„Nemoh bych ji zaplatit já?“

„Polil mě pan profesor Žamberk.“ Uchopil jsem talíř.

„V tom případě vás poleju taky!“

„Tak zaplatíte čistírnu tý slečně z kuchyně, co mi

půjčila tyhle šaty. Je zrzavá a vpředu jí chyběj dva

zuby.“

„Zavraždím vás,“ řekl jsem tiše a docela vážně.

Blýskla po mně očima.

„Tak vás pověsej, a bude o jednoho grázla míň.“

Slečna Stříbrná nevlídně pojídala polévku a dávala

mi najevo, že se se mnou na téma šatů a lásky nehodlá

dále bavit. Vládlo ticho, takové, že jsem si uvědomil

cvakot lžic v restauraci. Když přinesli štiku, učinil jsem

ještě jeden pokus.

„Vezmete mě někdy s sebou do zoologický zahrady?

Až tam zas půjdete konzultovat šimpanze?“

„Ne,“ řekla pevně. „Půjdu s váma na tu gymnastiku.

Ale ne kvůli vám. Kvůli panu profesorovi. Ještě by měl

pro ty mý šaty mindrák.“

Zdálo se mi, že se jí pomalu vrací normální nálada,

v níž měla smysl pro legraci.

„Večer vám přinesu lístek. Do první řady.“

„Do první řady?“

„To víte. Považujem si vás.“

„Vy?“ řekla. „Snad pan profesor Žamberk?“

„Já víc.“

„U vás je to, myslím, něco docela jinýho, příteli.

A nemluvte, v rybách jsou kosti. Půjdu s váma dnes do

tý zajímavý společnosti a na ten lístek nezapomeňte.

V pět u Národního.“

A při tom zůstalo. Štika se proměnila v nezdolnou

nechutnost. Nože chladně cinkaly, slečna Stříbrná

rozkošně jedla a upíjela mošt. Květované šaty byly tak

šeredné, že z nich střapatá hlavička vystupovala jako

tropická orchidej z ohyzdného košíku.

Večírek v podzemí

Společnost u Dáši Blumenfeldové byla už hezky pod

parou, proto přivítala světlý zjev slečny Stříbrné

v bílých koktejlkách téměř s jásotem. Ze svého

zahraničního zdroje opatřila Blumenfeldka tolik

tuzexových bonů, že se tu nepilo nic horšího než Black

& White a hovor se už vznášel v polohách mezi realitou

a fantazií. Docela organicky do něho zapadal Dášin hlas,

prozrazující právě redakční tajemství nadpodnikového

významu.

Usedli jsme do pitvorných křesílek, také nějakého

valutového původu, a naslouchali (já trpělivě, slečna

Stříbrná s vyvalenýma očima) tajemství, které se týkalo

přesazby v novém románu význačné prozatérky. Jako

nevyléčitelná patetička našla několik příliš vřelých slov

pro muže, jenž právě upadl v zapomenutí, a proto se

z šéfova příkazu musel u padesátitisícového, už

svázaného nákladu vyrvat arch a nový – po opravě dvou

vět – rukodělně všít. Celková národohospodářská ztráta

představovala šestimístné číslo, ale přesto se pro ni šéf

rozhodl. Jako vždy rozhodl se správně. Ani já jsem

nepochyboval, že škoda, kterou by pro něho znamenalo

publikování dvou zastaralých vět, byla státními penězi

vůbec k nezaplacení.

Slečna Stříbrná jenom užasle mlčela. Byla zvyklá spíš

na společnost znalců zoologie než na problematiku lidí

od kultury.

Tady ji obklopovali, a nevěděla o nich pranic. Zato

jsem o nich věděl své já. A naopak. Valné mínění o mně

neměli, ale za starých dob jsem k nim měl příliš blízko

a moje činnost v dobách novějších byla tak obezřetná,

že mě nezařazovali – aspoň ne jednoznačně – do

kategorie lidí, po jejichž příchodu do místnosti

společnost mění téma.

Spíš jsem pro ně byl neškodný posera a tolerovali mě

jednak z toho dávného zvyku, jednak proto, že čas od

času jsem někomu z nich pomohl ke koruně. Nedávno

například zrovna Kocourovi, který tu pilně upíjel Dášinu

whisky a jemuž jsem dohodil překlad jihoafrického

básníka, básnícího v jazyce Xhosa. Protože tím v Praze

hovořil pouze doc. dr. Bublík, a to byl akademický

vědec a vyznavač poetiky Vrchlického, rozhodl šéf, že

se mu svěří pouze vypracování podstročníku, a já dostal

za úkol vybrat a přemluvit současného básníka, který by

dílo dokonal. Vybral jsem Kocoura, šéf výběr schválil

(Kocour svého času seděl, a byl proto tak trochu živým

svědomím všech, kteří neseděli nikdy; tím spíš, že činu,

jehož se dopustil udaný básník, dopouštěly se dnes

a denně tisíce neudaných) a Kocour pak dávno před

termínem převedl parnasistní podstročník do velmi

volných jeffersovských veršů. Honoráře, získaného

znásilněním xhoského básníka, využil – třebaže neměl

ani na kafe – k tvorbě obrazů, které skládal z různých

věcí, posbíraných na smetištích, neboť na vlastní poezii

už v nových poměrech rezignoval.

Podobně, a někdy mnohem vydatněji, jsem přispíval

k obživě i několika jiných. Brejchovi, který už před

naším příchodem poněkud přebral a seděl napůl

zhroucený v bambusové sedačce, jsem třeba kdysi

dávno zprostředkoval nad jiné výhodnou výrobu

třicetimetrového hodnostáře na výzdobu Václavského

náměstí. Brejcha se jako malíř vyvinul od surrealismu

k výjevům připomínajícím oprýskané stěny, ale

hodnostáře namaloval téměř realisticky s pomocí čety

lakýrníků za dva měsíce. Vyšel z toho prkenný

nadčlověk, jehož knoflíky měly průměr pecnu chleba,

a tak se hodnostář velmi zamlouval sám sobě i svému

nejbližšímu okolí.

Brejchova výživa vypadala na zajištěnou, avšak měl

smůlu: hodnostář brzo nato upadl rovněž v rychlé (a

umělé) zapomenutí a Brejcha s ním, ačkoliv si ho

nevybral ze svobodné vůle, nýbrž mu byl přidělen. Aby

se tehdy politicky kryl, namaloval na mou radu Maršála.

Na něm, rovněž na mou radu, použil známého triku

zámeckých malířů, takže ať se člověk postavil kam

chtěl, Maršál mu odevšad hleděl do očí. Obraz (na mou

radu) věnoval soudruhu Krpatovi, který měl na starosti

výtvarnou výzdobu ke státním svátkům. Znal jsem

výtvarný vkus toho soudruha a věděl jsem, že Maršál,

pronásledující přítomné očima po všech koutech, se mu

zalíbí. Jenomže sotva si jej instaloval nad svým

pracovním stolem, upadl v zapomenutí i Maršál

a Brejcha byl zase na dlažbě. Přesto pochopil, že já na

politickém vývoji vinu nenesu, a zachoval mi přízeň.

Stejně jako mi ji zachovali i všichni ostatní; kdysi

tvořili skupinu a připojili (já s nimi) podpisy k vážně

míněnému dokumentu, jímž vítali příchod nové doby:

veřejně se v něm hlásili k jejím představitelům

vyjadřujíce přesvědčení, že teprve jejich nastolení

znamená konečné osvobození umění od vlády peněz

a soukromých mecenášů. Noví představitelé krátce nato

dokonale osvobodili od peněz ultramodernistu Kocoura,

surrealistu Brejchu i dodekafonistu Rebuse. Kocour

a Brejcha potom postupně klesali do hlubin kulturního

podzemí; Kocour strávil dokonce půl roku ve vazbě pro

(oprávněné) podezření z autorství politické anekdoty,

kde byla hrubým způsobem zachycena pravda

o duševních schopnostech významné manželky. Rebus

tak drsnému osudu ušel; uchytil se jako aranžér

předního tanečního orchestru a s ním se po zavržení

jeho kapelníka dostal k cirkusu. Ale později,

s uvolněním v oblasti hudby, která jako

nejabstraktnější z uměleckých druhů je nejtíže

postižitelná předpisy, získal zas alespoň zčásti ztracené

jméno vážného skladatele.

I ostatním se vedlo poněkud lépe. Houška se domohl

slušného postavení v Institutu pro národní literaturu

a byl by si je zachoval, nebýt donkichotské kritiky mého

šéfa a revizionistických názorů na Vančuru. Nyní bral

překlady na jméno Franty Novosada, účetního

restaurace V zátiší, který byl literátům nakloněn, neboť

psal kdysi detektivky a trpěl dosud komplexem

spisovatelství. Kopanec, na rozdíl od Houškovy

krátkozrakosti, využil nepřesných odhadů situace, jimiž

se vyznačoval šéf našeho konkurenčního nakladatelství,

publikoval u něho známý vadný román a stal se figurou,

uvádějící v erotické nadšení literární paničky.

A konečně já, který jsem ten dávný dokument podepsal

ne z naivity, ale spíše z vypočítavosti, jsem

z reflexivního lyrika vrostl v oficiálně uznávaného

představitele ne zcela oficiálních názorů na pohlavní

styk v poezii.

Tak to chodí na tom světě. Kromě nás pozvala si

Blumenfeldka na oslavu svých neznámo kolikátých

narozenin nějakého už staršího, ale dosud netištěného

prozaika, kterého objevil Kocour ve skladu sběrných

surovin a o jehož publikování neuvažovala dosud ani

Dášenka. S ním přišla okatá dívka s absurdně kulatým

obličejem, autorka laboratorních próz; nikdo jim

nerozuměl, byly však pořád ještě srozumitelnější než

netištěné eseje, které o nich psal Houška. Kopanec

provedl kdysi jazykový rozbor těchto esejů a vyšlo

najevo, že se z devadesáti procent skládají z cizích

slov, a z těch nejméně třetina jsou neidentifikovatelné

neologismy. Navíc zlomyslně tvrdil, že pravým důvodem

Houškova obdivu je autorčin svérázný půvab (poněkud

se podobala zintelektualizované Věře Ferbasové), a jak

z esejů, tak z próz si utahoval. Přistihl jsem ho však

kdysi ve Stromovce, hluboce zamyšleného nad

rukopisem na zeleném papíře, charakteristickém pro

autorku, a pojal jsem podezření, že i v tomto případě

je jeho cynismus pouze zástěrkou citovosti,

nerozeznatelné od plačtivé sentimentality. Měl patrně

z dívky literární, a možná i erotický mindrák.

Ale tak to chodí na tom světě, a pestré osudy tvůrců

staly se v něm pravidlem. Vedle Kopance seděl

manželský párek Ladislava a Karmelitky Švábových,

pošetilců, jejichž přítomnost mi byla trochu

nepříjemná, protože Karmelitka byla Věřina kolegyně

z divadla. Její muž dal však právě v divadle výpověď

a namáhavě se prodíral přes nastavené nohy mnoha

bdíčů nad kulturou za mlhavým cílem jakési moderní

pantomimy. S partou sobě podobných vyklizovali sálek

v bývalém barnabitském klášteře, jejž vyškemrali na

národním výboru, a pilně z něho vyváželi harampádí,

které tam kdysi naházeli vojáci, když přeměřovali

klášterní knihovnu v kancelář vojenské správy. Většinou

to byly modlitební knihy ze sedmnáctého století,

kostelní obrazy, sošky a podobné blbosti. Švábovi je

nosili domů, kde je třídil Kocour s Brejchou, a ti je pak

rozdávali redaktorům místo kořalky. I nad

Blumenfeldčiným bambusovým křeslem visela jakási

Panenka Maria s nosem jako od borovičky. Společnost

doplňoval ještě Alfréd Čepelka, psychiatr

a sopránsaxofonista obskurního dixielandu, jehož

členové se zdravili pozdravem „Vivat Chicago!“;

některým se nepodařilo přesvědčit příslušné činitele, že

nejde o výraz sympatií ke kapitalistickému zřízení.

Mimoto stál Čepelka už léta v čele ilegální

surrealistické skupiny, pořádající nepravidelné

polotajné večery v malé posluchárně psychiatrické

kliniky, které navštěvovali i dva příslušníci organizace

sice rovněž tajné, ale rozhodně ne ilegální. Jeden

pivovarský závozník (bývalý doktor kunsthistorie) tam

postupně hodnotil celou světovou kulturu z hlediska

nejdogmatičtější avantgardy, takže milost nalezl v jeho

očích toliko André Breton. Skupina vydávala každoročně

objemný almanach, obezřetně pouze v jediném

exempláři (jeden její člen, kopáč, původně doktor

práv, je poučil, že v takovém případě nemůže být věc

považována za rozšiřování protistátní literatury), a tak

Hrůza 1950, 1951, 1952, 1953 atd. vycházela pravidelně

rok co rok, s tichým vědomím příslušných míst, která

snad, bůhví, čekala, co bude.

Tak mnozí na to čekají, pomyslel jsem si, ale kdo

vlastně ví, co bude? Ani šéf. Tihle nečekají. Dělají si

své. Většinou blbosti. Ale dělají je sveřepě, bez zisku,

k vlastní škodě; posedlí patrně nějakým ďáblem, jako

Blumenfeldová. A podle všeho se ženou do zkázy.

Přemohly mě chmurné myšlenky, společnost mě svou

agresivní neposkvrněností skličovala. Jenom slečna

Stříbrná mi mohla pomoci, mohla mě odvést do toho

jedině bezpečného světa své osobnosti. Hleděl jsem na

ni, jak se pne z koktejlek jako kávová růže a trošku

trucuje, neboť když zjistila, že tu není můj šéf, k němu

že půjdeme až potom, nařkla mě z podvodu

a z vylákání pod falešnou záminkou. Ale mezitím začal

oblíbený program těchto večírků, historky, a ty slečnu

Stříbrnou upoutaly. Seděla na kraji Blumenfeldčina

kuriózního křesílka a naslouchala skladateli Rebusovi,

jenž se v žáru bakelitových očí překonával. Její krásná

ňadra, hodně poodhalená dekoltem, svítila

v cigaretovém kouři příjemným odstínem světlé kávy,

a mně napadlo, jaké má asi slečna Stříbrná prsní

bradavky: Asi růžové. Růžové na světle hnědé sametové

kůži těch nádherně oblých žláz. Bylo mi mdlo, slabo

z té dívky, ačkoliv jsem se k ní uchýlil, abych u ní nabyl

jistoty, aby mě krunýřem krásy chránila před

melancholií skutečných světů. Místo toho připadal jsem

si jak v objetí železné panny.

A Jan Rebus vyprávěl historku: o potížích, které ho

potkaly nad jeho Dějinami jazzu v kostce, první

vlaštovkou, jež měla ohlásit jaro kosmopolitní hudby.

Byla to zručná kompilace z amerických pramenů,

určená pro základní poučení vyhladovělých

afficionados. Ale redaktor Hymler, který ji měl

v hudebním oddělení našeho nakladatelství pokud

možno zlikvidovat, nebo aspoň učinit co nejpřijatelnější

pro soudruha Krále, napsal o ní dlouhé a záporné

vyjádření, které v redakci kdosi opsal a tajně donesl

Rebusovi. A tak ten nyní četl závěrečné shrnutí.

Celkově je možno hodnotit práci Jana Rebuse jako

nekriticky šířící kult jazzových hvězd, čímž odvádí naše

mládežníky od plnění důležitějších úkolů a od přípravy

jiných plnění. Také je příznačným pro buržoazně

bezideové a názorově scestné stanovisko Jana Rebuse,

že např. v celé kapitole o vzniku jazzu používá

důsledně výrazu „kreolové“ místo „černoši“ a že nikde

nezdůrazňuje, že tito kreolové byli velmi chudí, nýbrž

naopak, že byli bohatí, o čemž se rozepisuje zbytečně

zeširoka. Také vykládá, jako by jazz vznikl vzájemným

působením různých hudebních kultur, v čemž se

nekriticky zračí vliv buržoazní „vlivologie“, místo jak

černoši trpěli v otroctví, a tak vznikl jazz. Dále je kniha

zatížena velikým množstvím nepodstatných jmen (např.

Bunk Johnson, Trixie Smith, Pee Wee Russell, Jelly Roll

Morton, Bix Beiderbecke, Tricky Sam Nanton atd.),

která jsou našemu čtenáři naprosto neznámá, zbytečně

ho zatěžují a doporučuji je k škrtnutí. Vážným

nedostatkem také je, že nikde není uveden s. Paul

Robeson, ačkoliv jako černoch s jazzem úzce souvisí

a měl by se doplnit.

„A doplnils ho? A tamtys vyškrtal?“ přerušil na tom

místě Rebuse Kocour.

„Ne,“ pravil Rebus. „Hymler dostal mezitím

v nakladatelství výpověď.“

To byla nahrávka pro mě: pocítil jsem vděčnost, že

mi umožňuje projevit se cele jako jeden z nich, a ještě

k tomu před slečnou Stříbrnou. „Ano, to dostal,“ řekl

jsem. „Pohlavně zneužíval jednu dívku ze sekretariátu,

která má zavřenýho bráchu. Vyhrožoval jí, že přes svý

známosti na vnitru se přičiní, aby její brácha přišel

o zuby. Když se s ním nevyspí.“ Mrkl jsem po kávové

růži a měl jsem dojem, že jí mé cynické podání nesedí:

pokračoval jsem proto mírněji: „Potom se jí nabažil

a zkusil to stejnou metodou na jinou dívku. Ze

sekretariátu ředitele. Ta má zas v base manžela. Jenže

to nebyl už žádnej zajíček, práskla to na něj u předsedy

partaje, tak se vez.“

„To jest, byl vykopnut směrem vzhůru,“ skočil mi do

řeči Rebus. „Na Svaz skladatelů. Včera mi

v nakladatelství říkali, že se odtamtud zajímá o moji

knížku. Má prý k ní řadu připomínek.“

„To je takovej malej, nařvanej, jak vždycky chodí na

Občanku s dvěma foťákama na břiše, ne?“ zeptal se

Čepelka.

„V poslední době s filmovou kamerou,“ řekl jsem.

„Má tam předplacenou kabinu, a skrz díry po sukách

filmuje dámy, když se převlíkaj.“

„Tak to budou dějiny jazzu bez jmen?“ zeptal se

Brejcha, když se konverzace vrátila od erotiky

k Rebusově knize.

„Bude tam Armstrong, Bessie Smithová, kterou pro

našeho čtenáře ozvláštňuje to, že vykrvácela, když ji

odmítli ošetřit v bělošské nemocnici, a ten Paul

Robeson. Chtěl jsem ještě uhájit Duke Ellingtona, ale

to mi neprošlo, protože šlechtice prý naše

nakladatelství rozhodně propagovat nebudou.“

Cigaretový dým v místnosti zhoustl tak, že paláce na

protějším břehu, osvětlené zapadajícím sluncem,

dostaly žlutavou korónu. Hradčany trčely v rubínovém

skle západní oblohy a kávová pleť slečny Stříbrné

nabyla růžového odstínu. Historky pokračovaly,

realismus se z nich vytrácel a měnily se v absurdní

divadlo anekdot. Rubínovým sklem prošel z dálky noci

měsíc, zaleskl se na jeho povrchu a Houška vyprávěl

story o baletním mistru Jonášovi, který podnikavě

zjistil, že balet – na rozdíl od literatury, hudby,

malířství, divadla, a dokonce i opery – je poslední

uměleckou disciplínou, jež dosud neoslavila Maršála.

Aby ten nedostatek odčinil, napsal libreto, to zhudebnil

jistý Pergl, jeden z domáckých dělníků soukromého

hudebního dodavatelství Karel Lanský, zasloužilý

umělec, a předepsal v něm Maršálovi sólový part.

Naneštěstí došlo na premiéře k nehodě: Maršál při

piruetě upadl a zlomil si nohu. Představitel

generalissima pro jistotu zešílel a balet stáhli

z programu.

Inspirován, vyprávěl Houška historku o překladu

Pickwickovců, v němž na rozkaz šéfa, jednajícího na

základě brožury o jazykovědě, musel redaktor přeložit

promluvy Sama Wellera ze slangu do spisovné češtiny,

neboť brožura dokázala, že slang vlastně neexistuje

a je výmyslem buržoazních vědců. Karmelitka pověděla

příběh o kapitánovi vojenské správy, usídlené v tom

bývalém klášteře, jenž dal prorazit dveře obrovským

obrazem Poslední večeře, aby si zkrátil cestu do

kanceláře, kde (velice bordelářsky) vedl záznamy

o plnění ostré střelby z pistole poddůstojníků, a tak

svatý Jan, miláček Páně, z obrazu vyříznutý, visí nyní

nad ložem manželů Švábových.

Všichni vyprávěli historky, jenom slečna Stříbrná

mlčela. Blumenfeldka rozsvítila několik svíček porůznu

po pokoji a slečně Stříbrné se leskly oči, jako kdyby je

měla z černých skel. Potom – málem jsem se

lekl – začala taky vyprávět historku.

Krásnou historku. Skoro jsem neposlouchal.

Otevřeným oknem proudil nikotinový kouř ven nad

Vltavu a světélkoval v jejích odlescích. V dálce troubil

výletní parníček, ševel noci a vánek červencové noci

něžně kýval plameny svíček. Vyprávěla historku

o muškách drosofilách, které kdysi krmila hroznovým

cukrem v biologické laboratoři v Brně a jež se pak, po

odhaleních velké biologické diskuse, staly politicky

podezřelé. Vyprávěla o profesoru Volhejnovi, který je

hájil, protože jejich život se pohybuje v cyklu pouhých

několika dnů, takže skleníkem projdou za rok desítky

muších generací, desítky dědících pokolení, a vyprávěla

o asistentu Poslušném, který je napadal, protože na

jejich genech dokazuje zatvrzelý učenec Mendelmorgan

jakési zpátečnické teorie. Pil jsem vodku,

a z Mendelmorgana mě obcházela hrůza. Ale líbezná

slečna Stříbrná se ujímala těch ovocných mušek proti

asistentu Poslušnému, a profesor Volhejn je hájil

dokonce i na zasedání vědecké rady. Ano, hájil ty

nedobré mušky dokonce i na zasedání závodní rady

biologické laboratoře, ale tam je ostře napadl Gráf,

topič, přečetl, co o nich říká Lysenko, a když se i pak

profesor Volhejn odvážil něco namítat, opustil Gráf

v čele rozhořčených soudružek uklízeček zasedání

závodní rady a vydali se do místnosti pokusných zvířat,

kde právě slečna Stříbrná lila morčatům do žlabu

mléko. Tam naplnily rozezlené soudružky drosofilí

skleník mlhou DDT z rozprašovače, a v ní ty politicky

nespolehlivé mušky, které právě daly život nové

generaci, zakončily existenci jednoho mušího rodu.

Padaly ze skleněného stropu, mávaly křidélky, hrabaly

nožičkama, a slečna Stříbrná, která je chtěla zachránit,

dostala facku od soudružky z osobního oddělení. Pro

jistotu pobili pak vyznavači správného směru ještě

několik příliš tlustých morčat, v úctě se vyhnuli vlčákovi

slintajícímu na zazvonění a odešli vstříc dalším bitvám

na vědecké frontě.

To vyprávěla slečna Stříbrná, nebo možná

nevyprávěla. Její příjemný hlas zněl nějakou takovou

historkou o muškách a jejich truchlivém konci, alkohol

a láska mi to všechno popletly v hlavě. Když skončila,

pokusil jsem se ji vzít za ruku, ale vyvlíkla mi ji, opět,

krutě, bezcitně, a děkovala se aplaudující společnosti.

Neboť toho večera se stala královnou historek. A já,

král nemrcouchů, jsem tu vyvlíknutou ruku utápěl ve

víně.

Potom začala být slečna Stříbrná nervózní a mrkala

po hodinkách.

„Nepůjdem?“ obrátila se na mě jakoby nic.

„Pudem,“ pokusil jsem se vstát, ale točila se mi

hlava. „Mo-moment,“ řekl jsem. „Musím se vzdálit – na

moment –“

Blumenfeldka vyskočila, úslužně se připojila ke mně.

„Pojď, ukážu ti, kde to je.“

Ale já nechtěl na WC, a sotva jsem s ní osaměl

v titěrné předsíňce, požádal jsem ji, aby mi uvařila

kafe lomcováka.

V kuchyni se po mně podívala:

„Co je to za krásku černovlásku?“

„Jedna potvora.“

„Nechce ti dát, viď?“

Myslela, že jsem ožralý a že si může dovolovat. Ale

tak ožralý jsem nebyl. Jenom maličko stříknutý. Pravil

jsem zavile:

„Sakra, co je tobě do toho?“

„Tak promiň.“

Maličko se urazila. Chvíli mlčky hlídala vodu, pak se

zeptala:

„Užs přečet tu Cibulici?“

„Jo.“

„A co tomu říkáš?“

„Soudruh Král nás za to nepochválí.“

„Ale vážně?“

Podíval jsem se jí do očí. Redakční otázka mi trochu

pomohla na nohy.

„Heleď, Dášenko,“ řekl jsem. „Mě na tom zajímá

hlavně jedna věc: Jaks to zařídila, že na to Hezkej

napsal kladnej posudek?“

Blumenfeldka se zaopičila po mně:

„Sakra, co je tobě do toho?“

„Jo takhle!“

„Co takhle?“

Redakční problém mě probudil k vědomí, ale ne

úplně. Stříknutý jsem byl. Palcem pravé a spojeným

ukazovákem a palcem levé ruky jsem udělal nemravné

znamení. Hned nato mi v mozku explodoval májový

ohňostroj. Když se jiskřičky rozptýlily, stála přede

mnou rudá Blumenfeldka a ptala se:

„Chceš eště jednu?“ Zavrtěl jsem hlavou.

„No proto.“

Nalila vařící vodu do hrnku s kávou. Zamnul jsem si

tvář.

„Nezlob se,“ omluvila se Dáša. „Ale tohle se před

dámou nedělá.“

Nepřestával jsem si mnout tvář a hleděl jsem na tu

pěknou, baculatou redaktorku, které se pomalu vracela

původní barva. Připadalo mi to jako anekdota,

a zároveň u mě absurdně stoupala v ceně. Koukla se po

mně, nejistě, a řekla:

„Ukecala jsem ho.“ Chtěla zřejmě podezření vyvrátit

také logicky, nejen fackou, přirozeně je tím proměnila

v jistotu. „Byla jsem s ním dvakrát na večeři a ukecala

jsem ho. Fakt je, že si dovoloval –, ale konečně, posuď

sám, jestli si na mě může někdo dovolovat.“

„Posudek je veskrze kladnej,“ pravil jsem

dvojsmyslně. Tůdle, pomyslel jsem si přitom. Za to, žes

mu dělala společnost při dvou večeřích, které navíc

musel zaplatit, a za to, žes ho odmítla nějak tak jako

mě? Hezkej není študent, aby pro tvoje krásný oči,

i když to tedy jsou mimořádně krásný židovský oči –

„Stejně to bude houby platný,“ řekl jsem nahlas.

„Šéf to dává číst ještě svejm knechtum externě. Jednu

kopii dal Pecákový a druhou mladýmu Hartmanovi.“

„To víš určitě?“

„Určitě. Přímo od náčelníka. Takže si dovedeš

představit, co mladej Hartman napíše.“ Boubelatá

dívka se kousla do rtu. Pak řekla:

„No to se uvidí, co napíše. Vypij si kafe. Ať seš fit

pro tu krásku.“

Napil jsem se kávy. Byl to skoro čistý kofein.

Blumenfeldka měla dobré srdce a štědrou ruku. Ale

mladý Hartman, syn starého Hartmana, je mladý

Hartman, syn starého Hartmana. Šéf ví, kdo jsou jeho

All The King’s Men.

Večírek v podnebí

K šéfově vyženěné vile na Hřebenkách nás dopravil

taxík, který objednal alkoholem už příliš zřízený

Kopanec. Zase jsem nemohl hovořit se slečnou

Stříbrnou o tom, co mě zajímalo. Blumenfeldčin kofein

Kopance dokonale vzkřísil, a celou cestu bavil ze

sedadla vedle šoféra mořskou pannu žvaněním.

Šéfova vila, kterou před zesnulým ministrem obýval

nějaký původní majitel, svítila do hvězdnaté noci jako

gigantický lustr. Táhlo na desátou, když jsme

v bělostném stínu slečny Stříbrné vstoupili do velkého

salonu, kde byla už zábava – nebo to, co se za ni

vydávalo – v plném proudu.

Po nekonečném peršanu se k nám vrávoravě rozběhl

šéf a uvítal nás konvenčními radostnými výkřiky.

Rozhlédl jsem se. Jako tak mnohé i tato společnost

usvědčovala vědecké snílky minulého století

z utopismu. Zářivé chrupy, těkavé oči a podvědomá

a nevnímaná konverzace skládaly se ve vzorec často

popsaný v anglických románech o high society. Téměř

všichni přítomní byli lidé, kteří něco znamenali, a proto

silní neurotici. Mohli totiž – hodnostáři přes noc, umělci

povlovněji – neznamenat opět nic, a tak vztahy mezi

nimi zůstávaly na vyceněných úsměvech.

Zajímavé na takových shromážděních bývaly jenom

ženské, ale po této stránce vyznačovalo se šéfovo

soirée chudobou: přítomné ženy patřily vesměs ke

starším generacím a krásu tu zastupovala pouze

manželka filmového režiséra Bindera, která toho mistra

kdysi jako klapka úspěšně zalasovala. Naneštěstí byla to

krása úplně němá a ministr Perla, jemuž byla

předložena k potěše, už rezignoval. Seděl vedle básníka

Vrchcolába, tvářil se, že naslouchá jeho konverzaci

o mládežnickém hnutí, a po obličeji mu táhlo pásmo

nesouvislých myšlenek jako v biografu. Odložená kráska

spočívala pod velikým fíkusem, kolem rtů úsměv Mony

Lisy, a po jejím boku se potil můj redakční kolega

Andres.

Slečna Stříbrná přinesla do toho vadnoucího večírku

jistý vzruch. Sotva ji šéf představil, státníka okamžitě

přešly myšlenky a zaignoroval Vrchcolába tak

bezohledně, že mládežník ztratil řeč. Bohužel, ani

kávová růže se nerozpovídala. Snad nebyla zvyklá na

tak významné zájemce o své půvaby, a tak ministrovi

popřála toliko požitek nahlížení do stínů mezi kakaové

svahy v bílém výstřihu.

A její oči, všiml jsem si, se nakazily společenskou

těkavostí. Sledoval jsem jejich pohyb a vycházelo mi

cosi, nad čím jsem se zamyslel: Pohyb bakelitových

zornic byl paralelní s pohybem potácejícího se šéfa,

který opustil ministrovu společnost, odešel prohodit

cosi k přítomnému slavnému tragédovi a odtud zákonitě

dospěl k chaise longue s osamělou monalízou. Enigma

těch pohybů vzbudilo ve mně prudkou nevoli. Ale

nedalo se momentálně nic dělat. Ubohý ministr nebyl

schopen vymanit své žertování z byrokratických

asociací a pod tíhou zamlklosti slečny Stříbrné opět

pomalu vadl. Mládežník Vrchcoláb opět ožíval.

„Potěšitelný jev je,“ říkal brzo nato, když se ministr

už docela vzdal, „že letošní STM soustředila o patnáct

procent víc účastníků než loni. Přesto nemůžeme být

úplně spokojeni. Někde, jak jsem zjistil, je soutěž

zcela formální. V Jeníkově Sobotci přihlásil například

ředitel osmiletky všechny žáky do soutěže v recitaci bez

jejich vědomí. Přitom je na škole pět koktavých dětí –“

„Vy jste se nezúčastnila soutěže STM, soudružko?“

vzchopil se zoufale, avšak neinspirovaně ministr.

Koncentrovaná čerň slečniných zorniček, která se nyní

soustřeďovala k chaise longue a naplňovala mě téměř

nepříčetnou zuřivostí, se zdvořile obrátila k ministrovi.

„Já ne. Na to jsem už stará,“ pravila cudně a hned

zas zatěkala pohledem k pohovce. Ministr odmítavě

zamával rukama:

„Prosím vás! Takové zářivé mládí!“

„Svaz mládeže sdružuje občany do pětatřiceti let,“

podotkl básník Vrchcoláb. „A abych nezapomněl:

zajímavou novinku zavedli soudruzi učitelé v Houbově

Týně. Vyhodnocují tam jednotlivé třídy v jásavosti.

V prvomájovém průvodu se boduje intenzita pohybu

mávátek –“

Šéf se přesunul od chaise longue k likérovému

stolku. Paralelně se pohnuly bakelitové oči. Nemohl

jsem to snést. Po chvíli jsem vstal a přesunul jsem se

tam taky. Snad proto, abych aspoň tak byl slečně

Stříbrné na očích.

„Kájíku, ať mě nechá!“ přivítal mě šéf, který tam

držel kolem ramen Kopance, a třesoucí se rukou mi

nalil.

Napil jsem se. Wodka wyborowa se mi rozproudila

žilami a dala mi na chvíli zapomenout na zmiji. Ze šéfa

už tryskala všemi póry. Zapíjel zřejmě žal svých

dilemat, neboť pustil Kopance, vzal kolem krku mě

a blábolivě opakoval:

„Ať mě nechá, Karle!“

„Kdo? Tady Mistr?“

„Ano. Mistr. Víte, jak se vám říká, Mistře?“

Kopanec zavrtěl hlavou, aby se zalíbil. Ačkoliv

zřízen, věděl, že šéfa se dotkne, nedopřeje-li mu

uplatnit pointu.

„Mistr průserů!“ oznámil šéf a otočil se ke mně.

„A mě by taky nejradši vehnal do průseru, a to vod něj

není hezký. Mě, tebe, nás všechny, Karle!“

„Vážně? A jakpak?“

„Pořád mi tady dopo-doporučuje Cibulovou,“ škytl

šéf, dopřál si dalšího ničivého panáka a sestylizoval se

do podoby naivního žertéře, jež umožňuje svěřit se

každému se vším. „Ale ty mi pomůžeš, viď? Ty mu to

vysvětlíš, že jo?“

„Mistr má přece sám dost zkušeností.“

„Ale nezastává funkci. Není za nic odpovědnej,“

vzlykl šéf. „Jenže ty ji nedoporučíš, že ne? Řekni, že

ne!“

„Doporučím,“ ušklíbl jsem se, a když jsem ucítil, jak

to šéfem škublo, dodal jsem tichounce:

„K přepracování.“

Šéf se rozesmál. Od ministra zazářilo černé světlo

a donutilo mě prohlédnout si zblízka šéfův obličej. Jeho

nejvýraznějším rysem byly žluté zuby a flekatá pleš.

Zapochyboval jsem o své příčetnosti. Šéf si to vyložil

jako pohled plný obdivu, anebo byl už příliš ožralý.

Zahlaholil:

„Ty kluku zlatej, já věděl, že mě nezklameš! Na

tebe je spoleh! To bys neřek, jak je to vzácná věc,“

naklonil se ke mně a pokračoval méně hlaholivě:

„I Pecáková, Karle, i soudružka Pecáková mě nechala

v loji! Jí se to líbilo!“

„Těpic,“ pravil Kopanec a ušetřil mě tak nutnosti

komentáře.

„Že prej je to talent. Talent!“ zaúpěl šéf. „K čemu

jsou nám, sakra, talenty dobrý!“

„K průseru,“ napověděl mu opile Kopanec. Šéf se

k němu otočil velice vážně:

„Správně, Josef. Tys to definoval správně. Talenty

nám byl čert dlužnej. Napijeme se, hoši, ať sme aspoň

zdraví!“

Zbytek wodky wyborowé se přemístil z láhve do

našich žaludků. Šéf vytáhl z likérového stolku novou

a velice odborně ji odzátkoval.

„To všechno ta Blumenfeldová,“ žvanil přitom. „To

její židácký fanfarónství. Já,“ naklonil se k nám, „ne že

bych byl ňákej rasista, soudruzi, znáte mě. Ale židy rád

nemám. Je to mezinárodní spiknutí, samej modernista

a sionista. Já bejt soudruhem prezidentem, povolím jim

všem vystěhování do Izraele!“

„Třeba tam všichni nechtěj,“ řekl jsem.

„Však já už bych to zařídil, aby chtěli!“ rozběsnil se

šéf, hodně nahlas. V jeho náčelnické izolovanosti se mu

patrně dosud nic nedoneslo o úsilí Mistra průserů

směřujícím k židovské redaktorce. „Vystěhovávali by

se, až by se za nima kouřilo, židáci!“

Tak hlasitý antisemitismus v blízkosti ministra mě

znervózňoval. Řekl jsem proto věcně:

„Co uděláme s tou Cibulovou?“

„Přečte to eště Andres. Na toho je taky spoleh.

A mladej Hartman. To se eště uvidí, kdo je talent!“ Šéf

opět vykřikl, pak ztišil hlas a důvěrně mi zabručel do

ucha: „Byl jsem dnes na aktivu u soudruha Krále. Víš,

co řek soudruh Král, Karle? A soudruh Král má vždycky

dobrý informace!“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Kdo se bude zastávat modernismu, zle se mu

povede!“ V úděsné hrůze vyvalil šéf oči. „Zle, Kájo:

A když soudruh Král řekne zle, tak to znamená zle!“

Od křesel, kde seděl ministr, zahlaholil vzácný

smích. Šéf zdvihl hlavu, vypadal chvíli jako větřící pes.

Pak popadl láhev wodky wyborowé a rozběhl se přes

salon k ministrovi, hlavu úslužně nakloněnou na jednu

stranu. A jak jsem mu v benátském zrcadle za

ministrem uviděl do obličeje, měl tam úsměv jako kuli.

Kopanec se rovněž zvedl, jenže zamířil k monalíze,

kterou vyčerpaný Andres mezitím opustil. Zůstal jsem

u likérového stolku sám.

Slečna Stříbrná se rozpovídala. Smutně jsme na ni

hleděl, jak rozkládá rukama a pohybuje růžovými ústy,

jak zamilovaně brejlí na flekatý kokos mého šéfa.

Propadl jsem hluboké truchlivosti, pomohl jsem jí další

vodkou. Zezadu mi někdo položil ruku na rameno.

Ohlédl jsem se. Šéfka.

„Zapíjíš, příteli?“ Kývl jsem hlavou.

„A co?“

Pokrčil jsem rameny. Šéfka si přisedla.

„Mladý muži jako ty zapíjej obyčejně jednom jednu

věc.“

Měla na sobě hedvábné šaty bez ramínek. Kůže na

ramenou odpovídala jejímu nezveřejňovanému věku.

Neřekl jsem nic.

„Kdo to je?“

Ohlédl jsem se pomalu po slečně Stříbrné. Ta už

úplně pustila k vodě ministra a věnovala se bezostyšně

šéfovi, jenž se z kuliho proměnil v tokající druhou

mízu. Šéfka mi nalila.

„Pij a povídej,“ vybídla mě.

„Nevím o ní ani ň.“

„Ale ale!“

„A ani tě to nezajímá, viď?“ Znova jsem zavrtěl

hlavou.

Položila mi dlaň na ruku s pohárem.

„Máš smutný voči,“ řekla. „Já nemám ráda smutný

voči. Proč mi někdy nezavoláš?“

„Zavolám.“

„Jo, ty zavoláš!“

Násilím jsem se odtrhl od scény kolem růže a ušklíbl

jsem se.

„Mám dobrý místo, a nechci o něj přijít.“

„Tak se drž mě, příteli. Emil je pod pantoflem, jestli

to nevíš.“

Pohlédl jsem na ni. Očička, zapadlá v tvářích od

dortů, mi připadala zoufale zlá. Nebylo by asi dobře si

je znepřátelit. Vzdychl jsem.

„Ten tvůj Emil mi pěkně ztrpčuje život.“

„Ale! Musím mu vyhubovat. A jak?“

„Staví mě před neřešitelný problémy.“

„Cibulová, co?“ zeptala se šéfka informovaně.

Problém dozorkyně nad mravně narušenými dívkami

přerostl zřejmě rámec redakce. „Ale to může tobě bejt

přece jedno, ne?“ dodala šéfka.

Znova jsem se ušklíbl.

„Chce na mně, abych to potopil.“

„No a?“

Udělal jsem pauzu. Ministrova skupinka, předtím tak

mrtvá, se hýbala životem. Šéf tam držel slečnu

Stříbrnou kolem pasu a ona se řehtala na celé kolo,

a nejen že se nebránila, levou rukou dokonce ruchala

zbytky náčelníkova skalpu. Dostavil se opět pocit

ničemu nerozumějícího blbectví, a vzápětí červenorudý

vztek. Tak taková jsi, konvalinko! Takováhle teda jsi!

Na co to vlastně letíš? Na prachy? Na pleše? Na zvrhlý

staříky s politickým vlivem?

Škubl jsem sebou k likérovému stolku a zjistil jsem,

že mám panáka plného. Šéfka, na rozdíl ode mě ze

žárlivostí vyrostlá, projevila pochopení. Hodil jsem

panáka do sebe jako skutečný blb.

„No a?“ opakovala šéfka. Co no a? Ach tak. Cibulová.

„Nevím jistě, jestli je zrovna vhodná doba na

potápění právě tohohle rukopisu.“

„Copak to neví Emil?“

„Moje situace je choulostivější. On je víc –“ chtěl

jsem říct „namočený“, přece jen jsem se však

opanoval. „On je šéf,“ pravil jsem místo toho. „Na

veřejný mínění redakce může kašlat mnohem spíš než

já.“

Šéfka mě sondovala těma zlýma očkama a viděla jimi

všude.

„A taky se může vykašlat na tebe, když ho shodíš,

viď?“

Ano, vidí jima všude, řekl jsem si. Ale najednou jako

bych v nich četl možné řešení. Vzal to čert.

„To může,“ řekl jsem. „Kdežto já na něj ne, víš?“

Pohlédl jsem jí do těch očí. Přimhouřila je.

„Nemusíš se bát,“ zašeptala. „Příjemný hochy, jako

seš ty, nic neohrozí. Když jsou příjemný.“ Pak se ke

mně přitiskla ňadry. Nebránil jsem se.

„Přijď zejtra odpoledne. Emil má městskej vejbor.“

Ovanul mě voňavko-alkoholický koktejl. Šéfova ruka

spočívala pořád kolem pasu mé zrádné průvodkyně.

Konvalinko! Zabiju tě!

„Přídeš?“ zašeptala šéfka.

„Možná,“ zabručel jsem. Nový panák mi v žilách

začal tančit rockʼnʼroll. Šéfův salon se pode mnou

zahoupal jako opilý koráb.

Půlnoc byla svědkem naprosté ruinizace večírku: mě

zastihla v lenošce za fíkusem, u něhož z druhé strany

seděl ministr, obklopen Vrchcolábem, Andresem

a Binderem. Jeho oči v obličeji ztuhlém nudou se

podobaly nehybným monoklům. Šéf, který vždy a ve

všem sloužil a posloužil, provedl neslýchanou věc:

okupoval slečnu Stříbrnou docela pro sebe. Uchýlili se

do nejvzdálenějšího kouta salonu a tam slečna Stříbrná,

v pozici tete à tete, pohybovala neslyšně, rychle

a neúnavně růžovými ústy a já si zoufal. Šéfka mě

opustila. Ministr se probral z letargie, toužebně pohlédl

směrem kávové růže, ale to jenom povzbudilo Andrese

a Vrchcolába a oni, přes pokročilou hodinu,

s neochablou svěžestí pokračovali ve výkladech

o mládežnictví a partyzánstvu. Skoro se mně zželelo

ministra, jehož vždycky a všude dopadli takovíhle

Vrchcolábové a vždycky mu blokovali nějakou kávovou

růži nevyžádanými referáty. Ale potom jsem veškerý žal

soustředil sám na sebe.

Bylo půl jedné a Andres pořád ještě drmolil:

„Jsou lidé, kteří podceňují partyzánské hnutí ve

středních Čechách. Moje kniha jim ale otevře oči.

Dávám do pořádku vesnické kroniky na okresích kolem

Prahy. A to byste ani vy, souhu ministře, neřekl, jaké

věci vycházejí najevo!“

„Tak?“ vydal ze sebe dutě ministr a vzal do ruky

prázdnou láhev od vodky. Zatřepal s ní. Andres si toho

však nevšiml.

„Partyzánů bylo nejmíň dvakrát tolik, než se obecně

uvádí. Mnoho se jich po válce ze skromnosti nehlásilo.

A mnoho jich taky, bohužel, zahynulo v bojích.“

„Taktak,“ pravil ministr a postavil láhev zpátky na

stůl. Jeden z posledních konverzačních postřehů večera

pronesl režisér Binder:

„Z toho by se dal udělat dobrý film. Jistě vám

prochází rukama v těch kronikách spousta námětů.“

„A jakých! Byl by to film o hrdinech naší doby.“

„Taktak,“ opakoval ministr a pohlédl na hodinky.

„Ale já už budu muset jít. Ráno jedu do Brna na

zahájení včelařské výstavy.“

Toužebně zabrejlil po slečně Stříbrné a zvedl se.

Všichni jsme povstali.

„Dovolím si vám poslat jeden výtisk,“ stihl ještě říct

Andres.

„Výborně,“ řekl ministr a zaváhal. Od Kopancovy

mrtvoly vstala šéfka a vydala se k němu. Ministr otálel,

pořád hleděl do vzdáleného kouta.

Ale tam držel šéf za ruku slečnu Stříbrnou a vůbec si

nevšímal, že jeho večerní společnost opouští primus

inter pares.

Nakonec přece jen patřila ten večer kávová růže

mně. Odvážel jsem si ji taxíkem kolem Vltavy

a otevřeným oknem vál nám do obličeje vlahý

popůlnoční vzduch krásného léta. Byla však přítomna

jenom svým tělem. Duch prodléval kdesi na záhadách,

nepřístupných mému chápání. Mlčela, hleděla na řeku,

která rozkládala měsíc na stříbrnou koláž, jako je dělal

Kocour, a myslela na to své, tajemné. V bílém světle

noci zářila temně ve výstřihu její ňadra, opálená až po

růžové bradavky. Žádost mi zaplavovala rozum,

žárlivost mě plnila zuřivostí.

„Bavila jste se?“ položil jsem jí nesmírně jedovatou

otázku.

Pomalu se dostavila z krajin záhady, otočila ke mně

neprůhledné kotouče. Pořád jenom zrcadlily svět:

pochod temných vil na pozadí Mléčné dráhy, plovárnu

s bílými mráčky na černé obloze, rubínovou kouli nad

Hradčanami na terase kavárny Mánes; svět kolem slečny

Stříbrné, nikoli svět ve slečně Stříbrné. Co je to, sakra,

sakra, za svět?

Mlčela.

„Bavila jste se dobře?“ opakoval jsem otázku.

„Děkuji,“ řekla. „Dobře.“

„Šéf se vám věnoval?“

„Ano,“ řekla. „Vždyť jste viděl sám, ne?“

„To viděl.“ Vztek mě přemohl, vylétl ze mě pitomou

replikou: „Ale když už chcete někomu vjíždět do vlasů,

upozorňuju vás, že jich mám víc.“

Postřehla ten vztek – nebylo to nic těžkého – a

odsekla:

„Nechci vjíždět do vlasů každýmu.“

„To taky doufám,“ řekl jsem, skoro jsem se zalkl.

„Ale i v plešatejch je v Praze výběr.“ Poprvé, co jsem ji

znal, napodobila mou jedovatost:

„Já mám ráda ten pocit, víte? Pleše jsou příjemně

hladký, jako z teplýho mramoru.“

„Stačilo by vám, kdybych se dal ostříhat dohola?“

„To by vám bylo málo platné. Měl byste hlavu jako

struhadlo.“

Vpředu se uchechtl taxíkář. Takové neprofesionální

jednání jenom přililo benzin do ohně v mém nitru.

„Nemáme mluvit víc nahlas?“ houkl jsem na něj.

„Pardón, šéfe. Nic ve zlym. To víte, špunty do uší

nám nepřidělujou.“

„Tak si tam strčte nohu!“

„Nic ve zlym, šéfe,“ opakoval chlácholivě a já

zahájil mlčení.

Slečna Stříbrná se ke mně připojila. Ujížděli jsme

svištivě po nábřeží a taxíkář po chvíli zapnul rádio.

Nějaká flamendrovská západní stanice dosud vysílala

jazz. Saxofony, divoké, bebopové, jaké se líbily kávové

růži. Klikatili jsme se spícím Podolím na Pankrác, až

jsme dorazili do ulice 19. listopadu.

Na rohu osudné ulice slečna Stříbrná vystoupila.

Vyhrnula se jí sukně, kolínka vyslala erotický signál.

Zaplatil jsem taxík a nechal jsem si dát do halíře

zpátky. Ale taxíkář to přijal s humorem.

„Zlomte vaz, šéfe!“

Otočil jsem se. Slečna Stříbrná si stahovala sukni

kolem boků. Stála tam jako bílý akt, rovnou před tou

výkladní skříní, takže jsme ji viděl i zezadu. Dekolt

odhaloval mělkou pěšinku páteře a sahal až skoro ke

kříži, kde měla slečna Stříbrná, jak jsem se pamatoval

z plovárny, dva lákavé dolíčky.

Přistoupil jsem k ní.

„Dnes,“ vzrušením mi přeskočil hlas, „dnes si tady

před váma klekat nebudu.“

„Ne?“

„Ne.“

Vzal jsem ji za nahá ramena.

„Lenko,“ zahučel jsem naléhavě, bez přípravy.

„Sakra, já vás miluju! Já z vás už vůbec nejsem já!“

Objal jsem ji. Skrz popelínovou košili jsem ucítil

nenahraditelnou slast mladých ňader. Žádost odkopla

rozum, zkušenost, všechno surově do kouta. Přimáčkl

jsem ji k sobě a chtěl jsem ji políbit. Byla to už třetí

naše měsíčná noc.

Ale vyklouzla mi, jedno ramínko měla úplně nahé,

hladké, horké, sametové. Znova jsem se na ni vrhl.

„Nechte toho,“ zasyčela. „Jste opilej!“

Vší silou se mi opřela o prsa a odstrčila mě.

Zavrávoral jsem. Ona se otočila a klapala pryč. Skočil

jsem po ní a chytil jsem ji za ruku. Vyškubla mi ji.

Znova jsem ji chytil a trhl jsem jí k sobě.

„Prosím vás! Přece mě nechcete znásilňovat na

veřejný ulici!“

Vtom jsem se uslyšel, jak prudce oddychuju. Trochu

mě to vzpamatovalo, ale nenapadlo mi nic chytřejšího

než říct:

„Vemte mě k sobě!“

„A spolubydlící mám poslat kam, teď v jednu

v noci?“

„Tak pojďte ke mně!“

„Takhle? Jste zlitej jak kanec, pane redaktore.“

Jedna facka za druhou.

Skoro jsem zalkal:

„Lenko! Já vás miluju!“

„Já vás ne.“

Pustil jsem ji. Nevěděl jsem, jestli ji nemám praštit

přes růžová ústa. Měl jsem strašnou chuť to udělat.

Zaskřehotal jsem vztekle:

„Vy milujete mýho šéfa, co?“

„Vy máte ale postřeh!“

„Jste potvora!“

„A vy jste asi cudnej jinoch.“

„Ale tohle nedělám,“ zařval jsem. „Abych letěl na

prachatý báby!“

Lekl jsem se. To už jsem neměl. Zoufale jsem

pohlédl na slečnu Stříbrnou. Stála uprostřed ulice 19.

listopadu, oblitá měsícem, a jako na potvrzení, že jí

vůbec nerozumím, se mi zdálo, že se usmívá. Najednou

jsem si před ní připadal jako slintavý hrbáček

z Vincentina. A tím, co řekla, mi tedy nepozdvihla

sebevědomí:

„Vy toho tak víte o životě, pane redaktore,“ řekla.

Šli jsme pomalu vedle sebe k zelenému portálu.

„Promiňte,“ omlouval jsem se. „Já to tak nemyslel.

Ale strašně žárlím.“

„Prosím vás! Na něj?“

„Proč jste mu dovolila, aby vás bral kolem pasu?“

„Nemyslíte si, že je to něco jinýho, než když vy se

tady na mě na ulici sápete jak opilej závozník?“

„Chtěl jsem vás vzít jenom za ruku,

u Blumenfeldky –– a vy jste mi to nedovolila.“

„Protože nechci.“

„Proč nechcete?“

„Proto.“

Trpce jsem se zasmál. Řekla:

„A to není tak pitomá odpověď, jak si možná

myslíte. Má hlubokej smysl.“

Stáli jsme už před portálem.

„Je to úplně jiná záležitost než vy,“ pravila.

„Je starší a má víc prachů.“

„Taky je ženatej, jestli vám to ušlo.“

„To ujde v takovejchhle případech často jemu.“

Vzdychla.

„Podívejte, řeknem si to na rovinu. Vy mě chcete

dostat a myslíte si, že to je možný.“

„A není?“

„Není,“ řekla tvrdě. „U něho je to jenom

společenskej flirt. Ani ho nenapadne myslet na něco

podobnýho.“ Upravila si palci obě ramínka. Smutek

protékal ulicí 19. listopadu jako hustá kaše.

„Vy toho asi taky moc nevíte o životě,“ řekl jsem.

„Vím dost,“ otočila se a vykročila k portálu.

„Jen abyste se ještě něco nedozvěděla.“

„Nějaká ta lekce nikdy neškodí. Vám taky ne.“

Neřekl jsem nic. Zastavili jsme se v portálu a slečna

Stříbrná pohlédla vzhůru, jako kdyby se chtěla

přesvědčit, jestli se u ní nesvítí. Ani to jsem o ní

nevěděl, ve kterém poschodí má vlastně ten svůj byt

s tou svou spolubydlící.

„Dám vám zase tu samou radu jako posledně,“ řekla.

„Jděte ke svý slečně. Myslete taky jednou na druhýho,

ne jen pořád na sebe.“

„Myslím na vás.“

„Na mě ne,“ zavrtěla hlavou. „Na sebe.“

„Nemyslím už vůbec na nic jinýho než na vás.“

„Ano,“ pravila smutně. „Vždycky jen a jen na sebe.“

Pochopil jsem, sklopil jsem zrak k špičkám jejích

bílých střevíčků. Potom jsem jej zase zdvihl k černému

peklu z bakelitu. K mému černému peklu.

„Proč jste teda se mnou chodila, když jste věděla,

že si se mnou nechcete nic začínat?“

„Zajímala mě ta společnost.“

„Ale nemyslela jste si, že vás tam zvu jen proto,

abych vám umožnil seznámení s mým šéfem?“

Zamyslela se.

„To ne. To máte pravdu.“

„A není to – při vašich zásadách – surovost

a sobectví, budit ve mně kvůli vlastní zábavě naději, že

vás dostanu?“

„Nojo,“ připustila. „Nikdo nejsme dokonalej.“

„Vy jste.“

„Dokonale nedokonalá,“ vzdychla.

„Jestli tohle myslíte vážně, tak mám přece naději.“

„Nemějte,“ pravila a vytáhla z kabelky klíč.

„Naději mi nevemete,“ řekl jsem. „Přijdete zítra na

tu gymnastiku?“

„S panem profesorem?“

„Ne. Ten nepřijde. Se mnou.“

„Proč nepřijde?“

„Protože vám polil nový šaty rybím krémem.“

„Vždyť mi zaplatí čistírnu, ne?“

„Vaše přízeň není přece na prodej za peníze?“

Upřela na mě bakelitové knoflíky.

„To teda není.“

Pevně jsem se jí do nich zahleděl. Svaly mě už zase

poslouchaly. Přestal jsem se vrhat na slečnu Stříbrnou.

Ale ne že bych nechtěl. Byl bych chtěl. Ostré drápky

jejího chladu mi propichovaly celou srdeční krajinu

jako špikovaného zajíce. Ale žili jsme v civilizované

zemi. Nevrhal jsem se, ale zato jsem ji chtěl zranit.

„Říkáte to tak hezky, že vám skoro věřím.“ Odmlčel

jsem se. „Ale můj šéf je na socialistický poměry

opravdu velkej boháč.“

„Sbohem!“ pravila rázně a odemkla domovní dveře.

„Lenko!“ zvolal jsem tiše, ale rychle. „Aspoň mi

podejte ruku!“

Zaváhala mezi dveřmi a pak mi ji podala. Dlouhou,

štíhlou, kakaovou. Voňavou jako mládí. Ze světle

hnědého sametu. Politou tím nejdokonalejším make

upem – měsícem. Obrátil jsem drobnou růžovou dlaň

k němu a vtiskl jsem do ní polibek. Pak jsem si všiml

růžového chuligánského znamínka. To bylo výš, skoro

u lokte. Rychle jsem je taky políbil. Ale to už stáhla

ruku zpět, do skleněné tmy vestibulu, zmizela v ní jako

ztracená naděje.

„Přijdete zítra na tu gymnastiku?“ zašeptal jsem do

tmy.

Ze tmy se ozval krutý, erotický, k zbláznění

nepřivlastnitelný hlas slečny Stříbrné:

„To víte, že ne.“

A potom zaklaply chromované dveře a já byl zase

sám, bez ní, pod tím sarkastickým, starým, stříbrným

náfukou na nuselské obloze.

Telefony

Druhý den, den malých ironií života, brala telefon

Benešová. V půl deváté, v devět, v půl desáté. V půl

deváté se mě zeptala, kdo volá, a když jsem jí to

poctivě řekl, oznámila mi, že soužka Stříbrná je na

přírodovědecké fakultě a vrátí se, až se vrátí. V devět

a v půl desáté se už neptala, kdo volá. To už mě

poznala podle hlasu.

Zapadl jsem k Blumenfeldce. Naštěstí byla

v kanceláři sama a hned mi počala radostně zvěstovat

neuvěřitelnou novinu, že Pecáková je na naší straně.

Řekla „na naší“, chvilku jsem tedy plesal s ní, pak jsem

využil jejího štěstí a požádal ji, jestli by nemohla

zavolat Zverex a chtít k telefonu slečnu Stříbrnou.

Udiveně se otázala:

„Proč?“

Ale já se před bojovnicí nezdráhal přiznat barvu.

„Telefon bere nějaká baba a ta mi ji zapírá.“

Blumenfeldka okamžitě pochopila.

„Copaks jí udělal?“

„Nic. Skoro ji neznám.“

„Já nemyslím tu stařenku, pochopitelně. Myslím tu

krásnou slečnu.“

„No to víš,“ řekl jsem.

„No to nevím.“

„Pohádali jsme se.“

„Tak naval číslo,“ Blumenfeldka zvedla telefon.

„Hodná tetička vás dá dohromady.“

Provedla to obratně. Za chvilku mi už zase hlas

slečny Stříbrné sametově zabubnoval o ušní bubínky.

„Stříbrná?“

„To jsem já,“ řekl jsem.

„To je ale podvod,“ pravil hlásek otráveně.

Blumenfeldka nasadila grimasu a po špičkách teatrálně

vyšla z kanceláře. O samotě jsem se hluboce nadýchl:

„Vy se mnou taky nehrajete fér.“

„Já ano. Vy ne.“

„Co mám dělat, když vás miluju?“

„Zapomenout na to. Člověk nemůže mít všecko.“

„Nechci všecko. Jenom jednu jedinou slečnu.“

„Jistě si snadno nějakou opatříte. Jsou jich miliony.“

Do ironie hlásku slečny Stříbrné vstoupil zas – aspoň

se mi zdálo – odstín koketerie. A současně taky protivná

výzva telefonistky z centrály:

„Zavěste, prosím! Volá meziměstská.“

„Zavolám vás za chvíli, ano?“ Maličko zaváhala, pak

řekla:

„Dobře.“

Prolomil jsem hráz!

Sotva jsem zavěsil, telefon se rozezvonil.

„Haló?“

„Soudružku Blumenfeldovou.“

„Někam si odskočila. Kdo volá, prosím?“

„Tady Hartman. Ona mi ráno volala kvůli – kvůli

nějaké otcově povídce. Něco ohledně citátu.“

„Okamžik, soudruhu. Hned ji seženu.“

Tomu teda říkám rychlá práce. Nevěděl jsem, jestli

si víc obdivu zaslouží přesnost šéfova odhadu (zlítá

kvůli tomu celou ediční radu a kdekoho přesvědčí dřív,

než začne zasedat), anebo Blumenfeldčina paličatá

energie, která by spíš slušela ragbyovému útočníkovi.

Citát z díla starého Hartmana! Chacha!

„Blumenfeldová!“ zařval jsem na chodbě. Na

vzdáleném konci se otevřely dveře a Dáša z nich

vystrčila hlavu.

„Volá soudruh Hartman.“

Blumenfeldka okamžitě vyrazila ze dveří.

„Už jdu!“

Rozeběhla se geniálním ženským způsobem s koleny

u sebe, velice pěkná ňadra pod tuzexovou blůzou se

pružně rozhoupala a Blumenfeldka se tvářila, jako

kdyby ji po letech zavolal léta oplakávaný milenec.

Zůstal jsem nediskrétně v kanceláři. Taky nebylo

třeba diskrétnosti. Šlo tu o věc taktiky jiné než

milostné. Dáša se dychtivě zmocnila telefonu

a zakvokala:

„Ahój, Jaroušku!“

Telefon se rozbzučel spisovným hlasem mladého

Hartmana. Dáša zapěla: „Moment! Vemu si tužku!“, ale

nic takového neudělala, mladý Hartman jí něco

diktoval, co ona nezapisovala, ale přesto to po něm

opakovala slabiku po slabice. Rozkošná komedie. „Ne,

ty jsi úplný zlato, Jarouši. Poslyš, já bych ještě

potřebovala – ale to bych asi musela přijít k vám –“ Do

kanceláře nakoukla Anežka a odvolala mě v nejlepším

k telefonu do naší pracovny.

To byla nepříjemnost. Šéfka.

„Hezky voláš,“ vyčetla mi.

„Promiň, měl jsem moc práce.“

„Nojo, já zapomněla, jakej seš vzornej pracovník.

Přijdeš mě navštívit?“

„Dnes večer nemůžu.“

„Já taky ne. Odpoledne.“

Nejasně se dostavila vzpomínka na včerejší opilý

rozhovor. Anežka špicovala uši.

„Tak po čtvrtý, jo? Kdyby do toho něco přišlo,

brnknu.“

„Čekám tě, příteli. Co dělá Cibulová?“

„Starosti.“

Šéfka se rozesmála.

„Pa!“ řekla, a „Ovoár!“

Sekl jsem s aparátem a rozběhl jsem se zpátky

k Blumenfeldce.

„To je ňákej provoz!“ zavolala za mnou Anežka, ale

na tu jsem kašlal.

Mezitím už Blumenfeldka zanechala cukrování

s mladým Hartmanem a právě se chystala k odchodu.

Před kulatou, vypouklou tváří s krásnýma očima držela

zrcátko ušmudlané pudrem.

„Můžu si ještě brnknout?“

„Račte.“ Strčila zrcátko do kabelky, bojovně si

zkontrolovala zastrčení blůzy a pravila:

„Kdyby mě někdo hledal, jsem u mladýho

Hartmana.“ Významně jsem na ni zamrkal.

Významně zamrkala na mě.

„Cibulová bude?“ zeptal jsem se.

„Nech si to!“ odsekla a vypadla z kanceláře.

Honem jsem přisedl k telefonu. Vzala ho mořská

panna.

„To jsem zase já,“ řekl jsem. „Pojďte se mnou na tu

gymnastiku.“

„A přijde pan profesor Žamberk?“

„Nepřijde.“

„Ale já bych chtěla, aby přišel.“

„Ježišmarjá!“ zasténal jsem. „Neměl bych říct taky

šéfovi? To byste šla určitě, ne?“

„Ne,“ řekla. „Už jsem se ho nabažila.“

„Jste potvora.“

„Nemáme si co vyčítat. Nechtěl byste pana

profesora přemluvit?“ Odmlčel jsem se. Dlouho bylo

ticho. Pak se ozvala:

„Haló? Jste tam?“

„Jsem. Přemýšlím.“

„O čem?“

„Rovnám si to v hlavě. Buď máte tak strašně ráda

gymnastiku, ale bojíte se, abych vás neobtěžoval, a –“

„Co a?“

„– a v tom případě má Žamberk fungovat jako vaše

garde –“ Zase jsem udělal pauzu.

„Nebo?“

„Nebo máte tak strašně ráda Žamberka, ale protože

je to takovej mameluk, že se sám neozve, mám já

fungovat jako dohazovač.“

Ze sluchátka zazvonila písnička jejího smíchu.

„Myslíte v strašnejch extrémech.“

„Jak to teda je?“

„Je mi pana profesora líto. Nechtěla bych, aby byl

smutnej.“

„Tak mu zavolejte.“

„To zas nechci.“

„Proč?“

„Pro slepičí kvoč,“ pravila mile. Byl jsem si už zase

úplně jistý, že je to všechno hra, v které nakonec

vstřelím nádhernou branku.

„A když ho teda přemluvím, aby šel – přijdete?“

„No – ano.“

V dálce promluvil nějaký jiný hlas, slečna Stříbrná se

obrátila na kohosi v kanceláři. Potom pravila do

sluchátka:

„Musím k řediteli. Zavolejte mi, jak jste pochodil

s panem profesorem. Sbohem.“ Bez otálení zavěsila.

Uvelebil jsem se v Blumenfeldčině křesle, na jejím

polštářku z pěnové gumy, který si dávala pod zadnici.

To zrovna, ještěrko. Už se vidím, jak přemlouvám

Vaška, aby přišel. A už vidím tebe, jak děláš drahoty,

když tam večer Vašek nebude. A on tam nebude. A já

tam budu. Nezbavíš se mě, protože ty se mě ani zbavit

nechceš.

Vrátil jsem se do své kanceláře a počkal jsem půl

hodiny. Dost dlouho, aby to stačilo na přemluvení toho

stydlavého hašašíry. Ostatně byl v téhle záležitosti jistě

snadno přemluvitelný. Krátil jsem si čas četbou dopisu

jakéhosi zoufalce v důchodu, který nakladatelství

nabízel své služby jako perfektní překladatel do

a z němčiny, angličtiny, španělštiny, francouzštiny

a italštiny, neboť prý pracoval dlouhá léta jako jeden

z ředitelů koncernu Schicht-Unilever, což je po stránce

jazykové doporučením. Žadatel se nezmiňoval, co je to

po stránce kádrové. Napsal jsem obvyklý odmíták, že

momentálně nemáme nic, co bychom mu atd., a že si

jeho jméno zaznamenáváme atd. Pak jsem se koukl na

hodinky a vydal se zpátky do prázdné Blumenfeldčiny

kanceláře.

Ještě jsem tam nedorazil, když se za mnou opět

ozvalo Anežčino volání:

„Karle, telefon!“

„Kdo je to?“

„Nějaká soudružka Stříbrná.“ Ó! Co se to děje?

Anežka zůstala stát ve dveřích. Požádal jsem ji

zlomyslně:

„Přepoj mi to, prosím tě, k Blumenfeldový.“

Po přepojení se na druhém aparátu v mé kanceláři

nedalo poslouchat. Anežka se urazila a s hlavou pyšně

zdviženou zmizela za dveřmi. Ale přepojila to.

„To jsem pro změnu já,“ pravila slečna Stříbrná.

„Pomoc!“

„Co je vám?“

„Jdou na mě mdloby. To není možný! Vy?“

„No. Chtěla jsem vám jenom říct –“

„Sama od sebe?“

„Uklidněte se. Moc se vzrušujete a poznáte, že

nemáte proč. Na tu gymnastiku totiž večer nemůžu.“

To mě uzemnilo.

Nevzmohl jsem se na slovo.

„Musím večer služebně do Liberce. Mám tam být už

ráno v sedm a jinak bych to nestihla.“

„Pojedu s váma.“

„Jedu se soudruhem ředitelem.“

Sklíčil mě hluboký smutek. Večer se začal podobat

poušti.

„To jste mě teda zklamala, konvalinko.“

„Cože?“

„Že jste mě zklamala.“

„Ne – co jste to řek? Valinko nebo jak?“

„Konvalinko. Tak vám říkám v duchu.“

„Jmenuju se Stříbrná.“

„Vy mi nic nedopřejete.“

„Vy si to dopřejete sám. Tak sbohem –“ pravila

a velice prohnaně dodala: „– zatím.“ Hned jsem chňapl

po tom spásném slovíčku:

„Počkejte! Kdy se vrátíte?“

„V sobotu večer.“

„Počkám na vás.“

„Já nechci.“

„Ponesu vám kufr.“

„Žádnej si neberu.“

„Tak tašku. Nebo noviny. Nebo co si přejete.“

„Nepřeju si nic. Jestli mě chcete namíchnout, tak

tam přijďte.“

„Chci tam přijít, ale nechci vás namíchnout.“

„Tak zůstaňte doma a zpytujte svědomí.“

„Nikdy jsem ho neměl tak čistý jako teď.“

„A co ta vaše slečna od baletu?“

„Ale –“

„To myslím vážně, jako vždycky vážně,“ v jejích

slovech zazněl zas včerejší chlad. „Já o vás opravdu

nemám zájem, pane redaktore. Prostě zanechte nadějí,

víte?“

Říkala to tak, že to vypadalo na upřímnost. Naděje,

vzbuzené nedávnou koketností, ve mně skutečně

zvadly.

„Opravdu?“

„Opravdu.“

Dostal jsem bezmocný vztek. Ozvala se:

„Můžeme být přátelé, jestli o to stojíte.“

„Děkuju vám,“ pravil jsem ironicky.

„Tak sbohem.“ Neodpověděl jsem.

„Sbohem,“ opakovala.

„Váš služebník.“

V sluchátku cvaklo. Zavěsila.

A zase jsem houby věděl, na čem jsem. Vůbec jsem

se v ní nevyznal. Byla jako klamavý kaleidoskop, jako

aprílové počasí. Byla to živoucí detektivka. Stojí o mě?

Nestojí o mě? Jsem jí tak protivný? Ale zase ne tak

protivný? Není to všechno jenom oddalování

bezpodmínečné kapitulace, rafinované protahování

muk, aby rozkoš byla potom k zešílení? Anebo to

všechno myslí vážně? A proč ten zájem o šéfa? A proč ta

ohleduplnost vůči Vaškovi?

Samé otázky, a bylo mi z nich příliš mizerně, abych

si lámal hlavu s odpověďmi. Vytočil jsem ředitelství

Zverexu a ohlásil se jako soudruh Novák. Nemůžu se

dovolat soudružky Stříbrné. Soudružka Stříbrná měla

dnes odjet do Liberce. Už odjela? Ne, soudruhu. Jedou

až večer. Volejte linku třináct. Třináct! No proto! Cože?

Ale ne. Nic jsem neříkal. Já to ještě zkusím. Děkuju

vám.

Takže nelhala. Takže je to všechno jako na začátku.

Horší než na začátku. Takže pokud jde o slečnu

Stříbrnou, jsem úplný začátečník.

Tři divadla

Vrátný v divadle mě znal a bez řečí mě pustil

dovnitř. Sešel jsem po zadním schodišti, kde jsem měl

vždycky příjemný pocit, že nějak patřím k provozu

téhle výrobny iluzí. Ale patřila mi jen jedna malá

tanečnice.

V sále byla tma, pouze na jevišti svítily dva

reflektory. Zkoušeli nějaký moderní balet. Štíhlé dívky

v černých trikotech, uniformní hezounká těla, jedno

jako druhé. V trikotech vypadaly vždycky tak malinké…

Korepetitor v rohu jeviště třískal do piana a děvčata

sebou trochu komicky kroutila a vyhazovala černé nohy.

Od režisérského pultku vztekle vykřikoval choreograf

a figurky v trikotech se pokaždé poslušně zastavily

a poslušně začaly opět skákat jako trpaslíci.

Věra hopsala v první řadě. Blond vlasy měla smotané

do uzlu a pracovala jako úderník. Posadil jsem se

doprostřed sálu a zadíval jsem se na ni. Byl jsem

naměkko, skoro mi bylo líto baletinky, jak jsem se ji

chystal krutě oklamat. A ona, jako vždycky, netušila nic

a pracovala. Vždycky ve všem takhle pracovala. Do

každého svého počítání vkládala takové úsilí – všechno,

co v ní bylo. V divadle ji měli rádi. To jest: režiséři ji

měli rádi. Proto už to ve svém útlém věku dotáhla na

sólistku. I tady tancovala zřejmě nějaké sólo, protože

hopkala na druhou stranu, než kam poskakovaly ostatní.

A stejně jí to je málo platné. Bylo mi smutno, spíš

melancholicky. Jaká je to kariéra, ta kariéra těchhle

posedlých hezkých dívek? Trvá deset patnáct let, pak ty

nejlepší odejdou učit jiné blázny, ty horší vzpomínají.

Blbost, ušklíbl jsem se do rozsvíceného obdélníku

jeviště. Deset patnáct let, čtyřicet padesát let. Jaký je

v tom rozdíl? Je to všechno trapná, trapně krátká

záležitost, tak nebo tak.

Ale honí nás po světě divné síly. Slečna Stříbrná.

Tohle nesmyslné hopsání před vilnými zraky milovníků

umění. Režisér zatleskal. Pauza.

Vstal jsem a šel jsem k šatnám. Věru jsem chytil

s krajícem chleba v ruce. Rozzářila se na mě

pomněnkovýma očima, byla cítit potem a tělocvičnou.

„Kájo! Tys přišel?“

„Přijel. Tramvají.“

„Pojď ke mně. Lída tu dnes není.“

Zavedla mě do své sólistické šatny, kterou sdílela

s jinou sólistkou s povinností sboru.

„Heleď,“ řekl jsem. „Nechtěla bys večer na

gymnastiku? Tobě se to líbí, ne? Tak jsem si

myslel – Československo – Sovětskej svaz.“

Pochopila to, jak jsem čekal. Že je všechno zase

v pořádku. Proto byla strašlivě nešťastná.

„Já mám představení, Kájo!“

„To je blbý. Myslel jsem, že máš volno.“

„Měla jsem mít, ale Lída mě požádala, abych dnes

alternovala za ni.“

„Hm. Nojo. Tak to se nedá nic dělat.“

Bylo na ní vidět, že rychle přemýšlí. Kdy jsem ji

vlastně naposled někam pozval? Sám od sebe?

Nepamatoval jsem se. To spíš ona se pamatovala. Viděl

jsem, jak je zoufalá z toho, že by měla ztratit tuhle

příležitost.

„A co to má Lída večer?“

„Bratr oslavuje promoci.“

„Nojo. Tak to tam musí bejt.“ Pohlédl jsem na Věru.

Napjatě mi zírala do očí. „Škoda.“ A pak se rozhodla.

Vyskočila.

„Počkej tady!“

Otevřela dveře šatny a černý zadeček zmizel mezi

veřejemi.

Přistoupil jsem ke dveřím. Věra běžela k telefonu,

který byl na konci chodby na poličce na zdi. Díval jsem

se, jak vytáčí číslo, jak nervózně podupává piškotkou.

Pak to s ní trhlo a polohlasem, ale o překot spustila do

aparátu. Slovům nebylo rozumět.

Vrátil jsem se do šatny a čekal jsem v křesle. Proti

sobě jsem měl velké zrcadlo nad Věřiným toaletním

stolkem. Bylo ověšeno maskoty, v rohu byla moje

fotografie. Pohlédl jsem na ty dvě tváře, na tu na

papíru a na tu na skle. Obyčejné tváře jednoho

soudruha. Za těma šedýma očima, za těmi rysy, jakých

jsou statisíce na schůzích, v kancelářích, v šatnách

baletek a jiných milenek, za těmi dost hezkými ústy, za

oblekem od Knížete je historie posledních deseti let, ne

moc hezká, a ne zas moc svinská historie, ale dost

nesmyslná historie. Jenže kdo ji pozná, jenom z té

tváře? Ta slečna, která teď nesmyslu, jenž si říká Karel

Leden, nasazuje korunu? Anebo ta druhá, v černém

trikotu, která se právě zoufale snaží zachránit ten

nesmysl pro sebe? Nedalo se nic dělat než se

ušklíbnout.

Věra vrazila do šatny.

„Lída to za mě veme!“

Pošetilá ženská radost z ní zrovna sálala. Sedla si na

stoličku a naklonila se obličejem ke mně. Znova jsem

ucítil pot těžké dřiny.

„Kájo!“

„No?“

„Já jsem moc ráda, žes přišel.“

„To víš.“

Objala mě. Z chodby se ozval mužský hlas:

„Dámy! Na jeviště!“

Osud vyměřoval Věře na štěstí jen krátké chvilky.

Vtiskl jsem jí na čelo jidášský polibek, do ruky lístek

s výmluvou, že přijdu ze schůze až na poslední chvilku,

a z budky před divadlem jsem zavolal Vaška Žamberka.

„Mladíku, jste jako rampouch,“ řekla mi šéfka

a odstrčila mě od sebe. Seděli jsme na pohovce

v salóně, kde včera soudruzi Andres a Vrchcoláb bavili

ministra a kde slečna Stříbrná sváděla šéfa. Teď tu

sváděla šéfka mě, za pomoci bikavéru. Neúspěšně.

„Promiň, Elo. Mám starosti.“

„To pozoruju,“ řekla. „Jenom nevím, co si mám

myslet? Redakce? Nebo ta srdeční záležitost?“

„Tak. Všechno dohromady.“

„A jé! Chandra.“

Ano, chandra, myslel jsem si.

Šéfka si nalila bikavér a překotila ho do sebe, jako

kdyby to byl koňak.

„Co bych měla říkat já?“ pravila.

Ze starobylých vyřezávaných hodin, které kdysi

zdobily nějakou loveckou chatu nějakého původního

majitele, vykoukla červená kukačka a odkukala šest

hodin.

„Co tobě schází, člověče?“ řekla šéfka. „Svobodnej

mladík v dobrým postavení.“

„Co schází tobě?“ řekl jsem.

Šéfka tupě hleděla na býčí hlavu na etiketě.

Obtloustlá čtyřicetiletá šéfka. Malinké oči nebyly

najednou nijak zlé. Zvrhla do sebe další bikavér.

„Všechno, ty blázne,“ pravila. „Mládí, manžel, děti,

práce, všechno.“

„Proč nejdeš do zaměstnání?“ Pohlédla na mě

ironicky.

„To myslíš, že by mi pomohlo?“

„Proč ne? Práce je dobrý opium.“

„Pomáhá tobě?“ Pokrčil jsem rameny:

„Nemám takovou, která by mi pomáhala.“

„A jakou mám mít já?“ Bikavér byl už na dně. Sáhla

za pohovku a vytáhla láhev koňaku. „Pojď, kamaráde!“

oslovila ji, ačkoliv to byla Marie Brissard, a nalila si do

skleničky od vína.

„Měla jsem takovou práci,“ řekla. „Ještě když jsem

byla pitomá svazanda. Pracovala jsem ve Svazu, víš?“

Začala mávat lahví do taktu a zazpívala docela

melodickým hlasem:

Vzduch se čistí,

už fašisti

nebudou nám poroučet!

„Jo,“ pravila trpce. „Pak se fotr stal ministrem

a pan Procházka soudruhem. A já s ním uzavřela

manželství. Vzorný socialistický manželství. Až na to,

že se zjistilo, že nemůžu mít děti.“

„To je smutný,“ řekl jsem. „Ale vzal to čert. Tohle

není svět moc vhodnej pro děti.“

Šéfka se rozesmála, velice smutně.

„Tos řek hezky, Kájíku. To není. A to ty o něm ještě

moc nevíš.“ Něco podobného mi řekla jedna slečna. Ale

myslela to jinak.

„To, co vím, mi stačí,“ řekl jsem.

„Vidíš. A jak si teda můžeš myslet, že mě nějaká

práce zbaví týhle chandry? Práce! Já jsem byla zvyklá si

myslet, že prací pomáhám vznešenýmu cíli. To jsem se

ale měla narodit v nějaký jiný rodině. Nějakýmu

malýmu idealistickýmu úředníčkovi.“

Rozhlédla se po pokoji. Všechno tam mělo původně

původní majitele. Ale každá věc jiného. Byl to výsledek

ministrovy staromilské vášně a konexí. Některé takové

kusy se normálně prodávaly jen do muzeí. Třeba ten

rokokový příborníček, v němž jsme se zrcadlili. Já

a šéfka.

Šéfka se zas dala do zpěvu:

„Je konec bídy, je konec hladu,

je konec zlodějských světa řádů!“

Zachechtala se.

„Ty mě z toho vyléčili,“ zasípala. „Můj fotr, ten

známej a ostražitej odhalovač nepřátel lidu. A můj

soudruh manžel. Ten básník. Ten inžinýr lidskejch

duší.“

Rozesmála se a z očí se jí rozkutálely slzy.

„A já byla zblblá do Majakovskýho. Nad námi všemi

kéž jak pomník duní za bojů zbudovaný socialismus! Za

bojů. Jaký můj soudruh manžel vede boje? Tobě to

nemusím říkat.“

„To ne,“ řekl jsem. „Jako zrovna teď tenhle

o Cibulovou.“ Chytila mě za ruku.

„Kájo – jestli se ti to líbí, jdi proti němu. Vykašli se

sakra jednou na všechno a bij se za nějakou věc!“

Ušklíbl jsem se.

„Já nejsem bijec,“ pravil jsem chladně. „A tvůj

manžel si už zajistil většinu. Nechci si rozmlátit hubu.“

„Jo,“ hlas jí přeskočil, skoro vzlykla. Zalila si

hlasivky novou dávkou Marie Brissard. „Nikdo si nechce

rozmlátit hubu. Jen aby si ji nakonec nerozmlátili

všichni.“

„Nevěř tomu,“ řekl jsem. „Tohle je věk opatrnosti.

Hubu si rozbíjej jenom neopatrný. Pošetilci. Idealisti.“

Škytla a kývla naondulovanou hlavou.

„Ale co nakonec?“

„Život je krátkej,“ řekl jsem, „a posmrtný tresty se

nekonaj. S pomocí opatrnosti se můžem dožít penze.“

Odvrátila hlavu a podívala se z širokého francouzského

okna. Za ním se prostírala zanedbaná zahrada s kašnou,

uprostřed níž stál mramorový amorek s uraženou

hlavičkou.

„Znala jsem opatrný i neopatrný. Ani se nenadáli

a jsou na pravdě – čí?“ Pokrčil jsem rameny.

„Nevím. Byl takovej národně socialistickej satirickej

románek – Na pravdě hmoty.“

„Jsou po smrti,“ řekla. „Anebo seděj. A jak byli

opatrný. A dokonce horliví, že se mohli přetrhnout.“

„Život je riziko,“ řekl jsem.

„A věřili tomu. Vznešenýmu cíli, víš?“ podívala se na

mě koňakovýma očima. „Jako já. Jenomže to už je

dávno, co já. Z tý duševní choroby mě vyléčili.“

Pohlédla smutně na láhev Marie Brissard.

„Teď je ze mě duševně zdravej alkoholík. A svádím

mladíky.“

Na bezhlavém amórku usedl šedivý holub. Zakýval

ocáskem, upustil obsah vnitřností do prázdné kašny

a vznesl se opět k nebi, které začínalo růžovět.

„Elo,“ řekl jsem. „Věříš na něco?“

Francouzským oknem vnikalo do toho skladiště

starožitností růžové světlo jako reflektor. Ten, co

vytváří náladu pro pekelný tanec bajadér. Ale polévalo

jen alabastrové sošky, staré obrazy, láhev Marie

Brissard, mě a šéfku. Podívala se na mě. Panenky jako

panenky koček chytily to světlo a růžově zazářily.

„Seš pitomej? Nebo si myslíš, že jsem ještě zažila

málo, abych zmoudřela?“

„Jen mě to tak napadlo.“

„Ty snad na něco věříš?“

Věřím na něco? Spíš jsem se dávno vykašlal na

přemýšlení. Pouze na jisté, asi nepodstatné věci jsem

donedávna věřil, jenže jedna slečna mě zviklala…

Nevěřím teda na nic.

Věřím nevěřím, to jsou moc svalnatá slova. Nikdy

jsem pro nic nehořel, šéfko. Byl jsem vždycky studený

jako psí čumák. A dobře jsem čenichal. Jenom jsem si

vždycky myslel, že něco je pravda a něco ne.

„Zásadně nevěřím,“ řekl jsem. „Ale myslím si.

Myslím si, že my přece jenom sedíme na správný lodi.“

„Myslíš?“ ušklíbla se.

„Myslím. Osobně jsme stejný svině jako tamti, ale

vsadili jsme na správnou loď.“

„Myslíš na socialismus?“

„Může se tomu tak říkat.“

Růžové světlo v šéfčiných očích zhaslo.

„Miláčku, copak seš nějakej politik nebo co, že

rozděluješ svět na kapitalismus a socialismus?“

„Jak jinak? To je objektivní fakt, ne?“

„Zeměpisnej fakt. A ty snad, aspoň mám dojem, seš

básník, ne?“ Trpce jsem se usmál.

„Dejme tomu. Ale básník, kterej žije na východ od

demarkační čáry. A tak dělá dobře, když se podle toho

zařídí.“

Šéfka se rozesmála škytavým smíchem.

„Jenomže, mladíku, ta demarkační čára, aspoň pro

opravdový básníky, nejde podle poledníků. A ty dva

světy nejsou pro ně vůbec žádný zeměpisný pojmy.“

„A co teda jsou?“

Šéfka si znovu posloužila pálivou Márinkou.

„Je to sranda, když ti to říkám takhle nadrátovaná,“

pravila. „Ale jsme vzdělaný lidi, i ve vopici mluvíme

rozumnějc než domovnice. Kapitalismus a socialismus,

říkáš?“

„Když vynecháme zbytky feudalismu někde

v Orientě.“

„To vobojí,“ pravila šéfka, „jsou jen dvě variace na

jedno téma. Na to pitomý téma, co o něm ten blázen

Gorkij mluvil tak hrdě. Člověk, víš, milánku? A krz

tohohle pitomýho savce vede ta demarkační čára. Buď

je to člověk, anebo je to svině.“

Šéfka se rozkašlala.

„A vobyčejně,“ řekla, „vobyčejně – škyt – to ani

nejde rozeznat.“

Asi o hodinu později jako bych patřil na podobenství.

Seděl jsem sám pod mračnem cigaretového dýmu,

abych zabil ten večer. Dřevěná stěna Zimního stadionu

bránila kouři unikat k měsíci. Dole pode mnou,

v prudkém světle obloukovky, rozvíjeli Gorkého téma

jakýsi Rus, podobný gorile, a Angličan, kterému

v neuvěřitelných dávkách šplíchala krev z nosu na prsa.

Kolem dokola bouřil dav, a když se při jednom prudkém

háku Rus minul cílem, rukavice švihla do prázdna

a odlétlo z ní několik kapek na bílou košili rozhodčího.

Za mnou, rovněž jako součást podobenství, volal

z plných plic soudruh Andres:

„Zab ho! Zab ho! Zab ho!“

Neviděl mě. Krčil jsem se mezi chraptivým pivním

nádorem a mezi rtuťovitou dívkou, kterou její mladík

musel násilím přidržovat na sedadle, aby nepodlehla

záchvatům krvelačnosti. A soudruh Andres, ničeho

netuše, vnášel do podobenství ještě jiný význam.

Byl jsem od chvíle, kdy jsem vypadl z vily s amórkem

a zanechal šéfku s Márinkou v katalepsii na pohovce,

v divné náladě. Prapodivné. Angličana právě zachránil

před knokautem gong, ringový rozhodčí se radil

s bodovými a dav hlasitě vymáhal vraždu. Skrčen

klouzal jsem očima po tvářích kolem sebe a na protější

tribuně. Tam z nich byl jen kropenatý závěs, z obličejů

jenom černé očko dokořán otevřených úst. Tváře kolem

mě vyřezávalo světlo obloukovek do podob rituální

masky. Obklopovala mě vůně dřevěné konstrukce, vůně

zaplivaného lesa, plného špačků, mastných papírů

a močoviny. Zástup, vzdouvaný prastarým voláním

kolosea, vydával ze sebe téměř nesnesitelné množství

decibelů. Nějak bůhví proč, a bůhví proč právě tady, mi

hlavou projela vzpomínka na nemravný manuskript, a já

se zhluboka nadýchl vůně světa, jehož jménem jsme

bojovali proti nebezpečím toho manuskriptu.

S kapitalismem se zbavil nezaměstnanosti, ale

sebevědomá hrubost mu zůstala. Beze zbytku, beze

změny. A snad přišel s kapitalismem i o některé dávné

ctnosti. Bůhví. Soudruh Andres za mnou školil souseda

o sovětském šermu pěstí a na rozhodčího bílé košili

rostly krvavé skvrny do formátu růží. Růží.

Růží. Jedna růže, velice vzdálená tomuto teatru

mundi, růže snad také pro téma Gorkého, ale

jinak – jak, jsem nevěděl –, ujížděla právě v nočním

rychlíku do Liberce a hrála kapesní šach s ředitelem.

A druhá, trošku povadlá, ronila patrně tajné slzičky na

jiné tribuně, ale v tom samém městě. Mou

nepřítomnost si jistě vyložila tak, jak jsem s tím

počítal: to jest falešně. A snad se v ní už probouzí

mnou plánovaná tendence pomstít se mi jediným

ženským způsobem na mém nejlepším příteli. Všechno

bylo tak dobře vymyšleno – jen kdyby neměla ty tři

velké nevýhody: že je hezká, že je od baletu a že je to

moje milá. Tři tabu, možná moc silná pro mého

nejlepšího přítele.

K popravě mezitím nedošlo. Soudce, starý

profesionál, se nedal zastrašit hlasem lidu a předčasně

ukončil utkání pro nezpůsobilost soupeře. Dav

zaprotestoval, zatleskal, zdvihl se proudy ze sedadel

a počal se valit na pivo.

Nebylo to jednoduché a jednoznačné podobenství,

pokračovalo v hospodě, kde u vysokého stolku stál ještě

jeden můj známý, mladý Hartman, a o rameno se mu

opírala Dáša Blumenfeldová. Už o rameno. Hádal se

s Andresem a židovská dívka zasahovala do sporu

vřeštěním, podle gest zcela jednoznačně na straně

mladého Hartmana. Zamrkal jsem na ni. Průvodci mě

nezaznamenali, ale jejímu bystrému zraku nikdy nic

neuniklo. Přes facku, kterou mi nedávno uštědřila,

vrátila mi spiklenecky zamrkání, hned nato koketně

nacpala zbytek svého vuřta mladému Hartmanovi do úst

a přitom se mu pověstnými ňadry silně otřela o košili.

Dopil jsem pivo a obrátil jsem se k východu.

A dostalo se mi ještě jedné varianty podobenství.

Megafon ohlásil dvojici ve váze polotěžké, Vasko

Kolakoviče z Federativní lidové republiky Jugoslávie

a Stanislava Andrzejewského z Polské lidové republiky,

a kolegovi Andresovi za mnou naskočila mezi obočím

vráska.

Objevila se tam ten večer poprvé. Neměl ji, když

československé nebo lidově demokratické borce mlátící

kapitalistické rohovníky vybízel v nejvyšším rejstříku

hlasové intenzity k odvaze („Bij ho!“, „Zab ho!“);

nebyla tam, když československé boxery, bušící do

zástupců jiných lidových demokracií, povzbuzoval

poněkud ukázněněji („Do toho!“, „Ta sedla!“); nebyla

tam, když utěšoval československé pugilisty mrzačené

sovětskými Rusy („Franto, vydrž!“), když uznale chválil

sovětskou školu („Dobrý kontr, to se musí nechat!“),

ani když si liboval úroveň utkání („Výborný sport!“).

Nebyla tam konečně, ani když při bojích cizích lidových

demokratů mezi sebou povzbuzoval neutrálně obě

strany („Nebojte se, hoši! Výborně!“), s mírnou

preferencí pro borce sovětské.

V Polsku však nedávno začali vydávat detektivky

a o jugoslávském režimu se před několika dny

neočekávaně opět kriticky vyjádřil soudruh Král.

Napadlo mi, jestli se Andres neuchýlí k třídnímu

hledisku. Jenže Kolakovič byl podle hlášení příslušník

jugoslávské Bezpečnosti a Andrzejewski strojní

zámečník. Sotva tedy bylo možné posoudit kvalitu

jejich třídnosti.

A taky na to nebyl čas. Zazvonil gong, policista se

zámečníkem se do sebe pustili, dav a aréně se rozeřval

a já nastražil uši.

Dvě kola jsem je napínal marně: problém kolegy

Andrese se jevil jako neřešitelný. Ani ryze sportovní

odpověď nebylo možno nalézt – soupeři do sebe bušili

naprosto vyrovnaně, dav nestranně jásal nad každým

zaduněním kterékoliv lebky, takže Andres se ani

nemohl přiklonit k tomu, který měl převahu, jak by byl

za té situace jistě udělal.

Teprve třetí kolo rozhodlo vše, i partyzánovo dilema.

Na začátku druhé minuty podařil se zámečníkovi

razantní direkt na policajtův solar plexus. Jugoslávec

slyšitelně zasténal, žaludeční křeč ho ohnula v pase,

zvuk kolosea přidal na decibelech a z nich, odkudsi

z nejlacinějších míst na galerii vysoko nad námi, přilétl

jasný, všechno pronikající hlas hrdla vysmoleného

pivem, hlas ze zakouřených výšin amfiteátru, boží hlas

lidu, a pronesl dvě zcela srozumitelná a zdravou

nenávistí naplněná slova:

„Bij fízla!“

Ta slova vzpamatovala soudruha Andrese a roztočila

podobenstvím.

„Kolakovič, nedej se!“ přidal se proti všem

zvyklostem na stranu slabšího. „Bij Poláka! Vydrž!

Zvedni se! Kolakovič! Zab ho!“

Bylo však už pozdě. Jugoslávský tajný klesl na

kolena, převrátil se na bok, natáhl se na záda a byl

v limbu. Boží hlas na galerii metamorfozoval v čiré

nadšení. Kolakoviče odnášeli na nosítkách.

Je to divný svět, pomyslel jsem si; ten, jehož

jménem bojujeme proti manuskriptu. Ale neměl jsem

pravdu. Z kapitalismu mu nezůstala jen sebevědomá

hrubost. Taky některé ctnosti. Některé, patrně ne

zrovna špatné ctnosti. Kdo se v tom má vyznat. Prodíral

jsem se praštící dřevěnou uličkou, tím pachem lesa

politého pivem, a bylo mi čím dál divněji. Jako by mě

opustila nějaká jistota. Hlavou se mi honil přízrak šéfky

utěšující se pálivou Márinkou, slečna Stříbrná

a Blumenfeldová Dáša. Nějak nepříjemně na očích

čněla tam taky postava baletinky na hedvábném

palečku, slzy jí kanuly z očí. Prodral jsem se ven ze

stadionu, na nábřeží lemované kaštany, v jejichž

korunách hrál vítr svoje dávné šlágry.

V dálce svítila modrá koule na stanici tramvaje.

A bylo mi divně. Byla noc, měsíc, jehož rybí oko mě

sledovalo po všechny dny tohoto pašijového týdne jako

oči generála na dávno odloženém obraze, a pod tím

měsícem ujížděla slečna Stříbrná do Liberce. Upjal

jsem se k té vidině, k čajové růži. Snad mě zachrání,

uvede k novým jistotám, k jistým jistotám. Srdce se mi

sevřelo. Poprvé po letech mi napadlo, že jsem vlastně

na světě sám, a poprvé po letech mi to začalo vadit.

V zamyšlení jsem málem vrazil do dvojice skryté

rozložitým stínem kaštanu. Ze stínu leskle zablýskaly

gazelí, téměř orientální oči, zamrkaly. Znělo těžké

oddychování. Byla to Dáša Blumenfeldová v objetí

chvějícího se a vochlujícího mladého Hartmana.

Diskrétně jsem přidal do kroku a brzo jsem sám

zmizel v kaštanové tmě.

Porada lektorů

Uplynula noc, a se svěžím ránem mě divná nálada

přešla. V tramvaji ujížděly do práce téměř nahé dívky

v průhledném silonu, v redakci byl vzkaz od šéfa, že

ten den bude mimo podnik, a já se tak vyhnul nutnosti

odevzdat mu posudek na Cibulovou.

Ani jinak se nestalo nic. Čekal jsem, jestli mi telefon

nepřinese zprávu o neznámých dějích noci, ale přístroj

mlčel, a to bylo vlastně dobré znamení. Na podobenství

jsem zapomněl. Nedělo se nic. Ani den nato se nedělo

nic.

Až na to, že odpoledne mě navštívila Blumenfeldka

a provedla rekapitulaci sporu o Cibulovou. Ani ona se

nezmínila o podobenstvích; byla jenom mimořádně

načesaná, vymydlená, vypůvabněná a měla úplně novou

tuzexovou blůzu, jakou jsem na ní ještě nespatřil,

s dekoltem, jaký do té doby nebyl v Praze vůbec

k spatření.

A situace, informovala mě, vypadá tak, že ze šesti

externích lektorů čtyři budou, s většími nebo menšími

výhradami, pro vydání: Kobliha, Brát, Hezký a mladý

Hartman. Při posledním jméně jsem opakoval významný

pohled z hospody na stadioně, ona je však pronesla

s obličejem sfingy, zařadila je jako běžnou položku

mezi ostatní svá aktiva a pokračovala: proti budou

jenom Duda a Beneš, oba realisté v literárním i jiném

smyslu, oba ze šéfovy železné gardy. Pokud jde o šest

internistů, po překvapujícím kladném posudku

Pecákové nepodařilo se zajistit pouze senilního

redaktora českých klasiků Žlůvu a samozřejmě

partyzána Andrese. A – „A co ty?“ zeptala se mě přímo

a pohlédla na mě gazelím zrakem zpod kaštanu.

Co já?

„Víš,“ řekl jsem, „je to pěkný, ale taková senzace to

zas není.“

„Hele, neštvi mě,“ gazelí oči se jí zúžily do tvaru

hodně hubených čoček. „Co my tady vydáváme za

senzace?“ Sklonil jsem hlavu, do očí mi padlo latinské

heslo mého redakčního erbu. Non edemus, ergo sumus,

Dášenko. Ale takovéto karteziánství nebyla vhodná

odpověď.

„No, když to srovnáš třeba s Aloisem –“ řekl jsem.

Alois byl brilantní, poetizující stylista, který kdysi

psával dráždivé sociální románky z pražských barů, ale

potom se, jako tak mnozí, přiklonil ke slavné historii.

A na to samozřejmě Dáša skočila:

„Di se bodnout s tim poserou! Pořád chtěj

současnost, tak tady ji maj!“

„Jenže ti řeknou, že to není dost umělecky zralý.“

Zamračila se.

„Tak ty to chceš teda potopit?“

Poprvé jsem v Dášině milé tváři spatřil možné

nepřátelství. A připadlo mi nějak nebezpečnější než

šéf, ačkoli mi nemohlo nic udělat. Nebylo aktuální, ale

taky patrně ne efemérní, jako bývala nepřátelství

šéfova, který již zcela přivykl dobrému zvyku naší

společnosti, v níž devastující kritiku provází poplácání

po zádech, obojí z jednoho zdroje.

Honem jsem zaprotestoval:

„Vůbec ne. Ale víš přece, čím oni měří prózu.

Budeme ji muset přemluvit, ať z toho vyškrtá půl tuctu

prdelí –“

„Ale budeš pro?“

„Když vyškrtá ty –“

V gazelích očích blýsklo opovržení. Ale jen mírné.

„Chceš mít prostě před Emilkem alibi, viď?“ Pokrčil

jsem rameny.

„Nevím jistě, jestli právě tenhle rukopis stojí za

riziko.“

„A co by to muselo bejt, aby to podle tebe stálo za

riziko? Tolstoj, ne?“ zaječela, že to muselo být slyšet až

v korektorně. „No, jestli budem čekat, až nám z našeho

malýho českýho srabu vyroste Tolstoj, to se teda

načekáme. A voni ho pak stejně zakousnou.“

„Nerozčiluj se, Dášo. Budu pro s výhradama. To snad

stačí. Můžem bejt přeci taky trochu objektivní?“

„Objektivní? Když voni nejsou ani trochu?“

zavřeštěla svým proslulým agresivním tónem. „Tak já ti

něco řeknu: i kdyby Cibulice byla napsaná polenem,

a to vona neni, budu pro. Vona má třeba všelijaký

mouchy, ale furt je to lepší než ty napulírovaný hovna,

co je voni píšou na vavřínový věnce.“

Vzrušila se, jako kdyby se jí to týkalo osobně,

a sáhla opět ke slovníku, který jí byl vlastní. Sotva jej

asi používá, napadlo mi, před mladým Hartmanem.

Potom práskla dveřma a mně bylo chvíli krajně

nepříjemně.

V sobotu ráno přiletěl šéf na poradu lektorů na

poslední chvíli.

„Máš posudek?“ zeptal se mě rychle šeptem.

„Mám. Včeras tu nebyl, tak jsem ti ho nemoh dát.“

„Dobrý, dobrý. Potom ho přečteš.“

Vypadal nějak nervózně a jeho nálada se okamžitě

přenesla i na mě. Srovnal jsem jeho ustaraný obličej

s tváří Dáši Blumenfeldové; ale tak nějak asi musela na

své okolí působit historická, ne zrovna krásná

Kleopatra, když se jí podařilo ulovit Gaia Julia. Moje

nálada se zhroutila úplně. Šéf zasedl do čela stolu, dost

nejistě se rozhlédl. Po jeho levici spočinul laureát

Žlůva, po pravici Dudek a Beneš, naproti nim mladý

Hartman a pak porůznu my ostatní. Brát samozřejmě

chyběl, a z nějakého důvodu se nedostavil ani Andres.

Ani včera nebyl v redakci. Nepochyboval jsem však, že

posudek odevzdal. Ani jaký.

Za otevřeným oknem zvonila radostná letní ulice, šéf

se zamračeně rozhlédl a požádal Dudka, aby okno

zavřel. Svlékl si sako, pronesl staré pozorování, že při

otevřeném okně není slyšet vlastního slova a že si

máme udělat pohodlí, protože bude horko. Symbolicky

to nemyslel, a jakmile přestal dovnitř proudit svěží

benzinový vzduch, horko nastalo. Všichni jsme si

sundali saka a Blumenfeldka si porozepnula knoflíček.

„Tak soudruzi,“ pravil šéf rozmarným hlasem a toho

dne poprvé si utřel čelo, zatím suché, kapesníkem,

„vítám vás na téhle poradě o zajímavém,

talentovaném, ovšem dost problematickém rukopise

soudružky Jarmily Cibulové. A hned předem bych chtěl

říct, že já nesdílím bezvýhradné nadšení některých

lektorů, především soudružky Blumenfeldové

a soudruha Koblihy. Ti o tom mluví jako o uměleckém

objevu, ale je to přece jen pouze talentovaná

začátečnická práce.“

„Která znamená umělecký objev,“ skočil mu do řeči

Kobliha, a porada místo pozvolného stupňování

dramatické linky dospěla rázem k nejhoršímu. „Nikde

nepíšu, že je to mistrovské dílo,“ pokračoval Kobliha.

„Ale je to nesporný, dynamický talent, a nevím, co by

mohlo mluvit proti vydání.“

Šéfovi vyskočila na čele první kapka potu a mohl nyní

použít kapesníku funkčně. To brzy, pomyslel jsem si.

„Soudruhu Kobliho,“ pravil hlasem, který se

skutečně chvěl, „ty nejsi nakladatelský pracovník. Vidíš

věci, abych tak řek, čistě z ideální stránky. Ale my

v nakladatelství musíme brát v počet všechno. Já vím,

že jsme donedávna literaturu trošku nivelizovali, takže

mladí teď upadají do extrémů –“

„Kteří mladí? Vždyť zatím nic nevyšlo. Pár povídek

v Pochodni,“ podivil se Kobliha.

„Ale ty jsou právě příznačné!“ zvolal šéf. Ozval se

v tom nádech zoufalství. Ty první vlaštovky, o nichž se

zmínil Kobliha, vyrostly v podivné perspektivě bdících

nad kulturou do velikosti ptáka Noha. Do své skutečné

velikosti, pomyslel jsem si hořce, a šéf ze všech sil

bojoval, jak bylo hodno jeho pověsti: „Já opravdu

nechci, aby se psalo pořád jen o údernících, jenomže

vidět naši společnost výhradně z té nejčernější stránky

jako Cibulová –“

„Píše přece o chuligánech, a to je černá stránka

každý společnosti. A jak by se o nich mělo psát ze

světlé stránky?“ ozvala se poprvé, a hned s drzou

jedovatostí Blumenfeldová.

Šéf ihned změnil taktiku.

„Ano. Jenomže právě podívejte se: dneska čtou taky

mladí. Kdybysme tohle vydali, budou protestovat

učitelé, protože tahle knížka, to je přímo učebnice

chuligánštiny!“

A začala fungovat kohorta. Beneš pravil:

„Z hlediska výchovného je to přímo strašné. Jistěže

se výchovná funkce literatury musí prosazovat méně

přímočaře, než jsme si donedávna mysleli, ale

vychovávat mládež takovým naturalismem –“

„Přečtěte si včerejší Literární gazetu, soudruzi,“

převzal kolík šéf, aby jeho strana neztratila iniciativu.

„Jsou tam recenze na dvě nové knihy mladých autorů,

které soudružka Blumenfeldová fedruje i u nás. Kritik

Nikolajev v nich zjišťuje silné prvky naturalismu a rázně

je odmítá.“

„To jsou válečný novely. O válečnejch hrůzách je

těžký psát bez naturalismu,“ namítla Blumenfeldka.

Ozval se Dudek:

„I jde to! A jak krásně to jde!“

Obtloustlý Žlůva nemohl už vydržet horko

a pootevřel okno. Zvonění tramvají trochu přehlušilo

šéfova slova, šéf opatrně rejdoval s tématem od

problematizující se teorie k pořád zcela

neproblematické praxi:

„Z nakladatelského hlediska, málo platné,“ pravil,

„si nemůžeme dovolit začít s vydáváním mladé prózy

takhle. Naturalismus, modernismus, to je pro začátek

trochu silné sousto. A tahle novela je přímo koncentrát

toho všeho. Soudruzi,“ obvyklé oslovení přítomných

pánů a dam pronesl jako zaklínadlo, „berme to

z praktické, a nebojím se říct, taktické stránky. Nám

všem, jak tu sedíme, leží na srdci osud mladé

literatury, a protože jsme koneckonců lidé, nemohou

nám být lhostejné ani osobní osudy mladých autorů.

Jsme tu v úzkém kruhu, mohu vám tedy důvěrně sdělit

stanovisko soudruha Krále k poslednímu vývoji.

A soudruh Král má vždycky dobré informace.“

Udělal řečnickou pauzu a napil se kávy.

„Soudruh Král,“ pokračoval potom ponurým tónem,

příslušným ke zvuku toho hrozivého jména, „pečlivě

sleduje literární diskusi u nás i jinde. Nedávno jsem byl

u něho a mluvili jsme právě o kritických statích

Nikolajeva. Nikolajev je velmi vážený kritik, a neváhám

to říct, velmi směrodatný kritik, soudruzi.“

Opět se rozhlédl, aby zkontroloval učiněný dojem.

Blumenfeldka se tvářila opovržlivě, Kobliha vytáhl

obočí, Dudek a Beneš pokyvovali hlavami, mladý

Hartman se podobal alegorii rozpaků a nad všemi viselo

lepkavé dusno. Všiml jsem si, že v tomto kritickém

okamžiku hodila Blumenfeldka očkem po jediném

přítomném mladém (aspoň podle kalendáře) autorovi,

a když zjistila, že bojuje vnitřní boj mezi autoritou

a erotikou, naklonila se svým kádrově sebevražedným

dekoltem k němu a cosi mu důrazně zašeptala do ucha.

Vždy optimistické rysy mladého Hartmana roztály ve

vilném úsměvu.

„A soudruhu Královi, soudruzi, ani při jeho opravdu

mimořádné zaneprázdněnosti, neujde nic z toho, co se

děje v kultuře,“ pokračoval šéf smrákavým tónem.

„V poslední době si dal například tu práci, že v minulém

ročníku Mladého života spočetl všechny fotografie, na

nichž jsou ženy. Bylo jich tři sta sedmdesát devět

oproti pouze dvěma stům dvaceti třem fotografiím

mužů. To by ještě tak nevadilo, ale plných dvě stě

devadesát pět, soudruzi, tedy dvě třetiny, byly ženy

v plavkách nebo s velmi odhalujícími výstřihy!“ řekl,

a celá společnost automaticky zašilhala po té věci

u Dáši Blumenfeldové. Nastal momentální trapas,

Blumenfeldka jej však ledově nezaznamenala a šéf,

který jej naopak zaznamenal velmi citlivě, honem

pokračoval: „A z těch žen v plavkách jich byla rovná

stovka v bikini! Když jsme se loučili, povídal mi soudruh

Král důvěrně: ‚Soudruhu Procházko, mohu říct jen tolik.

My jsme vždycky byli, jsme a budeme pro socialistický

realismus. Kdo by u nás chtěl hájit naturalismus,

modernismus, a vůbec všechny ty všelijaké ismy, špatně

to s ním dopadne!ʻ“

Dudek a Beneš zakývali hlavami jako maňásci. Ale

jinak, zdálo se, minula se chmurná prognóza soudruha

Krále obvyklým účinkem. Mladý Hartman ji patrně

vůbec neslyšel, protože se dosud nevymanil ze zajetí

Dášina dekoltu. Kobliha seděl zamračeně, Hezký

zkroutil ústa do podivné křivky, vyjadřující bůhvíco;

pak jsem si všiml, že nespokojeně sleduje

Blumenfeldčino laškování s Hartmanem. Snad teda to.

„Špatně, soudruzi,“ potřásl hlavou šéf. „To vám

tlumočím autentická slova soudruha Krále, a ten, jak

víte, je v takovýchhle otázkách vždycky ažůr. A proto

vás prosím, abyste z tohoto zorného úhlu přistupovali

i k Cibulové. Modernismus, naturalismus –“

„Podle mého názoru se tady celkem nejedná

o naturalismus,“ pravil vztekle Hezký a pohlédl ostře

nikoliv na šéfa, nýbrž na Blumenfeldku. Bylo to tedy

tak. Blumenfeldka pohled zachytila a reagovala na něj

úsměvem velké mezinárodní milostnice. Zblblý mladý

Hartman si to snad vyložil ve svůj prospěch, zato křivka

Hezkého úst se vyrovnala. „Opravdu, nejedná se tu

celkem o naturalismus,“ opakoval a lehce vrátil Dášin

úsměv. „Nesmí nás mýlit jistá naturalistní faktura, ale

to ještě neznamená, že základní pohled dílka je

naturalistický,“ hovořil profesorsky. „Vůbec ne. Řekl

bych, že tahle drsná, a připusťme, trochu okrajová

problematika je pojata z morálních pozic socialismu,

a –“

Pokračoval tak asi čtvrt hodiny, naprosto učeně,

zcela teoreticky. Čas od času se mu šéf pokusil

naznačit, co si o těchto teoretických otázkách myslí

dobře informovaný soudruh Král, ale pro akademicky

uvažujícího Hezkého bylo zřejmě důležitější, co si

o nich myslí Dáša Blumenfeldová.

A všechno, co ta dívka toho dne dělala, se obracelo

v její prospěch. Mladý Hartman si přes své příslovečně

dlouhé vedení povšiml hlubokých pohledů, jimiž

inspirovala Hezkého, ale místo aby se urazil, odhodlal

se o přízeň dámy bojovat. Vzal si slovo a zdůraznil, ne

sice s Hezkého elegancí, ale zato tím přímočařeji, že

novela Cibulové by mohla být výtečný studijní materiál

pro svazácké pracovníky, kteří tuhle oblast mládeže

dosud zanedbávali, a bylo by snad na místě jednat se

svazáckým nakladatelstvím o případnou koedici

v masovém nákladu. To už šéf jenom valil oči.

I Dudka a Beneše Hartmanovo vystoupení zmátlo.

Aniž věc rozvážili, pustili se do prudkého sporu

s agresivním Koblihou o podstatu realismu a používali

přitom právě zaostávajících pojmů jako „teorie odrazu“

a „typičnost“. Protože byli oba trochu natvrdlí, dosud

jim nedošlo, že názory, které hájí, lze hájit jen tehdy,

když nelze hájit názory, které hájil Kobliha, a tak je

kritik bez námahy položil na lopatky. Hned nato

zasadila šéfovi další ránu Pecáková. Pravila:

„Mě, soudruzi, ta novela dojala,“ a touto

humanistickou notou sebrala šéfovi poslední argument,

který proti teoretické oprávněnosti metody Cibulové

mohl postavit antihumánní vyznění jejího cynismu.

Pecáková nebyla nikdy velký myslitel, potřebovala ke

všemu návod, a podle toho pak svědomitě postupovala.

Jenomže šéf si byl Pecákovou příliš jist; bez ohledu na

komplikující se estetiky opominul novým návodem ji

včas opatřit, a tak jej redaktorce našeptal zlý židovský

démon Blumenfeldová. V projevu Pecákové sice jasně

promlouval doznívající boj starých a nových receptů,

ale výsledek dopadl jednoznačně.

„Kdybych to redigovala já,“ říkala pedantsky,

„doporučila bych autorce zmírnit výrazivo. Je myslím

zbytečně silácké. Ale ten ústřední problém, vnitřní boj

té nešťastné dívky, když ji její chlapec vede

k andělíčkáři, to je myslím zachyceno překrásně.“

Zaslzela, šéf použil promočeného kapesníku, ale ne

k setření slz, vstal a zavřel okno. Snad proto, anebo

z toho, jak Pecáková dále rozpatlávala kaši své lidské

sentimentality a teoretických teorií, mě čím dál víc

polévalo horko. Čím dál víc rostlo taky nebezpečí, že se

šéf začne dovolávat mého názoru. Okno se střídavě

otvíralo a zavíralo, tramvaje zvonily a zmlkaly. Žaludek

mi svírala křeč, bylo mi jako v horečce a trochu se mi

točila hlava. Debata nabývala na ostrosti a klikatou

stezkou zmatku neodvratně směřovala k posledním

málo trumfům, které měl šéf v ruce a z nichž jedním

jsem, jak si to aspoň myslel, měl být já.

A pak mě najednou zachránil deux ex machina,

uvedený v pohyb nevyléčitelným sklonem senilního

Žlůvy opírat se o autority. Není prý odborník na

současnou prózu, zabývá se českými klasiky, řekla ta

spolehlivá stará svině, hloupá, ale na rozdíl od poctivé

Pecákové spolehlivě falešná, a zašustila fasciklem

lektorských posudků, v nichž si četla, zatímco ostatní

debatovali. Novelu Cibulové považuje však za scestnou.

Nejlépe to prý vyjadřuje posudek soudruha Andrese,

který si dovolí přečíst nahlas a s nímž se plně

ztotožňuje. Obsahuje totiž výborně zformulovaná

všechna pro i proti a – a vtom mu do řeči skočil šéf.

Nechápal jsem to. Nechápal jsem, proč tak

energicky protestuje proti přečtení Andresova referátu,

který byl přes všechna pro jistě bezvadný – nebo,

proboha, snad i on? –, a proč ho chce „odložit až na

vhodnější dobu“, jako by nějaká taková mohla dnes

ještě nastat. A ještě míň jsem chápal, proč se naopak

čtení tak naléhavě dožaduje právě Blumenfeldka.

Žlůva, který nechápal vůbec nic, prostě začal číst a já

si všiml, že produkce potu na šéfově čele velmi zesílila.

A Žlůva četl.

Andresova pro se omezila na všeobecné konstatování

o autorčině jistém talentu. Svými proti popsal čtyři

stránky. „V novele se zračí nekriticky přijímané vlivy

módní západní prózy s její dekadentní zálibou

v úpadkových jevech životních, v střídání časových

rovin, v sexu, v alkoholismu, v zločinnosti a v různých

nejasných podtextech. V poslední době,“ Žlůva

pozdvihl hlas a já měl nepříjemně vtíravý dojem, že

naslouchám labutímu zpěvu jedné teoretické epochy,

„dochází u nás k teroru snobů. Autoři, kteří bez ohledu

na módní směry a směrečky chtějí psát realisticky

a o tom, co zajímá obyčejné lidi, pociťují tento teror

nejvíce. Jsou terčem výsměchu jako nemoderní,

zápecničtí, socialisticko-realističtí. Nepochybuji o tom,

že novelu Cibulové by tyto kruhy přijaly s jásotem. Tím

spíš je povinností socialistického nakladatelství

takovou práci odmítnout a výchovně působit na

autorku, aby se hlouběji zamyslela nad smyslem své

práce, aby se ve své další tvorbě vyhýbala módní

apartnosti a snažila se zachytit celou pravdu o našem

životě, který jistě má své těžkosti, ale především má

i své jasné a světlé perspektivy.“

Zde Žlůva ustal: po rituální pravdě poslední věty

mělo následovat nadšené odmlčení a potom se měl

slova ujmout šéf. Chvilku bylo opravdu ticho a oba

skalní gardisté Dudek a Beneš důstojně zvonili lžičkami

v šálcích od černé kávy. Z okna nás ovanul osvěživý žár

ulice a cinkla tramvaj.

Pohlédl jsem na šéfa. Teď, šéfe, teď –, ale on

kupodivu mlčel, jenom se potil. Proboha, teď je přece

vhodná chvíle znova vytáhnout soudruha Krále!

Z Andresova posudku spolehlivě zazněl podtext vůbec

ne nejasný, který všichni přítomní, prošlí praxí

uplynulých let, dobře ovládali. Ale šéf nic. Do cinkání

tramvají se ozvala Blumenfeldka, a vůbec ne schlíple,

vyhýbavě, jak by slušelo patosu závěrů Andresových.

A protivně zavřeštěla:

„Soudruhu Procházko, moh bys nám říct, proč

soudruh Andres dnes nepřišel?“

Hrobové ticho, velmi neúměrně dlouho trvající.

Potom šéf zakašlal.

„Měl nějakou nutnou záležitost.“ Opět zakašlal.

Za tím zakašláním se cosi skrývalo. Ostře jsem se

podíval na Blumenfeldku. Visela očima na šéfovi a šéf

pohledem uhýbal.

A ve vzduchu se chvělo napětí. Horké polední slunce

ozářilo boubelatou redaktorku, a najednou v něm zase

vypadala skoro krásná. Mladému Hartmanovi se zaleskl

pokleslý spodní ret. Znova zazvonila tramvaj a někdo

zavřel okno. Následující Blumenfeldčinu větu nezastřely

proto ani milosrdné zvuky ulice. Pravila:

„Týká se to jeho spisu o partyzánech, že?“

Šéf pobledl a pokusil se dělat udiveného:

„Ano?“

„Ano,“ řekla Blumenfeldka tvrdě. „Zjistilo se, že

zápisy v obecních kronikách o místním partyzánském

hnutí dělal většinou sám. Až po válce. Teprve od té

doby, co začal psát tu svou knihu.“

Bomba dopadla a explodovala. Šéf jenom zamžikal,

Benešovi uklouzla lžička na zem, shýbl se pod stůl a už

tam zůstal. Blumenfeldka studeně pokračovala:

„Vždycky se národnímu výboru nabíd, že jim dá do

pořádku obecní kroniku, a pak do ní vepsal spoustu

vymyšlených údajů. Ty potom citoval v tom –“

Honem jsem přenesl pozornost na šéfovu gardu

a přehlédl jsem společnost jako panorámující kamera.

Beneš dosud hledal pod stolem, Dudek seděl jako

pravítko, obličej mu zkameněl. Šéf se pořád snažil hrát

překvapeného, bohužel hodně ochotnicky. Kobliha se

zasmál. Hezký se významně zazubil na Blumenfeldku.

Mladý Hartman zavrtěl poplašeně hlavou a Žlůva

zrudl a rychle zastrčil Andresův posudek do desek.

„To není možné!“ zahučel šéf.

„Je to možné,“ pravila Blumenfeldka. „Je to fakt.“

„Odkud to víš?“

„Ze spolehlivého pramene,“ řekla. „Takovou věc

bych neříkala, kdybych to nevěděla jistě.“

Horko zhoustlo, po zádech mi skanula studená

kapka. Definitivně jsem se rozhodl, že můj posudek

bude za téhle situace s výhradami kladný.

Blumenfeldčina bomba proměnila poradu v chaos.

Zdálo se, že debakl šéfovy strany je neodvratný.

Ustupovala v panice: nevěřila, mumlala o pomluvách,

o nedorozumění, někdo znova otevřel okno a rozezlené

hlasy se smíchaly s řinčením provozu. Hezký a Kobliha

zuřivě útočili, Dášin hlas jako plechová trumpetka nabyl

charakteru starořímské tuby terribili sonitu. Osudný

zvrat nastal, když se popletený Beneš pokusil Andresův

čin přirovnat k výkonu Václava Hanky. Kobliha zasáhl

ironií tak kousavou, že to Beneš vzal osobně, a zdálo

se, že diskuse skončí manuální výměnou názorů. Kdekdo

už stál a z křiku hádky jasně vynikalo Blumenfeldčino

volání, hlásající něco – najednou v plurálu – o

podvodnících. Odhadoval jsem, že nic už nezabrání

vítězství věci snad spravedlivé, avšak rozhodně

pošetilé, a užuž jsem se chystal přidat se nenápadně

k útočící kohortě.

A znova mě zachránil deux ex machina – tentokrát

v osobě samého šéfa. Můj drahý náčelník se opět

projevil jako pravý mistr vojenských věd. Rafinovaně

počkal, až situace mezi Koblihou a Benešem dospěje

k ostří nože, kam ji poháněla Blumenfeldová, a pak,

sotva Benešova pěst neodborně dopadla na Koblihova

prsa, se vymrštil, vrhl se mezi bojující a odstrčil je od

sebe. Nemohl jsem ho neobdivovat: byla to ta přesná,

psychologicky skvěle odhadnutá chvilka, v níž jedině

mohla mít šéfova hlasitá slova váhu autority:

„Odhalení soudružky Blumenfeldové,“ zvolal

a přeřval rámus za oknem, „námi tak otřáslo, že

očividně nejsme schopni s chladnou hlavou rozvážit věc

tak závažnou, jako je dnešní rukopis. A tak zatím –“

teprve zde se, už pozdě, Blumenfeldka vzpamatovala,

ale přeskočil jí hlas a šéf i ji překřičel: „zatím celou

záležitost neuzavřu, ale předložím ji ediční radě, která

se sejde hned po prázdninách.“

Odklad vždy patřil mezi velká řešení. Blumenfeldka

sice okamžitě protestovala, jenže propletenec vášní,

opatrnosti, zmatku a postranních úmyslů byl už tak

hlasitý a popletený, že hádku, která ještě nějaký čas

trvala, nebylo při nejlepší vůli možné pokládat za

jednomyslné vyjádření k meritu věci. Řešení šéfovo

vešlo nakonec v platnost.

Bojiště obě strany vyklidily ve zlém, zůstaly po nich

jen hrníčky od černé kávy, některé převržené,

a rozházené lektorské posudky. Nad nimi vznášel se

v poledním slunci duch Pyrrhova vítězství.

Přesto když jsem odpoledne přišel k šéfovi

s doslovem k jakési sbírce, seděl za svým stolem

zdrceně a před sebou měl v popelníku pyramidu

z ohořelých špačků.

„Jo, podívám se na to, posaď se,“ vyzval mě

a doslov hodil bez zájmu do koše na nevyřízené spisy.

„Co tomu říkáš?“

„Myslím, že ediční rada bude rozumná.“

„Ale ne. Tomu Andresovi.“

„Pitomec. To si přece moh spočítat, že to praskne.“

Šéf zavrtěl hlavou.

„Mně to taky nejde na rozum. Kdyby si semtam něco

vymyslel, no budiž, to děláme všichni. Ale on si vymyslí

skoro všecko!“

Opřel si hlavu do dlaní.

„Já to čet. Samotnýmu mně to bylo divný. Tolik

partyzánů. Jenže já měl za to, že Andres je chytrej

člověk.“

„Tys to věděl dřív, než to vykecala Blumenfeldka?“

„Samozřejmě. Včera mě kvůli tomu volali k soudruhu

Královi.“

„A?“

„Andres u nás samozřejmě nemůže zůstat.“

„Co s ním udělaj?“

Zpod stolu vytáhl šéf vodku.

„Měl štěstí, že se na to přišlo ještě v rukopise. Půjde

načas někam na brigádu a pak se uvidí.“

„Měli by ho vyhodit, ne? Udělal pěknou ostudu.“

„To udělal,“ řekl šéf. „Zasloužil by nařezat jako

kluk. Ale zase, znáš ho. Je to jinak dobrej

soudruh – spolehlivej –“

„Vrátí se pak zas k nám?“

„To asi ne. V Dětským má jít za rok do penze Jaroš.

Možná že půjde tam.“

Nalil sobě i mně. Napili jsme se. Odpolední slunce

bronzově zazářilo na bustě za šéfem.

„Odkud to Blumenfeldka ví?“ zeptal jsem se.

„Židi, Kájo. To je marný, ty maj svý lidi všude.“

Zase mi nalil.

„Jo, a ta ediční rada. Hele, co bys tomu řek.

Přemejšlím o jedný věci, a rád bych slyšel tvůj názor.“

„Prosím.“

„Podívej: doposud jsme tam hlasovali zvednutím

ruky. Ale já mám dojem, že by teď bylo, při složení

naší ediční rady, lepší zavíst tajný hlasování.“

Užasl jsem.

„Proč?“

„Já nevím,“ pravil šéf. „Nejsem si jistej. Ale

uvaž –– jak tam ten pitomec Andres píše o tom teroru

snobů, to není tak hloupý.“

„Ale proč tajný hlasování?“

„No, zatím si to každej rozmyslel, hlasovat pro

nějaký zvrhlosti. Jenže teď?“ šéf se zahleděl z okna na

průčelí protějšího domu. Byl v něm biograf. Právě na

něj vytahovali veliký transparent s reklamou na

americký film Jazzová fantazie.

„Teď,“ řekl šéf, „mám takovej dojem, že některejm

lidem se nebude chtít hlasovat proti Cibulový, aby se

neshodili před Koblihou a těma. Prostě mám dojem, že

některý lidi podléhaj teroru snobů, chápeš?“

Obrátil ke mně tázavé oči.

„Vždyťs to viděl. Pecáková. Kdo by jakživ řek, že

Pecáková bude –“

„Ta to nedělá kvůli teroru snobů,“ řekl jsem. „Je to

sentimentální romantička. Dojalo ji povídání

o potratech.“

„Anebo mladej Hartman. Karle, napadlo by tě

někdy, třeba ve snu, že mladej Hartman bude pro

takovýhle svinstvo?“

Pokrčil jsem rameny. Neřekl jsem, co vím

o důvodech mladého Hartmana a o jeho zájmech

o svinstva.

„A tak jsem si myslel, že takovejm lidem ulehčí

tajný hlasování situaci, víš? Že se budou moct vyjádřit

proti a neriskovat, aby se o nich říkalo, že jsou srabaři

nebo zápecníci. Dovedeš si představit, co lidi jako

Kobliha teď tak o mně asi roznášej.“

Kývl jsem, najednou mi došla velikost toho nápadu.

Výborně se mi hodil, jako kdyby si to šéf vymyslel kvůli

mně. Opatření, které se ideálně rýmuje

s demoraktizující se dobou, mistrovská dialektika, jež

vše dokáže změnit ve svůj opak a ve svůj prospěch. Šéf

opět geniálně předvedl, jak dovede najít řešení v každé

situaci.

S ním se neztratím.

„Myslím, že je to dobrej nápad,“ řekl jsem. „Myslím,

že je to dokonce výbornej nápad, Emile!“

Ale nějak moc výborně mi z toho nebylo. Odpoledne

jsem proseděl na plovárně u Národního, chodil jsem

pod sprchu, zkoušel jsem číst anglickou detektivku,

věty mi však ubíhaly před očima němě, nic mi neříkaly.

Myslel jsem na to, že nočním rychlíkem přijede dnes

z Liberce slečna Stříbrná, jenže tu příjemnou myšlenku

rušila neodbytná podoba Věry, která se už třetí den

neozvala a já pořád nevěděl, jestli proto, jak jsem to

fantasticky naplánoval.

V šest jsem šel na večeři do Slávie, kde jsem se

vyhnul

pozornosti

básnířky

Šintákové,

nejupsychotónovanější české literátky, a potom jsem

vyrazil loudat se po nábřeží.

Rozsvítili lucerny, v oranžovějícím světle večera

zablikaly neony, a já stál u mostu a díval se na plující

ptáky a do duše mi vstoupila tíseň. Dole, mezi pěnou

a odpadky, které unášel proud, se projížděly dvojice,

kličkovaly mezi kachnami a rubínovými reflexy slunce.

Dívky v letních šatech a mládenci v plátěných kalhotách

vyplouvali na své monotónní plavby k monotónním, ale

vždycky zábavným radovánkám, a mně nebylo dobře.

Slečna Stříbrná mě trápila touhou, svět mě trápil

nejistotou.

Najednou z davu proti mně připlula Věra. Měla na

nose sluneční brýle, vykračovala si v bledě modrých

šatech jako nějaká královna mládí, nesla si to své

pevné, vytancované tělo jako obzvláštní a zcela

soukromý majetek. Pokud šlo o mě, ne zcela soukromý.

Neviděla mě.

„Ahoj, Věro,“ řekl jsem od zábradlí.

Černé brýle se ke mně pootočily a škubly sebou

nazpátek. Nepozdravila.

Odlepil jsem se od pažení nad řekou. Měl jsem

vlastně zůstat stát a nehlásit se k ní, nechat ji odejít od

toho oranžového večera za Vaškem nebo za kým, ale

to, jak mne ignorovala, bylo u Věry něco zcela nového.

Přidal jsem do kroku a za chvíli jsem ji dostihl.

Opakoval jsem:

„Ahoj, Věro!“

Maličko po mně zašilhala a řekla chladně:

„Ahoj.“

Po bílé noční tváři tanečnice, která moc slunce nikdy

neužije, přelétl stín kroužícího ptáka, polil ji červený

přísvit dopravního signálu. Zůstala stát, bledě modrá,

bílá, černá a růžová kompozice na pozadí zlatého

a kamenného masivu divadla. Nějaká jiná, cizí Věra,

něco téměř stejně nesouvisejícího se mnou, jako to

dokonale nesouviselo s vlasteneckou stafáží, kterou

zapadající slunce měnilo ve falešné zlato.

„Jaký to bylo na gymnastice?“ pokusil jsem se

o lehký tón. Hlasem cizím, jako dnes na ní všechno,

pravila:

„Ohromná legrace.“

Naskočila zelená, vykročili jsme přes ulici.

„Nemoh jsem přijít. Přišla mi do toho mimořádná

partajní schůze. Volal jsem ti, ale nebylas doma.“

„Tak?“ řekla. Dělávala občas fóry, přirozeně. Ale

tohle nějak nevypadalo na fór. Měl jsem dojem, že se

změnila. Divná věc, neudělalo mi to radost.

„Jak ses bavila?“

Zůstala stát před zadním vchodem do divadla.

Pohlédla mi rovnou do očí a pak ještě sundala brýle.

Usmála se na mě nádherně jedovatým ženským

úsměvem, jakého nikdy předtím nebyla schopna.

„Báječně! Líp než s tebou, Kájíku. Lenka Stříbrná je

výborná holka.“

Lenka –? Jako kdyby mě z ničehož nic praštil do hlavy

ten předvčerejší sud piva.

„Stříbrná?“

„A Vašek taky. Ahoj!“

Podala mi ruku. Vzal jsem ji za ni, pořád omámen.

„Počkej, Věro!“

„Musím jít. Mám představení.“

Vyvlékla se mi, otočila se nějakým tanečnickým

trikem na podpatku a vběhla kolem odulého vrátného

do divadla.

Sakra, co se to děje?

„Věro!“ zařval jsem hlasitěji, než jsem měl

v úmyslu.

„Krásnej košík!“ ozvalo se za mnou. Byl jsem

z Věřina sdělení ještě groggy. Otočil jsem se. Za mnou

stál šklebící se Mistr průserů.

„Nic si z toho nedělej!“ řekl mi a důvěrně se do mě

zavěsil. „A pojď se se mnou povyrazit!“

Pořád jsem ještě divoce přemýšlel, co to má

znamenat. Jak to, že se Věra sešla se slečnou

Stříbrnou? To znamená, že to byl podvod! Že lasička

nikam nejela, do žádného Liberce! Všechno to na mě

jenom sehrála a pak šla bez lístku na gymnastiku – a

proč? Za Vaškem? Je to možné? Ale nevyznal jsem se

v té slečně. Snad je možné i to.

Trhl jsem sebou, chtěl jsem vniknout do divadla.

„Moment!“ pravil Kopanec. „Teď tě do šatny

nepustěj. Kup jí nějaký růže a počkej na ni po

představení.“

„Do prdele!“ pravil jsem s citem.

„Jo, s baletkama si člověk nemá začínat,“ řekl

rozšafně Mistr průserů.

„Do prdele!“

„Ale no tak! To se poddá. Pojď se mnou. Mám dnes

radost. Zaznamenal jsem velký osobní vítězství.“

Vzal mě zase pod paží a táhl mě po Národní třídě.

A já ho v duchu posílal někam, i s jeho osobním

vítězstvím.

Přesto jsem té zprávy nebyl ušetřen. „Pamatuješ se

na Randu? Na toho velkýho vojenskýho kritika, co o mně

napsal, že jsem přived českou prózu do nejodpornějších

hlubin kalu a bahna?“ žvanil egocentricky, bez ohledu

na můj stav.

„Nojo,“ řekl jsem a nemyslel jsem na to. „Co s ním

je?“

„Je v báni,“ pravil Kopanec jásavě, a pak mi dlouze

vykládal, jak Randa páchal po redakcích drobné

krádeže, aby měl na chlast. Poslouchal jsem ho jedním

uchem, pořád jsem myslel na to, co mi řekla Věra,

a pořád jsem tomu nerozuměl. Všude, kde se objevila

slečna Stříbrná, jsem něčemu nerozuměl. Vlastně

ničemu jsem nerozuměl. Randu, líčil Kopanec, chytli

v redakci Pochodně, jak tahal redaktoru Pacholíkovi

portmonku ze saka.

„Takže to už je třetí!“ rozchechtal se Kopanec.

„Třetí z těch, co mě setřeli! Puchold se zabil v tučku

v Číně, Rejnoha měl od tý doby tři infarkty, ten dlouho

nevydrží. A teď je Randa v báni. Tak ještě mladej

Hartman, ale toho asi oddělá všeobecnej vývoj, a na

Bráta by mohlo prasknout spojení s ideologickou

diverzí, aby to bylo stylový. Karle!“ praštil mě do zad.

„Já si připadám jak prst boží! Kdo si na mě dovolí, toho

Perun smete!“ Zašklebil se, poskočil jako slovácký

šohaj. Šli jsme zrovna kolem spisovatelského klubu.

„Pojď se mnou nahoru, pudem se navečeřet. Můžeš tam

se mnou posedět, než ti pude múza z práce.“

Honem jsem zauvažoval. Za slečnou Stříbrnou

nepůjdu. Nejdřív se musím dozvědět, jak to vlastně

bylo na gymnastice.

„Tak jdem,“ řekl jsem. Zapadli jsme do klubu.

V rohu klubové místnosti seděla železná garda

s Benešem v čele a měla hlavy dohromady. Kopanec se

jim hluboce uklonil a sedl si do druhého kouta. Potom

mě požádal, abych mu poreferoval o zasedání lektorů.

Když se dozvěděl o odhaleních, která učinila

Blumenfeldka, rozřehtal se hlasitě na celé kolo,

a dokonce párkrát udeřil pěstí do stolu. Hlavy několika

příslušníků železné gardy se otočily k nám.

„A že s tím přišla zrovna Blumenfeldová, to je na

tom to nejlepší!“

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Ona je, člověče, taky prst boží. Jako já, jenom

v jiný souvislosti. Jsme oba nástroji boží pomsty!“

Křičel a vůbec nedával pozor, jestli ho není slyšet.

Ve svém postavení Mistra průserů si to mohl dovolit.

Nemusel předstírat správné názory, neboť od skandálu

s Bojem o Brnířov se jaksi bralo na vědomí, že správné

názory nemá. A protože tancem kolem toho odiózního

románu si tolik lidí uřízlo ostudu, nevyvozovaly se

z toho důsledky.

„Tomu nerozumím,“ řekl jsem. „Šéf nemá

Blumenfeldku rád, to je fakt –“

„Tvůj šéf je pěkná antisemitská svině,“ pravil

Kopanec. „Toho sis nevšim?“

Vzpomněl jsem si na šéfova slova o židech. Mají své

lidi všude. Židáci. Ale to se jen tak říká.

„Myslíš?“

„Nemyslím. Vím,“ řekl Kopanec. „Copak tobě není

známa historie jeho srdečních záležitostí?“

„Vzal si dceru nakladatele –“

„Ty vole, vodkdy je manželství srdeční záležitost,“

praví Kopanec vulgárně. „Tak ty vo tom nic nevíš?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„No, vlastně to ví málokdo,“ zameditoval Kopanec,

naklonil se ke mně a poprvé promluvil trochu tišeji. „Já

to mám od Kocoura, kterej bejval před válkou

Procházkův kamarád. Právě kvůli tomuhle se s ním

rozešel.“

„Povídej!“

„Emilek byl zasnoubenej se židovkou,“ řekl Mistr

průserů. „Ale po patnáctým březnu třicet devět z toho

rychle vycouval. Teprve pak si vzal tu dceru

nakladatele.“

„To jsem teda nevěděl.“

„Tak teď to víš,“ pravil Kopanec. „Ona pak šla do

plynu. Ta snoubenka. Takže jeho antisemitismus má na

dně špatný svědomí.“

Mistr průserů si srdečně zavdal ze sklenice piva

a dodal filozoficky:

„Vono vůbec hodně radikálních názorů má na dně

nějaký špatný svědomí.“

Večeře s Kopancem mohla být docela příjemná,

kdyby mi hlavou nevrtaly neznámé okolnosti

gymnastického večera. Kopanec, v dobré náladě nad

zatčením literárního kritika Randy, hýřil vtipem.

Podrobně mě seznámil se svým pohlavním životem

a pak, k mé nelibosti, ale docela zákonitě, přešel na

literaturu. Bavily ho už jenom ženské a literatura.

Koneckonců, jeho bavila ještě aspoň literatura. Některé

železné gardisty nebavily už ani ženské. Kopanec o nich

mluvil s citem:

„Maj se jak ty tlustý zvířátka v žitě,“ filozofoval.

„A proč? Protože to, co vědí, si nechávaj pro sebe. Máš

ty vůbec, člověče, ponětí, co voni všechno vědí? Já znát

jen desetinu –– a mít eště k tomu talent –, bude ze mě

druhej Balzac. Víš, co voni,“ kývl k železné gardě,

„vlastně jsou?“

Navrhl jsem:

„Dvorní šašci?“

„Ale di!“ mávl Kopanec rukou. „Paleček přece právě

Králi říkal do vočí, co na něj ví. Kdepak šašci. Tohle

jsou vyděrači. Tytyty, soudruhu Králi! Když nezaplatíš,

napíšeme, co víme. Tak soudruh Král zaplatí.“

„Nebo zadupe,“ řekl jsem.

„Nebo zadupe. Ale v poslední době z toho jeho

dupání už neni tak velkej strach.“

„Nepodceňoval bych ho.“ Kopanec lišácky přimhouřil

oči.

„Kamaráde, já ho nepodceňuju. To jsem si dovolil

před průserem, víš? Proto byl taky průser. Posloužil

jsem jako precedens,“ zasmál se a jeho pozornost

upoutala jakási dívenka, která se uctivě, téměř

v předklonu blížila ke stolu železné gardy s otevřeným

památníkem v ruce. Otočil se za ní celkem o sto

osmdesát stupňů a pak zaklel:

„Hergot, vidíš to? Ke mně nejde. A já ti povim proč!

Ponivač mě z tý pohlednicový série Naši spisovatelé na

poslední chvíli vyhodili! Nikdo neví, jak vypadám,“

pravil smutně, a se závistí sledoval tlustého laureáta

Bobra, který s unaveným výrazem filmové hvězdy

čmáral něco do památníku mezi růžičky. „Pěkná!“

vzdychl. „Že bych se jí šel představit?“

„Jako co?“ zeptal jsem se ironicky. „Jako

precedens?“ To ho vrátilo ze snu do skutečnosti.

„No a proč ne? Copak snad nejsem precedens?“

Znova se napil a zkřivil tvář. „Jo jsem. Jenže naopak.

Zjistilo se, že se mi vlastně nic nestalo. Tak to teď

začínej zkoušet vostatní.“

Číšník přinesl bifteky a Kopanec se s chutí pustil do

jídla. Z titulu Mistra průserů měl v klubu výsadní

postavení. Jeho biftek byl větší než můj.

„Ach jo!“ vzdychl meditativně. „Moc se mi teda

nestalo. Jenomže moje opusy se teď zkoumaj

drobnohledem. A vodmítaj pro malou uměleckou

úroveň.“ Zamyslel se, poté se kysele usmál. „Nejhorší

je, že tentokrát nejsou moc daleko vod pravdy. Stojim

za hovno. Ale voni taky. Ty, co nestojej, ty eště

nedorazili.“

Nedorazili? Na mysli mi vytanul Kopanec, užírající se

ve Stromovce nad zelenými papíry, charakteristickými

pro dívku podobnou Věře Ferbasové. A potom Cibulinka.

Nedorazili? Už klepou na dveře, příteli. Ale dobře

informovaný soudruh Král ještě neabdikoval. Ještě

dlouho ne. To dřív umřem. Ušklíbl jsem se. Doufejme.

Že dřív.

Kopanec opět vzdychl, napil se. „Dám se radši zas na

překládání. Nebo začnu psát pohádky. V tom je u nás

renesance, tak se k ní přidám. Jo, kde zanikne instituce

dvorních šašků, vzniknou dvorní pohádkáři.“ Znovu si

přihnul a zašilhal po dívence, která s památníkem

naplněným podpisy vrávorala jako u vidění z klubu.

„Ale co,“ obrátil se zpátky ke mně. „Jen když nám

chutná, a všechno je nám putna. Já vždycky řikám, že

jediný opravdu natřený sou zavřený.“

Honem jsem odvedl řeč jinam.

„Slyšel jsem, že pálíš za Blumenfeldkou?“

„Blumenfeldová je děvka,“ pravil Mistr průserů

s naprostou jistotou. „Mohla by napsat esej vo současný

český literatuře z takovýho zajímavýho hlediska. U nás

by jí to nevydali. Ta už přeřízla všechny, snad jedině

s výjimkou akademika Bráta, a toho jedině proto ne, že

von už nemůže. Má to dokonce písemně, viz

Akademickej slovník, heslo Impotence. A za tejden,“

Kopanec mě vzal za ruku, „za tejden jede

Blumenfeldová na studijní cestu do Moskvy.“

Zachechtal se. „Dávej dobrej pozor tak za půl roku.

Uvidíš, jak všechny mladý sovětský básníky posedne

erós. Možná i některý ze střední generace.“

„Za to se tam stíná, ne?“ řekl jsem tiše.

„No právě,“ řekl Kopanec hodně nahlas. „Příští

vodstřel mladejch poematiků bude mít na svědomí

Blumenfeldová Dáša.“

Věra se objevila ve vchodu pro herce, ale měla

kolem sebe houf kamarádek a několik přátel třetího

pohlaví.

„Ahoj. Jdem do Olympie. Ivana má narozeniny,“

oznámila mi, jako kdybych byl jeden z těch kamarádů.

„Chtěl bych s tebou mluvit,“ zabručel jsem hlasem

hádavého milence. Věra mistrovsky zaintonovala ironii,

posměch i výčitku současně:

„Vážně?“

Ale než jsem mohl odpovědět, zasáhly kamarádky.

„Dnes jde Věra s náma, pane Leden. Žádnej

individualismus se netrpí.“ Nezbylo mi než jít s sebou.

V Olympii vyhrával harmonikový kvintet a zpěvák

jako od neštovic prozpěvoval písničky, které odtamtud

právě přicházely do módy. Měly intelektuálské texty

a nebyly ani o radostném životě, ani o budování,

dokonce mnohdy ani o lásce. Říkalo se, že s nimi má

zpěvák, který je zároveň skládal, potíže. A Olympii že

co nevidět zavřou.

Nedivil bych se. Byl to zakouřený sklep, plný

fousatých mladíků a nasávajících dívek. U několika

stolů seděli cizinci.

Věřina společnost měla rezervaci a hned se pustila

do díla. Přinesli šampaňské. Pilo se na zdraví Ivany,

které bylo dvacet a veřejně prohlašovala, že miluje

zpěváka s obličejem jako od neštovic. Zpěvák si k nám

dokonce přisedl a upoutal všechen zájem na sebe. Toho

jsem využil a zašeptal jsem Věře do ucha:

„Nemoh jsem tam přijít.“

„Nepovídej,“ odsekla.

„Žamberk přišel?“

„Přišel.“

„Chtěl jsem ho dát dohromady se Stříbrnou. Proto

jsem koupil –“

„Prosím tě, nepovídej.“

„Nepovídám. Je do ní zabouchnutej.“

„A ty ne?“

„Ne.“

Věra se kousla do rtu. Chvíli mlčela. Kamarádky

ševelily okolo zpěváka, všechno bylo v dýmu neurčité.

„Kdybys nemluvil,“ řekla Věra po chvilce. „Vždyť ses

mi přiznal.“

„K čemu?“

„Že ji máš rád!“

Mluvila klidně, ale klid byl jenom na povrch.

Vzpomněl jsem si na alabastrový akt a Věřiny slzy.

„Houby rád,“ ušklíbl jsem se. „Líbí se mi. Mám už

takovou povahu. Znáš mě. Ale rád –“

„Ano. Znám tě,“ řekla Věra. „Tak tys je chtěl dát

dohromady s Vaškem?“ Pokrčil jsem rameny.

„Nemá o mě zájem. Chtěl jsem aspoň posloužit

kamarádovi.“ Znova se kousla do rtu.

„Ty seš tak sprostej. A tak lžeš.“ A já znova pokrčil

rameny.

„Lžu často, takže když pak říkám pravdu, třeba se to

nepozná. Tohle je pravda.“

„Myslels, že Stříbrná jede na služební cestu. Protos

tam nepřišel. A Vaškovi jsi volal, hned jaks odešel ode

mě ze šatny. Myslíš, že tomu nerozumím? Já nejsem tak

hloupá, za jakou mě máš.“ Zpěvák se zvedl a vrátil se

k mikrofonu. Jedna z kamarádek se k nám naklonila.

„Co to tu zas řešíte za problémy? Teď se nic neřeší.

Teď se pije.“

„Zveme vás na parket,“ pravil zpěvák do mikrofonu.

„Zatančíte si slowfox Oči pokapané medem.“

Harmonikový kvintet spustil.

„Pojď tancovat,“ vzal jsem Věru za ruku. Vstala,

beze slova se nechala obejmout. Přešlapovali jsme

v malém hloučku uprostřed sklepa.

Řekl jsem:

„Bylo to všechno jinak, než si myslíš.“

„Ale vyšlo to přesně, jaks to plánoval.“

Nepoznával jsem ji. Mluvila chladně, lhostejně,

slečna Stříbrná ji snad nakazila mazaností nebo co.

„Co jsem plánoval?“

Zase chvíli neodpovídala. Přešlapovali jsme skoro na

místě. Na parketu byl nášvih. V přítmí bylo všechno

neskutečné. Věra řekla:

„Tři lístky do kina, a jeden pak nepřijde.“

„Jo to.“

„Jo to. Já mám dobrou paměť. A tak hloupá

nejsem.“

Poslouchal jsem ječení harmonik. O tenké šaty,

které vlhly pod mou dlaní, se třela Věřina kůže. Řekl

jsem ďábelsky pomalu:

„No dobře. Tak jestli nejsi tak hloupá, tak nemohlo

vyjít, co jsem plánoval.“ A pohrdavě jsem jí pohlédl do

očí.Sklopila je. Víčka s namaskarovanými řasami se

zachvěla. Ucítil jsem, že to zachvění jí projelo celým

tělem. Injekce mazanosti byla tedy nedostačující. Za

chvíli se mi tu rozbrečí. Mechanicky jsme tancovali.

A taky ano.

„Pusť mě!“ vyškubla se mi najednou a rozběhla se

pryč z parketu, ale ne ke stolu; ven. Šel jsem rychle za

ní. V turniketu jsem ji dohonil a chytil jsem ji za ruku.

„Pusť mě! Jak můžeš bejt takovej surovec!

Nenávidím tě!“

„Tak klid, Věruško,“ měl jsem zase pocit pána

a velitele a vzal jsem ji pevně pod paží. Zabočil jsem

s ní do postranní ulice. Bylo tam míň světlo, žádní lidé

a nad střechami visel měsíc. Věra se přestala ovládat

a třásla se jako v zimnici.

„Seš hnusnej, hnusnej surovec! Takhle chladně si to

všechno naplánovat. Počítat s tím, že když já budu

nešťastná – a ještě přijdeš za mnou do divadla

a sehraješ takovou hnusnou komedii!“

„Myslel jsem to dobře, Věruško.“

„Nenávidím tě! Nenávidím tě!“ Ušklíbl jsem se.

„To je dobře. Aspoň se z toho dostaneš.“

„S Vaškem jsem se vyspala, abys věděl!“ vykřikla.

To z ní vylítlo samo od sebe. Bylo to trošku

nečekané, skoro jsem se lekl. Z temného průjezdu se

vyklonil nějaký ochmelka. Teprve teď jsem si všiml, že

tam močil.

„Slečno, to se nedělá,“ zabručel opile. „Slečny maj

bejt panny, jinak stojej za hovno.“

Věra se instinktivně přitiskla ke mně. Vedl jsem ji

rychle pryč. Opilec za námi začal hlasitě blinkat.

„No,“ vzdychl jsem. „To je teda, musím říct, novina.

Tak daleko jsem to neplánoval.“ Věra se pokusila

o sarkasmus.

„Jenže já jsem překročila plán.“

Ale bylo to nad její síly. Hned nato se rozvzlykala.

„Mysli si, co chceš. Copak ty to můžeš pochopit? Víš,

jak jsem si připadala?“

„Jako děvka,“ navrhl jsem jí.

Než jsem mohl uhnout, dala mi přes hubu. Skoro

jako kdyby v tom měla praxi. Překvapila mě razance

jejího úderu, málem jako Blumenfeldová. Ale nebyla to

praxe, spíš jen ten baletní výcvik.

„Víš, jaks mě ponížil?“ vzlykala. „A já měla takovou

radost, kdyžs za mnou přišel do šatny s tím lístkem. Ty

seš gauner! Ty seš takovej gauner!“

Tvář mě pálila. Hladil jsem si ji dlaní. V ústech jsem

ucítil chuť krve.

„Málems mi vyrazila zub. Pokračuješ pěkně. Vyspíš

se s mým nejlepším kamarádem, a pak mi dáš na ulici

přes hubu. Kdo jinej se takhle chová než –“

Znova se mi zajiskřilo před očima. Do stejné tváře.

Jako kdyby mě někdo švihnul bičem. Za rohem se

objevil esenbák.

„Mírni se, nebo nás daj za katr.“

Skočila po mně jako kočka, rukama do vlasů. Pevně

jsem ji sevřel. Z vedlejší ulice vyjel taxík. Zamával

jsem na něj volnou rukou, a když zastavil, strčil jsem

Věru dovnitř.

Schoulila se do rohu a usedavě se rozplakala.

Zachovával jsem mlčení. Taxíkář pustil rádio. Díval

jsem se z okna, na ubíhající domy, a na nic jsem

nemyslel. Jen na to, jak nádherně to vyšlo, jak jsem to

vůbec nečekal. A radost jsem z toho pořád nějak

neměl. Rádio hrálo Malou noční hudbu.

Po chvíli se Věra uklidnila a začala si rukama utírat

slzy. Podal jsem jí kapesník. Praštila mě přes ruku

a kapesník spadl na podlahu. Beze slova jsem se pro něj

sehnul. Mlčky jsme pokračovali v krasojízdě, mlčky až

do Nuslí.

Než jsem platil taxíkáři, byla už u dveří. Ale tam

počkala. Odemkla a obrátila ke mně bílý obličej.

„Tak dobrou noc,“ řekl jsem. Neodpověděla. Čekala.

„Nahoru nepůjdu,“ řekl jsem. Kousla se do rtu.

„Já tě tam nezvu.“

Chvíli jsem ještě stál a hleděl na ni.

„Tak sbohem.“

„Sbohem –“

Udělal jsem čelem vzad a vydal jsem se po chodníku

pryč. Něčeho mi začalo být líto. Zastavil jsem se,

ohlédl jsem se zpátky. Věra pořád stála ve dveřích,

hleděla za mnou. Všechno se to tak povedlo, a – a

nesmím to teda zkazit, napomenul jsem se v duchu

přísně. Tichem noční ulice ke mně dolehlo zavzlyknutí.

Neohlédl jsem se. Až za chvíli. Věra už zmizela,

v zámku zaskřípěl klíč. Vzpomněl jsem si na vanu, na ty

řeči, na strach, který jsem tu nedávno zažil. Ale dnes

jsem byl klidný, jenom ten smutek. Věruška dnes

nastoupila cestu všeho těla. Potvrdila to těmi fackami.

Tubista pokousaný šimpanzem byl trapný panenský

omyl. Já jsem byl tzv. velká láska a Vašek je stupínek

k normálnosti. Ano, tak to je.

Tak to chodí na tom světě. Zatřásl jsem hlavou,

vyrazil jsem prudce k nuselským schodům. Blížil se

zelený portál druhých známých dveří. Ale v těch dnes

nestála ta druhá známá postava nuselské frašky. A jako

kdyby mě bodlo svědomí, přidal jsem před nimi do

kroku.

Nene, je to fraška, a fraška je první stupínek

k normálnosti. Věra je v bezpečí. Půjde teď po těch

stupíncích, až dojde do nějakého manželství.

Nepochybně docela výhodného. Hezká, úspěšná,

životem poučená mladá sólistka, zatím ještě

s povinností sboru. Není to žádná tragédie.

Kam dojdu já? Sedl jsem si na lavičku ve stínu keře,

pod měsíc. Už ho kousek ubylo. Kolem něho se

shromáždily mlžnaté mraky. Takže to bychom měli.

Kupodivu mi něčeho pořád bylo líto. Ale čeho? Takhle

to chodí na tom světě. Věru jsem zlikvidoval, a teď

slečna Stříbrná s největší pravděpodobností zlikviduje

mě. Tak to chodí na tom světě. Čeho mi vlastně je líto?

Za sebou jsem zaslechl kroky. Dal jsem hlavu do

dlaní, aby mně noční chodec neviděl do obličeje. Přešel

kolem mě spěšně, spíš skákal, než šel. Koukl jsem po

něm mezi prsty. Byl to Vašek Žamberk a hnal se po

nuselských schodech dolů, jako kdyby spěchal na vlak.

Ušklíbl jsem se. Co tu dělá? Asi někde nyl po Věrušce

v průjezdě naproti, a když mě uviděl s ní, ztratil

odvahu. Ale jistě viděl taky to, jak jsme se s Věrou

rozešli. Zítra zas odvahy nabude. Kroky zadupaly po

schodech, slábly, utichly. Případ Věra Kajetánová je

tedy vyřešen.

A co já? Kam půjdu? Kam dojdu?

Kam? Ty to víš, Karle Ledne. Je to neslušné slovo.

Ale kam jinam chceš dojít s tou záhadnou slečnou

Stříbrnou? A kam jinam chceš vůbec dojít po cestě

života, když se ti z něj vytratilo desatero božích

přikázání? Blbost, řekl jsem si. Moje básnická praxe mě

nakazila bombastem. Kam chci dojít? Do postele slečny

Stříbrné přece. Víc mě nezajímá.

Psí život

A tak jsem v neděli dopoledne ležel v posteli zase

v objetí smutku a rozebíral jsem situaci s tou slečnou.

Spíš trosky situace, protože všechno jsem si původně

představoval jinak. Bytná si vedle v kuchyni pouštěla

Živá slova a já slyšel nějakého soudruha mluvit skrz

stěnu o lásce. Hodí se na to, co je mezi mnou

a kávovou růží, slovo láska? Nenacházel jsem odpověď,

pohroužil jsem se do vzpomínek. Jako študent jsem

jednou miloval dívku s hnědými copy, ale jaké to bylo,

už jsem si nepamatoval. Bylo to strašně dávno. Už jsem

nemohl říct. Lámal jsem si hlavu a kážící soudruh za

stěnou mě rušil. Mluvil ušlechtile, slova větší než

všechny představitelné city ke mně zaléhala bez

rozpaků a já, dohnán srovnáváním k nepříčetnosti,

sebral jsem zbytky rozumu do hrsti a přinutil jsem se

k chladné analýze. Odjakživa jsem měl rád detektivky

a opatrně jsem je četl i v dobách, kdy na žebříčku

závadnosti zaujímaly místo někde mezi Orwellem

a Následováním Krista. A tak jsem se nyní přinutil k roli

detektiva lásky.

Vezměme si fakta, čistá fakta. Především fakt

tohoto smutku. Je mi najednou smutno samotnému,

dřív nikdy. Nanejvýš jsem se sám nudil, a teď najednou

toužím, aby se mnou byla slečna Stříbrná, toužím po

jejím příjemném plácání. Dále: když jsem tehdy

miloval copatou dívku, nenapadlo mi, že bych se s ní

mohl vyspat. Chtěl jsem s ní být. Courat s ní po lese.

Sjíždět na lyžích po svazích Černé hory v mrazivém

severáku, pod chmurnými mračny té dávné zimy, kdy

všechno bylo poezie. A teď se Nusle, všední domov Věry

Kajetánové, změnily v poetické město měsíce a já,

v těchhle nedělních živých myšlenkách o mořské panně,

taky neuvažuju o souložení. Ještě před týdnem ano,

ještě před několika dny, když se jí z ramene svezlo

ramínko šatů. Ještě včera večer, když jsem myšlenkou

na soulož zaháněl výčitky svědomí. Ale teď najednou

ne. Ne že bych byl proti, jenom na to nemyslím. Takže

je to se mnou zlé. Tak je to asi láska.

Zasnil jsem se a namísto chladné analýzy nastoupil

film, podobný tomu, co jsem si ho v mládí promítával

na vnitřní stěny zavřených víček, vždycky večer, před

spaním. Později už ne, problémy s usnutím mě přešly.

Film potichu vrčel, na flekatém stropě podnájmu se

hýbaly eidetické obrázky mé Valérie v záběrech onoho

týdne divů. Jeden za druhým, prolínačky a velké

detaily. Asi při padesáté repríze počala opět fungovat

logika a obrázky zhasly. Uvědomil jsem si hlas soudruha

za stěnou, jenž nabádal k vzájemné úctě a k čestným

lidským vztahům. Ne já, on analyzoval lásku s logickým

chladem těch, kteří s ní zacházejí a sami nejsou

v nebezpečí lásky. Jevila se mu téměř jako klinická

záležitost rozumu a inteligence a také citu. Jak je to

vlastně se mnou a s tou slečnou?

Pustil jsem film po padesáté první, ale koukal jsem

na něj ne už jako divák, ale jako kritik, pídící se po

nějakém výkladu díla, které zatím mohlo posloužit za

příklad nesrozumitelnosti. Jak to tedy je a co to

všechno znamená?

V neděli – na flekatý strop se promítla mrtvolka

líbezné plovárny – v neděli to vypadalo slibně. Ani

náznak nějaké nesympatie v chování slečny Stříbrné.

Jakoby normální případ. Ještě v pondělí v Mánesu.

Ještě v úterý u Blumenfeldky.

Pak se na scéně objevil šéf – a další mrtvolka na

stropě, plešatá, žádný Gérard Philippe. A přece se od

té chvíle v plácání slečny Stříbrné něco změnilo. Sotva

znatelného, ale zatraceně podstatného. Velice slibně se

k němu měla, netýkavá královna. A to je samozřejmě

hloupost. Přes řečičky o pleších příjemných na omak je

to hloupost. Proč by tak krásná samička letěla na šéfa,

když to není její šéf.

Ale proč teda? Detektiv v mém mozku, poučiv se

holmesovským pravidlem, že to nejnepravděpodobnější

bývá pravda, zauvažoval o jedné možnosti: chtěla mě

dráždit, provokovat. Na stropě zablikal a zůstal stát

výjev z barrandovské vily, kávová ruka na blýskavé

lebce. Přes nehmotnost ruky i pleše se ve mně všecko

vzbouřilo. Jestli to měla být provokace, byla to velmi

úspěšná provokace. Jenomže pak toho nevyužila. Pak

mě zničila chladem v ulici Devatenáctého listopadu,

a den nato – byl to podvod nebo náhoda, že nejela do

Liberce? Podvod stěží. Znamenal by příliš dalekosáhlé

zajišťování alibi; až na ředitelství, kde jsem se ptal. A i

kdyby: proč? Aby se na gymnastice sešla se stydlivým

Vaškem Žamberkem sama, beze mě? Ale to by musela

vědět, že tam nebudu, a k tomu by zas musela znát

můj plán s Věrou. A ten ve chvíli, kdy se vymlouvala na

Liberec, ještě neexistoval. Všechno by to předpokládalo

telepatii a jasnovidectví. Teda blbost.

Ne, Liberec v programu byl, jenže pak z cesty

z nějakých důvodů sešlo, a ona se přece jen objevila na

gymnastice. A zase proč? Samá proč. Chtěla se tam

přece jen se mnou sejít? A jestli ano, proč mi

nezavolala? Měla na to tři dny, kdy já se domníval, že

není v Praze. Nebo snad řečičky, že je jí Vaška líto, že

když přijde, přijde kvůli Vaškovi, nebyly řečičky? Fakt

je, že přišla. Ale taky je fakt, že Vašek se na ni vykašlal

a vyspal se s Věrou.

A to je významný fakt. Na stropě se rozehrála scéna,

tentokráte vyrobená v ateliéru mé fantazie. Vašek před

vchodem na stadion, a k němu se z obou stran ženou

dvě krásky, které ho obě znají a které přitom srdečně

nenávidí jedna druhou. Střih. Vašek v protekční lóži

mezi těmi kráskami, v hlubokých rozpacích. Při cvičení

na kladině vykládal jim asi poctivě nacvičené poznatky

o nové knize básní Jiřího Vrchcolába.

A co slečna Stříbrná? Jak se mohla skamarádit

s Věrou? Ale má v sobě patrně tu zvláštní schopnost

některých hezkých samiček získávat si osoby téhož

pohlaví, i když jsou stoprocentně heterosexuální jako

Věra. I když jim nechtíc ublížila. Vzpomněl jsem si na

Blumenfeldčiny obdivné pohledy na večírku a provedl

jsem střih. Vašek vyprovází krasavice domů, poničený

mindrákem. Nejdřív se rozloučil se slečnou Stříbrnou,

ta bydlí hned na začátku divotvorné ulice. Potom

doprovází rytířsky Věru o kus dál. Na projekčním plátně

stropu zazářil kýčovitý měsíc, osvítil tichou ulici, Věřin

lákavě mlčící činžák. Velký detail Věry, uražené

a ponížené, velký detail měsíce, velký detail Vaška,

který, nebýt tak stydlavý, mohl by být králem děvkařů.

Polocelek: Věra, v tom všem ženským dobře známém

rozpoložení, že je jí všechno fuk, zve Vaška k sobě na

kafe. V křeči trémy překračuje Vašek osudný

práh – velký detail prahu. Projektor zhasl, obrázky

zmizely. Jak to udělala potom, to už mé fantazii

unikalo. Ale dokázala to. Že zrovna Věruška zbavila

toho třicetiletého panice nevinnosti, je paradoxní. Ale

dokázala to. Podařilo se mi zkurvit zase jednu docela

slušnou dívku.

Takže takováhle je situace. Vašek se do Věry

samozřejmě zamiloval. Byl by se zamiloval třeba do

soudružky Pecákové, kdyby u ní měl úspěch. Takže

taková je situace. Vlastně docela příznivá situace.

Vstal jsem, přistoupil jsem k oknu, představení

skončilo. Za oknem bylo svěží nedělní ráno. Jaký je

tedy výsledek interpretace, vážený kritiku? Co je, můj

milý Watsone, za tajemným počínáním té záhadné

slečny? Nevím. To teda pořád nevím. Dílo je

nesrozumitelné, zcela úpadkově. Za zjištění slečniných

důvodů budu muset přizvat StB.

Jenomže alespoň několik věcí je jasných, jako to

pitomé, protivné nedělní ráno. Nejsem už milencem

slečny Kajetánové. Tím je nyní pan Žamberk. Eo ipso

ohleduplnost slečny Stříbrné ke slečně Kajetánové i její

soucit s panem Žamberkem, nemajícím žádnou slečnu,

ztratily raison dʼetre. Tedy festina, ale nikoliv lente,

vážený Casanovo. Celeriter. Raptim. Co nejrychleji

můžeš.

Soudruh za stěnou ukončil kázání kadidlem vonící

větou o lásce jakožto požehnání života. Zatoužil jsem

vášnivě po jejím požehnání. Přistoupil jsem k šatníku

s pevným rozhodnutím: ještě dnes navštívím slečnu

Stříbrnou v jejím bytě. Ještě dnes, a bez ohledu na

spolubydlící.

Jenže sotva jsem vypadl na ulici, ten plán jsem

změnil. Na plotě proti mému kobyliskému bydlišti mě

upoutal plakát s nápisem

Výstava psů

spojená s udílením titulu:

Přeborník ČSR

Konala se v Parku kultury a oddechu toho dne od

devíti hodin ráno. Pořádal Svazarm, kynologická sekce,

a Zverex, n. p.

Kde je Zverex, tam je i velká pravděpodobnost

horlivé pracovnice na blahu zvířátek. Proto jsem

s bušícím srdcem nasedl do trojky a místo v Nuslích

vystoupil jsem před branou Parku oddechu. Byl nad ní

portrét velikého dobrmana a dovnitř se už trousili lidé

s tvářemi, jaké neomylně zdobí příslušníky

akvaristických sdružení a veleobce baráčníků. Někteří

za sebou na provázku vlekli postrašené psíky.

Koupil jsem si lístek, prošel jsem branou a kráčel

jsem mezi vodotrysky k parkové prostoře, odkud už

zaléhal hromadný štěkot, zčásti překrývaný hřímáním

dechovky.

V improvizovaných klecích leželi, seděli a kňourali

soutěžící psi. Jakýsi francouzský buldoček podobný

Churchillovým karikaturám, jak je pro politické potřeby

denního tisku kreslil můj alkoholický přítel z T-clubu

Wassermann, vydával ze sebe zvuk, který byl

bezkonkurenční kvintesencí toužebného stesku. Mluvil

mi z duše. A zíral z klece na travnatou pláň,

ohraničenou bílým provazem, nad níž se na slunci

třepetaly státní a zahraniční vlajky. Snad na počest

mopslíka, dekorovaného právě řádem. Lidská móda

zasáhla už tedy i do světa zvířat. Kolem provazu se

tísnili diváci a zeleň svěží trávy a husté koruny stromů

v pozadí propůjčovaly výjevu ráz anglických sportovních

rytin. V rohu ohraničené pláně stál bílý stan a z něho

právě vyšla slečna Stříbrná.

Dopolední slunce a kynologické prostředí zasadily ji

do ideálního rámu. Z něho zazářila její krása

fantasticky, neuvěřitelně. Měla na sobě zase ty růžově

a bíle pruhované šaty – jak chudý šatníček! – a provázel

ji scvrklý muž s fotoaparátem. Za ní kráčela dáma

o váze nejméně metrického centu v příčně štráfovaném

oděvu, který ji úspěšně zvětšoval. Pes, jehož vedla na

řetízku, vyznačoval se tak nesmírně blbou vizáží, že

něco takového jsem dosud spatřil pouze u lidí.

Došli ke stolu, obklopenému shromážděním

s pořadatelskými páskami na rukávech. Slečna Stříbrná

se zastavila. Prohodila několik slov s vytáhlým pánem,

jehož kornatou tvář stínil kulacký klobouk. Přitom na

všechny strany rozdávala úsměvy, jako kdyby neměly

žádnou cenu. Přistoupil k ní muž s ratlíkem v náručí;

něco jí ukazoval v psíkově tlamičce. Slečna Stříbrná se

sklonila k zvířátku a do tlamičky vložila prst. Psíček

držel, ani se nehnul, jenom poulil vyvalené oči. Snad

měla ta slečna schopnost kouzelnice. Potom zavolala na

muže v podsaditých rajtkách, jenž se kousek stranou

přehraboval v pytli od brambor. Muž šafářskými kroky

přikráčel ke slečně Stříbrné a vážně nahlédl do

ratlíkova jícnu. Počal jsem uvažovat, zda se člověk ve

dvaatřiceti může přeškolit z poezie na užitou zoologii.

Za stolkem zaťukal tělnatý pán do mikrofonu

a travnatou plání zaduněly třaskavé rány. Od psích klecí

se zvedl štěkot. Skupinka kolem slečny Stříbrné

přerušila poradu a zbystřila pozornost. „Haló, haló!“

pravil pán neodborně a jeho hlas zaburácel z megafonů,

jako by promluvil King Kong. „Titul přeborníka ČSR

v kategorii teriérů,“ hlásil, „získává bullteriér Rexy.

Pěstitelka přítelkyně Hadrbolcová. Matka Gita von

Ortsleben. Otec William of Needsbury –“

Příčně štráfovaná paní přistoupila s blaženým

úsměvem k malému pódiu, na němž předtím dekorovali

mopslíka. Vyzdvihla pejska nahoru a vylezla za ním.

Pódium zapraštělo. Psík vyplázl dlouhý růžový jazyk

a zkušeným pohybem oblízl majitelčinu tvář. Fotograf

cvakl spouští. K pódiu přistoupil tělnatý pán a pověsil

psovi okolo krku vyznamenání na červenomodrobílé

šerpě, čemuž se pes nebránil. Orámovaná trikolorou

působila jeho tvář dojmem obzvláštní blbosti. Několik

diváků se zasmálo.

Bylo to všechno jako ve snu. Na místo štráfované

paní si stoupla slečna Stříbrná a objala psí monstrum

okolo krku, přiložila svou líbeznou tvář k vizáži

bullteriérově a měla na ní filmový úsměv. Do fotografa

vjel život, přiklekl, vstal, rychle přiklekl o kousek dál,

vydával povely. Slečna Stříbrná setrvávala ve filmovém

úsměvu, zmechanizovaný pes se pokoušel oblíznout

i její nádherný obličej. Byl napomenut, někdo za

fotografem zamňoukal jako kočka, a pes, vztyčiv uši,

ihned s pitomým podezřením zabrejlil do objektivu.

Fotograf cvaknul, pes vztekle vyštěkl, ale dílo bylo

v kameře.

Stál jsem anonymně v davu více než dvě hodiny,

dokud neudělali polední přestávku. Slečna Stříbrná

fungovala mezi pěstiteli jako nějaké faktotum: bušila

do stroje, přenášela lejstra sem a tam, laskavě drbala

na hlavách nervózní psíky, usměvavě rozmlouvala

s majiteli, prováděla veterinární první pomoc

a rozdávala úsměvy. Ale vrcholem její činnosti byly

výstupy s fotografem: každý přeborník byl zvěčňován

nejenom se svým majitelem, ale taky s tou krásnou

dívkou, nepochopitelně zaujatou zvířectvem.

Nepochopitelně. Jistě, nad pudly a kocourky mívaly

slečny záchvaty něžného citu. Jedna, která sama sebe

označovala za filmovou herečku, mazlila se kdysi

v gabardénovém kostýmku s kocourkem, jemuž majitel,

básník Kocour, dal naschvál jméno akademik Brát.

Ťuťuťu, volala slečna, a div ho nelíbala. Avšak

kocourek zachytl drápkem za gabardénovou nit a na

slečnině obličeji, na nějž se v té chvíli nikdo kromě

mne nedíval, objevil se pravý cit. Surově popadla

akademika Bráta za kůži na hřbetě a krutě vyprostila

zvědavou packu z gabardénu. Potom letěl akademik

Brát vzduchem jako kus hadru a taktak že si nepřipálil

kožich o rozžhavená kamna.

Ale slečna Stříbrná se stavěla do filmových póz

s bernardýnem, který byl málem větší než ona, i se

schizofrenickým ratlíčkem, rozmazleným tak, že půl

kostky, která byla zřejmě věcnou cenou k metálu,

nechal ležet nesežranou v trávě. Přikládala tvář

k maltézským pinčům bez očí, jenom s černými

čumáky, k žlutým tesákům hrozné dogy, která ji hravou

láskou skoro porazila na trávník a cukr pozřela bez

chroustání, i k seladonskému knírku trpasličího pudlíka,

jenž vypadal jako divoká černošská modlička. Nakonec

mi došlo, že přátelé božího tvorstva z toho asi chtějí

sestavit obrázkový kalendář. Umínil jsem si, že si

poprvé v životě koupím kalendář. Nikdy jsem si žádný

nekupoval. Nepotřeboval jsem kalendář. Nebyl jsem

plánovač života, a co mě momentálně zajímalo, nosil

jsem v hlavě.

Před pánskými záchodky jsem zastavil fotografa.

„Pardon, prosím vás. Pro koho děláte snímky té

slečny se psy?“ Odhadl mě obchodnickým pohledem.

„Přál byste si snímeček?“ Kývl jsem.

„Bude to taková série pohlednic,“ řekl. „Kráska

a zvíře. Dobrej nápad, ne?“

„Udělal byste mi – soukromě – jednu sérii?“

Věcně si poznamenal adresu a přislíbil, že do

čtrnácti dnů pošle fotky na dobírku.

Ani něco podobného jsem v životě nikdy neudělal.

Nikdy jsem nepotřeboval fotografie. Měl jsem dost

originálů. A teď jsem si objednal hned celou sadu.

V restaurační samoobsluze jsem se zařadil za slečnu

Stříbrnou. Neviděla mě, panoval tam zmatek

a tlačenice, neboť šlo o jídlo. Šoural jsem se

s dřevěným tácem za kávovou dekoltáží na líbezných

zádech a vdechoval jsem konvalinkovou vůni.

Když se usadila, přitočil jsem se k ní.

„Je tu volno, slečno?“

Obrátila ke mně známý bakelit.

„Á, to jste vy?“ přivítala mě mrazivě. „No tak si

sedněte.“ Učinil jsem tak s velice nepříjemným

pocitem.

Mlčel jsem, díval jsem se na slečnu Stříbrnou. Hrála

si se sklenicí limonády a koukala do stolu. Řekl jsem:

„Pěkně jste mě převezla.“

„Já?“

„Ano, vy. Věřil jsem vám, že jste v Liberci, a vy jste

se zatím bavila s Vaškem na gymnastice.“

„Nemohla jsem tušit, že tam nepřijdete.“

„To jste myslím mohla. Neměl jsem přece důvod

tam chodit.“ Chvilku mlčela.

„Vy jste dal svůj lístek Věře, že?“ zeptala se potom.

Podíval jsem se jí zpříma do bakelitu.

„Ano. Aby se utěšila s Vaškem. A povedlo se mi to.

Teď jsem volný.“ Kolem růžových úst slečny Stříbrné se

objevilo něco jako úšklebek.

„Tak to vám gratuluju.“

„A Vašek je obsazený,“ řekl jsem. „Už vás nemiluje.

Miluje teď Věru. Takže vy jste taky volná.“

„Myslíte?“

„Aspoň pokud vím,“ dodal jsem rychle. „Ne že bych

o vás věděl moc.“

„O to nejde. Ale myslíte, že pan profesor Žamberk

mě už nemiluje?“

„Pozitivně ne. Věra ho připravila o panictví.“

Slečna Stříbrná se zamyslila, zadívala se na

třepotavou vlajkoslávu nad zeleným trávníkem.

„Co to má co dělat s láskou?“ zeptala se zadumaně.

Pospíšil jsem si s výkladem:

„U exemplářů, jako je Vašek Žamberk, hodně. Oni si

totiž s láskou pletou svoje potlačené žádosti. Která jim

odpomůže od té trýzně, je jejich.“

„Máte na to jednoduchou teorii.“

„Zakládá se na jednoduchý praxi.“ Tentokrát se

ušklíbla už zřetelně.

„Možná že si budete muset vymyslet nějakou

složitější. Myslím teorii.“

„Když budu mít možnost složitější praxe –“

Slečna Stříbrná zamžourala skleněnou stěnou

restaurace na hodiny na věži výstaviště.

„Tahle branže,“ pravila, „má zvláštní vlastnost.

Praxe je v ní spíš na škodu. Největší úspěch v ní mívají

ty, co nemají vůbec žádnou praxi.“

Chtěl jsem si taky honem vymyslet nějaký bonmot,

ale nějaké zabloudilé štěně si spletlo nohavici jednoho

pána s kandelábrem. Ihned se stalo středem pozornosti,

lidé, včetně slečny Stříbrné, je začali cpát vepřovým,

a slečna Stříbrná si mě vůbec nevšímala.

Program odpoledne pokračoval. Opět ťukala slečna

Stříbrná na stroji, opět přenášela listiny, opět se bavila

s pěstiteli a pózovala k seriálu Kráska a zvíře. Ve čtyři

hodiny to všechno skončilo a tělnatý pán vyzval

přítomné ampliónem, aby nyní věnovali pozornost

závodu chrtů, který bude za malou chvíli odstartován

v Oboře.

Slečna Stříbrná složila fidlátka a zmizela ve stanu.

Když se vynořila, přitočil jsem se k ní.

„Už máte volno?“

„Nemám,“ řekla. „Dělám rozhodčí v cíli.“

„Čeho?“

„Závodu chrtů.“

„Můžu se přihlásit?“ Pohlédla na mě pohrdavě.

„Vaše duchaplnosti jsou trochu jednotvárné, pane

redaktore.“

„Myslíte?“

„Myslím.“

„To je teda zlý,“ řekl jsem. „To jsem vám opravdu

tak proti srsti?“

Sklopila hlavu. Vysokým kramflíčkem šťourala

v nějaké syslí dírce, vítr jí lepil sukni ke klínu. Pak mi

pohlédla do očí.

„Nebyl byste, kdybyste si dal říct.“

„V čem?“

Povytáhla obočí a vzdychla.

„Vy to dobře víte. Už jsem vám to řekla, a ne

jednou. Myslím to s vámi dobře, pane redaktore.

Zanechte vší naděje, ano?“

„Mluvíte jako Dante, slečno,“ řekl jsem.

„Mluvím jako Lenka Stříbrná,“ pravila. „Nevím, co

o tomhle problému napsal Dante, ale říkám to, myslím,

jasně.“

„Dante o tom napsal celou knihu,“ řekl jsem.

„Jmenuje se Peklo.“ Zase zašťourala kramflíčkem

v zemi.

„Já nejsem žádná vzdělaná osoba,“ pravila. „Ale

pokud vím, to je jedno z největších literárních děl

všech dob. To vaše peklo, pane redaktore, je docela

malý a obyčejný peklíčko, jestli vůbec je.“

„Ale pálí,“ řekl jsem. Znova mi pohlédla do očí.

„Třeba zaslouženě, ne?“

A pak se otočila a jako krásný růžový a bílý plameňák

vykročila k Oboře.

Opět seděla za strojem u stolu na vrcholku prudké

terénní vlny, kde měli chrti cíl. Tělnatý pán obsluhoval

přístroj na tahání zajíce. Když vyběhla první pětice psů,

skrylo se slunce za mrakem. Chrti pádili dlouhým,

úzkým průsekem v Oboře za kusem králičí kůže,

vlečené na ocelovém lanku. Měli na sobě červené, bílé

a kostkované vestičky s čísly a hnali se za tím zaječím

podvodem, jako kdyby jim šlo o život. Na konci lana

stála slečna Stříbrná s blokem a tužkou a v náhlém

pološeru, které na Oboru kleslo z černého mraku, ještě

víc zasvítily její bílé a růžové šaty. Potom spolu se

šafářem v podsaditých rajtkách táhli zajíce zpátky ke

startu. Prořídlý dav, lemující závodiště, je pozorně

sledoval. Zaslechl jsem hlasité poznámky několika

pásků, kteří omylem nejeli na Medník.

A zase vyběhli chrti, zase se hnali za falešným

zajícem a slečna Stříbrná stála na terénní vlně,

podobná studené pochodni.

Když pádila předposlední skupina, začaly padat první

kapky deště.

Ze zastřešené verandy parkové restaurace jsem

hleděl na stan, do něhož se přátelé zvířat uchýlili před

lijákem. V restauraci jsem potkal Miroslava Krůtu,

jemuž jakási dívka nepřišla na rande do Stromovky,

a ten mě nyní povzbuzoval povídáním o svém harému.

Před restaurací stálo jeho auto. Neposlouchal jsem ho

a nespouštěl jsem oči ze stanu.

Asi v půl sedmé vyrazila odtamtud slečna Stříbrná

a za ní tlustý pán. Pán kráčel neohroženě s ohrnutým

límcem a slečna Stříbrná si nad hlavou přidržovala

malou aktovku.

„Mirku, seš kamarád?“ přerušil jsem zdlouhavý

referát přítelův, a než mi to mohl potvrdit, už jsem do

něho hučel: „Potřebuju vůz. Na dnes večer. Je to na

život a na smrt.“

Krůtovy zkušené oči našly mezi kapkami vlhnoucí

slečnu Stříbrnou.

„Tamhleto zmoklý, růžový?“

„Jo. Na dvě na tři hodiny. Strašně mi na tom záleží.“

V spiknutích proti ženským se na Krůtu dalo

spolehnout. Vůz mi v takových situacích půjčil už

několikrát, a že by jeho dívka přišla na rande

s tříhodinovým zpožděním, bylo nepravděpodobné.

Vytáhl z kapsy klíčky a podal mi je s varovným

úsměvem.

„Jestli to nevyjde, jsem tak do jedenácti ve

Filmáku,“ řekl. „Jinak ráno u mě. Jenom mi to, prosím

tě, nenabourej, seš nějakej celej vopilej láskou.“

Zajel jsem elegantně zezadu těsně po bok slečně

Stříbrné a otevřel jsem dvířka.

„Naskočte si. Vy taky, pane. Dozadu.“

Pohled, který na mne vrhla zpod aktovky, nebyl

právě nadšený, ale zato tělnatý pán přijal nabídku

s upřímnou vděčností. Nacpal se přes sklopenou přední

sedačku felicie dozadu a zabořil se hlavou do plátěné

střechy, takže na ní naskočila boule. Slečna Stříbrná

hopsla vedle mě a zabouchla dvířka. Vyjeli jsme.

Přítel vzadu pokládal za svou povinnost konverzovat.

„Máte pěkný autíčko.“

„To není moje,“ přiznal jsem. „To jsem si vypůjčil,

když jsem viděl, jak moknete. Kam to bude?“

„Jenom do Karlína,“ řekl tlustý pán a pustil se do

výkladu o jízdních vlastnostech domácích zvířat.

Slečna Stříbrná mlčela. Na předním skle se

rozplácávaly velké kapky, ale stěrače spolehlivě utíraly

šedivý mokrý svět; tím neustále omývaným sklem

vypadal radostně. Po ulicích táhly nedělní davy,

většinou bez deštníků a plášťů do deště, chichotavé

slečny se svetříky přes hlavu, mládenci v pestrých

košilích, hrdinně ignorující mokro. Slečna Stříbrná

pořád mlčela. Já taky.

Oslovil jsem ji, teprve když jsme vysadili přítele

v zakouřené karlínské ulici:

„Nezlobíte se?“

„Ne. Děkuju vám za svezení.“

Chtěl jsem říct nějakou duchaplnost, ale spolkl jsem

první, druhou i třetí, které mi napadly. Duchaplnosti na

slečnu Stříbrnou nezabíraly. Projeli jsme pod

žižkovským viaduktem, kolem hlavního nádraží. Na

křižovatce u Muzea jsem se zeptal:

„Můžu vás pozvat někam na večeři?“

„Ne, prosím vás. Odvezte mě domů, jsem unavená.“

No dobře. Tak ještě jinak. Mlčeli jsme. Déšť zesílil.

U Botanické zahrady se proměnil v tropickou clonu.

Krásně bubnoval na plátěnou střechu Krůtovy felicie.

„Hezký, co?“ zeptal jsem se.

„Musí se vám asi špatně řídit.“

„Ne. Myslím to bubnování deště. Nemáte to ráda?“

„Ano. To je hezký. Jako ve stanu.“

„Vy jste spala často ve stanu?“

„Dost.“

„To je ta vaše chuligánská minulost, že?“

„Jaká?“

Pustil jsem pravou rukou volant. Slečna Stříbrná

měla obě ruce na přístrojové desce před sebou.

Chuligánské znamínko svítilo na hnědé kůži a v šedivé

temnotě jako miniaturní růžový lampionek. Dotkl jsem

se ho prstem.

„Ach tak,“ řekla. „No ano. Mám dost divokou

minulost.“

„Jak divokou?“

„Dost.“

„Nebyla jste snad dokonce –“ Zaváhal jsem.

„Kde?“

„Rediguju teď takovej rukopis o dívčí polepšovně –“

„Ne, to ne. Byla jsem v base,“ pravila věcně.

„Ale?“ řekl jsem. Slečna Stříbrná, jako by chtěla

setřít případný špatný dojem, rychle dodala:

„Nebyla to moje vina.“

„Mně jsou basisti sympatický,“ pospíšil jsem si zas

já. „Obzvlášť polepšení chuligánci.“

Dál jsem se neodvážil. Prudce jsme zahnuli

nuselským náměstím do pankráckého kopce. Déšť

nepolevoval. V zatáčce dostala felicie smyk. Bravurně

jsem ho vyrovnal. Slečna Stříbrná zachovala klid

a pochválila mě:

„Řídit umíte.“

„Děkuju,“ řekl jsem a počal jsem kout železo.

„Jenomže – ta chuligánská minulost se mi k vám nějak

nehodí.“

„Proč?“

„Jste ctnostná jak dívenka z penzionátu.“ Zdálo se

mi, že se malinko usmála.

„To má jiný příčiny.“

„Jaký?“

„Vy byste jim nerozuměl.“

„Basa?“

„Možná. Ale ještě jiný.“

„Ten literát, co vás literárně zpracoval?“

„Mě? Aha, ano. No to spíš.“

„Dáte mi to přečíst?“

„Ne.“

Vjeli jsme do ulice 19. listopadu. Červená felicie

zahořela ve výkladu, kde se před týdnem zrcadlil

měsíc. Pneumatiky zašustily po asfaltu, pak se

rozstříkla louže, jak jsem zastavil před zeleným

portálem.

Slečna Stříbrná sebou zavrtěla na sedadle.

„Tak vám děkuju. Byl jste moc hodný.“ Podala mi

ruku.

Já nechal ruce na volantě.

„Něco bych na vás chtěl.“

„Co?“

„Je to velká prosba, ale spojím ji s jakýmkoliv

slibem, jestli mi ji splníte.“

„Ano?“

„Ano.“ Nadýchl jsem se. „Podívejte, slečno Stříbrná.

Já vím, co vy si o mně asi myslíte. A já jsem po týhle

stránce býval gauner, to přiznávám, a to, co jsem

udělal s Věrou, vám muselo připadat jako gaunerství.“

Nevyvrátila mi to. V odrazu na předním skle jsem viděl

její vážný obličej.

„Ale nebylo to gaunerství. Fakt ne. To bylo z lásky

k vám.“

Slečna Stříbrná zamrkala mokrými řasami

a malíčkem si utřela koutek oka.

„A co ode mě vlastně chcete?“

„Abyste mě na chvíli pozvala k sobě.“

„Nepozvu.“

„Máte tam spolubydlící?“

„Ne.“ Pauza. „Právě proto vás nepozvu.“

„Opravdu jenom na kafe. Dávám vám na to čestný

slovo. Je mi smutno, víte?“ Ve skle na mě pohlédla.

„Smutno? Vám?“

Nejsvalnatější slova byla slabá vedle její intonace.

Skoro jsem se otřásl.

„Nejsem takový netvor, aby mi nemohlo být

smutno.“

Slečna Stříbrná věnovala zas pozornost neurčitému

bodu před sebou.

„Nenamlouváte si to jenom?“

„Je mi na umření,“ řekl jsem.

„Na umření.“ Pohrdavá intonace sklouzla do polohy

trpkosti. „A co z toho budete mít, když vás pozvu

nahoru?“

„Je mi s váma dobře,“ řekl jsem. „I kdybyste jenom

pořád opakovala, že mě nenávidíte, je to lepší než být

sám.“ Napadlo mi, že mluvím trochu jako Věra. Snad

právě proto to na slečnu Stříbrnou aspoň trošku

zapůsobí. Snad –

Slečna Stříbrná položila ruku na kliku dveří.

„Já vás nechci trápit, víte?“ pravila tiše. „Já vůbec

nechci nikoho trápit, i když na to třeba nevypadám. Ale

nemá to skutečně žádnou cenu.“

Veliké kapky deště zabubnovaly na střechu.

Na předním skle dosud pracovaly stírače, a po

každém pomalém mávnutí se před námi objevila

kruhová výseč ulice 19. listopadu, svěží a šedivě

barevná, jako z reklamy na Sidol. Vypnul jsem stírače.

Udělalo se ticho a déšť okamžitě zalil ulici 19. listopadu

neprůhlednou vodní clonou.

„Je mi strašně smutno. Třeba jsem gauner, ale pak

jsem smutnej gauner. Slibuju vám, že jenom na kafe.

Na půl hodinky, a půjdu.“

Mlčela. Proti nám zahnulo auto s rozvícenými

reflektory, jejich paprsky rozlámala zurčící voda na

předním skle, na okamžik mě to oslepilo. Pak se déšť

zmírnil, šuměl na střeše jako divná ukolébavka.

„Pozvete mě k sobě?“

Otázka navodila napětí, a zase to byla detektivka.

Ještě chvilka mlčení, potom řekla, bez nadšení, ale

řekla:

„Tak pojďte.“

A otevřela dvířka.

A mám tě, konvalinko!

A vylezl jsem druhými dvířky do deště.

Byla to garsoniéra v nejvyšším poschodí. Kuchyňka

pro půl kuchařky a pokojík s fotkama zvířat po stěnách.

Jeden gauč, jeden šatníček. Kulatý stůl se dvěma

proutěnými křesílky, na něm uprostřed malý černý

kocour se žlutozelenýma očima. Nikde ani stopy po

nějaké spolubydlící.

Kocour ke mně tiše přiťapkal a po kočičím způsobu

se nosem dotkl mé nohavice.

„Míííííou.“

„Ahoj, Felixi,“ pravila slečna Stříbrná. Potom ke

mně: „Sedněte si. Jdu udělat to kafe.“ Ze šatníčku

vytáhla červený župan a zmizela v kuchyni.

Usadil jsem se do křesla. Kocour mi vyskočil na klín

a upřeně se mi zadíval do očí. Opětoval jsem ten

pohled. Klidně ho vydržel. Já taky. To se mi u lidí, z mé

ani z jejich strany, už dost dlouho nepovedlo.

A rozhlédl jsem se po pokojíku. O velkém bohatství

nesvědčil. Gauč i šatník vypadaly na nákup v bazaru.

Rákosová křesílka byla nová, ale rákosová křesílka

nejsou žádný přepych. Ani maličké rádio z béžového

bakelitu na bedně na peřiny za gaučem.

Všechny svoje příjmy ukládá asi slečna Stříbrná do

šatů. V tom se od ostatních takových slečen neliší.

V tom ne.

Ještě jednou jsem si zopakoval celou místnost. Bylo

to neutěšené prostředí. Neuvěřitelně neutěšené na tak

utěšenou slečnu. Nejveselejší v něm byly zvířecí fotky.

Slečna Stříbrná se vrátila s kafem ve dvou

nejobyčejnějších hrnečkách a sedla si do druhého

křesílka. Na stůl postavila cukřenku. Kocour přeskočil

do klína jí. Natáhl se ke kafi slečny Stříbrné, dychtivě

sál nosem páru, ale než se dotkl horké hladiny, opatrně

couvl.

„Smím se vás zeptat na něco důvěrného?“

„Proč ne. Já vám nemusím odpovědět.“

„To nemusíte. Ale byl bych rád.“

Lžičkou ulila trochu kafe na skleněnou desku. Kocour

se pustil do horlivého vylizování. Řekl jsem:

„Vy spíte se spolubydlící na jednom gauči?“

Černý kocour ke mně vzhlédl, olízl se. Slečna

Stříbrná po hlédla na černého kocoura a usmála se.

„Ano. Viď, Felixi?“

„Mííííauo!“

Ukázal jsem na něho. Kývla.

„Ano. To je moje spolubydlící. Trošku jsem vás

mystifikovala. Je mužského pohlaví.“ Ale mě to

potěšilo.

„Fuj,“ řekl jsem. „Já mám docela rád zvířata, jenže

kocouři se hodí spíš k vdovám, ne? Ale povedlo se vám

to, takhle mě vodit za nos!“

„Díky tomu jsem dosud pannou –, že vodím pány za

nos.“

Konvalinko! V duchu jsem zajásal. Bylo to zase jako

na počátku počátků, na zválené trávě Žluté plovárny.

„Že jste panna, to vás ctí,“ pravil jsem uznale. „Ale

nejste stará panna, abyste musela mít kocoura.“

„Kocoura mám proto, abych nikdy nezapomněla na

jistý věci.“

„Na jaký?“

Neodpověděla přímo. Zvedla kocoura, přiložila si ho

k líčku, potom ho podržela před sebou. Vypadal skoro

jako maličký homunkulus.

„Kocour je velice krásný zvíře, pozorujete?

Elegantní, celej se leskne, dbá na sebe. Ale je to

strašnej lenoch. Strašnej sobec. Nemiluje pána. Miluje

jenom dobrý bydlo.“

„Zajímavé.“

„Jako vy,“ dodala. „A jako takoví jako vy.“

„Já nejsem lenoch. Řekněte, a vydrhnu vám tady

podlahu.“

„Ano. Kocour je taky ohromně pilnej, když jde

o kočku. To přirovnání je přesný.“

„Ale máte ho přece taky ráda, ne? Nedržíte si ho tu

jenom jako živý memento?“

Slečna Stříbrná podrbala kocoura v zátylku. Blaženě

přimhouřil oči a jal se hlasitě příst.

„Mám,“ řekla.

„Přestože je to sobec, lenoch, přestože nemiluje

vás, ale dobrý bydlo, který u vás má?“

„Přesto.“

„A proč teda nemůžete mít ráda mě, když

mám –– podle vás –– stejný vlastnosti?“

„Kocour je zvíře,“ pravila a jedovatě blýskla

černýma očima. „Chcete říct, že jste taky zvíře, pane

redaktore?“

Setmělo se. Stáli jsme u okna, byl z něho hezký

výhled na Prahu. Přestalo pršet. Slunce zapadlo. Černý

mrak lemovala tmavnoucí bledě modrá obloha.

Nuselské střechy se leskly mokrem, kupole kostelů se

zelenaly. Všude po tom mokrém obraze naskákala žlutá

světýlka.

„Na tohle se ráda dívám,“ řekla. „Je to –“ Odmlčela

se.

„Co?“ zeptal jsem se tiše.

„Ale – jedna z těch opravdu krásnejch věcí na světě.

Takový starý město v dešti.“

„Vy jste taky jedna z těch krásnejch věcí na světě,“

řekl jsem.

„Já nejsem věc.“

„Tak jsem to nemyslel.“

Mlčení, mlčení v dešti, hlavou mi zněl nějaký starý

šlágr, krásná písnička mladistvé naivnosti, nad Prahou

čarovala večerní obloha. Za lemem mraku se vynořil

pohublý měsíc s oranžovou korónou. Abys ty tu chyběl!

V dálce se zablesklo, mezi věžemi na obzoru stály

kolmo růžové a rudé paprsky, které pronikly šedivým

oblakem.

„A to, jak máte ráda zvířata,“ řekl jsem. „Skoro

jsem v pokušení považovat to za jistý příznak něčeho –“

„Čeho?“

„Že nemáte ráda lidi.“

Zavrtěla hlavou. Duhový lesk města ji hladil po

krásné tváři. V černých očích, v uhelném démantu, se

zrcadlil svět: tentokrát údolí se žlutými světýlky,

s červenými a zelenými signály, jako ve vyleštěné

miniatuře.

„Ne,“ pravila. „Ne: nemám ráda. Jenom jim

nevěřím. Zvířata jsou všechny stejný. Aspoň z našeho

hlediska.“

„Vy byste chtěla, aby byli všichni lidi stejný?“

„V některých věcech ano.“

„Byla by to pěkná nuda.“

„Ale bylo by mnohem míň –“

Zarazila se. Po blesku přišel z dálky hrom. Obklopily

ji symboly: aby byly úplné, zazněl z otevřeného okna

v protějším činžáku saxofon.

„Čeho by bylo míň?“ Pokrčila rameny.

„Zklamání, bolesti – já nevím, jestli by to nebylo

lepší.“

Saxofon hrál pomalou melodii. Hlubokou, chraptivou.

Baryton-saxofon. Samozřejmě z gramofonu.

„Váš oblíbený nástroj,“ řekl jsem tiše.

„Ano.“

Položil jsem jí ruku kolem pasu a v tom okamžiku

jsem přišel o rozum i vůli.

„Lenko!“ zašeptal jsem.

„Ne,“ řekla, jak se to říká. „Tohle nedělejte.“

Už se nedalo nedělat. Vášeň, zmatek a ta záhada,

tajemství prohloubené vášní a touhou se mě zmocnily.

Už jsem nevěděl, co vlastně dělám.

Strhl jsem ji k sobě, tvrdě, prudce jsem ji políbil.

Vzpírala se a pootevřela ústa. Župan se jí rozhrnul,

zahlédl jsem bílou krajku, sjel jsem ústy k olivové

pěšince v ní. Ale slečna Stříbrná mě popadla za vlasy

a vší silou škubla. Bolest mě vydráždila ještě víc, chytil

jsem ji kolem ramen a smýkl jsem s ní na gauč. Oba

jsme upadli, já na ni. Hlavou mi blesklo, jak důsledně

se chovám podle vzoru opilého závozníka, a bylo mi to

jedno; abych to dovršil, začal jsem prudce cloumat

župánkem. A najednou se mi zatmělo před očima

a strašlivá bolest mě zlomila v pase. Jako pytel

brambor jsem spadl z gauče a měl jsem dojem, že tu

bolest nevydržím. Chytil jsem se oběma rukama za

pohlaví. Ta děvka! Ta děvka netýkavá! Ach bože! Bolest

mi rvala podbřišek, zaskučel jsem jako pes. Slečna

Stříbrná vstala, zavázala si župan. Potom jsem viděl,

jak si před zrcadlem v šatníku načechrává střapatou

hlavičku.

Na stolečku seděl kocour, otáčel hlavu sem tam,

podle toho, jak jsem se válel po podlaze, sledoval mě

nemrkajícíma žlutozelenýma očima. Slečna Stříbrná

přešla pokojem a zastavila se nade mnou. Bolest

neslábla. Zůstával jsem ležet.

„Až vás to přejde, půjdete okamžitě pryč,“ pravila

slečna ledově. Zasyčel jsem na ni:

„Vy! Mohla jste mě zmrzačit!“

„Promiňte,“ řekla a změnila se tak náhle, jak to

uměla jen ona. „Nezlobte se,“ skoro se mi omlouvala.

„Je to moje vina. Neměla jsem být pitomá.“

Dokázal jsem sednout si na gauč. V předklonu jsem

složil hlavu do dlaní. Bolest trvala, ale vztek mě

opouštěl. Tohle je teda pěkná ostuda. Jako ožralý

závozník. Ale kdo se v ní sakra má vyznat?

„Vy se nezlobte na mě,“ zchraptěl jsem a hlas mi

přeskočil. „Tohle – tohle jsem jakživ neudělal. Já

nevím, jak se to mohlo stát.“

Odešla do kuchyně a já osaměl v pekelných světlech

západu slunce a stmívání. Vrátila se se sklenicí vody

a s tubou prášků.

„Nate. Vemte si dva. Třeba to trochu pomůže.“

Spolkl jsem dvě hořké pilulky, a bolest trvala dál.

Jenom trošičku, trošičku se měnila v něco poněkud

snesitelnějšího.

„Vážně. Tohle jsem nikdy v životě neudělal.“

„To vám věřím,“ řekla. „Asi jste nikdy nemusel.“

Stála opřená o skříň, s rukama za zády. Hleděla na

mě vážně, bez nenávisti, snad s nechutí. Ze stolku mě

pořád pozoroval kocour.

Upřel jsem na ni ztrápené oči. Byla krásná, světle

hnědá, složená ze symbolů, z měsíce, z tajemství.

Z hlasu barytonového saxofonu. Nechápal jsem nic.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Já vás miluju. A tohle jsem nechtěl – dnes jsem na

vás myslel celej den, a nic takovýho mě ani nenapadlo.

To až tady – u toho okna.“

„Nejste sám, kdo mě miluje,“ řekla bez citu. „Jenže

jiný se dovedou ovládat. Dovedou čekat.“

„Budu čekat, když mi to dovolíte. Třeba celej

život,“ a protože mi to samotnému znělo nevěrohodně,

dodal jsem rychle: „Sakra! Myslím to vážně.“

„Vy? Vážně?“ pravila s příšernými otazníky. „Dole

v autě jste mi dal nějaký čestný slovo –“

„Přemohlo mě to. To je přece lidský –“

„Lidský? Dávat čestný slovo, když víte, jak snadno

vás kdeco přemůže?“

Co se proti tomu dalo namítnout?

Svěsil jsem hlavu, znova jsem ji pozdvihl, pohlédl

jsem na své kávové enigma.

„Pozvala jste mě nahoru,“ řekl jsem. „Uvažuju.

Nerozumím tomu. Vůbec ničemu nerozumím. Ale když

jste mě sem pozvala, nemůžete být tak ctnostná.

Musela jste si domyslet, že – víte přece, že kafe je spíš

metafora. A jestli teda nejste tak ctnostná, mám věřit,

že jste tak hloupá?“

„Asi jsem,“ řekla slečna Stříbrná, jako kdyby

umřela. „Mohla jsem samozřejmě vědět –, ale já – no

bůhví – každý máme –, ale nebudem o tom mluvit.

Můžete už vstát?“

Zkusil jsem to. Takže tohle je poslední tečka za

všema tečkama. Jažtakž to šlo. Zasténal jsem:

„Ale dala jste mi!“

„Aspoň se příště ovládnete.“

„Příště?“

„Myslím s některou jinou.“

Měla fantastickou schopnost udělat za každou

definitivní tečkou nějakou ještě definitivnější.

Přistoupila ke dveřím a pootevřela je. Přemohl jsem

bolest a udělal jsem smutný obličej.

„Žiju už dvaatřicet let, ale nepoznal jsem žádnou,

jako jste vy… To už teda těžce bude někdy nějaká jiná.

Tohle je, slečno, obávám se, klasický případ.“

Slečnou Stříbrnou, líbeznou slečnou utkanou z růží

a hebké hladiny vod, to ani nehnulo.

„Vy jste zatím vůbec nežil,“ pravila tiše. „Jenom

užíval.“ Potom otevřela dveře dokořán.

Kocour vyrazil ven, až na schodiště, na něm se

nerozhodně zastavil. Zdvihl ocas, ze tmy zasvítila bílá

kočičí řiťka.

„Felixi, domů!“ zavolala slečna Stříbrná a mně

podala ruku. „Sbohem.“ Stiskl jsem tu ruku a smutně

jsem pravil:

„Sbohem.“

„Nic ve zlym, ale –“ udělala pauzu, v té sebou

naposledy pohnula umučená naděje –, „– ale sbohem.“

Tak teda sbohem.

Kocour provinile přeběhl kolem nás zpátky do

pokoje. Bolest ve varlatech se zvětšila, cítil jsem, že si

budu muset sednout. Vypadl jsem na chodbu. Dveře za

mnou zaklaply. Sešel jsem o poschodí níž a tam jsem si

ve tmě dřepl na schody.

Zůstal jsem tam asi půl hodiny, až bolest ustala.

Potom jsem vstal a opustil jsem ten dům. Na ulici jsem

pohlédl vzhůru do slečnina okna. Zrcadlil se v něm

měsíc jako ledová monstrance a v jeho středu slabě

žhnula stolní lampička. Saxofon pořád troubil z okna

naproti.

Strčil jsem klíček do zámku felicie, ale náhle srdce

divoce zavolalo po náplasti. Věra! Vytáhl jsem klíček,

otočil jsem se, vyrazil jsem k Věřinu obydlí. Po dešti byl

příjemný, vlahý večer a parta mládenců a dívek

s kytarou táhla k nuselským schodům.

Opanovala mě skoro fyzická potřeba nějak se za to

všechno někomu pomstít. Nějak sám sebe ujistit, že je

to ještě normální svět, že nenormální je v něm pouze

slečna Stříbrná. Věra mě k sobě pustí, ty včerejší facky

jsou loňský sníh, nic neznamenají. Zase se s ní udobřím.

Zase ji pošlu k vodě. Jenom když se přesvědčím, že je

pořád normální svět.

A přesvědčil jsem se. Když už jsem byl téměř u domu

odhozené umělkyně, připlul před vchod nablýskaný

mercedes pana režiséra Gellena. Z něho vystoupila

Věra, dokonale emencipovaná od pletacích drátů,

v brčálově zelených, stříbrnou nití protkávaných

krátkých večerních šatech, v dekoltu jí zářila krásná

opalizující bižuterie, na nohu měla zlaté střevíčky,

pořízené za cenu mnohých večeří o kafi a chlebě. Těmi

zaklapala po chodníku – a pak mě spatřila. Otevřel jsem

ústa, nestačil jsem však nic říct. Pan režisér Gellen

přiklusal kolem chladiče, nevšiml si ničeho a zařadil se

za Věru. Věra beze slova sklopila oči a odemkla. Zavřel

jsem zase ústa. Věra vešla do domu, pan režisér Gellen

přičinlivě zmizel za ní. V zámku zaskřípal klíč.

Stál jsem jako Lotova žena. Proti mně přicházela

další skupinka pásků s kytarou:

„Rock! Kriminálnickej rock!“

Vole, vole, normálka, řekl jsem si v duchu, hořce.

Potom jsem se vrátil k felicii a odejel do Filmového

klubu, kde mě radostně uvítal Krůta, dychtivý novinek

o mé pohromě. S ním a s alkoholem jsem se utěšoval

v T-clubu až do časných hodin ranních, pak jsem

smutný seděl na lavičce na Slovanském ostrově

a odtamtud jsem šel rovnou do redakce.

Ohnivé léto

Den nato, odpoledne, když jsem dorazil domů

s úmyslem hned zalehnout, čekalo na mě příjemné

překvapení: lístek z vojenské správy, jímž mi

oznamovali, že mám možnost strávit léto

v Medzihorenci na mimořádném dvouměsíčním

vojenském cvičení. Hodil jsem jej vztekle do koše na

papíry a šel jsem si lehnout.

Koš mě nezachránil. O týden později unášel mě

košický rychlík do Medzihorence, otráveného na

nejvyšší míru. Celý ten týden se mi se slečnou Stříbrnou

nepodařilo promluvit. V pondělí po debaklu v ulici 19.

listopadu odjela na tu odloženou služební cestu do

Liberce a vrátila se až v sobotu večer. Totiž měla se

vrátit. Čekal jsem u libereckého rychlíku, ale po černé

hlavičce ani památky. U nočního vlaku taky ne. A ve

čtyři ráno jsem sám vyjížděl do Medzihorence.

V redakci proběhl ten týden poměrně klidně,

v obvyklé práci. Většinou se likvidovaly drobné průsery.

V úterý jsme byli v tiskárně, na brigádě, a vystřihávali

jsme tam z knihy středověkých milostných básní

obrázek příliš tlustého ženského aktu, o němž soudruh

Král usoudil, že nepatří čtenářům do ruky. Kniha měla

poměrně malý náklad, a tak jsme ji zmohli za jediný

pracovní den. Obrázek se musel stříhat těsně při

hřbetu, ale aby se nerozpadl arch; osobně se zúčastnil

i šéf a odstraněné nahotiny vozil do stoupy jakýsi pán

z tiskárny. Pak se zjistilo, že není z tiskárny. Když jsem

za dva dny nato jel někam taxíkem, měl už taxíkář

tlustý akt na palubní desce, vedle Marilyn Monroeové,

zčásti přikryté tarifní tabulkou.

Ve středu svolal šéf mimořádnou poradu, k níž

přizval mě, Peckovou a dr. Ehrlichovou, která u nás

redigovala jazykové příručky. Nedbale, neboť v knize

Holandsky do vlaku propustila větu: Jako pozůstatek

někdejšího duálu má dnešní holandština několik slov,

která se vymykají obvyklé deklinaci, např. „tele“,

„skot“ a „lid“. Větu pozastavil dozor a šéf nad ní

obvinil dr. Ehrlichovou ze zarážející neznalosti základů

redaktorského řemesla. Marně se učená kolegyně

oháněla několika holandskými gramatikami z různých

univerzit. Šéf vlastnoručně připojil červené deleatur

k slovíčku lid a propustil dr. Ehrlichovou

s napomenutím, že bude-li její práce vykazovat takové

nedostatky, mohla by být z funkce redaktora

přemístěna do korektorny. Dr. Ehrlichová odešla, za

tlustými skly se jí třpytily slzičky, a šéf, málem taky se

slzami v očích, žaloval nám pak téměř půl hodiny na

lehkomyslnost mladých, kteří přišli z fakulty, a co

všechno by se jim stalo, nebýt jeho. Přizvukovali jsme

mu, neboť měl pravdu.

Potvrdil to hned následující den, čtvrtek, kdy měla

menší průšvih Dáša Blumenfeldová. Vyšetřovala ji

policie, protože se při revizi v antikvariátě zjistilo, že

tam jakási Blumenfeldová prodala vzácný slovník jazyka

anglického za 250,– Kčs a táž Blumenfeldová jej zas

hned koupila zpátky za 300,– Kčs, údajně pro naše

nakladatelství. Blumenfeldka celý machl vysvětlovala

tak, že slovník viděla u svého strýčka Feuersteina,

bývalého továrníka v sociálním důchodu, a protože

věděla, že naše redakce jej potřebuje, provedla

transakci v zájmu podniku, který nákupy u soukromých

osob konat nesmí. Zaplatila churavému strýčkovi dvě

stě padesát korun ze svého, šla slovník prodat do

antikvariátu a okamžitě jej zas koupila za tři stovky,

které jí po předložení potvrzenky zaplatili v redakční

pokladně. Tajní nad tím dlouho vrtěli hlavou, a teprve

po velkém úsilí se Dáše podařilo zlomit jejich nedůvěru

a dokázat, že na věci se ani ona, ani její strýček

neobohatili; takže to vypadalo, že všechno projde

hladce. Ale nesměla by to být Blumenfeldová. Ve své

zavilosti si nakonec neodpustila jedovatou poznámku,

že okraden byl jedině stát, tajní se zarazili mezi dveřmi

a kolotoč křížového výslechu se roztočil znova.

Blumenfeldka upadla do podezření ještě vážnějšího než

předtím, a trvalo jí další dvě hodiny, než se opět

očistila. Kdyby podnik mohl koupit slovník přímo od

starého Feuersteina, vysvětlovala kolem dokola, stálo

by to státní pokladnu dvě pade. Takhle sice na

Feuersteinovi vydělal antikvariát padesát korun, jenže

ty zaplatila naše redakce, takže je vlastně antikvariát

vydělal na našem nakladatelství: tedy z ekonomického

hlediska se ta padesátikoruna jenom přestěhovala

z jedné státní pokladny do druhé. Nakonec jeden

z vyšetřujících, popletený složitou logikou případu,

usoudil, že o těch padesát korun trhl stát vlastně starý

Feuerstein, a dožadoval se pohnání Dášina strýce před

soud. Argumentoval tak, že kdyby byl Feuerstein prodal

antikvariátu slovník za dvě stě, mohl jej antikvariát

prodat našemu nakladatelství za dvě stě padesát, tedy

za sumu, za niž byl původně Feuerstein ochoten slovník

prodat přímo našemu podniku, kdyby – se to smělo.

Dlouho nemohl tajný pochopit, kde je tu z logického

hlediska chyba, a nakonec se Blumenfeldce podařilo

spíš ho ukecat než přesvědčit.

Z toho maléru si však patrně nedělala těžkou hlavu.

Ještě ten večer jsem ji zahlédl v biografu, kde si

střídavě ukusovala ze čtyř druhů plněných čokolád,

které jí před ústy přidržoval mladý Hartman. Sám,

abych zapomněl na žal ze slečny Stříbrné,

pronásledující mě přes povyražení z cizích nehod,

strávil jsem večer po představení s účetním restaurace

Dunaj, v jejíž režii se v biografu prodávaly cukrovinky,

Frantou Novosadem, dlouhým, vyzáblým, krátkozrakým

bývalým českým spisovatelem. Kdysi sepisoval pod

různými jmény anglického původu detektivky, ale když

se za socialismu móda kýčů změnila, vrátil se

k účetnictví. Toho večera mi však nadšeně předčítal

pasáže ze svého nového románu, který vyrobil ve

volných chvílích mezi účtařinou, neboť si velice mnoho

sliboval od nejbližšího literárního vývoje. V románě

vystupoval staršina SNB Honza Fialka, a já v něm bez

obtíží poznal novou inkarnaci někdejšího Novosadova

inspektora Woolstonecrafta: mluvil přesně stejnou

tvrdou češtinou, jaké užíval ten inspektor

v rozhovorech s gangsterem OʼRourkem, a jinak

v celém širém světě nikde nikdy nikdo. Také děj

detektivky mi byl povědomý: týkal se velkohokynáře;

pod jeho zatajenými zásobami Schichtova mýdla

s jelenem našel Fialka zakopanou mrtvolu neznámého

muže, jak se později zjistilo, dělnického invalidy,

jemuž se vymstilo, že přišel na stopu toho

hospodářského zločinu. Brzo jsem pochopil, že jde

o variantu románu Sheily Siddonsové (jeden

z Novosadových oblíbených pseudonymů) Tajemství

sklepa v Blackmoor Street; tam byl hokynář

obchodníkem se starožitnostmi, zakopaná mrtvola

lordem Fitzpatrickem a mýdlo pašovaným kokainem.

Nejklidněji proběhl v tom týdnu pátek – jenom

kolega Salajka musel na kobereček. Pod fotografií

jedné spisovatelské skupinky v našem propagačním

časopise pustil titulek Vpravo sedí Josef Kopanec,

podařilo se však ještě včas zastavit stroje, takže

v naprosté většině výtisků byla pozice Mistra průserů

(ve veřejnosti o něm kolovala zpráva, že byl

v souvislosti s Bojem o Brnířov na nějakou dobu zašit)

označena neprovokující větou Vlevo od Josefa Kopance

sedí oblíbená prozatérka Marie Burdychová (s knihou

v ruce).

Jinak byl klid. Když jsem se v sobotu loučil, řítil se

na šéfa sice další průser – přišla zpráva, že literární

teoretik Manfred Schalowski, jehož strašlivě nudné

Stati a poznámky k nové německé literatuře opatřil šéf

pajánovitou předmluvou, ilegálně přešel hranice –, ale

nepochyboval jsem, že ostřílený stratég vybruslí nějak

i z této nepříjemnosti. Potřásl jsem rukou Anežce,

políbil jsem Blumenfeldku a odebral jsem se vstříc

půllitrům a dvouměsíčnímu kodrcání v tankové věži.

Poslal jsem slečně Stříbrné z Medzihorence několik

dopisů, ani na jeden mi neodpověděla. Tak jsem toho

nechal. Doufal jsem, že na ni zapomenu. Zapomněl

jsem už na tolik slečen, že jsem zapomněl na kolik.

Jenže slečna Stříbrná se k nim nepřidala.

Od Blumenfeldky přišel lístek z Moskvy s podpisy

dvou známých mladých básníků Antolovského

a Glebkina. Shodou okolností jsem se s jejich jmény

setkal znova asi za dva dny potom: v Rudém právu,

které nám o přestávce střeleckého výcviku předčítal

čtec, v referátě o významném projevu vlivného kritika

Nikolajeva. Mluvil o nich nelichotivě. Charakterizoval je

jako poklonkující před západní literární módou

a naznačil, že se příliš vzdálili od života lidu.

Blumenfeldko, pohybuješ se po Moskvě v pěkný

společnosti, řekl jsem si v duchu, a šel jsem si hodit

šlofíka pod své bojové vozidlo.

Dlouho se nepohybovala. Za další dva dny jsem si

v novinách povšiml zprávičky, že básníci Antolovskij

a Glebkin odjeli na dvouletou brigádu na celiny do

oblasti východní Sibiře. Nastoupili tedy tu dalekou

cestu za přiblížením k životu, a Blumenfeldka měla

utrum. Jenomže to jsem se zmýlil; neuplynulo ani

čtrnáct dní, a já dostal nový lístek, tentokrát

z Leningradu, a na něm podpis Anatolije Bicenka,

prozaika, který se před krátkým časem nechvalně

proslavil novelou Svítání, ale jemuž uměnímilovné

poměry rodného města dosud umožňovaly setrvávat

v bezpečné vzdálenosti od života.

Od Anežky mi pošta přinesla pivní tácek z Varny.

Taky od šéfky přišla duchaplná, sarkastická pohlednice,

politá červeným vínem. Od Věry nic, od Vaška

Žamberka jenom pohled z nějakého stanového tábora

v jižních Čechách, ačkoliv sám jsem mu napsal poměrně

dlouhý dopis. V něm jsem se ho, jen tak jako

mimochodem, ptal, co dělá slečna Stříbrná.

Ať dělala co dělala, na mě si nevzpomněla. Aspoň

písemně ne. Léto bylo parné, dny se vlekly po

opuštěných loukách východoslovenských tankodromů,

a já se pomalu uzavíral do skořápky žalu a nějak se mi

ani nechtělo z toho vojenského cvičení. Večer co večer

svítily stany do teplé noci, a v nich se lamentovalo,

nylo a toužilo po manželkách, milenkách, dětech,

domovech, oblíbených hospodách, a dokonce

i kancelářích, po všech těch věcech, do nichž si člověk

vkládá smysl života.

Můj smysl života se na mě vykašlal. Nejlíp mi bylo,

když jsme v noci jeli voňavými loukami toho vojenského

prostoru jako černé bručící stíny mezi tichými stíny

keřů. Stál jsem do půl pasu ve věži a díval se na

utěšlivou věčnost na obloze, kde mezi jasnými

hvězdami těkala červená a zelená očka raket, a svítící

stanový tábor ležel v dálce v údolí jako festival

svatojánských broučků. Tehdy se mi nějak nejlíp

myslelo na slečnu z deštivé ulice a dostal jsem trhání

napsat báseň. Ale když jsem potom seděl pod hvězdami

na vychládajícím motoru, opřen o věž, nic mě

nenapadalo; nic než ty obratné metafory, za nimiž však

nebyla slečna Stříbrná, jak tkvěla v mém srdci, ale

jenom deset let profesionální výroby básní.

Nechal jsem toho a později jsem v opuštěné kopce

sena poslouchal smutné řeči kapitána Vávry, který mě

před sedmi lety jako mladý poručík péroval v tankové

posádce Slaná. Tehdy právě vyšel z učiliště a žral vojnu

s mladistvým elánem. Nyní z něho byl zachmuřený

skeptik a svěřoval se mi se svými neúspěchy v milostné

sféře, kde jistá Jana Hloubavá, studující vysoké školy

potravinářské chemie, odmítala jeho vytrvalé útoky

s odůvodněním, že se s důstojníkem stydí chodit,

protože v dnešní době atomových zbraní jí důstojníci

připomínají vyhynulé dinosaury a každý z nich má jen

legraci. Vávra, jeden z mála inteligentních lampasáků

z povolání, zabýval se myšlenkou požádat o propuštění

z armády a trpce žehral na atomovou pumu, ale vůbec

ne ve smyslu nějakého mírového úsilí.

Bylo mi ho skoro líto a řekl jsem mu, abych ho

povzbudil, že jeho povolání zdiskreditoval už Jaroslav

Hašek, a přece to důstojníci přežili. Uznal to, ale

naděje nenabyl. Byl Janou Hloubavou, ve svých

pětatřiceti letech, uveden do takových nejistot, že

uznával všecko a nic mu nepomáhalo. Bál se na vojáky

křičet, aby jim nebyl pro legraci, a tak ho nebylo slyšet

a vojáci si z něho utahovali. A býval to, pane, pérák

jako málokdo, ještě k tomu chytrý, a proto tím

pérovitější. Teď se proměnil v trosku plnou komplexů,

která jak mohla, oblékala civil. Viděl jsem v jeho osudu

přeobraz své vlastní budoucnosti a v návalu sympatie

jsem mu slíbil, že se v Praze přimluvím u Jany

Hloubavé, aby kapitán nemusel opouštět své povolání,

které tak výborně ovládal a kromě něhož nic jiného

neuměl. Z vděčnosti mi ukázal fotku; nosil ji

zapuštěnou v plexiglázu v stehenní kapse promaštěné

tankistické kombinézy. V té kupce sena, v paprscích

měsíce, probudila ve mně zájem o Janu Hloubavou,

rozkošnou blondýnku; jenže ráno, když jsme kodrcali

husím pochodem roklí do východiště k imaginárnímu

útoku, byla už ve mně zase jenom ta druhá slečna,

slečna Stříbrná.

Léto bylo horké, prašné, a za chvíli bylo totam. Asi

v polovině srpna přišly na dobírku fotografie z psí

výstavy. Uložil jsem je na dno kufru, ale spolubojovníci

je objevili, a když jsem zrovna nebyl ve stanu,

uspořádali z nich výstavu. Řekl jsem, že je to moje

snoubenka, a snášel jsem potom jejich manželské

žertíky téměř s perverzní rozkoší. To byla taky jediná

rozkoš toho léta.

Od Vaška jsem dostal ještě jeden lístek, z nedělního

výletu do Doks. Zřejmě tam nebyl sám, sotva bylo

možné předpokládat, že by Vašek jezdil sám do toho

centra paďourství. Ale přestože na Vaškových lístcích

bývaly vždycky podpisy nejmíň pěti lidí, mně totálně

neznámých, jimiž si ten ztroskotanec života

kompenzoval stálou absenci toho jediného důležitého

spolupodpisu, tentokrát všechny obvyklé autogramy

chyběly. Nejdřív jsem si pomyslel, jestli ho do Doks

nevytáhla Věra, která by se nepodepsala

z pochopitelných důvodů, jenže pak jsem našel

v novinách zprávu, že pan režisér Gellen hodlá ve svém

novém filmu svěřit hlavní roli dosud neznámé tváři

z Baletního divadla, s níž je zachycen na naší fotografii

z filmového festivalu v Karlových Varech. Nová tvář

byla sice na novinovém štočku podobna kterékoli tváři,

známé i neznámé, ale taneční postoj Věřiných známých

nohou byl neomylný. O tu je tedy postaráno; už jsem

neměl výčitky svědomí, a jestli jsem tu noc nespal,

nebylo to kvůli Věře, ale kvůli té záhadě Vaškova

nepodepsaného lístku. Vrtal mi hlavou celou noc

a trápilo mě divné podezření. Pořád jsem na ně myslel,

hned mi připadalo nemožné, hned se zase vracelo,

v kruhu, bez přestávky. Nic jsem nevymyslel. Ráno jsem

napsal poslední dopis slečně Stříbrné.

Dva dni jsem ho nosil v kapse a říkal jsem si, že

tuhle pitomost přece nehodím do schránky. Bylo to

idiotské vyznání lásky, plné bolestínského

exhibicionismu, a obsahovalo dokonce tu ze všech

nejuhozenější teorii: stal jsem se děvkařem proto, že

mě dosud žádná nepochopila. Rozum mi velel, jako

kapitán Vávra v dobách svého péráctví, abych list

zmačkal, zahodil nebo spálil; ale vyzařovalo z něj jakési

ohlupující fluidum. Třetího dne jsem jej poslal přímo

z medzihorenecké pošty a čtvrtého dne jsem jel domů.

Ve vlaku se mazáci ožrali a ujížděli k nenáviděným

manželkám, obtížným milenkám a k milovaným

hospodám za zpěvu strašlivě nemravných písní. Já sám

nezpíval. Koukal jsem z okna rychlíku na bronzové

slunce prvních zářijových dnů a přemítal, co bude. A co

si vlastně proboha chci dál počít v životě.

To jsem ovšem nevěděl nikdy. Jenomže zatím mi to

vždycky bylo úplně fuk.

Scéna s čepicí

Přijel jsem po poledni. V šest hodin večer, upravený

do civilního vzhledu, stál jsem už zas v ulici 19.

listopadu, která celé léto vystupovala v mých snech.

Svítila v nich jako mnohohran z barevných skel, oblitý

leskem střech v dešti, a zároveň podobný měsíci

z revuálního jeviště; něžně tam zvonil klapot střevíčků

a cosi šeptal hobojový hlas opálené slečny.

A tak jsem zase nyl před zeleným portálem, na konci

té legendární cesty k zatracení, s hlavou zvrácenou

nazad. Stín protějších činžáků nedosahoval až

k nejvyššímu poschodí, zářilo jako zlatý hrad z pohádky

v plné zářijové iluminaci. Z otevřeného okna naproti se

opět lilo divoké kvílení saxofonu; i neznámý aficionado

z ulice snů zůstával věrný svým láskám.

Vstoupil jsem do domu a pomalu jsem kráčel vzhůru.

Byl tam výtah na pětadvacetník, ale já se ubíral pěšky

po způsobu poutníků, naplněn pokorou. Měl jsem zlý

pocit, že dělám něco, co bych neměl. Jenže slečna

Stříbrná mě už dávno připravila o rozum, ještě dříve

než jsem v Medzihorenci hodil to študentské psaníčko.

A tak jsem stanul přede dveřmi s ručně napsanou

cedulkou L. Stříbrná, a tak jsem zazvonil. A tak mi

otevřela.

Neměl jsem nikdy ženské oči, ale na ní jsem si

vždycky všímal, jak je oblečená. Jako by to organicky

souviselo s její stvořenou krásou. Nyní proti mně stála

v šedivě a bíle pruhované skládané sukni a v modrém

svetru s medovými knoflíky. Střapatou hlavičku

obklopovala sluneční koróna jako barokní svatozář,

neboť za slečnou svítil západní obzor skrze otevřené

okno a nad ním červené slunce surrealistických obrazů.

Oči v tom lunaparku posvátného pokoje byly nehybné,

černé, bakelitové kotouče a v nich já, nesmělý trpaslík

kurevnictví.

„Dobrý den,“ pravil jsem pokorně.

„Ach to jste vy?“

„Já.“

„No,“ ohlédla se dovnitř, skoro jako by tam něco

hledala.

„Máte návštěvu?“

„Ne-ne,“ zakoktala, stála mezi dveřmi, nehýbala se.

Vedle štíhlé nohy se objevil černý kocour Felix

a pozvedl ke mně žlutozelený zrak.

„Nezlobte se. Musel jsem vás vidět.“

„Ano,“ polkla a jemná, olivová kůže na krku se

zavlnila. „Ale – radši sem nechoďte.“

„Já vím. Ani nemám odvahu říct vám, že jenom na

kafe. Po tý ostudě posledně –“

„Na to nemyslete,“ řekla a pořád se nehýbala. Ani

náznak nějakého úmyslu pozvat mě dál, ale taky ani

náznak úmyslu zavřít mi dveře před nosem. Kocour

odťapkal do předsíně a zastavil se před úzkými dveřmi,

které podle všeho vedly na toaletu. Začichal při zemi,

u jejich dolního okraje. Potom se postavil na zadní

nožičky a předníma se legračně pokoušel dosáhnout na

kliku. To se mu nepodařilo a slečna Stříbrná mu

nepomohla.

„A –“ řekl jsem, „– nemoh bych – opravdu jen na

chvilku?“

„Radši ne.“

Pořád jsme se nehýbali, já ani ona, a místo

rádiového záření přitažlivosti, které nás spojovalo svým

silovým polem tenkrát na plovárně, stála mezi námi

neviditelná zeď; vysoká, se střepinami skla nahoře,

jakou jsem já, městský kluk, v životě nepřelezl.

A ozývalo se jen tiché škrábání kocouřích pacek.

Napadlo mi, že jsem v typické situaci žebráka. Na

chodbě, u dveří.

„Dostala jste moje dopisy?“

„Dostala. Ale už mi žádný neposílejte.“

„Ano. Tak nebudu.“ Zase jsme mlčeli.

„Tak sbohem,“ řekla slečna Stříbrná.

Jenže já chtěl prodloužit tu chvíli, ať byla

sebetrapnější, sebevíc trýznivá.

„Počkejte ještě. Měl bych odejít. Já vím. Ale – no,

prostě –“

Nevěděl jsem, co říct, jenom jsem chtěl prodloužit

aspoň to vyhnání z ráje –– vyhnání, protože jsem přes

svůj debakl byl odborník, věděl jsem, že je už úplně

zbytečné tady stát, zbytečné posílat dopisy, být

duchaplný nebo upřímný, prostý nebo složitý, chodit na

slečnu Stříbrnou s poezií nebo se na ni vrhat jako ožralý

závozník. Prohrál jsem u ní dřív, než jsem se rozkoukal,

prohrál jsem na celé čáře.

Zoufale se mi však nechtělo od prahu, na němž stála

v černých lodičkách.

„Prostě –,“ pokračoval jsem v načaté větě, „– já

půjdu. Protože vidím, že – se nedá nic dělat.“

„Nedá,“ potvrdila mi tiše.

„Ale jenom bych chtěl, abyste mi věřila, že to, co

jsem psal v těch dopisech, je sice dětinské, ale je to

pravda. Abyste věděla, že kdybyste něco –, kdybych pro

vás mohl něco –“

Ucítil jsem, že rudnu. Takovéhle sentence jsem

pronášel naposled k té copaté dívence, když mi bylo

šestnáct a kdy jsem ještě docela vážně myslel, že její

copánky mě milostně vyřídily na celý život. Teď jsem je

říkal zas, nic chytřejšího mi nenapadalo.

„Já vám věřím a – nezlobte se na mě.“

Pohnula trošičku dveřmi, ale já pořád nebyl s to

poslechnout dobré rady rozumu. Koktal jsem dál:

„A taky, abyste věděla, že jsem – že jsem se opravdu

změnil – od – od tý doby, co jsem poznal vás.“

„Nezměnil,“ řekla. „Jenom zamiloval. To člověka

obvykle polepší.“

„To není změna?“

„Natolik vás neznám, abych to mohla vědět. Nevím,

co děláte jinak.“

„Jak jinak?“

„V běžným životě, myslím. V zaměstnání, mezi lidma

a tak. Vůbec. Život je trošku víc než jen tohle.“

„Pro mě je teď život jen tohle.“

Přes bakelit se přetáhla víčka, černé šrafování se

přiložilo k lícím.

„Nezlobte se, ale mám dojem, že jste se nezměnil.“

„Proč?“

„Pro vás byl život vždycky jenom – vy sám.“

Svěsil jsem hlavu. Zadíval jsem se na drobné, špičaté

módní střevíčky na prahu. Nehodily se ke slečně, která

mluví jako kazatel, ale právě ta nesourodost

striptýzové krásy a puritánských hovorů tvořily

specifikum slečny Stříbrné. Specifikum, na něž jsem

naletěl i já, proslulý pražský casanova z T-clubu.

„Dotýkáte se filozofických otázek,“ řekl jsem. „Je

život pro někoho něco jinýho? Třeba pro vás?“

Pohlédl jsem jí do očí, které mezitím zase otevřela.

Černě svítily v medovém oválu jejího obličeje, který byl

estetickým zakončením řady medových knoflíčků na

modrém svetříku. A kolem pořád koróna slunce.

A posedlý saxofon v křeči be-bopu.

„Asi ne,“ připustila váhavě. „Ale člověk se má aspoň

snažit. Snažit vidět věci taky očima těch druhých.“

„Snažíte se vy vidět je mýma očima?“

Teď sklopila hlavu ona. Jak ji sklopila, vykouklo za

ní červené slunce, do poloviny polklé obzorem.

„Myslím, že snažím. Jenže –“ Odmlčela se.

„Jenže co?“

„Jenže nejste – v týhle záležitosti – sám.“ Pauza,

a pak: „Zdaleka ne. Víte?“

Vím? Vím. Tuším. Bojím se. Ale kdo – a najednou,

jakoby narežírováno zlomyslným režisérem, který od

začátku stylizoval tuhle tragikomedii ke katastrofě

postrádající katarzi – zaznělo odněkud z bytu přidušené

zakašlání. Hluboké, mužské zakašlání někoho, kdo je

dlouho potlačoval, ale fyziologická potřeba ho nakonec

přemohla. Kocour se lekl, uskočil od rámu dveří, které

se celou tu dobu snažil otevřít, a pelášil do pokoje.

Zakašlání se ozvalo z místnosti za těmi dveřmi. Ze

záchodu.

Všechno bylo rázem jasné a já se rychle rozhlédl po

předsíňce. Na věšáku visel nějaký pestrý předmět, svítil

v žlutém světle večera křiklavě jako malba na kolotoči.

Byla to zelenomodře kostkovaná čepice. Ach, to přece

není možné! Tak přece jen tohle znamenala absence

spolupodpisů na pohlednici z Doks! Tohle je to

neuvěřitelné, jež se stalo skutečným. Tohle znamená ta

čepice, kterou jsem naposled viděl na Vaškovi

Žamberkovi toho dne, kdy polil slečnu Stříbrnou

třeboňským krémem.

Život je vždycky jenom tragédie, avšak

v jednotlivostech má charakter veselohry. Pravil

Schopenhauer. Ne že bych ho znal. Znal jsem, bůhví

odkud, jenom tenhle jeden citát. Já, velký pán nad

ženami, škemrám jako sextán na prahu nedobytné

slečny, a z klozetu mi naslouchá ten nesmrtelný

mameluk Vašek Žamberk! Utěšuje se tu snad z toho, že

u Věry ho vyhodil ze sedla pan režisér Gellen? Nebo se

za tu krátkou dobu proměnil v takovéhleho přeborníka?

Kocour se pomalu připlížil zpátky do předsíně.

U dolního okraje dveří znova nasál vzduch. Kousl jsem

se do rtu. Teprve teď mi pomalu docházela hrůza mého

pokoření.

„Vím,“ odpověděl jsem na poslední dotaz kávové

růže. „Tak sbohem.“

„Sbohem.“

Obrátil jsem se a běžel jsem rychle po schodech

dolů. Za mnou slečna Stříbrná zavřela dveře.

Na ulici jsem zamířil k nuselským schodům.

Naposled, přísahám ti, konvalinko, naposled! Ať jsem

jaký jsem, gauner nebo docela normální člověk, jedno

dovedu. Přiznat porážku. Vykašlu se na tvou záhadu! Už

mě neuvidíš, i kdybych měl láskou chcípnout.

A bylo mi tak, že se mi zdálo, že chcípnu.

Konec Blumenfeldky

Do rána jsem nechcípl. Jenom jsem se probudil

s tupou hlavou a pocitem lhostejnosti, která zahrnovala

celý svět, nejenom věci, jež se mě netýkaly. V redakci

jsem přišel zrovna do nejlepšího. Zasedala ediční rada.

Jako první bod programu: Cibulová. Už jsem úplně

zapomněl na existenci problematické spisovatelky. Ale

vzpomněl jsem si. Původně mělo být celé zasedání

věnováno jejímu rukopisu. Teď figurovala jenom jako

jeden bod z mnoha. Začal jsem tušit, že

v nepřítomnosti došlo k jednomu z dialektických zvratů.

Suverénní zář šéfova obličeje mi to potvrdila. Uvítal

mě přesrdečným: „Á, náš poručík! Zdar zdar zdar

nazdar!“ a zahájil potom zasedání ve staré dobré

atmosféře dělné jednomyslnosti.

Takže bylo už docela zřejmé, že tady je všechno

zase v pořádku. Měl mi vlastně spadnout kámen ze

srdce, ale i to mi bylo jedno. S konvalinkou, která mě

odmítla, pozbyl jsem bázně o dobrou pověst, a byl bych

snad hlasoval se šéfem a proti všem, kdyby se

o rukopisu vůbec hlasovalo. Mdlá lhostejnost

z nešťastné lásky je dobré podhoubí k sebevražedným

pokusům.

Ale jak jsem těkal pohledem po ediční radě, kde

chyběla bojovná tvář Dáši Blumenfeldové (jako

začínající redaktorka neměla na poradu bohů přístup),

začalo mi být nad slunce jasnější, že k žádnému

donkichotství nedojde. Zpracovat tyhle osobnosti

nemohlo se podařit ani Bar Kochbovi v tuzexové blůze.

A lhostejnost mě vydělila z dělného kolektivu, kde

jsem byl přítomen už tolika apoteózám a také pěkné

řádce poprav – a najednou jako by mě osvítilo lhostejné

divácké vidění a všichni, jak tu seděli, připadali mi

směšní a sub specie aeternitatis nepochopitelní

v činech, jichž se tu tolikrát dopustili. A proč? Pro

zoufalou marnost, které se říká kariéra, postavení? Pro

dobré bydlo? Anebo snad ze strachu, z malicherné zloby

nepřípadné těm slavným jménům, jež po krachu

náboženství

nahradila

v povědomí

vždy

neinformovaného lidu světce? Nebo dokonce v jakési

naivní dogmatické víře, mně neuvěřitelné pro

fantastickou dialektiku neposkvrněných početí a černě

kořenných hříchů, ačkoliv jsem byl o tolik mladší,

nevzdělanější a nevýznamnější než oni? Ovšemže jsem

ji vyznával taky; stará aférka s osudem Kocourova

manifestu mě tvrdě poučila. Ale právě proto, že u mě

to byl pouhý rituál úliteb, bylo mi nepochopitelné, že

u nich by ta víra s celou nepochybující burácivostí

mohla pramenit ze srdce a z mozku, jež se ve

vzájemném prolnutí vyhnuly potížím, na nichž

ztroskotal i doctor angelicus a jiní velikáni onoho

zoufalého boje.

To by předpokládalo stejnou víru, jako – podle slov

souzeno – byla jejich. A seděli tu jako v smutném

defilé, najednou panoptikálním, zbaveni vší úcty

lidových představ. Národem milovaná umělkyně, která

kdysi, ne tak dávno, nařídila u tohoto stolu likvidaci

knížek mrtvého básníka, zbylých ve skladu

znárodněného nakladatelství. A proč? Snad proto, že

chtěla obzvlášť průkazně a ještě post mortem zpřetrhat

nebezpečné svazky k příteli mírně odlišného vyznání?

A vedle ní, ve směru hodinových ručiček, neméně

oblíbený muž, jenž za okupace vyráběl scénáře

k německým filmovým kýčům, a v jednom z nich hrála

herečka, kterou jsem jako študent na dálku miloval. Ta

kvůli tomu po válce přestala hrát; ale laureát počal

produkovat filmy o hrdinech odboje, nesmírně

hrdinných hrdinech, z jejichž winnetouovské auereoly

ulpělo něco i na něm samém. A dál: teoretik, jehož

zájmy dosáhly během let od Románů krve a půdy přes

Mariánské motivy v české moderní lyrice až k Teorii

odrazu v díle marxistických estetiků současnosti.

Oblíbená spisovatelka, která na základě kovbojské

zkušenosti mládí oslavovala celý život prostý lid na

kamenitých svazích Orlických hor a za všech dob za to

sklízela periodické vavříny, neboť režimy se mění,

avšak láska režimů k prostému lidu z kamenitých hor

beze změny trvá. A přesto vedle ní, docela přátelsky,

někdejší surrealista, nyní plynně rýmující na téma

srdce-prudce-revoluce, zatímco jeho kolegové (s

výjimkou skupinového teoretika, jenž spáchal

sebevraždu) kutají uran. A po jeho boku literární kritik,

člověk podobný hostii ve stavu permanentní

transsubstanciace. Všichni připraveni dát strohému

befélu obecných směrnic závazné estetiky soudruha

Krále konkrétní estetické zdůvodnění.

Šéf mluvil něco o problému Cibulová, a že kolem

rukopisu vznikly nejasnosti, dokonce i soudruh

akademik Brát že se zprvu přimlouval –, ale místo

akademika stála u stolu jen prázdná židle; dosud dlel

mimo území. Jeho kniha o zesnulém básníkovi byla

antologií literárních podvodů, a přesto, jako kdysi

Summa Tomášova, ležela i ona po boku biblí, a dokonce

na všech oltářích. A snad jen potvrzovalo platnost

dialektiky, že hned vedle prázdné židle klímala stařičká

lingvistka, jejíž dílo, na rozdíl od Brátova pamfletu, ale

s vydatným Brátovým přičiněním, bylo zavrženo, až je

nakonec po soustavném nátlaku úředních odborníků

sama odvolala, nesmírně osvícena jakousi brožurou (a

vůbec jsem nepochyboval o diabolismu takových

nátlaků; ve své nepatrnosti jsem zažil jen jejich odlesk,

když zavírali Kocoura).

Vážnější a méně gaunerský pozorovatel než já by

v nich asi spatřoval symbol duchovní devalvace doby,

zprostituování věd a poezie. Anebo by je snad byl

i pochopil, uvěřil anachronické prvokřesťanskosti jejich

věr a konverzí. Ale já byl pouhý kulturní grázl s lepší

pubertální minulostí, kdysi jsem dokonce opravdu

miloval poezii, a tak to pro mne byla jenom parta

v dávném mládí nádherná, která se později příliš

zblízka zapletla do věcí, z nichž trčely šibenice. A já,

třebaže jsem po mnoha stránkách grázl byl, nad

šibenicemi jsem nikdy nejásal. Nad žádnými. A přinášel

jsem, i když trochu ze špatného svědomí a naprosto bez

rizika, drobty z bohatého smluvního stolu strádajícím

Kocourům, té jiné partě, kdysi taky nádherné, jež

možná nesplnila bůhvíjaká očekávání, ale zachovala si

aspoň čisté ruce; tu absurdní věrnost ne sobě, ale

umění. A věděl jsem rovněž, že umění má à la longue

přednost před čistýma rukama, že zbudou knihy, ne

ruce, a budoucnost není teolog, ale literární kritik.

Jenomže oni všichni dosud žili, a já mezi nima. Sám

jsem umělec nebyl, pouze člen spisovatelského svazu,

a nemohli tedy pro mě znamenat jenom knihy. A náhle

mi mezi těmi mnohoznačnými velikány byl docela

sympatický šéf, ten mistr opatrnosti a přeborník

taktických manévrů, ten bezbranný hromosvod zlob

v ohnisku střetajících se zájmů zdola a shora, který se

sice zuby nehty bránil Cibulici, ale jindy zas o své újmě

zvyšoval honorářové sazby za překlady z roztodivných

jazyků, jimiž se nad vodou drželi ti druzí, i sazby, které

já ve své zbabělosti neměl odvahu příliš nadsadit.

I zástupci redakce, Žlůva a Pecáková, jeden příliš

bezvýznamný, aby měl vedle obrů nějakou zvláštní

povinnost za něco bojovat, druhá příliš pitomá, aby se

jí cokoli dalo klást za vinu. Anebo Ferda Hezký, zestárlý

mládežnický mluvčí, který se mračil na opačném konci

stolu, co nejdále od mladého Hartmana, ačkoliv to

vždycky byli nejlepší přátelé.

Byli, ale už nebyli. Ukázalo se to v kratičké diskusi,

kterou problém Cibulová přece jen vyvolal, třebaže už

vlastně nebyl problémem. Šéf byl klidný, žoviální,

vyrovnaný; jizvy, zanechané v jeho nervovém systému

Andresovým karambolem, se už zřejmě zacelily.

Rukopis byl autorce vrácen k přepracování, říkal, ovšem

přepracování, které autorka provedla, neznamená

vůbec žádné zlepšení. Bylo zasláno soudruhu

akademikovi do zahraničí, a on poslal posudek, který si

nyní šéf dovolí přečíst.

Odkašlal si, dal se do předčítání. Ano, byl to

dialektický zvrat. Je to začátečnická práce, četl, což by

nevadilo. My máme povinnost mladé talenty, a tak dále

a tak dále. Avšak to, co Cibulová na necelých sto

dvaceti stránkách novely předvádí, je extrakt

nejhorších vlivů, na hony vzdálený, a tak dále a tak

dále.

Nevnímal jsem smysl slov, stejně měla jen jediný, ať

říkala cokoliv. Poslouchal jsem pouze jejich povědomé

intonace, a myšlenky se mi zatoulaly zpět do ulice

trýzní, na tankodrom, k červencovému měsíci. Odporný

jazyk, jímž promlouvají její „hrdinové“, recitoval šéf

tónem v úřadě znovupotvrzeného inkvizitora, takže úsilí

Dáši Blumenfeldové bylo zřejmě obráceno vniveč,

a povstal mladý Hartman, nesměle se pokusil

o plaidoyer… soudruh akademik nemá tak docela pravdu

v tom, že by péče o mladou autorku nebyla věcí

svazových orgánů, nýbrž spíše institucí pověřených

výchovou mravně narušených… čertví proč se mě

najednou zmocnil pocit schizofrenie, rozdvojení světa

na tohle tady a ráj, a zatoužil jsem po ztracené růži,

ale zase ne jako po milence, snad jako po symbolu

něčeho, bůhvíčeho, ale ztraceného. Čert ji vzal. Vstal

Hezký, předvedl negaci negace. Nic už nehájil,

vystoupil ve staronové funkci kata. A mně to bylo fuk.

Jenom mi napadlo, jestli snad Dáša neztroskotala na

vlastních intrikách, pohlédl jsem na mladého

Hartmana, ale z toho už zřejmě odvaha vyprchala…

autorku Cibulovou pověřila naše společnost důležitým

úkolem: makarenkovsky vychovávat… horlil Hezký…

umění má důležitou funkci… se stavím za soudruha

akademika… Udělalo se mi nějak špatně, skoro na

vrhnutí. Opanoval mě pocit, že jsem se octl uprostřed

breughelovského mumraje masek, šly na mě mdloby.

Promluvila řecká maska pokrytectví… nebuďme na ni

tak přísní… u soudruha Hezkého to chápu, je ještě

mladý… usmála se na toho osmatřicetiletého hocha

z majestátu své osmdesátky… zamhouřit oči nad omyly

mládí… Vší silou jsem se vzepřel mdlobám, unikl jsem

jim k včerejšku, k večeru ve zlatých Nuslích, k barevné

čepici, k informaci zakašlání. A rázem mi bylo ještě

hůř… je to špatná kniha. Když jsem ji odložila, musela

jsem si umýt ruce… Z vědomí, že Vašek seděl na

klozetě té zlaté slečny, zatímco já koktal své trapné

vyznání, se mi zatočila hlava, maska mlela dál…

přimlouvám se však za to, abychom se té dívce

věnovali… já sama bych byla ochotna vzít ji někdy

k nám, na Orlické hory… Zase mě ohrozily mdloby,

čertví co je to se mnou, Vašek, čepice, a opravdu s ní

Vašek něco – nebyl tam jen tak? – vnímal jsem ještě

šéfova slova závěrem za případem Cibulová… ediční

rada doporučuje orgánům Svazu, aby autorce věnovaly

veškerou péči… potom funkci hlasovacího automatu.

Jím byl smeten teror snobů a upevněn řád. Pak jsem se

omluvil pro náhlou nevolnost. Opravdu, bylo mi špatně.

Venku, na ulici, mě větřík postavil trochu na nohy, ale

pořád mi bylo mizerně, i když ne už od žaludku.

Vykročil jsem, hnán nutkavou potřebou zvědět, je-li to

skutečně pravda, že do mého ráje se dostal ten

bambula. Do ráje, v jehož voňavém stínu bych se mohl

zachránit před tímhle blázincem, uvažoval jsem

idealisticky, a ze všeho na mě padla jakási hrůza.

Než jsem dorazil k akademické menze, poněkud

jsem se sebral. Ve vchodu, kudy táhla ven vůně zelí, se

mi dokonce podařilo nasadit vlastní starou masku.

Zatvrdil jsem se, popadl mě vztek na sebe sama. Idiote!

Když je to ten bambula, proč vzdávat boj? Zapomněls

snad na svého Darwina, že se ti dělá špatně ze

skutečnosti? Necháš se omámit západem slunce

a ženskou mystikou?

Zaťal jsem zuby a vstoupil jsem do menzy. Měl jsem

štěstí. Vašek dosud seděl u oběda, s nějakými

hranatými hochy v teplákách, a přímo nad ním řvala

osudná čepice. Nedělal jsem žádné ciráty. Měl jsem už

všechno promyšlené.

„Ahoj, Vašku,“ pozdravil jsem ho chladně za jeho

zády.

Otočil se, jako kdybych ho kopnul. Pod

prázdninovým opálením okamžitě ztmavěl.

„Nazdar,“ řekl. „Nazdar. Jak se máš?“

„Můžeš mi věnovat pár minut?“

„Jistě –– jistě. Samozřejmě. O –– o co jde?“

Přetvařovat se neuměl. Špatné svědomí mu koukalo

z očí jako z rozhledny. Já dělal jakoby nic. Byl jsem už

zase ve formě. Oba jsem dělali, jako bychom neměli

tušení o existenci klozetu slečny Stříbrné.

„To ti řeknu až venku. Pojď.“

Vstal, ani se nerozloučil s mladíky, knedlíky nechal

nedojedené a nasadil si tu strašnou čepici. Vedle menzy

byl denní bar, v něm intimní přítmí, titěrné stolečky.

Hrstka elegantních flinků popíjela s podezřelými

slečnami dovezené drinky.

„Martini,“ poručil jsem si a Vaška jsem se zeptal:

„Co budeš pít?“

„Já – máte mošt?“

Číšník se ušklíbl.

„Prosím.“

Mlčel jsem. Vašek to nevydržel.

„Jak ses měl na cvičení?“

„Šlo to.“

Přemýšlel jsem, a všechno jsem měl dobře

promyšlené.

„Já jsem byl na keně. Dělali jsme Vltavu –“

Jeho slova odezněla do tichého přítmí baru. Číšník

přinesl martini a mošt. Napil jsem se.

„Tak koukni,“ pohlédl jsem mu bezostyšně do očí.

Ano, byl jsem už zase ve své kůži. Přechodné pominutí

pominulo. „Cos měl s Věrou?“

„Já –?“ napodobil chabě údiv.

„Jasně. Ty.“

„Já – ty to víš?“

„Chci to slyšet od tebe.“

„Karle –,“ zajíkl se. „Já – bylo to ode mě svinstvo –“

„Vyspal ses s ní?“

„No – to bylo – byl jsem –“

„Tak ti děkuju za kamarádskou službu. Věra se se

mnou rozešla.“

Skutečná pravda za mou uraženou důvěrou mu, jak

jsem předpokládal, unikla.

„Karle –, já opravdu nechtěl – já jsem byl – však víš.

Bylo mi mizerně z Lenky. A tys tenkrát nepřišel, a ony

přišly obě – já jsem pak Věru doprovázel –“

„Už mi nemusíš nic říkat.“

Napil jsem se martini a tragicky jsem mlčel.

„Opravdu –, jestli můžeš, Karle, neměj mi to za zlý.

Omluvit se to nedá, to je fakt – ale, bylo to jen

jednou –“

„To uvádíš na omluvu?“

„Ne.“

„Jen jednou, a pak ses na ni vykašlal. A načals

Stříbrnou, co?“

„To – ty taky víš?“

Tak je to pravda, uvědomil jsem si tupě a vzápětí

mě praštil do hlavy direkt toho poznání. Vytřeštil jsem

oči na zrádce přátelství. Svíjel se v rozpacích. Ani

náznak, že by si uvědomil zbraň, ležící mu po ruce.

A najednou, jako další direkt, zaduněl mi hlavou

neuvěřitelný význam takového chování. Sebral jsem

všechny síly a řekl jsem trpce::

„Když si pomyslím, že jsem si o tobě vždycky myslel,

jakej seš na ženský levák –“

„Vždyť já jsem. To jenom –“

„A jaks to na mě vždycky hrál, abych si to myslel. Ty

tvoje sextánský řečičky. A zatím –“

„Ale já –“

„– seš děvkař.“ Neřekl nic.

„Ne že bych ti vyčítal, že seš děvkař. Ale když už

chceš děvkařit, měl bys aspoň vynechat přítelkyně

svejch kamarádů.“

„Karle, já to fakt nechtěl udělat. Bylo to úplně

jinak. Já měl pak strašný výčitky svědomí – po tom

s Věrou –“

„Takže ses na ni, z výčitek svědomí, vykašlal.“

„Nevykašlal! Já – nevěděl jsem, co dělat. Pak jsem

měl druhej den rytmiku, co na ni chodí Lenka – a – tak

jsem jí to řek.“

„Ještě lepší!“

„A vona –“

„Vyspal ses s ní taky, co?“

„Ne!“! vyhrkl. „Teda –“

„Jo, nebo ne?“

„Ne tenkrát,“ řekl. „Šel jsem se omluvit Věře. Ona

to pochopila. Řekla mi, že to udělala, protože byla taky

nešťastná.“

„Nešťastná! A řekla ti proč?“ Vašek zavrtěl hlavou.

„To ne. Ale myslel jsem si –, že jste se pohádali

nebo co –“ zavadil o mě nejistým, skoro tázavým

pohledem. Pomalu se mě zmocňovala zimnice.

„Zkazils docela dobrou holku, jestli tě to zajímá,“

řekl jsem. „Přede mnou nikoho neměla. Teď už se

vesele kurví s panem režisérem Gellenem.“

Jestli spolkne i tohle – Spolkl to.

„Karle, já – nevím, co bych měl dělat – já –“

„To už se nedá nic dělat,“ přerušil jsem ho. Mozek

mi pracoval na plné obrátky, a toho, co mi vycházelo,

jsem se děsil.

„Karle, fakt, neměj mi to za zlý,“ bručel Vašek.

„Hele, proved jsem svinstvo, dej mi třeba přes hubu,

ale zůstaň kamarád –“

„Ále – už o tom nemluv,“ mávl jsem rukou. Něco mi

napadlo. Rychle jsem dodal: „Doufám aspoň, že slečna

Stříbrná je v posteli tak dobrá, jak vypadá.“ Zrudl,

pohlédl na mě, pak mi nejistě podal ruku.

„Dobrý, jo?“ otázal se, v očích naivní city.

„Do smrti dobrý.“ Stiskl jsem mu ruku. „No a co –“

skoro se mi zatajil dech. „Jaká je v posteli?“ Na

venkovské tváři Vaška Žamberka objevil se výraz

blaženství.

„Karle –, já v životě nedoufal, že by se do mě

taková –“

Znova mi bylo, jako kdyby mě svou vytrénovanou

pěstí zasáhl mezi oči. Bar i s flinky a slečnami se se

mnou roztočil. V centru toho kola neštěstí trčela

kostkovaná čepice.

Potřeboval jsem nějakou útěchu. Šel jsem

k Blumenfeldce. Ale nebyla tam.

„Jo ty to nevíš?“ podivil se Salajka. „Vlastně nojo.

Byls na cvičení. Blumenfeldová teď sedí v korektorně.

Už není redaktorkou. Měla průser v Sajuzu.“

„Průser? Jakej?“

„To nevím. Byla na koberečku u náčelníka a vrátila

se s brekem. Tak jsem se jí neptal.“

Šel jsem nahoru do korektorny jako zmlácený. Tak

i na tebe došlo, bojovnice. Dávalas ve prospěch dobré

věci všechno, i vaginu, a dobrá věc se ti vymstila, jako

se člověku na tomhle světě vymstí všechny dobré věci.

Našel jsem ji v korektorně, seděla v ponurém tichu

vedle starého Vavrouška, který býval korektorem už za

Karla Matěje Čapka-Choda, a mračila se do nějakých

sloupců. Sotva mě spatřila, nechala všechno plavat

a vyběhla za mnou na chodbu. Tam si ihned zapálila

cigáro.

„Himl,“ pravila, „ty dědci jsou samej nekuřák.“

Dychtivě vtáhla kouř, vypustila ho z úst i z nosu,

hladil ji milostně po hebkých líčkách, skrze něj na mě

pohlédly její krásné oči.

„To jsme dopadli, co?“ řekla, jako kdyby mi četla

myšlenky.

„To jo,“ řekl jsem. „Na zadek.“

Zašklebila se, nasála dým jako námořník, opřela se

o topení a vyvalila na mě svá nedostižná ňadra.

„Cos provedla v Sajuzu?“

„Ale nic. Jedině že jsem se tam nestýkala s těma

mudrcema, co mě za nima poslal Emil. Měla jsem

smůlu. Zrovna si musel kecat rozumy ten nemrcouch

Nikolajev.“

Společenským poklesem jenom získala na síle svého

vždy silného slovníku. Potěšilo mě to.

„A proč tě Emil vyrazil?“

„Kvůli zprávě o pobytu,“ pravila. „Příště budu

chytřejší. Čoveče, já je všecky poctivě vypsala, a vono

se to četlo jako seznam setřenejch. Přesně všichni byli

taky v tom Nikolajevovym referátě. Ani jeden

nechyběl.“

„To už se teda nedivím,“ řekl jsem. „A co závodní

rada?“

„Nedělej pitomý vtipy!“ Omluvil jsem se.

„A co ty? Co vojna? Co soužka Stříbrná?“

„Nic,“ odpověděl jsem stručně a změnil jsem téma.

Nebyl jsem v takovém stavu, abych snesl konverzaci

o té zmiji. „Kdy to řekneš Cibulový, že ji nevydáme?“

Vzala mě důvěrně za ruku a ňadry se mi otřela

o rukáv.

„Pomůžeš mi při tom, viď? Mám s ní rande zejtra

odpoledne.“

„No, pomůžu, když myslíš,“ zarazil jsem se.

„Ale – abych se ti přiznal: já se jí dnes nezastával. Byla

to průserová situace –“

„To mi nemusíš říkat, to je jasný. Musíme začít

znova.“

„Zastal se jí jen mladej Hartman,“ řekl jsem, aby

neměla pocit, že pracovala úplně nadarmo. Chtěl jsem

ji potěšit. Jenomže ona se zachmuřila.

„A co Ferda Hezkej?“

„No – ten –“

„Nojo. To už mi taky nemusíš nic říkat. Čoveče,

Kájo,“ naklonila se ke mně důvěrně a na rukávě jsem

znovu ucítil houpavé pružno té milé spolubojovnice,

která mi ale v mém boji pomoci nemohla. „Z toho jsem

měla pěknou ostudu. Poprali se kvůli mně v Redutě.“

„Poprali?“

„Jo. Regulérně, pěstma. A mladej Hartman rozbil

Ferdovi nos.“

„A za odměnu získal tebe?“

„Spad ti na tom cvičení dělobuch na kokos nebo co?“

Urazila se.

„Takže to bylo čistě jen kvůli –“

„No kvůli čemu jinýmu?“ vyjela namíchnutě. „Snad

si nemyslíš, že mám na chlapy tak špatnej vkus. Víš,

kdo se mi líbí?“

Na bledé semitské tváři se objevil zasněný výraz,

jaký jsem na ní ještě neviděl. Obvykle se tvářívala jako

Bar Kochba.

„Nevím. Já?“

„Jean Marais,“ vzdychla, pak ještě jednou, trpce:

„Ale takoví u nás vůbec nežijou. To spíš v Sajuzu.“

„Glebkin?“ zeptal jsem se zlomyslně.

„To je náhodou moc prima hoch,“ pravila s citem.

„Teď, chudák, dojí krávy na celině. Ale von je tam

dlouho dojit nebude!“

Už z ní byl zase ten hebrejský válečník.

„Nejseš trochu moc optimistická?“

„Houbeles,“ řekla vesele. „To jsou všechno takový

malý porodní vobtíže růstu. A já je jdu proflákat do

korektorny. Tě pic!“

Poslala mi pusu, otočila se.

Tak jdi, pomyslel jsem si. Tebe taky nic nepoučí.

A co poučí tebe, kamaráde? zeptal se ve mně vnitřní

hlas. Co když i ta krásná slečna Stříbrná je falešná jak

pětník?

Scéna s Cibulovou

A zase noc plná útrap. A nevolno od žaludku. Z těch

strašných jasných vidění včerejška.

Druhý den, na redakčním školení v podnikovém

klubu, poučoval nás jakýsi lektor o starořeckých

filozofech jménem Sokrát, Platten a Ariston.

O Sokrátovi jsme se dozvěděli, že nic nevěděl, Platten

prožil část života v jakési jeskyni, kde vrhal na zeď

stíny, a Ariston zemřel na žaludeční vředy. Vedle mě

kolega Salajka pečlivě četl pod lavicí externí korekturu

Aeneidy (svěřila mu ji stařičká vdova po překladateli

z latiny, aby si přivydělal) a patrně vůbec neposlouchal;

instruktor přešel k Aristonovu ještě zajímavějšímu

předchůdci Herkulesovi, učícímu, že vše teče, což

později přesněji formuloval soudruh Stalin v práci

O dialektickém a historickém materialismu. Čas od času

nahlížel ten informovaný muž do zápisků, pořízených na

nějakém školení vyšší úrovně; při výkladu se opíral

o podnikové piano, jež zakoupil šéf z kulturního fondu,

neboť tam přebývalo moc peněz a hrozilo nebezpečí,

že nám bude snížen. Nikdo nikdy na ten klavír nehrál,

snad jej ani neodemkl, stál tu jako materializace

zabsurdnění dobrých úsilí a na něm kýmsi zapomenutá

hromada sedmnácti svazků nějakých Spisů. Feuerbaum,

školil soudruh, který se nějak nepozorovaně přenesl do

devatenáctého století, učil, že člověk si udělal z boha

obraz; kolega Salajka dočítal právě osmdesátý sloupec

svého meloušku, vzadu začal Dudek hlasitě chrápat

a instruktor zmlkl, napil se a pak nás ujistil, že však

Feuerbaumovo učení postavil jakýsi Högel z hlavy na

nohy.

Na milosrdnou chvilku dal mi ten milý entertainer

zapomenout trýzeň i otřesná zklamání a laskavý proud

vědomí zanesl mě do prostoru uplynulého času, vždycky

lepšího než čas právě plynoucí, do přepychové horské

vily, jež dříve patřila Pečkovi nebo snad dr. Preissovi.

Jídal jsem tam pětkrát denně jídla s pohádkovými

názvy, připravovaná žákyněmi Vyšší školy výživy, které

si v kuchyni odbývaly povinnou praxi; ospalý přemírou

pokrmů jsem poslouchal výklady o všech vztazích

a všech součástech marxismu a večery trávil dole

v baru, kde se na gramofonu přehrávaly Pečkovy nebo

Preissovy foxtroty a charlestony, pilo se víno, podávané

(měl jsem dojem, že soukromě) správcem chaty,

tančilo se pozdě do noci se soudružkami a potom k ránu

zvracelo na některém z četných klozetů, které si

kolitidický milionář dal vestavět na nejnemožnější

místa.

Ale vše se mění. Z oněch přepychových zařízení zbyl

už jen tenhle žavesem vyškolený školitel, který sice

přednášel pořád totéž, co kdysi zanícení kazatelé

z horských chat, jenže zajímavěji. Člověk, říkal právě,

povstal podle Engelse polidštěním opice, a to tak, že

opice zjistila, že palec na ruce může postavit proti

čtyřem ostatním prstům.

A tenkrát, v té horské chatě, byla tam taková štíhlá

blondýnka, velice pokroková; provokoval jsem ji

zpěvem anglických šlágrů a udobřoval básničkami,

které jsem na ni psal:

V osudí, z něhožs vzala

svou krásu, Ireno,

se zbylá krása vzňala,

a vše je spáleno.

Takové jsem psával básničky, a lepší. Pak jsem

z nich udělal oddíl své první sbírky, a tím jsem se

proslavil. Ten mi vynesl dodnes trvající pověst mírného

buřiče v mezích zákona.

Jestlipak bych ještě dnes dovedl – ale to jsem se

neměl ptát. Opustily mě laskavé vzpomínky a v krutém

objetí mě sevřela vidina slečny Stříbrné, toho krásného,

věrolomného pokrytce. Nevidoucím zrakem spatřil jsem

znova scénu ve skleníku předsíně a okamžitě jsem opět

zpitoměl; tak, že jsem si řekl: vždyť to není možné;

jsme u konce děje a pachatelem musí být někdo, koho

znám od začátku, kdo sehrál v té frašce důležitou

úlohu; nemůže to být kdosi úplně nový a neznámý. Ale

vzpamatoval jsem se. Proč ne? Život se neděje podle

pravidel pátera Knoxe. Ta slečna plná záhad – kolik jich

ještě má pro mě připravených v rukávě, ve výstřihu,

který nemohu zahnat z vnitřního zraku, za ňadry,

opálenými dál, než jsem kdy spatřil a než kdy spatřím,

a vidina mě posedla, zdrtila, sevřela, vidina očí, nohou,

pašijové ulice, střech lesklých v dešti, barevného kýče

na půlnoční obloze, mechanicky jsem vytáhl pero,

školící lektor vykládal o chemikovi, jenž sestrojením

umělé močoviny dokázal, že člověk je pánem přírody,

kolega Salajka načal osmdesátý prvý sloupec

a já – nedbaje debaklu za tankovou věží – jsem se pustil

do básně na tu dívku na míse měsíce, na toho hada, na

tu pannu slučující v sobě všechny katolické symboly, na

slečnu Stříbrnou.

Vytvořil jsem jeden verš a obrovský mindrák.

Neznám tě, tajemná,

a přece slzí proud

přes střechy ze stříbra

teče jak maelstrom.

Dál mě nenapadlo nic, než že je to vlastně mizerná

ozvěna Ortenovy elegie, mizernější než ozvěna toho

židovského milence slečniny sestry, a že jsem prostě

vyschl. Neustálým básněním o všem možném jsem

vyschl, a že i to je vlastně jedno, neboť ta slečna, ta

krásná prostitutka, ta vábná křížovka s trýznivou

tajenkou, je nádhernější než všechny básně, i kdyby je

o ní psal sám Petrarka, a ne jenom nějaký Leden,

redaktor a veršotepec… a vše je spáleno, jen v tobě

krása žije, a kruté šíleno teď teprv nejkrutší je. Tak

jsem to napsal na tu slečnu na tom školení. Ale vážně

jsem to myslel až teď. Když už je pozdě.

Tohle je teda hořký konec básníka. Vstal jsem,

a jako že jdu na záchod, odešel jsem do redakční

knihovny. V policích stály dlouhé řady knih, kterým

jsme pomohli na svět. Mezi nimi i ta moje. Vytáhl jsem

ji, byla už zažloutlá. A taky nerozřezaná, až na kdysi

proskribovaný oddíl, na těch sedm rýmovaných výronů,

věnovaných blondýnce stejně aktivní v posteli jako

v práci, Ireně – už jsem ani nevěděl, jak se jmenovala

příjmením. A čím vlastně byla. Nějaká redaktorka

Zemědělského nakladatelství. Nebo snad Krajského

nakladatelství. Anebo ani ne redaktorka. Zapomněl

jsem už na ni, otevřel jsem knihu, která léta

neotevřena zemřela na žloutenku, a zrak mi padl na

báseň s názvem Akrostich předsevzetí. V řídké, místem

plýtvající sazbě pod ním stálo:

Ty zažeň moje stíny

a přilož na bolesti

svůj pohled konejšivý.

Přiveď mě do neštěstí,

abys mě mohla vésti

pryč z krajů ješitnosti.

Dej, abych uměl Ctností

nazvat, co není Zvykem,

a abych pod dotykem

Krásy mřel v blaženosti.

Ty zaplaš moje stesky

a dej mi kráčet k cíli,

abych pod znakem

Lásky pohrdal všemi cíli,

k nimž vyšlapané cesty

vedou bez páteřnosti.

Dej, abych bez modlitby

dosáhl odpuštění,

abych měl jen, co není

odměnou za úlitby.

Dej, abych žil jen z krásy

a vždycky zůstal němý,

když chtějí hbité hlasy

odměnit odměnami.

Dej, abych pod křivdami

hledal vždy provinění.

Dej, abych beze zlosti

žil pod krunýřem masky,

a abych pomoc z lásky

kryl maskou lhostejnosti.

Ikono. Hvězdo v boji.

Radosti nade smysly.

Elipso krásná čísly.

Nausiko cesty mojí.

Amen.

Už jsem na ni dokonale zapomněl. Na tu blondýnu.

Na tu báseň, na všechno. Jenom na to ne, že mi

vytýkali to Amen na konci, a že to jsem určitě nemyslel

vůbec nijak, jenom jsem potřeboval efektní slovíčko na

„a“ do akrostichu. Přesto jsem si z toho vzal poučení

pro svou další tvorbu.

Přečetl jsem si báseň ještě jednou. Tohle jsem

napsal já? A myslel jsem to tenkrát vážně, nebo jen

jako to Amen? I na to jsem zapomněl. Nějak jsem

zapomněl na všechno. Ani už jsem nevěděl jak. Tak

nějak. Strčil jsem sbírku na její místo do hrobu

redakční knihovny a vrátil jsem se na školení.

V pět jsme s Blumenfeldovou čekali v kavárně Mokka

na Cibulovou. Blumenfeldka byla jako na jehlách, i mě

se zmocnila mírná zvědavost, jaká asi bude autorka

knihy, která český jazyk přivedla k dosud nedosaženým

hlubinám špíny.

Přišla s dvacetiminutovým zpožděním, a byla to

bezvýrazná, trošku uhrovitá dívka se zplihlými, světle

kaštanovými vlasy. Podala mi nervózní ruku,

Blumenfeldce řekla „Ahoj, Dášo!“, svlékla dost

ušpiněný bledě modrý baloňáček a v (o něco málo

čistším) růžovém svetříku a šedivé sukni zasedla ke

stolku. Hned si poručila stock a zapálila žváro.

„Tak co?“ obrátila se dychtivě na Blumenfeldovou.

„Je to blbý,“ řekla Dáša.

Viděl jsem, jak dívce zacukal v obličeji zrádný nerv.

„Nevydáte to?“

„Ale vydáme, Járinko, to se neboj. Jenže zatím

musíme počkat. Podělali to ty senilové z ediční rady.“

Nervózní, ušpiněné prsty oklepaly cigaretu do

ukoptěného popelníku, pak ji v něm zamáčkly. Dívka se

rozhlédla po kavárně, titěrné tmavohnědé místnůstce,

kde se intimní šero připočítávalo k ceně zákusků a kde

seděly pouze dvojice zabrané v radostnější hovor než

my nebo v mlčení. Zachvěly se jí řasy, zalesklo se jí

v očích.

„Neboj se, Jarino,“ dala se Blumenfeldka do

chlácholení. „Vykašli se na ně. Ještě rok dva to vydržíš,

a pak to vyjde v masovym vydání!“

„To nevyjde nikdy,“ zahučela temně Cibulová.

Ozvalo se v tom takové zoufalství, že ji Blumenfeldka

vzala kolem ramen a dívka se k ní instinktivně přitulila.

„No tak, Járinko!“ broukla konejšivě Dáša a zatřásla

vzlykající autorkou. Pěkná hysterka, pomyslel jsem si.

„No tak, no tak,“ opakovala Blumenfeldka. „Vyser se

na ně, na idioty. Ať se zadusej Krásnou Dortylou. Tvoje

doba příde, Jarino, věř mi!“

Dekadentní autorka však usedavě štkala. Přispěl

jsem Dáše na pomoc.

„Neplačte, slečno. Nebýt toho, že zas trošku

přituhlo, určitě jsme to vydali. Bylo to už napůl

schválený.“

„To je fakt!“ zvolala Dáša. „Shodil to ten blbec Brát.

Ať ho cholera sklátí, paralytika!“ Muchlala zplihlou

hlavu na nejfantastičtějších ňadrech Evropy, a po chvíli

ji autorka zvedla.

„Dyž já s tim tak počítala,“ pravila zoufale. „Já se

na to tak těšila. A teď mě eště ke všemu vyrazili

z Domova, ponivač sem se spolehla na Ondrášovou,

a vona mi utekla! Bů bů!“

„Vyrazili? Tebe?“

„No. Já sem chtěla – podle metody důvěry, víš?

A vona mi Ondrášová vzala roha a chytli ji v ňáký chatě

v Pikovicích, zrovna dyž tam kradla gramofon, tak to

hodili na mě, že,“ zakuckala se, „experimentuju podle

zápaďáckejch metod namísto podle –“

„Svině!“ zvolala Blumenfeldka se svou žádnými

pochybami nekomplikovanou naprostou jistotou.

U vedlejšího stolu zvedl pohoršeně hlavu nějaký

milenec, vyrušený sprostým slovem z líbání, a odhalil

čerstvý karmínový cucflek na hrdle své partnerky.

Blumenfeldka však stejně pronikavým hlasem nerušeně

pokračovala: „A kam tě frkli, krávy?“

„Na vobecnou do Běchovic.“

„Svině!“

To už se milenci pohoršeně podívali jeden na

druhého a partnerka zavrtěla hlavou. Dáša opět nic

nezaznamenala a Cibulová si utřela slzy.

„A to voni –“ vzlykla, „to vono se jim to nelíbilo?“

„Právě naopak,“ řekl jsem. „Líbilo se jim to příliš

mnoho, slečno. Takže dostali strach.“

„Jak to strach?“

„Prostě strach. Kterej vy zřejmě nemáte.“

Asi mi nerozuměla, protože se nejdřív zadívala před

sebe na prázdnou skleničku od stocku a teprve potom

na mě. Milenci opět spočinuli v novém polibku.

„A vy – vy si nemyslíte, že je to pitomý? Myslim

umělecky?“

Blumenfeldka se velmi nahlas rozhořčila, až dvojicí

vedle projelo zachvění, ale to snad slastí.

„Jestli si myslíš, že si to myslíme, tak seš kráva!“

Rychle jsem pravil: „Je to nejlepší věc, jakou jsem

čet, co jsem v nakladatelství, slečno. Opravdu,“

a nedůvěřivé, nešťastné, bledé oči plné mindráků se ke

mně zrovna otočily.

„Fakt?“

„Fakt.“

„Tak vidíš,“ řekla Blumenfeldka. „To je co říct, když

ti to povídá Karel. Tomu se nelíbí skoro nic.“

„Četla jsem vaši sbírku – Tady a teď – to mi bylo

patnáct –“ autorka rozpačitě zaváhala, nějak to z ní

nelezlo,

„– tenkrát se mi to strašně líbilo,“ řekla, a honem

dodala: „Strašně. Fakt.“

Usmál jsem se. V duchu kysele, navenek, aspoň jsem

doufal, shovívavě. Velice dobře jsem pochopil

podvědomý smysl slovíčka „tenkrát“, a svého Freuda

jsem dosud ovládal.

„No, to byly takový hříšky mládí,“ mávl jsem rukou.

„Kdyby mně to psalo tak jako vám, budu si gratulovat.“

To jsem myslel vážně. Odněkud se vyhouplo

odpoledne na začátku léta, strávené nad artefaktem

téhle štíhlé, smutné dívky. Jak jsem žárlil nad

písmenky, protože z nich na mě zasálalo něco, co

v mých vlastních písmenkách už dávno chcíplo. A vůbec

v písmenkách, která jsme tiskli v tisícových nákladech.

To pitomé něco, jímž jsme se všichni hubou zaklínali

jak abrakadabrou a na co jsme ve svých písmenkách

srali z výšky. Říkalo se tomu život.

Cibulová se začervenala.

„Nepovídejte. Já vůbec básně psát neumím.“

„Umíte,“ řekl jsem. „Jenomže prózou.“

Dřív než proti tomu mohla zaprotestovat, zavrzaly

úzké dřevěné schůdky, po nichž se lezlo do intimních

prostor prvního poschodí kavárny Mokka, a nad úrovní

podlahy se objevila – zezadu – šéfova hlava. Vznášela se

rychle výš a výš, až se otočila a uviděla mě.

„Á, buď zdráv!“ pozdravil šéf bez jakéhokoliv

nadšení a zatěkal očima po kavárně. Nejdřív mě

překvapilo, co tu hledá, ale hned jsem si to domyslel.

Nás rozhodně ne. Dokončil rychle inspekci intimního

prostoru a zřejmě usoudil, že objekt jeho pátrání sedí

skryt v druhém sálku za rohem, opatřeným cukrářskou

představou Milóské Venuše, kam od našeho stolku

nebylo vidět. Užuž se chystal pokynout nám rukou na

rozloučenou, když vtom mě nějaký ďábel bůhvíjak

pohnul k pitomému kroku.

„Vy se neznáte, že ne?“ otázal jsem se společensky,

a než se kdokoliv na cokoliv vzmohl, představil jsem

Cibulovou šéfovi:

„Soudružka Cibulová – soudruh Procházka.“

„Tak to jste vy,“ pravil šéf přísně a pohledem svlíkl

uhrovatou prozaičku z ušmudlaného svetříku. „Vaši

knížku jsme zamítli.“

Cibulová se ihned znova rozklepala. Rozbreč se,

Cibulinko, poprosil jsem ji v duchu. Prosím tě, teď se

rozbreč! Schválně! Ale nerozbrečela se.

„Je to slabé, soudružko,“ pokračoval nevlídně šéf.

„Měla byste víc číst dobré české autory. Starého, Žlůvu,

Matouše –“

„Ano,“ zahuhlala pitomě Cibulová.

„Ani trochu teorie by vám neškodilo. Jestlipak znáte

třeba Brátovu Teorii odrazu v české socialistické próze?

Přečtěte si ji. Neovládáte zatím řemeslo.“

Cibulince vytryskly první slzy. Šéf si jich všiml

a obměkčil se.

„No ale jinak – talent máte. To je nesporné. Umíte

pozorovat lidi, ale neměla byste si vybírat taková

exkluzivní prostředí, víte? Víc do života, soužko. Víc do

života. Až zas něco napíšete, přijďte. Vždycky si to rád

přečtu.“ Podal jí ruku, ozářil ji svým populárním žlutým

úsměvem. Pak odklusal za roh. Tím to pro něj zvadlo.

Mohl se opět věnovat reedicím klasických umělců a mít

klidný spánek. A Cibulinka mohla zas po večerech

smolit svoje naturalitické příběhy o mravně narušených

prodavačkách a jiných výjimkách. Každému, což jeho

jest. Jedem das Seine.

Třásla se, až jsem se skoro polekal, aby něco

neprovedla. Uhrovatá tvář zbrunátněla, z šedivých očí,

pokud je to vůbec možné, šlehaly blesky.

„Ten sráč zasraná!“ ozvala se s citem

Blumenfeldová. „Slyšíš ho? Umělecký nedostatky! Teď

budou najednou samý umění, šašci!“

Cibulová se k ní otočila.

„Dášo, ale řekni mi: vážně si myslíš, že je to

umělecky dobrý?“

„Ty vole,“ pravila Blumenfeldka. „Nemyslim. Vim!

A voni to taky vědi! Líp než ty sama, vole!“

„Tak proč to řiká?“ vybuchla Cibulinka. „Proč

nemluví pravdu? Já bych mu nejradši vyškrábala voči!

Takovej plešatec volezlej!“

Vyskočila, skoro to vypadalo, že se vydá za roh splnit

svou hrozbu. Museli jsme ji chytit každý za jednu ruku

a stáhnout na sedadlo. Oči jí žhnuly plamenem, který

jsem odhadl na maniakální formu grafomanie agresivně

depresivního typu, a skoro jsem zalitoval, že se šéf

trochu víc nerozhovořil. Nebylo by možná špatné

uvidět, jak někdo realizuje výhrůžky, jichž se dopustilo

už tolik autorů a které se všechny týkaly šéfovy huby.

Ale snad měl nos, že zmizel za ten roh v pravou

chvíli. Krom toho jsme se projevili jako loajální

zaměstnanci a tiskli jsme Cibulovou k lavici. Dáša jí do

ouška vytrvale opakovala monotónní nepublikovatelná

slova, a ta na ni působila jako sedativum. Když jsme ji

napojili stockem, vysmrkali a zchlácholili, dostal jsem

nápad a nasadil jsem chlácholení přátelskou korunu:

„Vykašlete se na dědka a pojeďte si s náma v sobotu

zatancovat na Živohošť. Máme tam podnikovej večírek

a zvem na něj naše autory.“

Záchvat už dozněl.

„Když mě nevydáte,“ zahučela Cibulinka ponuře.

„Hele, naše ediční rada nám uložila, že o Cibulovou

máme pečovat. Co ty na to, Dášo?“ Blumenfeldka se na

mě vděčně podívala.

„No samo!“

„Tak já vás zvu!“

„Fakt?“

Šedivé oči, poučené životem do té míry, že z nich

vždycky hleděla nedůvěra, se ke mně pozvedly. Jakživ

bych za nima nehledal svět novely Mezi námi děvčaty.

Ani za tím páskovským interrogativem. Nic bych za

nima nehledal, nic takového, kvůli čemu lítaly

kabelogramy do zahraničí, scházely se početné sbory

výborně placených mužů a žen, psaly se honorované

posudky, plné cizích slov, nic, kvůli čemu byl obtěžován

dokonce i akademik Brát, ba co byl málem donucen si

přečíst i dobře informovaný soudruh Král.

Usmál jsem se a řekl jsem:

„Fakt.“

„To je vlastně dobrej nápad!“ pravila Dáša. „Tam se

všichni vožerem, von taky, a zfackujem ho, že nateče

jak meloun!“

A pak se ještě stalo to, že když jsem se vzdalovali od

kavárny Mokka, náhodou jsem se ohlédl a uviděl jsem,

jak z trolejbusu přímo před kavárnou vyskakuje nějaká

slečna, na tu dálku strašně podobná slečně Stříbrné.

Ale měl jsem s sebou dvě dívky, po každé straně jednu,

a nemohl jsem se vrátit.

V kavárně seděl můj šéf. Jestli to byla slečna

Stříbrná, co tam měla co pohledávat? Vašek tam přece

nebyl. Ovšem, nevěděl jsem vlastně, kdo seděl za

rohem, ve skrytém koutě za Miloskou Venuší.

A mimoto se mi zdálo, že začínám mít halucinace.

Živohošť

Bylo už pozdě, když si Blumenfeldka uvědomila, že

pozvat Cibulinku na Živohošť nebyl zrovna nejlepší

nápad. Ale odvolat už to nešlo. Autorka vypuzená

z Domova pro padlé dívky odjela pro útěchu „domů“,

a kde se rozkládalo to neznámé útočiště, nikdo

nevěděl. Takže na Živohošť se dostavila rovnou

odtamtud, a nyní seděla u stolu za oleandrem, kam

jsme ji takticky uklidili před šéfem (neboť od toho se

na podnikových večírcích všeobecně očekávalo ožrání),

a v pomačkaných taftových šatech se trochu podobala

muži z anekdoty, jenž do společnosti oděné tvídem

zavítal ve fraku.

U stolu byla dobrá parta, ozvláštněná Kopancem.

Jako téměř vždy vedl Mistr spor, tentokráte

s Pecákovou, která mu vytýkala, že satirické šlehy

v právě uveřejněné vojenské povídce (četl ji sám

soudruh Král, než se po vyškrtnutí narážek na

důstojníky od kapitána výš mohla tisknout) nelze

rozeznat od reakčních pomluv našeho zřízení. Cibulinka

valila uctivé zraky na proslulého spisovatele, Mistr po ní

občas mlsně zašilhal, živohošťský sál zastírala

nikotinová mlha (v jejích kotoučích plnil šéf rychle

všeobecné očekávání), za širokými okny se třpytilo

umělé jezero a všechno už silně ovlivňoval alkohol.

I já si ho dopřával víc, než jsem měl ve zvyku.

Poslední vývoj mého života začal vůbec pronikavě

měnit mé zvyky. A tak jsem spor Kopance s Pecákovou,

do něhož se tvrdošíjně míchal dr. Ehrlich, atomový

fyzik a manžel naší jazykové redaktorky, i bojové písně

šéfovy vnímal jenom jako zvukovou melanž, která

pouze občas přehlušovala hlasitý nářek v mém srdci.

To máš jako bubnování lidojedů, uslyšel jsem Mistra,

a silný výraz mě na chvilku probudil z trýzně; dostanou

se po něm do katalepsie a sežerou vlastní rodiče, kázal

Mistr, a já si uvědomil, že spor se točí kolem otázky

nadšení, které Pecáková pokládá za nerozlučnou

součást socialistického budování a Kopanec naopak za

jeho největší nebezpečí. Všiml jsem si, že se dr.

Ehrlichová bojácně krčí nad svými dvěma deci a dr.

Ehrlich se naopak sarkasticky šklebí. A už jsem zase

neslyšel nic, můj zrak upoutala koláž, kterou na hladině

jezera produkoval měsíc, vzpomínka zalétla k jiné

koláži, na Vltavě, k jiným měsícům. Nic mi není tak

protivné, říkala k tomu nádhernému přírodnímu úkazu

Pecáková, jako ironický intelektuál, který pro nic

nedovede zahořet a nahrává náladami skepse a cynismu

dekadentům, reakcionářům a chuligánům – koláž

překrojila stříbrná šipka, zanechával ji za sebou černý

člun, v něm seděly dvě osoby, hlavama k sobě,

připadalo mi, jako bych je odněkud znal, straně známé

mi připadaly, ačkoliv byly daleko, v měsíci, roztřepené

mihotáním černé a stříbrné hladiny. Zase mě zajala

konverzace: na námitku dr. Ehrlicha, že k dobré akci je

podle dialektiky nutná reakce, a společenské jednotky

kladoucí odpor směřování většiny mají proto organickou

společenskou funkci, odpověděla Pecáková teorií o boji

dobrého s ještě lepším – do toho opodál vzpurně zpíval

šéf a tančil osobitý taneček s Anežkou na parketě – a

černý člun poodjel ze zorného pole okna a mně se

zasteklo, pochytil jsem ještě nesouvislý Kopancův

výklad o metaforice slovesa zahořeti, která sama

poukazuje ke zhoubným následkům jevu, jakmile se

začne příliš lavinovitě šířit. Černý člun se opět objevil,

opět naň ukazovala stříbrná šipka za jeho zádí, opět se

objevily tečky hlav a opět, jako bych byl nadán orlím

zrakem, zdálo se mi, že je poznávám, ale člun zmizel

a já klesl do hlubin jiného a soukromého jezera,

v inkoustových mracích pohybovala půvabně rybím

zadkem světle hnědá mořská panna. Vyrušil mě

sarkastický hlas dr. Ehrlicha, kapitalismus prostě

prokazuje ekonomicky větší životnost, proto se pro mě

socialismus stává problémem, a místo Pecákové

najednou nepochopitelně popuzený hlas Mistra průserů,

rušivé zařvání Stává? Stává? Pro mě byl socialismus

odjakživa tenhleten problém: jak na to, aby to nebyl

problém, ale fakt, škytnutí mořská panna se zavlnila,

zrychlil jsem její břišní tanec novou dávkou vodky. Seru

na ekonomii, hulákal Kopanec. „Mně jde o etiku. Na to

seru, jestli voni víc vyroběj, ale nemůžu srát na to,

jestli my nejsme humánnější… Proto vode mě neuslyšíte

slovíčko chvály, samochvála smrdí,“ a zpěv šéfův,

velebně opilý, na nějaký vážný partyzánský námět,

panna se vlnila v oparu toho vzdáleného světa, ale

nějak se blížil, unikala mi, alkohol se měnil v jed

a bolel mě v játrech, játra však byla najednou v duši

a černá voda se převalovala po bílém písku,

převalovala, vlna za vlnou, černá vlna za černou vlnou,

vyvrhovaly na písek slizké, ohlodané kosti – lekl jsem

se, probudilo mě škubnutí, nějaká slabá

bolest – vytřeštil jsem oči, Dáša Blumenfeldová mě

držela za ruku a zarývala mi do masa rudě nalakované

nehty.

A nad námi stál šéf jako alegorický obraz opilství.

„Do-dovolíte, abych si při-přisedl?“ zablábolil a žuchl

sebou rovnou vedle Cibulové. Zápasil jsem dosud

s vidinami jezera, násilím jsem otevíral oči. „Abych si

přised vedle naší a-autorky? Vedle naší špa-špatný

autorky?“ Zašustil taft, pohlédl jsem tam, z černé mlhy

se vyloupla uhrovatá tvář Jarmily Cibulové a na ní se

opět počínal tvořit šarlatový povlak. Ruka na stole se

třásla. „Ka-Karle! Musíte ji v redakci vyškolit, ja-jak se

má psát!“ slyšel jsem šéfa a spatřil jsem jinou ruku,

šéfovu ruku, kladla se hmatavě kolem Cibulinčina pasu,

stiskla jej s neurvalostí ožralků a Cibulinka se

nadzdvihla. „Musí se psát krá-krásně!“ žvanil náčelník.

„To, jak píšete – vy, soužko, je hn-hnus. Vy si myslíte,

že umíte – psát a – ale ne-neumíte!“

Lekl jsem se. Dáša taky, cítil jsem, jak se mi nehty

zaryly hlouběji do masa.

„Ale umí!“ pravila vztekle. „Jako Burdyška vždycky!“

Něco mě napadlo, něco nejasného, rozhodl jsem se

k činu. Rozhodl jsem se spor překrýt patosem, jak se to

vždycky, a s úspěchem, dělalo, ale nebyl jsem plně

pánem svých pohybů ani slov. Sebral jsem láhev vodky,

rozbryndal jsem trochu okolo dvou prázdných skleniček,

jednu jsem pozdvihl k šéfovi.

„Emile, dovol –“ pronesl jsem s umělou zjihlostí,

„dovol –“

„To-tohle neříkej, Blumenfeldová!“ Zjistil jsem, že

náčelník mě ignoruje, ruka s vodkou mi klesla, dopadl

jsem zpátky na židli. A napínal jsem vůli, abych všemu

porozuměl. „Soužka Bu-Burdychová je vý-významná

umělkyně!“ rozčiloval se šéf. „A píše krásně a vo krá-

krásnejch věcech. Kdežto vy, soužko,“ obrátil se

k Cibulici, „vy za svoje slá-slátaniny žádnej ti-ti-titul

nedostanete!“

Oči mi sjely k ruce na Cibulčině pasu, a na ni se

vložila ukoptěná ručka s okousanými a růžově

pomalovanými nehty, snažila se pas vyprostit.

„Já – já se snažím psát, jak nejlíp umím,“ říkal

Cibulinčin hlas. „A neříkejte slátaniny!“ Hlas se zatřásl,

inkoustová mračna se zvolna rozptylovala. Všiml jsem si

velké konvice s kávou, kterou pro sebe objednal dr.

Ehrlich, uchopil jsem ji. „Slátaniny to jsou!“ opakoval

šéf. „Souh ak-akademik by tomu jinak neřek. A ten,“

ručka odtrhla ruku od pasu, ruka se zvedla, na ní se

karatelsky vztyčil prst, „ten tomu rozumí. Ten už něco

zažil. Vy – vy – co vy jste zažila, že píšete takový slá –“

„Neříkejte to!“ taft prudce zašustil. „Slátaniny!“

dokončil šéf. Zhluboka jsem se napil kofeinu.

„Neříkejte to!“ zaječel přeskakující hlásek. Na něco

jsem si vzpomněl. Po novém doušku to ke mně připlulo,

zalekl jsem se toho: zápasu v kavárně Mokka, nehtů,

jimž tehdy unikl za roh; nový doušek kávy a šéf

tvrdohlavě, opile, „a budu to říkat!“, očima přejel po

rudnoucí tváři, po taftu, pod nímž se hystericky dmula

drobná ňadra, znova jsem se napil, „a moc,“ škytl šéf,

„moc pěkná taky nejste – tak kdybyste aspoň pě-pěkně

psala. Ale ty vaše slá –“ to už nedořekl, scéna se

rozhýbala, cítil jsem, že prudkost všech těch pohybů

mě přivádí k plnému vědomí, taftový obláček vylétl do

výšky, hlas se rozječel, šéf se překotil i se židlí, jako

v kresleném vtipu, na okamžik jsem zahlédl podrážky

bot, potom se mihla taftová sukně, nohy v silonkách,

zaleskly se podvazky. Chuchvalec těl, Cibulinka jezdila

okousanými nehty šéfovi po obličeji, Dáša ji popadla,

z druhé strany dr. Ehrlichová, snad utichl i šraml,

rozvinul se divoký zápas o Cibulinku. Najednou jsem

viděl, jak se šéf zvedá a peláší přes parket, kde stojí

nehybné párky, skryl se za barem, párky se rozpačitě

rozhýbaly. Promnul jsem si oči. Proti mně seděla

Cibulinka, zuby jí drkotaly, z jedné strany ji držela

Dáša a z druhé chvějící se dr. Ehrlichová. „Výborně,

mademoiselle,“ slyšel jsem Kopancův skřípavý hlas.

„Jenom škoda, že jste mu nevyškrábla oko. Tohle

potřeboval jako prase drbání!“

Třesení ustávalo, kontury skutečnosti určitěly.

„Nezlobte se,“ drmolila Cibulinka. „Mně to

tak – takový hulvátství!“

„Dobřes udělala,“ zahučela Dáša. Na parketě tančili

foxtrot. Ohlédl jsem se k baru, viděl jsem, jak barman

ošetřuje šéfa jódovou tinkturou a šéf nejistě šilhá

k našemu stolu. Jaké to asi bude mít následky? Pro mě?

Ale bylo mi to fuk. Cibulinka hlesla:

„Bylo to trapný.“

„Trapný bylo, že jsme se k tobě nepřidali,“ řekla

Dáša. Ano.

„Ano,“ řekl jsem. „Bylo to přímo – přímo –“

„Přímo symbolický,“ pravil Kopanec.

„Pojď,“ řekla Blumenfeldka. „Dáš se trochu do

pořádku.“ Pomohla Cibulince vstát, všechno jsem to

sledoval, napil jsem se znova z konvice. Blumenfeldka

zaprorokovala: „Nepotrvá dlouho, a rozbijou mu hubu

jeho vlastní nohsledi. Aby se zachovali i přes jeho

mrtvolu.“ A mrskla okem po mně.

Tomu jsem nerozuměl. Proč to říkala? Koho tím

myslela? Přece jsme v poslední době byli spolu jedna

ruka. Tím nemohla myslet mě. Nesmysl. V opici je

člověk vztahovačný. Napil jsem se z konvice. Nesmysl.

A stejně je to jedno. Sledoval jsem pohledem obě

dívky, jak jdou přes parket, jak se šéf za barem

přikrčil, jak zmizely mezi dveřma. Napil jsem se. Létací

dveře se houpaly, pomalu přestávaly.

Potom se prudce rozhoupaly znova. Prošly jimi dvě

postavy v plátěných kalhotách a v tlustých svetrech.

Jedna mužská a jedna ženská.

Sáhl jsem po konvici, ale nebylo to už potřebí.

Vystřízlivěl jsem rázem a dokonale. Mužská postava

byla Vašek Žamberk, v ruce držel proslulou kostkovanou

čepici. Ženská, to rajské zjevení – a já na ně patřil

s otevřenými ústy jako skrze zrcadlo na záhadu – slečna

Stříbrná.

Měla v kalhotách neobyčejně svůdnou zadnici

a dlouhými kroky dlouhých nohou kráčela rovnou

k baru. Za ním se vztyčil můj šéf a oplzle se na ni

usmál.

Od stolu, kde jsem osaměl, jsem hleděl na tu

pantomimu, hlavu jasnou jako horské počasí. Ehrlichovi

odešli tančit, aby se dr. Ehrlichová vzpamatovala,

a Kopanec žvanit někam jinam. Slečna Stříbrná podala

šéfovi ruku. Vašek taky a všichni tři usedli družně na

barové stoličky vedle sebe.

Byl jsem opět v tom. Trýzně se probudily při pohledu

na ten podepřený trojlístek. Jak to teda vlastně válíš,

konvalinko? Jak? Řekni! Jenže ona rozdělovala svoje

slova marnotratně mezi šéfa a Vaška Žamberka.

Vedle něho byla jedna stolička prázdná, o kus dál

popíjeli dva blondýni v tmavomodrých sakách, někdo

odpoledne říkal, že to jsou dánští turisti. Jeden z nich

se podobal Jeanu Maraisovi. Prázdná barová stolička mě

přitahovala, přitahovala, až mě přitáhla.

A když jsem na ní seděl, zahučel jsem Vaškovi za

zády:

„Vítám vás, přátelé.“

Otočil se a projevil neočekávané nadšení. Slečna

Stříbrná se na mě zasmála, velmi mile:

„Dobrý večer, pane redaktore.“

Ale hned se zas věnovala klábosení se šéfem. Stála

před ní sklenice svařeného vína, vedle sklenice ležely

šedivé jelenicové rukavičky. Pohrávala si s nima

drobnou opálenou rukou a ze šéfa si utahovala.

Vašek mi něco vykládal. Něco o posledním letním

sluníčku, kterého si tady chtějí užít, nějakou takovou

pitomost, o stanu. Že jsou tu ve stanu a že v noci je ve

stanu zima, poslouchal jsem ho na půl ucha, tohle už

mě ani nešokovalo, Vašek mluvil, jako kdyby mi bylo

všechno samozřejmě jasné. Šéf opile bavil slečnu

Stříbrnou, slečna Stříbrná si z něho dělala legraci, koláž

za oknem se třpytila v plném měsíci. Před Vaškem stál

velký stock. Bylo mi všechno jasné. Jen jestli Vaškovi je

všechno jasné. Ukázal jsem na stock.

„Byls vždycky abstinent, ne?“

„Já jsem pořád,“ řekl Vašek a mrkl po své přítelkyni.

„To jenom dnes – oslavujeme, víš?“

„Co?“

Vzal mě za ruku.

„Pojď, já ti to povím.“

Pak se otočil ke své, nikoli mojí slečně, a řekl

hrdliččím hlasem:

„Přijdem hned, Leny.“

Leny. Šli jsme k volnému stolu.

„Tak vysyp to tajemství.“

Pohlédl na mě tím nevýslovně prostinkým pohledem

vrhače kladiva.

„Karle, já jsem jak v Jiříkovým vidění.“

„To s ní stanuješ prvně?“

„Ale ne, už jsme spolu byli. Ale –“

„Zbouchs ji?“

„Ne. Vona – si mě veme.“

Ach tak. Automaticky jsem se podíval po té hezké

zadničce na barové stolici. Neslyšel jsem, co mi Vašek

vykládá dál. Velký stock ho rozpovídal. Normálně nepil

ani pivo. Tak takhle končíš, konvalinko. Chtělo se mi

řvát. A co ostatní? Co to další, o čem nevím nejenom

já, ale ani tenhle trumbera?

Chtělo se mi řvát. Vstal jsem. Vašek zůstal sedět,

pak jsem spíš cítil, než viděl, že vstává taky a jde za

mnou. Došel jsem k baru. Sedl jsem si vedle konvalinky.

„Ale jděte, prosím vás,“ říkala šéfovi. „Nevíte na mě

nic. To spíš já na vás něco vím.“

„Ná-náhodou vím. A hele! Tudle Kája. Na toho taky

ně-něco vím. A to je vlastně to sa-samý, co –“

Měl v sobě už aspoň litr destilátu. Vašek přisedl ke

mně z druhé strany, konvalinka se po něm – trošičku

nervózně – ohlédla a řekla šéfovi:

„Moc vám to mluví.“

„M-moc, a-ale špatně. Ně-nějak pl-pletu jazykem.“

Zapleskal se po tvářích a vstal. Před Vaška postavil

barman nový stock.

„P-promiňte,“ omluvil se najednou šéf. „M-musím se

na vokamžik vz-vzdálit.“ Vstal, zavrávoral, a jen taktak

že se chytil pultu.

Vašek do sebe hodil stock, rozkašlal se a přiskočil

k šéfovi.

„Já vám pomůžu.“

„Děkuju, pr-profesore!“

Objal Vaška kolem krku a oba se motali k létacím

dveřím, vedle nichž byla cedulka se dvěma nulami.

Osaměl jsem u baru se slečnou Stříbrnou. Usmála se

na mě, ten večer podruhé, stejně mile.

„Jak se máte, pane redaktore?“

Jakoby nic. Jakoby nic. Ta zmije v masce

konvalinky.

„Bídně. Jak se můžu mít?“

„To přejde.“

Zadíval jsem se na ni pohledem filozofa, hledícího

na sfingu.

„Co koukáte?“

Nespouštěl jsem z ní oči, jistě náležitě

zmelodramatizované alkoholem a vzteklou žárlivostí.

„Brrr!“ otřásla se uměle. „Koukáte na mě jako vrah.

Vždyť jsem vám nic neudělala. Teda – ne úmyslně.“

Gangstersky, mezi zuby, jsem tiše procedil:

„Co vy jste vlastně zač?“

A ona vytáhla zrádná obočí.

„No co,“ řekla. „Taková slečna, no. Nic zvláštního.“

„Nic zvláštního,“ změřil jsem si ji od paty v malých

teniskách až ke střapaté hlavičce. „Opravdu to není

u vás nic zvláštního, slíbit manželství jednomu

a přitom –“

Zamrkala.

„Jo tohle,“ pravila. „Ale nepovíte to na mě Vaškovi,

že ne?“

Díval jsem se na ni tvrdě, asi jak se vyjádřila: jako

vrah. A pořád ještě jsem tomu nerozuměl.

„Nic to není,“ dodala spěšně. „Ne to, co vy si

myslíte.“

„Vašek je můj kamarád. Měl bych mu říct, do čeho

leze.“ Zasmála se.

„Pane redaktore, vy přece v těchhle věcech na

kamarádství moc nedáte.“

„Někdy dám.“

„Vždyť jste dělal, co jste moh, abyste mu sám vlez

do zelí.“

„Jenže kdo tam vlez? Já ne!“

Zatajil jsem dech. Konvalinka vytáhla obočí

a vzdychla.

„Ach jo! Pořád a pořád jen a jen na sebe.“

Zase jsem nevěděl, na čem jsem. Slečna Stříbrná

proháněla dlouhou lžičkou hřebíček ve sklenici a mně

dělaly myšlenky v hlavě salta. Pak po mně koketně

koukla.

„Vy mu to vážně řeknete?“

Mlčel jsem. Řeknu, myslel jsem si. Nesnesu, aby sis

vzala toho mameluka. Ale co mu mám říct?

„Přece byste to neudělal,“ broukla. „Buďte trošku

gentleman.“ Pohlédl jsem jí do očí.

„Nejsem gentleman. Jsem sobec a chci vás.“

Usměvavá tvář zvážněla, zchladla.

„No tak to si nechte zajít chuť,“ pravila a vysrkla

zbytek svařeného vína. Potom pravila: „To, co mu

chcete povědět, to je opravdu něco úplně jinýho, než si

myslíte. Ale tomu vy byste nerozuměl.“

„Ne,“ řekl jsem. „Pokud jde o vás, nerozumím

ničemu. Určitě bych ani tomuhle nerozuměl.“ Dotkla se

mě bakelitem, zamyslela se, řekla:

„Vlastně – kdoví?“

Přistoupil k nám jeden z těch dvou severských

blondýnů, ten podobný Jeanu Maraisovi, zacivěl na

slečnu Stříbrnou, v ruce držel highball, pohled měl asi

z mnoha highballů prkenný, a pronesl větu, kterou mé

uši, zbystřené nějakou reakcí na prošlou opici,

zaznamenaly jako nahrávací zařízení. A přirozeně jsem

jí nerozuměl:

„Ih, sikke nogle klathager de har, det har jeg aldrig

set magen til!“

Pak už se nesrozumitelná skutečnost okolo slečny

úplně zvrhla v macksennettovskou grotesku. Slečna

Stříbrná udiveně zvedla oči od své prázdné sklenice

k Dánovi a s báječným klidem mu dala tvrdou facku, až

se otočil. Doprovodila ji dalším příspěvkem do mého

nahrávacího přístroje, a já zauvažoval, jestli se

nedostavilo nějaké druhotné působení vypité vodky:

„Du glemmer vist, at det er en dame, du snakker

til.“Vytřeštil jsem na ni oči, Dán rovněž. Zrudl. Od

pískově žlutých vlasů se to nádherně odrazilo. Začal

něco koktat.

„Ka du skrubbe af, jeg har sgu nok at tage nig af!“

nahrála mi slečna Stříbrná, a duch Mack Sennettův

zrežíroval Seveřanův odchod: ucouvl, zakopl o koberec,

upadl a porazil číšníka s tácem plným sklenic, naštěstí

prázdných, rychle se sebral, otočil, do obličeje ho

udeřily létací dveře, jimiž právě vstoupil Kopanec,

chytil se za nos, pokusil se dveřmi projít, sevřely ho

mezi křídly, a teprve pak se konečně vypotácel

z dohledu.

Obrátil jsem se k mořské panně. Zářila na stoličce

nepochopitelným ruměncem, všechno bylo

nepochopitelné, napadlo mi, že jsem přece jen ožralý,

to předtím že bylo nějaké záhadné okno, jako všechno

je tu záhadné, že jsem ožralý, a proto jsem nerozuměl

slovům té řeči, která byla patrně docela obyčejná

čeština, jenomže ožralým i čeština někdy zní jako řeč

z jiného světa, do kterého chtějí vniknout, ale

nemohou, protože jsou ožralí, a tak jen hulákají, dělají

výtržnosti. Vztáhl jsem ruce, přimhouřil jsem oči.

Netřásly se mi. Sáhl jsem si prstem na špičku nosu,

a trefil jsem se. Ne. Nejsem ožralý. Jenom jsem se

opravdu octl v nějakém jiném světě, kde slečna

Stříbrná promlouvá dánsky. Ta nevzdělaná kráska, která

neví ani, co je to coup de grace, která nezná každému

známý verš z Danta Allighieriho.

Upřel jsem na ni zrak, pomalu jsem řekl:

„Co vy jste vlastně zač?“

„Mata Hari,“ pravila.

Ano, řekl jsem si v duchu, ta krásná špionka. Ale co

tu hledáš za státní tajemství? A na povrch pocitů

absurdně vyplul pocit nekalé hry. K baru přivrávoral

Kopanec a hluboce se uklonil.

„Krásná dámo, řeknete ano?“

Zasmála se, přestala být krásnou špionkou.

Proměnila se opět v obyčejnou hezkou slečnu

v dlouhých kalhotách.

„Přijde na to, na co ano?“

„Taneček, prosím,“ zaškemral Kopanec.

„Moment,“ vyhrkl jsem nevlídně. „Slečna tancuje se

mnou!“

„Slečna vůbec netancuje. Není na to ustrojená,“

pravila slečna Stříbrná.

Kopanec nejistě pohlédl ze mě na ni a z ní na mě.

Pak trapas vyřešil hlubokou úklonou a odešel.

„Řeknu mu to,“ pronesl jsem rozhodně. Slečna

Stříbrná pokrčila rameny.

„Jak myslíte. Sobě nepomůžete a mně neublížíte.

Protože on to pochopí – až mu povím, o co jde.“

„A já ne?“

Zešeřelý svět ožralého lokálu zastínily černé

koutouče.

„Vám to vůbec nepovím, pane redaktore.“

Vašek se šéfem se vrátili. Zřejmě nasávali vedle

v hospodě, protože Vašek měl rozepjatou košili

a odstínil se do ruda. Na stoličky, uvolněné po Dánech,

se lstivě znova přišoural Kopanec a grandsky poručil

velké stocky pro všechny. Slečna Stříbrná šveholila jako

vlaštovka a mě ignorovala.

Otočil jsem se do sálu a všechny pocity, propletené

v mém tak dlouho netrénovaném nitru, se proměnily

v žádný pocit. Anebo to snad byl pocit prázdnoty, tak

často užívaný v románech v okamžicích katarze. Co to

taky mohlo být jiného, stejně jsem dlouhá léta nebyl

zrovna plný pocitů. Hleděl jsem před sebe, na parketě

se vytrvale motalo několik dvojic, u stolu při stěně

drnkal na kytaru kolega Salajka a zpívalo několik

pivních přátel. Rozhlédl jsem se, nevěděl jsem, proč se

rozhlížím, mohl jsem se v té chvíli právě tak

nerozhlížet nebo postavit na hlavu nebo požít jedu

nebo se obrátit a rozbít hubu po řadě Vaškovi, šéfovi

a kvůli symetrii čísel taky Mistru průserů. Nic by mi

stejně nepomohlo.

Jenom – snad – aspoň na chvíli – jedno. To staré,

poměrně osvědčené opium.

Ve dveřích se objevila Cibulinka s Blumenfeldovou.

Blumenfeldka si to namířila rovnou k baru, Cibulinka

zůstala rozpačitě stát před lítacími dveřmi, v taftových

šatech. Nikoho tu neznala. Ve světle žárovek

nevypadala tak uhrovatá, pod taftem měla docela

slušnou postavu. Zabiju tě, konvalinko, skřípal jsem

zuby, ale jak jsem to měl v povaze, zamířil jsem cestou

nejmenšího odporu k odmítnuté autorce a řekl jsem jí

s jidášským úsměvem:

„Smím prosit?“

A ona mi s úsměvem vplula do náručí.

V tobě se aspoň vyznám, pomyslel jsem si a vytočil

jsme s ní figuru výstředního tance, kterou jsem

odkoukal páskům v Bulvárce, neboť mi všechno bylo

jedno. Vyznala se v tom, nebyla to u ní všechno jen

teorie, otočila se svižně pod mou zdviženou rukou, až

taftová sukně odhalila hubená stehna vysoko nad

kolínka. V tobě se aspoň vyznám, opakoval jsem si, a to

je tady dnes večer tak vzácné, že už to samo o sobě je

hodnota. Sám jsem se otočil, dupl, zatleskal dlaněmi

a u baru jsem spatřil Blumenfeldku, jak celá rozzářená

konverzuje s dvěma blondýny, kteří se tam mezitím

vrátili. Ten, co vypadal jako Jean Marais, byl na půl

obličeje opuchlý. Uvědomil jsem si, že se kdysi dávno,

jako židovské dítě, naučila norsky. Od dr. Ehrlichové

jsem věděl, že jsou to řeči sobě hodně podobné.

Cibulinka se podle očekávání projevila jako pravý

opak slečny Stříbrné. Tancovala, jako kdyby za to měla

dostat zaplaceno, nasávala jako Holanďan a hulila

málem dvě cigarety najednou. Její nesmělost neplatila

zřejmě v prostředích, na která byla zvyklejší. Brzo bylo

mezi náma jasno. Brzo nám taky začalo být horko a šli

jsme ven.

Noc byla chladná, ale věrný měsíc byl v úplňku.

Nerozkládal se už do koláže, bylo úplné bezvětří. A tak

před námi svítilo bledé měsíčné dvojče a kousek vpravo

se na břehu bělal osamělý stan Vaška Žamberka. Vzal

jsem Cibulinku kolem pasu. U písčité pláže ukazoval

k dvojitému měsíci dřevěný můstek, u něho se

neznatelně kolébalo několik uvázaných člunů. Slabě do

sebe narážely, dutě dřevěně to klapalo.

„Pojď se projet! Pojď!“ zaprosila Cibulinka. Projet?

Proč ne. Je to všechno stejně záhadný kýč, divná

mystery. Dopřeju si teda všech náležitostí. Přitáhl jsem

jeden člun k můstku. Měl na přídi křivým písmem nápis

Charón.

Prázdninový vtip nějakého intelektuála. Podal jsem

Cibulince ruku. Cibulinka v pomačkaném taftu vlezla

dovnitř a skoro ztratila rovnováhu. Nasedl jsem za ní,

odrazili jsme a já tiše spustil vesla do vody a opřel se

do nich. Ujížděli jsme po černé hladině, voda příjemně

šuměla pod přídí, Cibulinka měla v měsíčné záři bílý,

dojemný obličej. Na druhé straně jezera se zdvihaly

strmé skály, holé, tu a tam porostlé zakrslými

borovicemi, a jak jsme se vzdalovali od břehu,

vzdaloval se od nás rozsvícený živohošťský hotel

a v něm ta hádanka. Kvílení barového tria plynule

sláblo.

„O tomhle bys měla psát,“ řekl jsem, abych něco

řekl. „To by se šéfovi líbilo. Jak svítí měsíček, jak hoch

s dívkou pádlují po stříbrné hladině –“

„To já bych neuměla,“ přerušila mě Cibulinka. „To

spíš je pro básníky. Já to neumím, lyrický nálady

a tak.“

„Co umíš?“ zeptal jsem se.

„Ale nic. Všechno mi vracej.“

Šplouchal jsem vesly. Divná konverzace na tahle

místa. Nad černou hladinu vyskočila ryba.

„Jak ses k tomu vlastně dostala?“

„K čemu?“

„K psaní.“

Cibulinka mlčela. Pak řekla:

„Byla jsem nešťastná. Tak jsem začala psát básně.“

„Nešťastně zamilovaná?“

„No – ano.“

Chvíli jsem zase vesloval mlčky. V myšlenkách, jestli

se tomu dalo tak říkat, jsem zabloudil k vlastním

začátkům. Byly podobné, téměř identické. A potom

k vlastním koncům. Literárním. Jaképak budou konce

Jarmily Cibulové –?

„Psala jsem si deník,“ ozvala se. „Jak to holky dělaj,

znáš to. Takový filozofický úvahy k ničemu. A pak jsem

četla Hemingwaye, bylo to asi ňáký divně přeložený,

ještě před válkou, ale stejně jsem najednou viděla, že

není vůbec potřeba filozofovat, a přesto to v tom je.

Rozumíš mi, že? Tak jsem začala psát prózu. Ale je to

taky na draka. Hemingway to umí. Já ne.“

Chtěl jsem ji, bůhvíproč, potěšit.

„Já myslím, že to umíš moc dobře. Trochu jinak než

Hemingway.“

„Tak proč to nechtěj vydat?“

„Záleží ti na tom?“

Dlouho neřekla nic. Potom:

„Záleží.“

„Proč?“

Cibulinka se otřásla. Z kabelky vytáhla kapesník

a vysmrkala se. Něco bílého jí přitom vypadlo.

„Něco jsi ztratila,“ řekl jsem.

Podívala se na to. Byl to dopis. Zvedla ho a strčila ho

s kapesníkem zpátky do kabelky.

„Mně je zima,“ řekla.

„Mám jet zpátky?“

„Prosím tě.“

Otočil jsem loďku a Cibulinčinu tvář slabounce

ozářilo světlo z hotelu.

„Proč ti na tom tak záleží?“ opakoval jsem otázku.

„Chceš bejt slavná?“

„Ne, to ne,“ zavrtěla rozcuchanou hlavou.

V měsíčném svitu hlava zčernala. „Ale – nic jinýho

nemám. Teď mě ještě vyhodili z Domova a já nemám

nic jinýho.“

„Ani milence?“

Podívala se na vodu. Zas vytáhla kapesník a znova se

vysmrkala. Otočila ke mně bílý, úpěnlivý obličej

a v očích se jí zaleskla rozsvícená okna hotelu, jako se

svět zrcadlíval v očích slečny Stříbrné. Člun lehce

přirazil k můstku. Vyskočil jsem, otočil jsem řetěz

kolem kůlu a pomohl jsem Cibulince z člunu. Přitom

jsem ji obejmul.

„Ty duše nešťastná,“ řekl jsem. Přitiskla se ke mně

vší silou. Políbil jsem ji. Všechno bylo jasné jako ten

trošku revuální měsíc nad černým jezerem.

U p o z o r n ě n í č t e n á ř i

Zanedlouho dojde k tragédii.

Již nyní máte v ruce dostatek stop.

Ale pozor!

V detektivce nestačí uhodnout.

J e n u t n o v y d e d u k o v a t a d o k á z a t !

Šli jsem k hotelu, navzájem omotáni rukama. Před

vchodem stál nějaký chlap a kouřil. Když jsme ho

míjeli, nasál kouř a červená čepička doutníku mu

ozářila tvář. Byl to starý Zemánek z knižního skladu.

Zašklebil se na nás, ale zůstal zticha. Vstoupili jsme

dovnitř.

Ve vinárně se mezitím bakchnálie vystupňovaly.

Blumenfeldka mezi oběma Dány vřískala u baru norskou

píseň a jedno závratné ňadro přikrývala dlaň, přirozeně

toho opuchlého, vedle se Salajka držel kolem krku

s Kopancem a slečna Stříbrná – tam nebyla. Ani šéf.

Rozhlédl jsem se. Po parketě sebou dosud smýkali

vytrvalci v čele s dr. Ehrlichovou a manželem, který si

už na to sundal sako. U stolku v rohu se objímala

Anežka s novým mladým redaktorem z výtvarné

redakce, a na zemi vedle piana ležel Beneš v hlubokém

bezvědomí. Po zmiji ani stopy, po krysaři taky ne.

„Pojď!“ zatahala mě Cibulinka nedočkavě za rukáv.

Nohy se pode mnou vzepřely, ale ne mnoho. Cibulinka

mě vlekla ke schodišti vzhůru, k pokojům. Do nosu mě

udeřila nějaká mile pronikavá voňavka, která z ní

vycházela. Ach, houby záhady! Nejsem křížovkář.

Nejsem badatel. Ani detektiv. A ty, konvalinko, nejsi

žádná záhada, ale docela obyčejná dívka pod širák,

k táboráku, na Medník. Kašlu na tebe, kašlu na tebe,

opakoval jsem nepřesvědčivě ještě nahoře v pokoji, ale

dceru záludných pekel jsem z hlavy nevyhnal, ani když

jsem svlíkal Cibulinku, ani když se přiblížila fyziologická

chvilka a mně se zdálo, že se mi to povede. Nepovedlo.

Objevila se mi zas, s černýma očima bez duhovek,

s ňadry opálenými až po nespatřené růžové bradavky,

a ve snu, který se mi zdál potom v noci, byla to ona,

nikoli autorka novely Mezi námi děvčaty, jejíž urousaná

černá hlava mi ležela na nahém rameni.

Probudily mě rány na zamčené dveře.

„Karle! Vstávej! Rychle!“

Poznal jsem Salajkův hlas. Byl rozčilený.

„Co je?“

Cibulinka vedle mě se převalila na druhý bok

a nespokojeně zabručela v polosnu. Salajka za dveřmi

vzrušeně řekl:

„Procházka se utopil!“

„Nekecej!“

„Je to fakt! Dělej!“

Vyhrabal jsem se z postele. Cibulinka otevřela oči.

„Co to říkal?“

„Já nevím. Je asi ještě vožralej. Zůstaň ležet.“

Jenže Cibulinka už lezla z postele a sahala po

podprsence. Rychle jsem na sebe naházel šaty a chtěl

jsem vypadnout.

„Počkej!“ zavolala Cibulinka. „Mrkni se, jestli někdo

nejde!“

Pootevřel jsem dveře. Spatřil jsem záda několika

lidí, kvapně kráčejících ke schodišti. Jinak nebyl na

chodbě nikdo.

„Dobrý.“

Cibulinka, už zase nervózní a nesmělá, vypadla.

Díval jsem se za ní, dokud nezmizela ve svém pokoji.

Pak jsem vypadl taky, zavřel jsem za sebou dveře

a běžel dolů.

V jídelně stáli lidé v houfu. Ve vzduchu viselo

vzrušení a senzace. Od skupinky dam se oddělil

Kopanec s očima podlitýma krví a kývl na mě.

„Co je?“ zeptal jsem se.

„Je po něm!“ řekl radostně. „Pamatuješ, jak jsem ti

říkal o prstu božím? Pracuje! Včera mi důvěrně sdělil,

že moje sbírka povídek nemá žádnou koncepci a že mi

ji vrátěj k přepracování.“

„Taks ho vodkrouh, jo?“ Kopanec se zašklebil. Řekl:

„Bohužel mě někdo předběh.“

„A co se vlastně stalo?“

Přistoupila k nám dr. Ehrlichová, znatelně vyděšená,

a za ní zcela zdrcená soužka Pecáková; – poskytly mi

překotné informace. Vyšlo najevo, že když si šel ráno

hotelový kuchař, fanatický přívrženec otužování,

zaplavat do jezera, našel na pláži mrtvolu, kterou tam

zřejmě zanesl nějaký spodní proud. Na spánku měla

šrám, ale to podle kuchaře není smrtelná rána.

Neznámý se utopil. A taky nezůstal dlouho neznámý.

Přivolaný úředník z recepce poznal v něm bezpečně

našeho šéfa. Pak oba nálezce napadlo přepočítat

lodičky a jedna chyběla.

Protože nad jezerem leží ranní mlha, není ji zatím

nikde vidět, ale v ostatních člunech už vyjely skupinky

pátračů. Čeká se na SNB.

Sedli jsem si kolem stolu a ponořili se v pietní

mlčení.

Zavzpomínal jsem na svého drahého šéfa, a bylo mi

nějak úplně fuk, že už není. Ale přesto jsem na něho

zavzpomínal. Jak mě přijímal do podniku, v roce 1949,

v období baretů a manšestráků. Na tu řadu let, kdy

podnik bezpečně ovládal, vždycky pracovitý, vždycky

aktivní, vždycky à jour. Zestárl, zplešatěl, pod přísným

vedením soudruha Krále vyryl za sebou hlubokou brázdu

do české literatury. Podle ní ležely rukopisy, které

nikdy nevyšly, pasáže vyhozené z jiných rukopisů,

vylepšená slovíčka, uslušnění klasikové, roztodivné

doslovy, hory zaprášených edic budovatelských románů

a překladů budovatelských románů, které spočívaly

v zapomenutých skladech, nikým nežádány, hory zápisů

z porad, značkující tu klikatou stezku generální linie,

která jako vojenská mapa byla historií pomalého ústupu

z těch krásných, čistých, jednoduchých prvních let,

těch ježíšovských let ano ano, ne ne. Šéf s pružnou

obratností malého guderiána zkracoval frontu tísněn

z jedné strany informovaným soudruhem Králem,

z druhé náporem modernistických básníků, podivínských

intelektuálů, provokujících skupinek kolem časopisu

Jaro. Ten list se mu nakonec podařilo zlikvidovat, ale

záhy byl, bůhví proč a jak, nucen převzít jeho estetická

kritéria do vydavatelské praxe původní poezie, kterou

jsem v podniku měl na starosti já. V obranných bojích,

sužován terorem snobů, vyřídil mimo jiné tenoučké

vydání výboru z nemravných lidových písní, jak je na

počátku devatenáctého století sebral sprostý buditel

Honzík z Mrtě, vyřízený za svého života bachovskou

cenzurou; vyřídil překlad černošského romanopisce,

jenž při líčení harlemské bídy nevynechal sprostá slova,

i básnířku, která se odvážila nabídnout k vydání

kaligramy, kterým soudruh Král nerozuměl. Podél

brázdy, vyryté tou mnohostrannou činností, leželo také

několik šéfových vlastních knížek, v nichž opěval

odvěká témata rodné hroudy, mozolnatých dlaní, země

krásné, protože české, vlasti a revoluce tím odvěkým

způsobem básníků, po nichž nezbyl ani psí štěk a kteří

se uchovávají, dokonale vymazáni z paměti, v regálech

literárních archivů.

A vila se starožitnostmi, s bezhlavým amórkem na

zahradě. A manželka, kterou jsem tak dobře znal

a věděl, co si o něm myslí. A první manželka, s kterou

se rozvedl a která prý teď jezdí jako průvodčí na

dvaadvacítce. A židovská snoubenka, o níž mi vyprávěl

Kopanec, jenže ta je už vlastně dávno mrtvá.

Co ještě po něm zbyde? Nekrolog v novinách, to je

redakční povinnost, ta brázda, na kterou všichni radši

rychle zapomenou –, to zbude po té staré šikovné

kurvě, mém šéfovi.

Stará bela, jako po nás všech. Zapomněli jsme na

selský rozum, anebo spíš na selskou čest. Všichni.

Všichni se uchýlili, napořád neužiteční učiněni jsou,

není kdo by činil dobré, není ani jednoho.

Ani jednoho?

Rychle jsem vstal a odešel jsem z hotelu.

Po pěšince od přístaviště se právě vracel hlouček

lidí, mezi nimi dr. Ehrlich.

„Našli jsme člun!“ zavolal na mě. Přikývl jsem. Ale

to mě nezajímalo. Vydal jsem se po břehu jezera

k osamělému stanu, bělajícímu se v houští.

Plátěnou stěnu čechral větřík. Tiše jsem přistoupil,

tiše jsem naslouchal. Zevnitř se ozývalo pravidelné

oddychování jediného člověka. Zaškrábal jsem nehtem

o látku. Slečna Stříbrná nespala.

„Kdo je?“ ozval se její nezaměnitelný hlas.

„Já,“ řekl jsem. „Leden. Mohla byste na chvíli ven?“

„Vašek ještě spí.“

„Tak pojďte sama.“

„A co mi chcete?“

Hlas vůbec neskrýval nechuť nebo snad nedůvěru.

„Něco vám chci říct. Netýká se to ani mě, ani vás.

V noci se někdo utopil v jezeře.“ Ticho.

„Kdo?“ zeptala se potom.

„Šéf,“ řekl jsem. Ve stanu něco zašramotilo, plátěná

střecha se zavlnila, ve vstupu se objevila střapatá černá

hlavička. Vůbec nebyla pošramocená večerem ani

ránem. Byla zase perfektně krásná, jako z reklamy na

zubní pastu.

„Co jste to říkal?“

„Že se šéf utopil. Našli ho na břehu.“

„Proboha!“ vydechla. „A jak se to stalo?“

„To nevím.“

Zírala na mě neřešitelnými černými knoflíky.

Podívala se k hotelu.

„Ani slzu!“ pravil jsem tiše.

Pohlédla na mě beze slova, zmizela ve stanu.

„Venco!“ slyšel jsem ji neuvěřitelně oslovovat

spícího ožralu. „Venco, vzbuď se! Něco se stalo!“ Tiše

jsem se vrátil k hotelu. Před vchodem právě

zastavovalo auto Veřejné bezpečnosti.

Kapitán, který vedl kriminalistickou skupinu, nás

shromáždil ve vinárně a jednoho po druhém bral

k výslechu do vedlejší místnosti. Oknem vinárny bylo

vidět přístavní můstek, člun a dva muže, kteří na něm

pracovali. Snímali otisky prstů z lavičky a z vesel.

Naše řady ve vinárně se rychle tenčily. Vyšetřili

Salajku, Cibulovou, Blumenfeldku, Ehrlichovy.

Vyslechnuté posílali do restaurace. Přišel jsem na řadu

v půl desáté.

Kapitán mě vybídl, abych vylíčil přesně a podrobně,

co si pamatuji z včerejšího večera, pokud by to podle

mého názoru mohlo mít nějaký vztah k neštěstí. Řekl

jsem, že jsem si šéfa příliš nevšímal, že byl podle mého

názoru ožralý, chtěl se patrně osvěžit nočním

vzduchem, vyplul na jezero a v opici spadl do vody.

„Neměl soudruh Procházka s někým nějaký spor?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Totiž – sporů měl spoustu, ale to byly literární

spory.“

„A nedošlo včera večer k nějaké ostré výměně

názorů mezi ním a někým z přítomných nebo k něčemu

podobnému?“

Samozřejmě jsem hned věděl, kam míří. Už ho

informovali. Pohlédl jsem oknem na člun, kde pracovali

oba detektivové. Na přídi svítil nápis. Napnul jsem

zrak. Ano. Přečíst se to dobře nedalo, ale ta křivá,

neodborně namalovaná písmena mluvila i na dálku.

Charón. Obrátil jsem se na kapitána.

„Byla to přece nešťastná náhoda?“

„Proč myslíte?“

„Co jiného?“

Kapitán na mě hleděl pátravě, vypadal trochu jako

policista z ochotnického představení.

„Procházka má na spánku stopu po úderu tupým

předmětem. Na jednom veslu je zaschlá krev. I na

čepici, kterou jsme našli v loďce,“ řekl kapitán a zvedl

ze stolu zeleno-modrou kostkovanou pokrývku hlavy,

a já si rychle zopakoval, kde všude jsem ji už viděl,

a najednou to tvořilo souvislý a srozumitelný řetěz.

„Ta není jeho,“ řekl jsem.

„Ne?“

„Ne. Ta je nějakého Žamberka, s kterým se včera

ožral. Jenomže kdyby ten s ním byl vyplul na loďce,

utopil by se spíš než on. Byl ožralejší. A zdaleka ne tak

zvyklý na chlast.“

Kapitán zamyšleně otáčel kostkovanou čepicí.

„Asi si ji od něho vypůjčil. Byl v žertovné náladě,“

řekl jsem.

„To si zjistíme.“

„A praštil se o veslo, jak padal z loďky.“

„Nebo ho někdo praštil veslem.“ Ušklíbl jsem se.

„Večer se popral se slečnou Cibulovou, to jste asi

měl na mysli,“ řekl jsem. „Ona na něj měla vztek,

protože jí vrátil rukopis novely. Je trošku hysterická.

Ale byla to nešťastná náhoda, soudruhu kapitáne.“

Kapitán pořád o něčem přemýšlel. Sáhl do aktovky

na stole, vytáhl odtamtud obálku a podal mi ji. Vzal

jsem ji od něho. Byla na ní adresa: Járina Cibulová,

učitelka, Dům mládeže, Pilousy u Prahy.

„To jsme našli v tom člunu,“ řekl kapitán.

„Kdy ho viděli naposled?“ zeptal jsem se.

„Naposled byl viděn v půl druhé, jak vychází

z hotelu.“

„Aha. A slečna Cibulová vám neřekla, kde byla?“

Kapitán pokrčil rameny.

„Vám to řekla?“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Mně to nemusela říkat.“

„Jak to?“

Cibulice se před ním tedy svým nočním pobytem

nepochlubila. A on na ni asi zatím neudeřil. Sbíral

informace od ostatních, ale utvořil si už hypotézu.

A protože jí ten dopis zřejmě neukázal, nepochlubila se

ani noční vyjížďkou. Bylo mi to líto, ale musel jsem tu

krásnou hypotézu zničit.

„Byla se mnou,“ řekl jsem. „Přibližně tak od jedné

hodiny až do rána.“ Kapitán vytáhl udiveně obočí.

„V jednu jsme si vyjeli na jezero v lodičce. Na přídi

má namalovaný nápis Charón. Slečně Cibulové vypadl

z kabelky tenhle dopis, když vytahovala kapesník.

Upozornil jsem ji na to, strčila ho zpátky, ale smrkala

pak ještě několikrát. Mohl jí vypadnout znova.“

„Viděl vás někdo na té vyjížďce?“ Vzpomněl jsem si

na starého korektora.

„Soudruh Zemánek z našeho podniku. Když jsme se

vraceli. To bylo něco po půl druhé.“ Kapitán chvíli ještě

přemýšlel. Nebo aspoň dělal, že přemýšlí. Nakonec mi

řekl:

„Děkuji vám, můžete jít. O obsahu výslechu, prosím,

s nikým nemluvte.“

Vstal jsem, uklonil jsem se mu a odešel jsem do

restaurace. Tam seděli ostatní v drobných skupinkách,

mírně zařezaní, a snažili se nemluvit o obsahu svých

výslechů. Slečna Stříbrná mezi nimi nebyla. Ani Vašek.

Ale toho si podají ještě jednou. Poručil jsem si černou

kávu a přisedl jsem k Cibulince, která byla bledá jako

vosková panna a měla na sobě strašně zválené taftové

šaty, teď dopoledne třikrát absurdnější. Špitaly si

s Blumenfeldovou.

Pokrčil jsem rameny.

„Tak co tomu říkáš?“ zeptala se mě dychtivě ta

bojovnice.

„Vožral se a ve vopici se utopil.“ Podrážděně mávla

rukou:

„Ale ne. Myslím, co uděláme. Vrazíme ten Járinčinej

rukopis hned zas novýmu šéfovi, ne? Kdo to bude, co

myslíš?“

Scéna s Kopancem

O novém šéfovi nebylo dosud rozhodnuto. Zatím

spravoval říši Beneš a tomu nemělo cenu cokoli vrážet.

První, co ze své vůle rozhodl, bylo vydání Sborníku statí

k šedesátým narozeninám akademika Bráta.

SNB vyšetřovala šéfovu smrt ještě pár dní, ale

nakonec vydala oficiální zprávu, že to byla nešťastná

náhoda, zaviněná nadměrným požitím alkoholu. Ve

čtvrtek byl slavný funus utonulého alkoholika, mluvila

na něm významná osobnost a řada dalších a mezi věnci

a květinovými dary byl i telegraficky objednaný

mastodont z aster od akademika Bráta z Moskvy.

Šéfka stála v černém kostýmu a krátkém černém

závoji jako jediná pozůstalá, zleva ji podpíral Žlůva,

zprava Beneš. Na ženu potřebující podpírání

nevypadala. Všichni se tvářili přiměřeně prostředí, ale

moc vlhka v krematoriu nebylo. Jedině když rakev

s obrovským kopcem flóry pompézně mizela za

pozlacenými mechanickými vraty, zavzlykala v řadě

přede mnou soužka Pecáková.

Pak se šlo domů. Podvědomě jsem v krematoriu

pořád koukal po slečně Stříbrné, ale nebyla tam. Ať to

bylo, co to bylo, co kdysi se šéfem měla, za poslední

sbohem jí nestál.

Navštívil jsem šéfku. Seděla, dosud v černém

kostýmu, na empírové chaise longue a bavila se

s pálivou Mařenkou. Pokusil jsem se projevit soustrast,

ale vybídla mě, abych si z ní nedělal šoufky.

„Celej život to byl takovej strašně vopatrnej

posera,“ pravila místo nekrologu. „Ale aspoň skončil

stylově. Spadnout vožralej do jezera. Tomu říkám

konec básníka.“

„V čítankách ho budou přirovnávat k Viktoru

Dykovi,“ řekl jsem.

„To je taky jediná podobnost, kterou kdy měl

s nějakým básníkem.“ Pak naráz změnila téma. „Ty sis

prej začal něco s tou autorkou, co se s ním ten večer

poprala?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Nekecej. Viděli tě, jak ji vlečeš k sobě do pokoje.“

„Viděli?“

„No tak viděla. Anežka. A jak vona vlekla tebe. To

seš typickej ty. Abys jí prosadil knížku, to ne. To jí

radši poskytneš tuhle svou žádanou útěchu.“

„Měl jsem v hlavě.“

„To ale víš, že jí chtěli hodit na krk Emila? Jednu

chvíli to vypadalo na vraždu.“

„To vím,“ řekl jsem. „Měl jsem tu čest zafungovat

jako alibi.“

„Nemysli si, že ses nějak zasloužil. Alibi stejně

nebylo potřebí,“ řekla šéfka. „Vražda! Kdo by se

namáhal vraždit Emila!“

Ušklibl jsem se.

„Věděl bych o několika.“

„Já vím. Pejchold, Prouza, Randáček, Šebesťáková

a tak dále.“ Šéfka vyjmenovala několik nejkřiklavějších

obětí šéfova řízení literatury, zničených ovšem vesměs

na pokyn shůry. Z nich nejhůř dopadl Randáček, básník

usvědčený z trockismu, jemuž v dvaapadesátém roce

napařili dvacet let. Jenomže šéf mohl jen za to, že mu

po zatčení dal do stoupy výbor z díla. Když došlo

k procesu, rozhodl se konečně k operaci žlučníku,

schovávaného pro podobnou příležitost už několik let,

takže nemohl svědčit – což Kocour tehdy označil za

chování téměř charakterní, neboť každá operace je

koneckonců riziko. Mimoto Randáček dosud seděl.

A stejně tak, když za půl roku nato vyhazovali

z podniku Šebesťákovou (provalilo se na ni, že bývala

za války milenkou vůdčího odbojového pracovníka,

který se později věnoval velezradě), musel být šéf pro

opožděné postoperační komplikace hospitalizován

znova, takže vyhazov provedl Beneš. Ne, šéf rozhodně

nebyl žádný zloduch, kterého by nenávist

pronásledovala až za hrob. Pouze nevynikal přehnanou

odvahou. „A Pejcholda a Prouzu znám,“ pravila šéfka.

„Jednak se jim tak moc nestalo, a jednak to jsou

naprostý realisti. Kdepak,“ řekla a posilnila se

Mařenkou. „To bych spíš čekala, že ho poleje vitriolem

nějaká jeho sekretářka nebo něco takovýho. Nevíš

o ničem?“

Zavrtěl jsem hlavou. V duchu se mi objevilo několik

zhrzených milenek, vesměs se však od té doby výhodně

vdaly nebo si opatřily jiné milence. Kdepak.

„Tak je po Emilovi,“ pravila šéfka, už chraptivě.

Bezhlavý amorek v kašně se leskl prvním podzimním

deštěm.

„Doufám, že mu aspoň honem posmrtně vydáte

nějakou knížku. Budu potřebovat prachy, tak mi koukej

píchnout.“

Ušklíbl jsem se na ni. Spiklenecky.

„Zejtra navrhnu Benešovi Sebraný spisy Emila

Procházky. Přijme to s nadšením.“

Z vyřezávaných hodin vyběhla kukačka. Najednou

jsem si všiml, že má místo ptačí hlavy nasazenou

hlavičku Jezulete s pozlacenou korunkou, pozůstatek

jakéhosi fórku. Jezule odkukalo šest hodin, rekviem za

Emila Procházku, laureáta literární soutěže o nejlepší

báseň v Akci Z, toho podvodníka, který odešel cestou

všeho těla do definitivního zapomenutí.

Druhý den jsem dostal tištěné oznámení, že slečna

Stříbrná nebude už dlouho slečnou. To půvabné období

jejího života mělo skončit v sobotu na Staroměstské

radnici rukou Václava Žamberka. Připíchl jsem si

oznámení na pelest postele a zastřel jsem je kusem

černého flóru. Pak jsem dlouho ležel nohama k pelesti

a zíral na ten výtvor šibeničního humoru.

A nemám prostředky, jak tě Vaškovi aspoň zkazit,

zrádná konvalinko, pomyslel jsem si, ne vážně, jen tak,

neboť cynismus léčí. Nemám nad vámi žádné moci,

vážená slečno. Leda –

Tenoučká, zasutá nit myšlenky se mi zaklikatila

v mozku a nešla mi z hlavy. Jenom bláhová domněnka,

a neměl jsem pro ni důkazy. Bez důkazů mi nedával

žádnou moc. Bez důkazů to byla jen pravdě zcela

nepodobná fantasmagorie.

Ale z hlavy mi nešla. Hleděl jsem na svatební

oznámení s banálním emblémem svázaných prstýnků,

pod flórem se dalo přečíst… Lenka Stříbrná… Václav

Žamberk… dovolují si… že uzavřou… a líbila se mi čím

dál víc, jako by se uzlila do jakéhosi téměř

poirotovského dénouement, jenomže ne pro vítězství

spravedlnosti…, a pak jsem se přistihl při nesmyslném

snění a pod černým flórem dal jsem sám sobě facku.

Pitomost. Je to všechno moje příliš bujná fantazie.

Když člověk nedosáhne svého v životě, vynahradí si to

ve fantazii. Ti, kteří mohou, dělají. Ti, kteří nemohou,

si vymýšlejí. Podle Faulknera. Konec citátu.

Vstal jsem a vyšel jsem do ulic. Byl večer, září

a mlha kolem luceren. Poslušen nezvládnutelného

instinktu sjel jsem do městského centra. Na Václaváku

jsem vrazil do Kopance.

Byl – jako vždy – v povídavé náladě a moje zamlklost

mu pro ni poskytla obzvlášť vhodnou půdu. Postihlo ho

právě citelné neštěstí: zdědil po stařičkém strýci dva

činžáky, zatížené velkým dluhem, a jeho šaškovská

mysl to proměnila, jako všechno, v politickou anekdotu.

Kráčeli jsme řídkým oparem, z něhož se nořily večerní

sexbomby a přerušovaly Kopancův výklad, ze širokých

oken staré Bulvárky zněly nezvykle divoké poryvy jazzu.

Už léta jsem tam nebyl, už léta tam taky nezněl jazz.

Nebránil jsem se proto, když mě Mistr zatáhl do pasáže,

a cestou nahoru po schodech jsem na půl ucha

poslouchal jeho výklad o ochotě státu přijmout oba

domy darem, ovšem bez nezaplacených účtů na nich

váznoucích.

V Bulvárce se po parketě rojili zajíčkové a Kopanec

byl, přes zděděné dluhy, při penězích. Nad lahví vodky,

u stolku výhodně umístěného poblíž tancujících, ve

světle červených, fialových a zelených reflektorů, jimiž

tam zvyšovali sex-appeal, mi přečetl koncept dopisu

prezidentské kanceláři.

Obsahoval zvláštní občanskoprávní teorii a žádost,

aby z celkového majetku lidu, vlastníka všeho ve státě,

byla vydělena jedna dvanáctimiliontina a z té opět

suma, jím, Kopancem, příslušníkem onoho všeobecného

majetníka všeho, státu dlužná, a ta pak zaplacena do

státní pokladny na úhradu nezaplacených účtů,

zatěžujících lidu věnované nemovitosti.

Pomyslel jsem si, že jestli to s odesláním toho dopisu

myslí vážně, žene se patrně do svého posledního

průseru.

Zeptal jsem se ho, co dělají jeho povídky.

„Čte je Beneš,“ řekl suše a otočil hlavu po zajíčkovi

v červené sukni, který jako raketa přelétl kolem nás,

pronásledován v rytmu tance mladíkem, oblečeným

téměř výstředně.

„To máš dobrý. Beneš není formát jako nebožtíček

a při troše šikovnosti se to dá promanévrovat.“

Jenže v hierarchii hodnot Mistra průserů nezaujímala

literatura příliš významné místo. „Vidíš to? Vidíš to?“

dorážel na mě a oči mu zářily. Pak zesmutněl. „Škoda

že jsem už tak tlustej. Takhle bych už trsat neuměl.

Ale myslíš, že kdybych pro ni šel, a třeba…,“ zasnil se

a uvědomil se, že sní, pravil roztržitě: „Jo, cos to

říkal?“

„Že ti to teďka snad konečně vydáme, když šéf je na

pravdě boží.“

Červená sukně zmizela v davu na parketu a Kopanec

se vymanil z jejího vlivu. Chytil se zmínky o bohu.

„To se pámbů zas jednou ukázal jako pámbů. A to

von nedělá často. Všim sis, že umíraj většinou samý

dobrý lidi?“

„Je to krutý svět,“ řekl jsem. „Ale skončil

originálně. Básník utopivší se v ožralosti, to snad ještě

v český literatuře nebylo. Leda jestli si Dyk u toho moře

moc nepřihejbal.“

Naneštěstí se červená sukně opět ukázala na obzoru

a upoutala Kopancovu pozornost. Moji pozornost

upoutal pán, který rovněž jevil zájem o dívku,

natřásající se necudně v rockʼnʼrollovém rytmu.

Vypadal na fízla, hleděl na parket ponuře a skryt za

sloupem. Kopanec si přihnul a vrátil se k tématu. Koukl

po mně nějak divně, skoro potměšile.

„I jestli si Dyk přihejbal,“ řekl, „tohle je v český

literatuře stejně unikát.“

„Jak to myslíš?“

Proti svému zvyku nezačal hned naplno žvanit, ale

dlouze na mě pohlédl.

„Hleď, ty stará svině. V lásce jsi ho neměl, že ne?

Jenoms mu lez do prdele, viď?“

„Přesně tak.“

Ušklíbl jsem se a Kopanec mě napodobil.

„Tak já ti teda řeknu, že soudruh Procházka měl tu

jedinečnou čest stát se českým Maxwellem

Bodenheimem.“

„Kým?“

„To seš básník vole?“

„Myslíš toho americkýho –“

„Jasně,“ pravil Kopanec. Přemýšlel jsem. Nic mi to

neříkalo. Neznal jsem kvality amerického básníka

a nezdálo se mi, že by mohly mít něco společného

s kvalitami Emila Procházky.

„Jen přemejšlej,“ řekl Kopanec.

A já to dělal, ale měl jsem jenom matné tušení

o nějakých básničkách ve staré Untermayerově

antologii, kterou jsem si v dávných dobách zájmu

o literaturu vypůjčil v Americké informační službě těsně

před Vítězným únorem a pak ji tam radši už nešel

vrátit. Ale pokud jsem si vzpomínal, šéfovy výtvory to

vůbec nepřipomínalo.

„To teda nevím, co myslíš.“

„Jen si lámej hlavu. Sleduješ doufám drobný kulturní

zprávy v denním tisku.“

Drobné kulturní – něco se mi začalo hýbat v hlavě,

byla to zase ta klikatá nitka nesmyslné myšlenky.

Dovedla mě k fotce zabordeleného bytu někde v Lower

East Side, k chlapovi v zmačkaných, poblitých šatech,

s temnou skvrnou zaschlé krve mezi

lopatkama – roztřásla se mi kolena –

„Nekecej!“

„Ty vole, já nekecám,“ řekl Kopanec, docela vážně,

skoro něžně.

Fízlovský pán se oddělil od sloupu, šinul se zákeřně

k parketu. Při okraji roztáčel mladík zajíčka v červené

sukni.

„A já vím, kdo český literatuře prokázal tohle

dobrodiní,“ říkal Kopanec. „A klidně ti to povím,

protože na to není jinej svědek než já. Esenbákům jsem

to zatajil. A kdyby tys náhodou ztratil nervy a šel to

prásknout, tak to zapřu. Já můžu. Mně budou věřit, že

jsem si to vymyslel. Jsem známej mystifikátor.“

Zabrejlil po roztočené sukýnce, která v záři zeleného

reflektoru házela oranžové šajny.

„Tak to vyklop!“ řekl jsem netrpělivě.

„Jen se nepoto,“ pravil Mistr průserů, ale odtrhl zrak

od vířícího květu a pohlédl na mě.

„Na tom večírku jsem se ožral s tvým váženým

přítelem, jistým soudruhem Žamberkem.“ Po zádech mi

zacupitaly mravenčí nožičky.

„Asi v půl druhý jsem pocítil nutnost jít se vyblít,“

pokračoval Mistr. „Jelikož, jsem-li v rekreační oblasti,

nerad bliju do záchoda, nýbrž vždy do trávy, vyšel jsem

ven. Byla krásná měsíčná noc.“

Napil se vodky.

Mravenčí nožičky se proměnily v kapku potu. Stékala

mi rýhou páteře a v mozku jsem pocítil skoro

nesnesitelné napětí. Fízlovský pán energicky vkročil na

parket a oslovil zajíčka v červené sukni. Mistr to

naštěstí neuviděl.

„Tak dál! Povídej!“

„Byla krásná, chladná, měsíčná noc. Měsíc se zrcadlil

v jezeru, vzniklém jako následek velké stavby

socialismu.“

Zase odmlčení, neboť ho bohužel přece jen upoutal

rozhovor fízlovského pána se zajíčkem, rychle

nabývající na ostrosti.

„Povídej, člověče! Co dál?“

„Měsíc se zrcadlil, tvořil na hladině tlustou,

třaslavou stříbrnou čáru. Bylo ticho jako v kostele. Ve

velkolepém chrámu přírody. Pak –“

Události na parketě definitivně odvedly Mistrův

zájem od vraždy. Fízlovský pán tam cosi řval, něco

o výstředním tanci a způsobování veřejného pohoršení.

Mistr průserů zrudl a vstal. „Klid, občane! Nerušte nám

odpočinek po práci řevem!“ zařval mnohem hlasitěji

než fízlovský pán a otočil se po číšníkovi. „Vrchní! Pane

vrchní! Vyveďte toho pána!“ volal demagogicky a už se

valil k rozhádané skupince na parketu. „Působí tu

veřejný pohoršení. Kde je esenbé? Esenbé!“

Snad to byl projev Mistrova rytířství. Ale spíš mu šlo

o provokaci, jimiž občas potvrzoval svoje konstantní

epiteton. A možná i o toho zajíčka, do jehož přízně se

trsáním vloudit nemohl. Buď jak buď, byl bych ho v té

chvíli nejradši sám zavraždil. Čekal jsem na jeho slova

a před očima se mi dělaly krvavé kruhy.

Srážka na parketě skončila přirozeně vítězstvím

úřední spravedlnosti. Pán se legitimoval a chtěl nejdřív

odvést Mistra průserů spolu se zajíčkem a jeho

partnerem. Kopanec by to byl patrně docela uvítal, ale

měl smůlu. Dostavil se vedoucí kavárny, který Mistra

znal, a zasáhla nevyžádané protekce. Takže když se vše

uklidnilo a kapela, na rozkaz pána s legitimací, vytáhla

housle a místo rockʼnʼrollu spustila Cikánku, seděl už

Kopanec zase u své láhve vodky a nadával na státní

zřízení. Po chvíli se mi podařilo vrátit ho k událostem

živohošťské noci.

„Jo,“ řekl. „Tak jak jsem uved, měsíčná noc, jezero,

a podobné přírodní krásy. No a potom – poté najednou

zašplouchala vesla. Blil jsem právě do keřů vedle

přístavního můstku, už jsem byl skoro hotov, a tak jsem

zbystřil pozornost. Hergot! Měl jsem mu dát přes

hubu!“ rozhněval se alkoholicky a musel jsem ho

přinutit, aby pokračoval, téměř násilím. „No,“ pravil.

„Tak abych to zkrátil. Na jezeře byl lehký opar, a v tom

oparu jsem uviděl stín. Stín loďky. Ale nemohl jsem

rozeznat, kdo v ní sedí.“

Napil se, a já tu scénu viděl před očima, neboť

podobnou jsem tu noc zažil. Tu loďku. Tu měsíčnou,

chladnou noc.

„A potom loďka vjela do toho tlustého, stříbrného

pásu a já uviděl siluety dvou postav. Jedné,“ ušklíbl se,

„se měsíc odrážel od jakési lesklé plochy na hlavě.

Pravděpodobně pleše.“

„A druhé?“ zeptal jsem se, navenek dosud klidný.

„Druhé se v stříbrných paprscích, lijících se z nebes,

černala poněkud rozcuchaná frizúra. Byla to ženská.“

Kapičky potu mě opět zastudily na páteři.

„Neděláš si srandu?“

Kopanec zvedl tři prsty do výše.

„Jako že možná je bůh nade mnou,“ naklonil se ke

mně. „Několik hodin předtím se váš šéf popral s jistou

Cibulovou. Takovou hodně hysterickou, málo se

ovládající osůbkou, která má brunet rozcuchanou

hlavu. A která má taky motiv,“ dodal významně.

„Prosím tě, vrácenou novelu!“ Kopanec se zazubil.

„Vraždilo se pro pětikačku. A tahle hysterická

dívenka, kamaráde, ta žije pro literaturu. Já to znám.

Takovejch jsem zažil,“ mávl rukou a moje klikatá

myšlenka rychle pronikala mnoha zákruty, ale ještě mi

unikala.

„Grafománie plus hysterie a vychází ti klidně

vražedná mánie.“ Někde se objevila drobná trhlinka.

„Poslyš,“ skočil jsem mu do řeči. „Ty ses ožral se

Žamberkem. Co dělal Žamberk, když tys blil?“

„Ten? Toho jsme asi tak půl hodiny předtím odvedli

s jeho slečnou do stanu. Teda přesně řečeno vodnesli.

Byl úplně mrtvej.“

„A ta slečna?“

„To nevím. Vlezla do stanu za ním. Asi ho tam do

rána zahřejvala tělesným teplem, ponivač to vypadalo

na votravu alkoholem.“

Mlčel jsem. Čím dál tím rychleji se ve mně cosi

skládalo v obrázek čím dál jasnější.

„Co mlčíš?“ ozval se Kopanec. „Snad jsem tě

nepoděsil? Vražda podle předpisu, kamaráde. Teda

vlastně trest boží,“ posměšně se pokřižoval. Cítil jsem,

že se třesu. „Hergot, doufám, že se nepoděláš. Nějak

tě to vzalo. Nic jsi neslyšel, rozumíš? Stejně jsem si to

všechno vymyslel, abych si z tebe vystřelil. Sakra, není

ti něco? Vypadáš na infarkt.“

Rozklepala mě divná zimnice. Jako kdyby se mi před

očima převrátil negativ nějaké fotografie a změnil se

v pozitiv. Jako kdyby někdo z obrazu, zakrytého

děravým papírem, ten papír sundal a já místo

fragmentů skrze díry uviděl obraz celý. Celou

skládačku. Skládala se a skládala, a dávala mi

dohromady – co? Ano. Podobu mužíka s navoskovanými

kníry, který ovšem v té perfidní hře vůbec

nevystupoval; hra jenom končila, jak končívaly jeho

hry. A nebyla to hra, pohádková detektivka. Byl to

realismus.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Nic mi není,“ řekl jsem. „To jenom – je to trošku

silný kafe – trošku moc velká senzace –“

„Žádná senzace. Tajemství,“ pravil Kopanec.

„Vlastně moje mystifikace. Moje trochu přemrštěná

fantasmagorie.“

Ne. Moje fantasmagorie. A jakoby do stylu

fantasmagorie objevila se mezi stoly Blumenfeldka

s blonďatým Dánem, dosud trochu opuchlým. Měla na

sobě fantastické šaty k tělu, s velkým abstraktním

vzorkem a hlubokým výstřihem přes svoje fantastická

ňadra, a nahé, vábné, baculaté ručky. Tuzex.

Fantasmagorie. Uviděla nás a namířila si to k nám.

„Ahoj, pánové!“ pravila hlasem jak plechová

trumpetka. Blondýn pozdravil nesrozumitelnou řečí.

Jenže to už jsem rozuměl. Všemu jsem rozuměl.

Poslední kamínek přesně zapadl do mozaiky toho

zločinu. Na Dášině nahé paži, kousek pod loktem, mě

fascinovalo modře vytetované číslo.

Černá mše

A tak jsem zase, přes všechna zapřísahání, stál

v ulici 19. listopadu, na chodníku pod oknem, odkud

tenkrát troubil baryton-saxofon, a díval jsem se na

zelený portál protějšího domu a na okno nahoře pod

střechou. Baryton netroubil, ale slunce – jako

tenkrát – zalévalo nejvyšší poschodí nazlátlým

chladným zářijovým svitem, a slečna Stříbrná stála

v otevřeném okně a proti obloze hledala oka na

punčoše.

Byl čtvrtek večer, falešným západem se blížil déšť,

a v sobotu bude konec slečně Stříbrné. Šel jsem nahoru.

Otevřela mi. Usmála se.

„Dobrý večer, pane redaktore.“

„Dobrý večer. Gratulovat nejdu.“

„To se stejně nesmí. Až po svatbě.“

„Můžu dál?“

Z pokoje, rozsvíceného sluncem jako průhledné

akvárium, vyťapkal legendární slečnin kocour, líně se

protáhl, upřel na mě žlutohnědý zrak. Slečna Stříbrná

zaváhala.

„Musím vám jenom něco říct. Nebojte se.“

„Tak pojďte.“

Vešel jsem za ní. V černobílé blůze, v módním

kovovém pásku podobala se klenotu, zasazenému do

zlaté monstrance pokoje. Hleděl jsem na ni jakoby

z nějaké dálky, sedla si do proutěného křesla, dala

nohu přes nohu a zasvítila na mě erotickým kolínkem.

Kocour tiše vyskočil na kulatý stolek, znehybněl, změnil

se v sošku z černého porcelánu. Za oknem visela opět

stará růžová a modrá obloha té mystické ulice.

„Tak v sobotu se vdáváte,“ řekl jsem.

„Ano. Doufám – že –“

„Co?“

„Že vůči mně nechováte žádný – roztrpčený pocity

nebo –“

„To chovám. Chtěl jsem si vás vzít sám.“

„Pokud vím, chtěl jste se se mnou jenom vyspat.“

„Ze začátku. Potom oženit.“

„Bohužel máme jednomužství.“

„Takže se aspoň se mnou vyspíte,“ řekl jsem. „To se

přece u nás dělá.“

„Ale já to nedělám.“

„Ani výjimečně?“

„Nikdy a zásadně.“

„No,“ ušklíbl jsem se. „Když myslíte. Vašek

nepřijde?“

„Nepřijde. Jel pro svoje rodiče na Vysočinu. Ale

já –“ pohlídla na mě, „– pro případ, že byste to chtěl

zkoušet, se ubráním sama. To přece víte.“

Zhluboka jsem se nadýchl.

Řekl jsem:

„Neubráníte.“

Slečna Stříbrná se usmála.

„Nebudete mě, doufám, obtěžovat?“

„Obávám se, že budu.“

Na kulatém stolku vedle porcelánového kocoura stála

dnes skleněná koule a v ní jiná soška menšího černého

kocoura. Slečna Stříbrná ji vzala do ruky a v kouli

začalo sněžit.

„Nezlobte se, ale to bych vám neradila.“

Položila ruku s koulí do klína. Ruka byla klidná,

sněžení zvolna ustávalo.

„Nebezpečná zbraň,“ řekl jsem. „Možná že by mohla

člověka i přizabít. Ale postavte ji na stůl. Myslím, že se

dohodneme po dobrém. Nebo snad ne po dobrém, ale

rozumně.“

Spočinuly na mně zelené kocourovy zorničky. Kocour

krátce, nedůvěřivě ňafl. Slečna Stříbrná kouli

neodložila.

Řekla:

„To pochybuju.“

„Myslíte? Já bych na tuhle věcičku nespoléhal,“

ukázal jsem na kouli, v níž kocourek seděl uprostřed

klidné závěje. „Budu vám vyprávět takovou příhodu.

Stalo se to na Živohošti, když jsme tam měli podnikový

večírek.“ Odmlčel jsem se. Slunce se dotklo obzoru, do

pokoje se natáhl jediný zlatý paprsek, rovnou slečně

Stříbrné do očí. Stalo se to, co fyzika považuje za

nemožné. Slečně Stříbrné se oči rozzářily černým

světlem. A já se jal sloužit svou černou mši.

„Asi v půl druhý v noci jsem se šel nadýchat

čerstvýho vzduchu. Svítil měsíc. Na jezeře jsem viděl

lodičku. V lodičce seděl můj šéf a –“

Udělal jsem dlouhou pauzu. Prsty s růžovými nehty

sevřely kouli pevněji. Z bílého povrchu závěje se zvedly

vločky, počaly kroužit kolem magického kocourka.

Dokončil jsem větu:

„– a vy.“ Usmála se.

„Měl jste vlčí mlhu.“

„Musel by ji mít taky pan Kopanec. Byl tam se

mnou.“

Neřekla nic, černé světlo mi dopadlo na tvář, ucítil

jsem jeho váhu, oblilo pekelné zvíře na stole. Tím

světlem, mostem stínu, jsem poprvé nahlédl dovnitř,

pod povrch bakelitu. Co jsem tam uviděl, nebylo pěkné.

Pokračoval jsem:

„Ráno našli na břehu šéfovu mrtvolu. Na spánku měl

ránu, která stačila na omráčení. Na jednom vesle byly

stopy krve. Podezřívali z toho Cibulovou, protože měla

se šéfem nějaké spory. Ale ta má dokonalý alibi.“

A kolem ebenového světla tím více svítil bledý

obličej, a v kouli hustě sněžilo.

„Jakej bych k tomu měla důvod,“ zeptala se tiše

slečna Stříbrná.

„To nevím –, ale ta v tom člunu, to jste byla vy, že

ano?“

Sklopila hlavu, neodpověděla. Světlo zhaslo. Přes

ulici otevřel někdo známé okno a zazněla známá hudba:

nervózní saxofon, zmítající se jako had v pasti, syčící

činely, ubíjené tlukotem bubnu.

„Že ano?“ opakoval jsem. Zavrtěla hlavou.

„Bůhví co jste viděl, prosím vás.“

„Svítil měsíc. Viděl jsem vás jasně. Kopanec taky.

Kdyby bylo potřeba, oba to odpřisáhnem.“

Nespouštěl jsem oči z bledé slečny Stříbrné. Polkla.

Oblévala ji duha, požár smolné hranice, uvnitř ciboria

zářila dvě pekelná jadýrka. Saxofon kvílel, slunce

zapadalo. Všechny symboly byly jako tenkrát.

Jenomže tenkrát jsem neměl trumfy v ruce já.

„Proč jste to neřekl esenbákům?“ zeptala se mrtvým

hlasem.

„Neumíte si to domyslet?“

„Tak proč to neřekl pan Kopanec?“

„To je můj nejlepší kamarád. Žádnou radost mi

nezkazí.“

Ruka s růžovými nehty se pohnula, klesla. Potom

slečna zvedla kouli a položila ji na stůl. Ruka se váhavě

vrátila do klína, našla druhou, obě se spojily do podoby

světle hnědého květu, s růžovými pestíky a slečna

Stříbrná si je přitiskla na ňadra.

„Chcete mě zkrátka vydírat,“ řekla. Pohlédla na mě.

Čerň houstla, houstla, houstla.

Přehodil jsem si nohu přes nohu, z kapsy jsem vytáhl

cigarety. Kouřil jsem málokdy. Tohle však byla vhodná

příležitost.

„Proč tomu říkat takhle?“ zeptal jsem se. „Dalo by

se říct, že vás chci zachránit.“

„Za jakou cenu?“ Pokrčil jsem rameny.

„I kdybyste byla chudá jak myš, budete na to mít,“

ušklíbl jsem se, ale sám jsem to nesnesl. „Miluju vás.“

A čerň očí zhoustla v starou neprůhlednost, už jsem

do nich neviděl. Slečna Stříbrná pravila trpce, skoro

vyzývavě:

„Máte originální představy o lásce, pane redaktore.

Jenže já nejsem ochotná se jim přizpůsobovat. Byla

jsem v tom člunu. Ano. Pan Procházka mě pozval

k vyjížďce. Já jsem veslovala. Potom, když jsme si

chtěli vyměnit místa, ztratil rovnováhu, upad, udeřil se

o veslo a svalil se do vody. Byl opilý.“

„Proč jste mu nepomohla?“

„Asi omdlel, hned se potopil. Bála jsem se za ním

skočit.“

„Tak proč jste někoho nezavolala?“ Kousla se do rtů.

„Dostala jsem strach,“ řekla nejistě a posměch na

mých rtech ji podráždil. „Propadla jsme panice, pane

redaktore. Udejte mě. Budu mít nepříjemnosti, bude to

ostuda, ale nemůžou mě za to odsoudit. Dostala jsem

prostě strach a – měla jsem v hlavě – on taky –“

Přerušil jsem ji:

„Víte to tak jistě, že vás nemůžou odsoudit?“

Pokrčila rameny.

„Možná že můžou. Neposkytnutí pomoci nebo tak

něco. Klidně mě udejte.“ Mlčel jsem. Pak jsem řekl:

„Když vás udám, bude to něco horšího než

neposkytnutí pomoci nebo nešťastná náhoda.“

„A co?“

Zase jsem mlčel. Dlouho. Hada ubíjeli, už jenom

slabounce vzlykal, buben se rozehřměl pod děsem

paliček. Slunce bylo bůhvíkde, za oknem se objevily

hvězdy.

„Vražda,“ řekl jsem tiše.

Slečna Stříbrná vzdychla. Nejistě se zasmála.

Opakovala:

„Jaký bych k tomu měla důvody?“

„Chcete je slyšet?“

Chvíli mi neodpovídala. Pak pravila temně: „Chci.“

Sáhl jsem po skleněné kouli, zvedl jsem ji. Kocourek

měl bílou sněhovou čepičku. Zatřásl jsem koulí

a z čepičky byla sněžná svatozář. Řekl jsem:

„Je to strašně dlouhá historie. Ale nejdřív vám něco

poradím: mohla byste tvrdit, že jste ho udeřila tím

veslem v sebeobraně, protože vás obtěžoval a vy jste

dostala strach. To vám věřit budou. Na ženské

záležitosti mýho šéfa seženete svědků, kolik budete

chtít. Ale žádný soudce vám nebude věřit, že jste se ho

ze strachu nepokusila vytáhnout z vody. Obzvlášť když

já dosvědčím, jak zdatně zachraňujete tonoucí – když

chcete. Pamatujete se přece na tu plovárnu v létě? Na

to, jak se vám málem utopil váš nastávající?“

Znova se kousla do rtu.

„Jenže tohle bylo v noci. A byla jsem tam sama

s ožralým chlapem,“ řekla.

„A proč jste vůbec s tím ožralým chlapem lezla v půl

druhé v noci do lodičky? Obzvlášť když jste měla kousek

dál ve stanu snoubence?“

Postavil jsem kouli zpátky na stůl.

„Záhada, co?“ pokračoval jsem. „Jenomže až vám

povím, co vím, nebude to taková záhada. A taky to

bude velice dobrý důvod k vraždě, slečno.“

V monstranci se zešeřilo, slečna na mě hleděla

strnule, nenávistně.

„Mluvte,“ vyzvala mě.

A já vykoukl kouř ke stropu, kouř klesal, zastřel okno

i slečninu tvář ocelovou clonou, skrze ni zablýskaly

hvězdičky. Pak se pomalu rozptýlil.

„Začíná to vlastně Vaškem. Tím dnem, jak jste ho

vytáhla, víte? Všiml jsem si, že máte na předloktí

kosmeticky odstraněné chuligánské znamínko.“

Slečna Stříbrná si mechanicky přejela dlaní po holé

paži. Znamínko zakrýval tříčtvrteční rukáv černobílé

blůzy, a byla už taky skoro tma. Mluvil jsem dál:

„Potom jsem se pokoušel navázat s váma známost.

Vyfouknout vás Vaškovi – ale s tím jste vlastně tehdy

ještě ani nechodila. Ze začátku to vypadalo nadějně.

Přišla jste na rande do Mánesa, nechala jste se pozvat

na večírek k šéfovi. Samozřejmě, dělala jste trošku

drahoty, kvůli Věře. Ale to se tak dělá. Na ten večírek

k šéfovi jste stejně přišla. A tam po vás šéf jel a jemu

jste drahoty nedělala. Bral vás kolem pasu jako předtím

u Blumenfeldky já. Mě jste odpalírovala, jeho ne. A od

té doby – přesně od té chvíle, od toho večera – jste ke

mně byla už jenom odmítavá. Netýkavá. Jako kus

ledu.“

„Začala jsem chodit s Vencou,“ řekla.

„Ano. To bych uznal – kdybyste byla důsledná. Ale

proč jste si teda dávala rande se šéfem v kavárně

Mokka? A to už jste s Vaškem byli skoro zasnoubení!“

Otázka odezněla do šera, bez odpovědi. Smrákalo se

a slečna Stříbrná se v šeru ztrácela. Jenom kolínka

v silonkách se leskla a nahoře nad nimi oválná hostie

slečnina obličeje. Záhadná slečna Stříbrná. Už vůbec ne

záhadná.

Sklopila víčka, mlčela, a mluvil jsem já:

„Když jsem se vrátil z cvičení a šel jsem k vám na

návštěvu, někoho jste u sebe měla. Seděl na klozetě.

Nevím – možná že na něj právě přišla potřeba. Ale taky

se tam mohl jít schovat. V předsíni visela zeleno-modrá

kostkovaná čepice. Myslel jsem si, že na tom klozetě je

Vašek.“

Zvedla hlavu.

„Byl to Vašek.“

„Nebyl,“ zavrtěl jsem hlavou. „Za prvé: proč by se

přede mnou schovával?“

„Měl špatný svědomí kvůli slečně Kajetánové –“

Usmál jsem se.

„Jste chytrá. Ale já s ním den nato mluvil. O slečně

Kajetánové. Vyčítal jsem mu, že se s ní vyspal. Když

jsem stál u vás mezi dveřma a váš kocour se dobýval na

toho na klozetě, vyznával jsem vám lásku. Ten na

klozetě to musel slyšet. Když jsem pak mluvil s Vaškem,

bylo jasné, že Vašek to neslyšel. Vyčítal jsem mu zradu

přátelsví – a myslíte si, že by mi nepředhodil mou zradu

přátelství, kdyby o ní věděl? Takový mameluk zas není.

Tedy: na klozetě neseděl Vašek. Elementary, my dear

Watson.“

Pokrčila rameny.

„Byl to Vašek.“

„Byla tam Vaškova čepice. Ale to je běžná módní

čepice, každý si ji může koupit za třicet kaček. Proto

tam mohl sedět kdokoliv – a já jsem si ze začátku

myslel, že tam byl někdo nový, mně neznámý. Jenže

to, drahá slečno, by bylo proti všem pravidlům dobré

detektivky.“

Pohlédla na mě.

„Jaké detektivky?“

„Té, co v ní vystupuje jen několik málo osob,

spjatých navzájem pevnými a osudovými vztahy.

O některých těch vztazích detektiv neví. Teprve

v průběhu děje se o nich dozvídá.“

Nezeptala se už na nic. Nenamítala, že nejsme

v detektivce. Věděla, že v ní jsme.

„Ne, ne,“ řekl jsem. „Musel tam být někdo, kdo

sehrál v ději důležitou roli. Koho měl detektiv

příležitost sledovat od začátku. A vidíte, díky vám ho

sledoval. Miloval vás, a všechny zážitky s vámi se mu

ostře vryly do paměti. To je jeden z vedlejších účinků

lásky. Člověk si ty řídké chvíle, když je to taková láska,

jako byla moje, uchovává ve zlatých rámech

vzpomínek. Když se potom po čase podívá pozorněji,

objeví na obraze významné detaily. Totiž detaily, které

časem nabyly na významu. A to se stalo mně. Našel

jsem na obraze mořské panny, která se kdysi zapletla

pod kola vodního velocipedu taky svého šéfa. A můj šéf

měl tehdy na hlavě právě takovou kostkovanou čepici

jako Vašek, když vás poléval rybím krémem.“

Vyfoukl jsem nový obláček kouře. V protějším okně

rozsvítili a kouř zazářil. Pomalu, línými hadími pohyby

se vlnil k oknu. Slečna Stříbrná měla oči opět zavřené.

Řekl jsem: „Na vašem klozetě byl můj šéf.“

Kouř zmizel oknem, hleděl jsem na rudou čepičku

své cigarety. Slečnu Stříbrnou obalovala tma, jenom

obrys střapaté hlavičky tkvěl na okně jako silueta

vystřižená z černého papíru.

„Jsme zase u té záhady, že?“ řekl jsem. „Jaký důvod

jste vy, krásná mladá dívka, mohla mít k takovému

flirtu? Proč šéf –, když to byl přinejmenším stejný grázl

jako já, a taky literát –, a proč ne já? Když grázly

a literáty vy nemáte ráda. Proč? Tak já vám řeknu

proč.“

Zhluboka jsem se nadýchl, přimhouřil jsem oči.

Erotická kolínka svítila do tmy, v hlavě mi bušilo, ale

myšlenky plynuly lehce, strojově se řadily v logické

řetězce.

„Vám nějaký literát ublížil,“ řekl jsem. „Jak, to jste

mi nikdy neřekla. A později jste zapomněla, že to máte

být vy, komu ublížil. Pamatujete se? Ptal jsem se vás na

to, když jsem vás vezl z psích závodů. A vy jste řekla:

Mně? Aha, ano. To je přiznání ke lži. Protože kdyby byl

tak strašně ublížil vám, věděla byste hned, na co se vás

ptám.“ Kocour zavrčel, překročil kouli se svou podobou,

přiložil černé líčko k slečnině tváři. Slečna Stříbrná

mlčela. Řekl jsem:

„Jenže já vím, komu ublížil. Vy jste měla sestru,

a té psal milostné básně nějaký žid z Terezína. Vlastně

ne z Terezína. Přesně řečeno v Terezíně, slečno. Píšu

vám, Salino, a z okna vidím káru – je to tak? Očividná

ozvěna Sedmé elegie Jiřího Ortena. Já jsem redaktor,

víte? Tahle elegie vyšla až po válce. Kdo ji znal už za

války, musel znát Ortena, hodně intimně. A kdo tehdy

znal intimní Ortenovy přátele –“

Slečna Stříbrná jako by chtěla něco říct. Ramena

siluety se zachvěla, ale pak slečna zůstala němá.

„Přejděme nyní zase k mému šéfovi,“ řekl jsem.

„V jeho životě je jedno temné místečko. Skoro nikdo

o něm neví. Já jsem se to dozvěděl. Kdysi dávno byl

zasnouben s židovskou dívkou. Když přišli Němci,

zasnoubení zrušil. Ta dívka potom zemřela

v koncentráku. Můj šéf byl už tehdy dost známý literát.

Chápete?“

Ticho, nic. Zablikaly jenom zelené kocourovy oči. Ty

druhé vidět nebylo.

Vdechl jsem kouř, cigareta zazářila, byl jí už jen

malý kousek. Zamáčkl jsem ji na skleněné desce stolu.

Slečna Stříbrná se nepohnula.

„Dejme tomu, že ta šéfova snoubenka měla sestru.

Mladší sestru. Asi tak starou jako vy. Řekněme, že

v roce 1939 jí bylo pět šest let, a její sestře tak

devatenáct dvacet. Takový rozdíl byl přece i mezi vámi

a Salinou, že, slečno?“

Neodpověděla, odpovědí bylo mlčení. Pokračoval

jsem:

„Obě ty dívky šly do Terezína. Matku už dávno

neměly a otec tam zahynul, takže ta starší nahradila té

mladší rodiče. Musely se mít rády víc, než se dá

v našem normálním světě chápat. Jenomže do Terezína

se nechodilo už v roce 1939. Uplynulo dost času,

a v rodině se asi hodně mluvilo o zrušeném zasnoubení.

O tom, co to pro starší sestru znamenalo. Navíc k tomu,

co milostná katastrofa znamená pro mladou dívku

vždycky. A mladší sestra si to zapamatovala. Potom,

v koncentráku, když starší sestra zemřela, vyrostlo to

v jejích představách v něco naprosto obludného.

V zločin. A protože sestra nezemřela přirozeně, ale tak,

jak se tehdy v Terezíně umíralo – v nejtěžší ze všech

zločinů. To, co snoubenec udělal, byla prostě pro tu

mladší sestru vražda.“

Zase bylo v pokoji pouze mlčení, které nic nevyvrací.

„Jenže vražda zvláštního druhu,“ řekl jsem tiše.

„Nejsou na ni paragrafy. Člověka z ní nejde obžalovat

ani usvědčit. Nejde ji potrestat.“

Snažil jsem se ve tmě nalézt slečniny bakelitové oči.

Nenalezl jsem je. Řekl jsem, skoro šeptem:

„Jde ji jenom – pomstít.“

Rám okna ohraničoval hvězdy nad mystickou ulicí.

Moje černá mše se chýlila ke konci. V protějším okně

zhasli. Afficionado ztlumil gramofon, neboť pokročila

noc, a saxofon hrál tichounce, tak jak to slečna Stříbrná

měla ráda. Ale slečna mlčela a mlčela.

„Jenomže po válce,“ pokračoval jsem, „přišlo toho

všeho moc najednou. Intenzivní zážitek, v kterém se

hořkost mísila s radostí. A jméno toho snoubence, toho

vraha, bylo tak obyčejné, a té dívce bylo nanejvýš

jedenáct dvanáct let. Nevěděla, jak ho hledat, všude

byl zmatek. A navíc: některé židovské děti odvezli ještě

to první léto do ciziny, do Švýcarska, do Dánska, do

Švédska, k bohatým židovským rodinám, a tam je dávali

do pořádku. Fyzicky i duševně. Dáša Blumenfeldová

byla u takové rodiny. A teď poslouchejte,“ vybídl jsem

svou mlčenlivou posluchačku a přešel jsem do jiného

času. Byl to čas, jímž se mi přiblížila. „Řekněme, že ta

dívka, to dítě, které poslali vykrmit do Dánska, vyroste,

vrátí se do vlasti, dostane místo mimo Prahu. Stala se

z ní slečna, začne mít v hlavě mladíky. Na celou

záležitost z roku devatenáct set třicet devět už skoro

zapomněla. Na sestru vzpomíná, samozřejmě. Ale

nenávist časem ztrácí ostny. A potom ji přeloží do

Prahy. Tam se seznámí s nějakým pánem, ten ji

seznámí s nějakým redaktorem. A ten ji seznámí

s nějakým šéfredaktorem. Ten šéfredaktor se jmenuje

stejně jako ten už skoro zapomenutý snoubenec. Je to

známý literát. Zbavil se po Únoru manželky, která by

mohla ohrozit jeho kariéru. Když se ta slečna tohle

všechno jednou na plovárně dozví, málem omdlí.

A přitom chvilku předtím osvědčila neobyčejnou

chladnokrevnost a zachránila život jednomu tonoucímu.

To přece nejde dohromady. Anebo spíš: dá se to

pochopit jedině tehdy, jestliže dívka, co tenkrát na

Žluté plovárně málem omdlela, je totožná s mladší

sestrou mrtvé šéfovy snoubenky. A jestli je, pak se v ní

najednou probudí všechny staré vzpomínky. A ona

málem omdlí. Je to tak?“

Krev ve spáncích mi bušila tak, že to snad musela

slyšet i ona, kocour, někde v té tmě, nepřátelsky

zavrčel. V obláčku tváře slečny Stříbrné se znovu

objevily dva černočerné kotouče. To jak otevřela oči,

celou tu dobu zavřené. A já vyprávěl dál ten příběh,

který jsem si nevymyslel:

„Jenomže slečna potřebuje přesně zjistit, jestli to je

opravdu on. Jde přece o vraždu. Nechá se teda

redaktorem pozvat na večírek, ačkoliv redaktor má

svou vlastní dívku, ale slečně ze všeho nejvíc nesedí

rozbíjení cizích vztahů; slečna podle vlastních slov moc

dobře ví, jaké to je, milovat někoho, kdo se na člověka

vykašle. Přes to přese všecko se dá pozvat na večírek.

Aby ji redaktor pozval, je k němu dokonce milá,

vzbuzuje v něm jisté, docela jednoznačné naděje. Na

večírku se s šéfredaktorem seznámí blíž. Šéfredaktor po

ní jde. Je to děvkař. Všechny sekretářky a začínající

autorky už vystřídal, a slečna je úchvatně krásná.

Leccos si dá líbit. Tak po ní jde. Jenže slečna pořád

potřebuje přesně zjistit, jestli je to on, a on se s touhle

částí své minulosti, která ji právě zajímá, pochopitelně

nechlubí. Trvá to dlouho. Nevím, na co to slečna

navlíkne. Asi se ho na to nechce ptát přímo, protože by

jí to neřekl. Asi to zkouší oklikou. Trvá to prostě

dlouho.“

Zapálil jsem si novou cigaretu, ani jsem nevěděl

kolikátou. Jak jsem škrtl sirkou, plamínek na zlomek

vteřiny ozářil slečninu krásnou tvář. Nepodívala se na

mě. Sirka zhasla a já viděl zas jenom siluetu na

horizontu hvězd.

„A celá věc se ještě zkomplikuje. Zamiluje se do ní

ten redaktor a dělá jí nepříjemné scény. Ona sama – a

to je jediný bod celé historie, který mi není jasný –, se

zamiluje do jeho přítele. Musí ho trošku uhánět,

protože to je nekňuba. A vlastně, možná že i tenhle

bod je mi jasný. Pamatujete se? V týhle branži mívají

největší úspěch ti, co nemají vůbec žádnou praxi.

Ona – tomu redaktorovi se jeví jako platonská idea

ženství, jenže ona sama – pamatujete se i na tohle? Na

ten rozhovor u baru v Živohošti? Ona sama, na otázku,

co je vlastně zač, se charakterizuje skromněji: No co.

Taková slečna. Nic zvláštního. Ale není to tak úplně nic

zvláštního, že ne?“ Neodpověděla mi. Mluvil jsem dál:

„Šéfredaktor si vezme do hlavy, že ji dostane,

a obtěžuje ji víc, než je jí příjemné. Leze za ní až do

bytu, tam se pak schovává před nečekanými

návštěvníky. Vymáhá schůzky. A tak to pokračuje,

nevím jak, ale pokračuje to. Proč? Řekněme, že slečna

se nemůže rozhodnout. Touží po pomstě, ale je to už

tak dávno, že to skoro přestala být skutečnost. Takže

se k vraždě nemůže odhodlat. A právě tak se nemůže

odhodlat k odpuštění. Proto se věc táhne, vleče, celé

léto, až do podzima. Potom se náhodou všichni sejdou

na večírku u jezera. Slečna tam přijela se snoubencem,

netušila, že tam bude nějaký podnikový večírek, a teda

taky šéfredaktor. A šéfredaktor se ožere a má

povídavou náladu. Její snoubenec se taky ožere, ale

protože není zvyklý pít, usne jako kláda ve stanu.

Redaktor, který ji miluje, si dal říct a už ji neobtěžuje.

Aspoň ne moc. Navíc zmizí před půlnocí s nějakou

autorkou. Takže situace je ideální. V půl druhé v noci

už jsou všichni buď ožralí, nebo šli spát. Šéfredaktor

vyjde před hotel nalokat se čerstvého vzduchu. Ona ho

vidí ze stanu. Jde k němu. Pořád ještě není rozhodnutá,

ale je to ideální situace, táhnou ji k němu síly, které

nedovede kontrolovat. A tak jde k němu. Navrhne mu

projížďku pod měsíčkem. Šéf samozřejmě nadšeně

souhlasí. Takže vyjedou. Je něco málo po půl druhé.“

Saxofon dohrál, rozhostilo se ticho. Aficionado

odešel spát, ale v jiných oknech rozsvítili, dům naproti

se rozzářil jako černá a zlatá šachovnice. Bledým

leskem oblohy za střapatou hlavičkou prosákla žlutá

aureola.

„Nevím pochopitelně přesně, co se stalo v loďce,“

řekl jsem tiše. „Co si řekli. Možná že se jí přiznal

k tomu, co chtěla vědět. Nebo řekl něco, co jí o tom

přineslo důkaz. Nevím. Nebo ji začal jenom obtěžovat,

chtěl na ní polibek, a ona už důkazy nepotřebovala.

Čertví. Probudilo se v ní to, co čas uložil k spánku.

Nenávist, odpor, hnus, nejsou na to slova a není to

žádný sémantický problém. Prostě – buď vzala veslo

a praštila ho, nebo do něj jenom strčila, on upad

a udeřil se hlavou o veslo. Nevím, a není to důležité.

Měla jelenicové rukavičky, ten redaktor, ten detektiv si

jich dobře všiml, když ležely na barovém pultě, vedle

sklenice s vínem. Na vesle nejsou tedy otisky jejích

prstů. Potom on buď spadl do jezera, nebo ho tam

hodila. Ani to není důležité. Odjela s loďkou na druhý

konec jezera, přistála s ní někde, kde jsou jen skály

a pusto, a odstrčila ji zpátky na jezero. Pak jezero

obešla a vrátila se do stanu. Snoubenec o ničem

nevěděl, tvrdě vyspával opici. Vlezla si k němu. Nikdo

nic neviděl, nikdo nic nevěděl, nikdo nic nemohl

dokázat.“

Slečna Stříbrná zvedla hlavu a otevřela oči. Z šera na

mě pohlédla tma, černá tma. Řekl jsem:

„Zbývá už jen několik maličkostí. Po válce si někteří

židé počešťovali jména. Schwarznagel na Černý,

Silberstein na Stříbrný. Ta slečna chtěla možná smazat

minulost. Většina židů to neudělala, ale někteří ano.

A ona chtěla vymazat minulost obzvlášť radikálně.

Nejen že si změnila jméno. Dala si taky z předloktí

odstranit koncentráčnické tetování. Je to slečna, která

nemá v povaze něčím se chlubit, a je citlivá. Řekl bych

chorobně citlivá. Nevinné básnické podvůdky ji

rozčilují, jako kdyby se jí osobně týkaly. Chtěla tedy

zničit, úplně odstranit minulost. Nějak tak. Nevím, proč

si dala odoperovat to tetování, vím jen, že si ho

odoperovat dala. Zůstal jí po něm jenom malý růžový

flíček,“ ušklíbl jsem se, „který eroticky vzrušoval toho

redaktora, protože si ho vykládal úplně, úplně špatně.“

Slečna Stříbrná vstala, já zůstal sedět. V rámu okna

se začernala její postava jako idealizovaný obrys dívky

ve stínovém divadle. Kocour jí seskočil z klína na zem,

zasyčel, spíš jako had. Řekl jsem:

„Taky se nejmenovala Lenka. Jmenovala se Leona.

Lvice.“ Pohlédl jsem na něžnou, drobnou konturu.

„Ale bylo to spíš lvíče. Lvíče, které to všechno

přežilo a vyrostlo do krásy. Lvíče, které ten pitomý

grázl, ten redaktor, chtěl chytit do pasti.“

Zmlkl jsem. Má černá mše byla u konce. Ze tmy

zazněl slaboučký, tázavý zvířecí hlásek. Něco cinklo

o skleněnou desku stolu. To si slečna Stříbrná odepjala

módní plechový pásek a položila ho na stůl. Potom

zazněl její hlas, drsné rubato lahodného hoboje:

„Lvíče je v pasti.“

A zdvihla ruce ke krku. V slabém svitu hvězd a oken

jsem uviděl růžové nehty, štíhlé prsty, které uchopily

knoflíček.

„Jste jako váš šéf,“ řekla klidně, chraptivě,

s opovržením. „Tak pojďte.“

Vstal jsem taky a nehýbal jsem se. Stála přede

mnou, ve světélkujícím šeru, trochu menší než já, v té

tmě byly ukryty všechny slasti mého života.

Pomstil jsem se ti, konvalinko, odpusť mi to, bylo to

ode mě sprosté, ale strašně tě miluju. Musel jsem se ti

pomstít. Odpusť mi to. Držela ruce pořád u výstřihu,

prsty na knoflíčku, a na něm, na tom kousku perleti nad

hnědozlatými svahy, visel můj osud. Pohlédl jsem jí do

očí, byly opět neprůhledné, černé, bakelitové.

Nepochopitelné.

A pak jsem jim porozuměl. Ach, konvalinko, odpusť

mi, jestli je to vůbec možné.

Pohnul jsem se. Zabolelo mě u srdce, snad se ve

mně hlásil infarkt o své právo na ten obolený sval. Byla

bezměsíčná noc, mezi hvězdami pluly mraky, nad

siluetou Prahy v dálce začalo pršet. Přivřel jsem oči,

světla města se proměnila v rozplizlou, zlatavou

hladinu. Byl čtvrtek, noc a konec flirtu s tou krásnou

slečnou Stříbrnou.

Praha – Náchod – Praha

1963-1967

Ediční poznámka

Román Lvíče měl ve Spisech Josefa Škvoreckého vyjít

společně s Tankovým praporem. Nakladatelství si přálo,

aby oba romány vyšly samostatně. Poprvé tedy vyjde

definitivní, značně přepracovaná verze Tankového

praporu až jako svazek šestý Spisů J. Š. roku 1997.

Obdobně se nakladatelství rozhodlo při vydání

kompozičně vyváženého svazku třetího, z něhož se staly

dvě brzy po sobě vydané knihy: Nové canterburské

povídky a jiné příběhy (Spisy J. Š., sv. 3, 1996)

a Neuilly a jiné příběhy (Spisy J. Š., sv. 4, 1996).

Vydání Lvíčete, napsaného v letech 1963-1967,

nenašlo v roce dokončení nakladatele, taktak uteklo

stranickému dohledu na jaře 1969, následná reedice šla

už do stoupy. Poté vyšlo česky pouze v exilu v březnu

1974 v torontském nakladatelství manželů Škvoreckých

Sixty-Eight Publishers, Corp. Toto druhé domácí vydání,

autorem pro tento účel upravené, je jeho definitivním

zněním.

Vladimír Justl

Autorova poznámka

Lvíče jsem psal v letech 1963-1967. Byl jsem tehdy

pod vlivem Francise Scotta Fitzgeralda, ale především

Josepha Conrada, jeho prózy i jejího teoretického

zdůvodnění, jak je podal zejména v předmluvě

k románu The Nigger of the „Narcissus“ (Negr z lodi

„Narcis“, 1897). Posedly mě Conradovy precizní

formulace (Dílo, které, jakkoli skromně, aspiruje na

statut umění, mělo by se ospravedlňovat v každé

větě…) a jeho podmanivý důraz na vizuálnost textu

(Mým cílem… je, abyste pod vlivem psaného slova

slyšeli, cítili; především jim však je, abyste viděli).

Jako každý žák velkého mistra jsem to ve Lvíčeti možná

trochu přehnal, ale snad ne zase tak moc.

K vydání jsem román nabídl Mladé frontě, někdy

v roce 1967, když tam byl šéfredaktorem Karel Šiktanc.

Přislíbil vydání, jenže měl nad sebou ultraskalního Ivana

Skálu jako ředitele. Ten si mě zavolal a sdělil mi, že

takovýhle román pochopitelně vyjít nemůže (chápal

jsem proč, ale mlčel jsem), a nabídl mi odškodné

v podobě masového vydání Smutku poručíka Borůvky.

Přiznám se, že úplatek jsem přijal, neboť jsem

neodhadl razantní tempo politického vývoje, k němuž

brzy nato došlo. Karla Šiktance po vstupu vojsk

vyhodili: měl u vrchnosti hodně čárek, jedna z nich byla

patrně i ta za pokus vydat můj román o krásné slečně

Stříbrné.

Nakonec Lvíčeti pomohl na svět Ladislav Fikar v Čs.

spisovateli, když tam v roce 1968 vystřídal Pilaře (a byl

jím za necelý rok znovu, tentokrát definitivně,

vystřídán). Kniha vyšla na začátku roku 1969; druhé

vydání, chystané záhy na to a vytištěné a svázané,

cenzura před expedicí knihkupcům zakousla. Film,

který podle Lvíčete natočil Václav Gajer pod titulem

Flirt se slečnou Stříbrnou, stihl ještě na jaře roku 1969

premiéru, ale nakonec zmizel v barrandovském trezoru.

Na Západě se stalo Lvíče – spolu se Zbabělci

a Bassaxofonem – mou nejvydávanější knihou, obvykle

pod titulem Minulost slečny Stříbrné (Miss Silverʼs

Past), o němž americký nakladatel opět usoudil, že je

komerčně vhodnější. Kniha vyšla nejméně v osmnácti

vydáních v různých zemích západního světa. K prvnímu

americkému vydání (Grove Press, 1975) napsal

předmluvu Graham Greene, a tu převzala všechna

pozdější anglická vydání, i některá jinojazyčná (např.

španělské v nakladatelství Circe, 1990). K zatím

poslednímu anglickému vydání (Vintage, 1995) jsem

napsal autorskou poznámku.

Nejnápadnějším rysem románu je samozřejmě

zpodobení kabaretu ideologicky správné (na Západě se

tomu dnes říká politically correct) literární kritiky

a nakladatelské politiky. Jenomže v mém autorském

záměru to byla spíš vedlejší kolej. Vyrostl jsem pod

vlivem svého učitele náboženství, jenž mi byl později

modelem k postavě velebného pána Melouna v různých

mých knihách, a vadilo mi proto, nejen co se za

stalinismu dělo v literatuře, ale také, co ten systém

udělal s lidskými vztahy, včetně vztahů mezi muži

a ženami. Zcyničtění v téhle oblasti je dnes světový

jev, ale v mé zemi k němu výrazně přispěl obecný

cynismus z bezmoci pod vládou totalitní zvůle. Všechny

postavy románu mají protějšky ve skutečném

životě – až na slečnu Stříbrnou. Některé aspekty jejího

příběhu jsou sice taky založeny na realitě (např. osud

dívky, již po aplikaci Norimberských zákonů

v protektorátě opustí snoubenec a stane se tak nepřímo

jejím vrahem) – ale slečna Stříbrná sama je zřetelná

idealizace. Její volba manžela – zcela nepochopitelná

pro redaktora Ledna – je můj komentář k mravům těch

časů.

Last, ale rozhodně not least je Lvíče taky

detektivka, kde povinná vražda je spáchána nikoli na

začátku, ale na samém konci příběhu. Čtenář, který

chce porozumět tajemství slečny ze Zverexu, musí si

všímat stop, jež se v textu vyskytují všechny před

vraždou a na něž čtenář nesoustřeďuje pozornost,

obvyklou u čtenářů detektivek, protože neví, že vlastně

čte detektivku. Jestli je to v žánru něco nového, nevím.

Mně se prostě líbilo užít „pokleslého“ žánru k vylíčení

věci, které nejsou nedůležité.

Pro vydání ve Spisech jsem texty obou románů

proškrtal a poopravil. Využil jsem k tomu tvrdého

tréninku, jehož se mi dostalo při práci s americkými

redaktorkami, které netrpí nadbytkem úcty k autorovu

textu. Vydání ve Spisech proto pokládám za definitivní.

Josef Škvorecký

Toronto, duben 1996

Document Outline

Obsah

Úvod (z prvního amerického vydání)

Plovárna

Redakce

Mánes

Narozeniny

Večírek v podzemí

Večírek v podnebí

Telefony

Tři divadla

Porada lektorů

Psí život

Ohnivé léto

Scéna s čepicí

Konec Blumenfeldky

Scéna s Cibulovou

Živohošť

Scéna s Kopancem

Černá mše

Ediční poznámka

Autorova poznámka