SPISY JOSEFA ŠKVORECKÉHO - SVAZEK 4 -

NEUILLY A JINÉ PŘÍBĚHY

…život, to monstrum

složené z krásy a brutality…

KATE CHOPINOVÁ

Obsah

I

• Eva byla nahá

• Jak jsem se učil německy a anglicky

• Počátek mé literární dráhy

• Tři mládenci v peci ohnivé

• Babylónský příběh

• Divák v únorové noci

• Cesta k ateliérům

• Šmé s literaturou

• Sam píše recenzi

• Hovory s Okťabrinou

• Již staří egypťané

• Úsměv pennsylvánské noci

• Lekce na parní lodi

• Můj táta haur a já

• Feminine Mystique

II.

• Neuilly

• Autorova poznámka

• Ediční poznámka

• Textologická poznámka

Eva byla nahá

Setkali jsme se v otevřeném autokaru, odkud nám ukazovali Prahu. Měla copánky spletené z hnědých vlásků a na koncích červené mašle. Na to se pamatuji. O čem jsme spolu mluvili, už nevím. Vůbec nevím, o čem spolu děti mluví. Jejich svět je mi cizí, a proto se o něj nestarám.

Je to prý šťastný svět. Nepochybně je to šťastný svět. Nezná optimismu, ani zoufalství. Probíhá v jakési permanentní náladě dychtivého zájmu. Ale rád bych věděl, kdy končí.

A snad to vím. Vím, že měla na sobě letní šatečky z bílého plátna, červené sandály a bílé ponožky a že byla z Velimi nebo odkud, z nějakého malého města, a vylosovali ji za kloboučky. Protože mně bylo tenkrát osm a protože ona byla o hodně mladší, mohlo jí být tak šest. Ostatně, myslím, že po prázdninách měla jít do první třídy. V Praze byla poprvé. Pán s megafonem vykládal o pamětihodnostech a na hnědých vláskách s pěšinkou uprostřed vyjímal se červený baret s nápisem THYMOLIN skoro koketně.

Mně, když mi ho nasadili, připadal jako baret cizineckého legionáře. Ale sotva jsem uviděl ji, ztratil jsem o baret zájem. Co byl baret proti ní. Proti copánkům s červenými mašlemi. Proti očím jako z čokolády. Proti nahým lýtkům v bílých ponožkách.

Takže to byla asi láska na první pohled a asi první láska v životě.

Ach!

Myslím, že je marné to líčit. Naložili nás do vagonů třetí třídy, spojili nás s výpravou dětí Chudých města Prahy, naskládali nás deset do jednoho kupé, chlapečky, holčičky, a už jsme ujížděli, dva dny a dvě noci, do slunné Itálie.

Když zmizelo Wilsonovo nádraží, plakala. Slzičky se kutálely po červených tvářích a po bílé náprsence šatů bez ňader, po tom útlém popředí dětského tělíčka. Na noc dali z lavice na lavici prkna, na ně deky a na deky položili nás. Pět hlavou k jedné, pět hlavou k druhé straně.

A v noci se nám objevila studená krása Alp pod měsícem. Dívenka štkala při zimavém pohledu na ty tvrdé německé velikány přikryté ledem. Dotýkal jsem se nohama jejích nohou, horkých v nočním vagoně, v oslnivém světle sněhových čepic, které zářily jako hroty skleněných střech.

Můj soused - a ty nohy v malinkých ponožkách ležely mezi námi - Jiří Chrůma, nikoli z výpravy firmy THYMOLIN, ale jedno z dětí Chudých města Prahy, se jí posmíval. Neměl pochopení pro stesk malého

děvčátka. On jel vstříc velkým dobrodružstvím. Vstříc pravidelným a vydatným obědům. Posmíval se tomu půlnočnímu štkaní a holedbal se pohrdáním k plemeni holek.

Holka?

Ne. Tohle bylo něco jiného.

Druhého dne jsem s ní musel o něčem mluvit. Jenže si nemohu vzpomenout, o čem. Nemohu. Dala mi bábovku s čokoládovou náplní, která mi doma nikdy nechutnala, ale saědl jsem ji. Samozřejmě. Protože mi ji dala ona. Je to divné. Neslyším ani slovo. Ale ty hnědé, čokoládové oči vidím jasně. Dívaly se udiveně do severoitalské nížiny na sedláčky v polích, na svižně pochodující horské myslivce s kohoutími chocholy, na fašistické celníky nadité do rajtek, páchnoucí potem, laškující s učitelkou, která měla dozor ve vagoně.

Je to tak šťastný věk, to uplakané dětství? Protože brečela znovu, když jsme se vypotáceli z vlaku a kolem nádraží vedli četu černých zajatců svázaných provazem. Bylo to v době habešské války. Asi se jich bála. Nebo snad toho provazu. Nebo snad se jí dosud stýskalo.

Potom nastaly slunečné dny v Gradu, dny zmrzliny, melounů, krabů zalezlých v domečcích lastur. Námořník z minolovky, kotvící před vilou, hrával večer na kytaru serenády pro učitelku. Byl špinavý a učitelka ohrnovala nos. Ve vedlejší vile bydlela hitlerjugend. Po setmění pálili táborák a sborově recitovali německé básně, které zněly zavile, výhrůžně a přitrouble. Jiří Chrůma se jednou v noci vykálel do novin a hodil jim to otevřeným oknem do kuchyně. Protože jejich kuchyně byla obrácena na druhou stranu, k vile děvčat z Ballily, vedoucí hitlerjugend to ututlali. Děvčata z Ballily zpívala při měsíčku tklivé, melodické písně o svaté Lucii a o Ducem Mussolinim. V oknech vily hitlerjugend se objevovaly plavé kebule, ačkoli bylo po večerce. U hitlerjugend se večerka držela. U děvčat z Ballily ne.

My ji také nedrželi. Po zhasnutí světel zahajoval Jiří Chrůma polštářovou bitvu tím, že udeřil podhlavníkem Quidóna Hirsche, který byl synovec nějakého pána od Thymolinů, a proto jel s námi z protekce. Quidón, zarputile odvážný tlouštík, napadl Jiřího Chrůmu a Jiří Chrůma mu rozbil nos.

Někdy jsme zabíjeli stonožky. Jindy Jiří Chrůma vyprávěl o své Ovocné společnosti s r. o., důmyslné síti malých hlídačů ovoce, tajně spojených se zlodějíčky, která terorizovala hokynáře na Žižkově, v

Karlíně

a v Holešovicích.

Obdivoval jsem se Jiřímu Chrůmovi a měl jsem z něho trochu strach. Pochopitelně. Byl jsem spořádaný jedináček z malého města a věděl jsem, že krádež je hřích. Jiří Chrůma hříchy neuznával. Byl bez vyznání.

Obdivoval jsem jeho ďábelskou odvahu, s níž se stavěl proti Bohu, a trochu mě mrazilo v zádech.

Ale když skončily polštářové bitvy, myslel jsem vždycky na děvčátko. Holky spaly ve vedlejší ložnici a někdy také zpívaly.

Sbíral jsem pro ni hvězdice a skořápky mořských ježků. Z těch jsem vyrobil černosský náhrdelník a ona jej nosila jedno odpoledne kolem krčku jako střízlík, na miniaturních červených plavečkách, v nichž vzadu mizel žlábek drobné páteře prodloužený pěšinkou mezi hnědými vlásky.

Potom ho zapomněla na pláži.

Při večeři se stalo, že kuchař sekáčkem na maso rozsekl letící saranče a obě poloviny spadly dívence do polévky.

Kuchař byl užvaněný Talián s malárií, kterou si uhnal v Habeši. Pálil rovněž za učitelkou a přesekávání sarančat v letu byl jeho parádní kousek.

Tělíčko sarančete plavalo v dívčině polévce a hrabalo nožičkama. Kusadla oddělené hlavy se zakousla do fazole.

Dívenka plakala ošklivostí. Vyměnil jsem si s ní rytířsky polévku a pak jsem obě poloviny se zájmem snědl.

Chutnaly jako morek z kosti nebo tak nějak. Dívence se udělalo špatně z toho, že se na mě koukala.

Musela odejít. Opálené nožky v zelených sandálech, bílé šortky, pruhované námořnické tričko. Jiří Chrůma, inspirován tou epizodou, začal chytat sarančata a požírat je před holkama živá. Holky ječely a utíkaly do vily.

Ale špatně jim nebylo jako jí. Jako dívence.

Protože ona neječela. Zbledla, zezelenala a musela odejít.

Druhý den zuřila na moři od rána bouře. Šedivými vlnami se prodíral denní parník do Terstu a hitlerjugend vypochodovala na pochodové cvičení. Dívky z Ballily v legračních krátkých, růžovobíle pruhovaných košilkách, s nahýma nohama, běžely se smíchem v dešti do kostela. Jiří Chrůma budoval v opuštěné jídelně babylonskou věž z nedojedených zbytků kukuřičné kaše a vykládal kroužku svých nohsledů, že se stane kasařem jako jeho tatínek. Ve skutečnosti byl kasařem pouze jeho strýc. Celý den jsem strávil na zasklené verandě vily a hrál jsem s dívenkou střídavě ping-pong s průměrně dvojím vrácením přes síť, střídavě jsem s ní seděl u okna a rozprávěl.

Kdybych jen věděl, o čem.

Dívenka byla nejhezčí ze všech holek, a učitelka, která měla nad holkama dozor, si ji oblíbila. Vzala ji několikrát na vyjížďku plachetnicí, zatímco my, po pás ve vodě, lovili jsme skleněné medúzy a záviděli.

Po obědě jsme zasedli s Quidónem Hirschem, s dívenkou a Jiřím Chrůmou ke hře Business. Quidón Hirsch ztratil brzy nervy a já získal hotel na Václavském náměstí, který jsem hluboko pod cenou prodal dívence. Pak jsem se octl ve finanční tísni a dívenka mi půjčila peníze. Byla to krásná hra, třebaže kapitalistická, a měla jen tu vadu, že v jejích pravidlech nebylo pamatováno na sňatky mezi hrajícími. Cítil jsem to tenkrát velice bolestně, a kdyby to pravidla připouštěla, vím, že by si mě bývala vzala. Ale takhle jsme jen zachraňovali jeden druhého před úpadkem, až nakonec vyhrál ďábelský kapitalista Jiří Chrůma, jehož strýc byl ve skutečném životě kasařem a tatínek chudým města Prahy. Protekční synovec akcionářův Quidón Hirsch udělal bankrot první a až do konce hry potom skřípal zuby.

Navrhl ihned odvetu. Ale právě když kostky poprvé zachřestily, vysvitlo náhle slunce. Prolétlo duhovým obloukem v dešti, bouře se utišila, bílé domky a vily podél pláže se zabělaly, barevné stany zasvítily na slunci, hitlerjugend, promoklí na kůži, vraceli se za zpěvu vzpurné písně z pochoďáku a dívky z Ballily v krátkých košilkách se jim zlomyslně chichotaly z oken.

A tu přišla učitelka v puntíkovaných šatech a vyzvala dívenku, mě, Quidóna Hirsche a Jiřího Chrůmu, abychom se s ní šli projít na pláž.

Šli jsme. Dívenka s rozkošným něžným úsměvem, já kvůli dívence, Jiří Chrůma, poněvadž všechna učitelčina přání chápal jako rozkazy, kterých je neradno neuposlechnout, a Quidón Hirsch, poněvadž neměl s kým hrát Business.

A tak jsme se octli na pláži. Černé mraky rychle ustupovaly k východu a učitelka v bílých šatech s červenými puntíky stála na písku a šaty jí vlály ve větru a dívenka v krátkých bílých šatečkách stála vedle ní a šatečky se na ní ve větru třepotaly.

Jiří Chrůma našel maličkou želvu a strčil ji do kapsy. Hleděli jsme na moře. Vítr zteplal. Slunce začalo pálit.

Učitelka se k nám obrátila a řekla:

„Chlapci, vykoupáme se, co říkáte?“

„Ano, prosím,“ odpověděl za nás Jiří Chrůma.

„Vy se svlečte tady a my s Evičkou se půjdeme převléknout do stanu.“

Stan stál asi pět metrů od nás, zeleně a bíle pruhovaný. Dívenka zrůžověla, zrudla, zašeptala něco učitelce.

Učitelka se k ní shýbla a poslouchala. Potom se narovnala, rozesmála se. Bílé zuby jí zasvítily v hezké hnědé tváři.

„Ale zlatíčko, vždyť ty je ještě nemusíš mít,“ řekla se smíchem, znovu se sklonila k dívence, objala ji a políbila a pak ji odvedla za ruku do stanu. Dívenka byla rudá jako mák. Svlékli jsme se do plavek, které jsme pořád nosili na těle, posadili jsme se na písek a učili jsme želvičku chodit po zadních nohách.

Potom se cípy plachty ve vchodu do stanu rozhrnuly a objevila se učitelka. Měla odvážné dvoudílné plavky a ňadra jí trochu přetékala z podprsenky. Ale na to jsem se nedíval. Vedle ní stála dívenka. Byla nahá a rudá v obličeji.

Vypadala jako holátko. Tělíčko bylo bílé, jenom nohy, ramena a ruce měly barvu světle hnědé kávy.

Seděli jsme a civěli na dívenku s otevřenými ústy. Želvička nám zatím utekla. Už jsme ji potom nenašli.

Učitelka se rozběhla, ňadra se jí rozhoupala, a vlekla dívenku za ruku. „Hóóónem do vody!“ volala pitomě nebo snad zlomyslně nebo snad proto, že i ji to všechno vzrušovalo a ona sama nevěděla proč.

Utíkaly k moři. Tyrkysové dvoudílné plavky učitelčiny a bílá, holá zadnička děvčátka, nad níž se houpaly dvě mašle na dlouhých copech.

Najednou se mi udělalo mdlo. Potom divně. Potom nesmírně smutno, tak smutno, že na to slova nestačí. Protože jsem poznal trýzeň života, tu trýzeň, pro kterou

smrt není člověku lhostejná.

Zelená vlna vyhoupla k nebi dvě plovoucí těla. Velkou a malou ženu.

„Kluci, dem na zmrzlinu!“ řekl jsem. To si pamatuji. Protože, řekněte, co jiného jsem mohl dělat?

Co vůbec se dá dělat?

1961

Jak jsem se učil německy a anglicky

Když jsem byl chlapec, musel se každý, pokud se chtěl stát něčím víc než nádeníkem, naučit německy. A tak jsem ve věku devíti let začal dvakrát týdně chodit do staré židovské školy, kde se pan Neu, kantor místní synagogy, nuzně protloukal tím, že vyučoval židovské chlapce hebrejštině a křesťanské chlapce jazyku Germánů.

Židovská škola byla tmavá budova v srdci maličkého starého ghetta v Náchodě, mém rodném městě, jež založili v 13. století. Tam bydlel pan Neu v kuchyni. V bytě byla ještě jedna místnost, patrně ložnice, ale tam mě nikdy nepustili. Během mé hodiny seděla paní Neuová, tělnatá stará žena, na nízké stoličce zády ke kuchyňskému sporáku a občas přerušovala výuku svého manžela, objasňujíc jeho mluvnické výklady. Pan Neu byl vlídný starý pán malé postavy, měl krásný tenorový hlas a křestním jménem se jmenoval Adolf. Narodil se koncem

devatenáctého století, kdy na tom jménu ještě nelpěla žádná hana. Dal mi učebnici němčiny, která vskutku začínala od začátku. Na první stránce byl černobílý obrázek špinavého slepičího vejce, pod nímž těžko čitelným švabachem stálo: Das ist ein Ei. Ist das ein Ei? Ja, das ist ein Ei. Moje němčina, v níž jsem později dosáhl slušné zběhlosti, zrodila se z toho vejce.

Měl jsem rád pana Neue a jeho hodiny. V jeho vyučovacích metodách nebylo sice ani stopy po nějaké vytříbené pedagogické teorii, ale kupodivu přinášely výsledky. Učil jsem se skloňovat hlasitým a neustálým opakováním řady magických slov, dokud pan Neu nebyl spokojen, a slova se mi pevně vtiskla do paměti:

Der gute alte Wein,

des guten alten Weines,

dem guten alten Weine,

den guten alten Wein.

Ve svém tehdejším věku jsem nikdy neokusil vína a neměl jsem ponětí, že víno zpravidla musí být staré, aby bylo dobré. Ale ta slova zněla jako krásná magická formule. Dodnes vidím holou hlavu vlídného kantora, jak uznale přitakává recitaci: Der gute alte Wein, des guten alten Weines… Vlastně pochybuju, že pan Neu vůbec někdy okusil opravdu dobré staré víno. Při svých příjmech si to stěží mohl dovolit.

Miloval jsem toho starého kantora, miloval jsem jeho tělnatou, nehybnou, ale nikoliv mlčenlivou ženu, miloval jsem přítmí staré školy se špinavou starou mapou Palestiny v chodbě na zdi.

Na téže zdi visela také tabule se zprávami mojžíšské náboženské obce; tak se židovské náboženství nazývalo v mé rodné zemi. A léta plynula. Dosáhl jsem věku čtrnácti let, a pořád jsem dvakrát týdně chodil do staré školy.

Mezi vejcem a mými čtrnácti lety ležela dlouhá intelektuální vzdálenost. Za vedení pana Neue jsem studoval německý překlad Babičky Boženy Němcové. Metoda spočívala v tom, že jsem vlastními slovy vyprávěl panu Neuovi obsah po sobě jdoucích kapitol. Když jsem jednoho dne šel domů, všiml jsem si, že na tabuli visí dost dlouhý seznam jmen. „Následující osoby sdělují rabínovi svůj záměr opustit mojžíšskou obec a dát se pokřtít v katolické církvi. “ V mých představách křest souvisel s nemluvňaty. Ale tu sobotu jsem viděl důstojného pána Melouna, jak lije svěcenou vodu na hlavu starého pana Steina, natírá olejem starou paní Ohrenzugovou, vkládá zrnka soli do úst hezké Gertičky Wotické, jedné z dívek, jež jsem obdivoval, v tom věku dosud jen na dálku.

Pan Neu z mojžíšské obce nevystoupil a nakonec mu zlo zasadilo smrtelnou ránu stejně jako právě pokřtěným katolíkům. Ani se nedostal až do Osvětimi, zemřel už v Terezíně. Pomalu jsme opouštěli Babičku a německé hodiny se měnily v nekonečné konverzace, jichž se stále častěji účastnila také paní Neuová. Předmětem byla historie židovského utrpení. Ve věku čtrnácti let nezasáhl mou duši ještě dosah historických tragédií. Stará utrpení připadala mi spíš jako pohádky bratří Grimmů, kdysi rovněž předmět mého jazykového výcviku s panem Neuem. A ani já, ani pan a paní Neuovi jsme nebyli připraveni na to, co mělo přijít. Nikdo nebyl. Jateční představy se omezovaly na osud dobytka a nikdo nikdy neslyšel o plynových komorách.

Pan Neu byl tragický optimista. „ Was wir Juden schon alles mitgemacht haben! “ - to byla nová a v jiném smyslu rovněž magická věta, kterou jsem slyšel pokaždé, když jsem zasedl za jejich kuchyňský stůl. „ Aber wir haben alles überlebt! “ dodával znovu a znovu a pak se pouštěl do vyprávění o svém životě za první světové války, v blažené nevědomosti, že mi ty příhody vyprávěl, dvakrát týdně, týden po týdnu, téměř po celý rok. Už v první světové válce si vydělával na živobytí jako kantor a soukromý učitel hebrejštiny a němčiny. Ale peníze nepřijímal. Chtěl jen chleba, mouku, auch ein Stückchen Fleisch. Takže válku přežil. „ Man kann dir alles nehmen, Josef, “ říkal pedagogickým hlasem, „ nur was du da hast -“ ukázal si na holou hlavu, „ das kann dir niemand nehmen! “ Nevěděl, že na rozdíl od starého Rakouska-Uherska mohou v Třetí říši být hlavy snadno genommen.

Idyla líných odpolední s dem guten alten Wein se změnila v něco, z čeho se rychle stala noční můra. Jednoho dne Árijský boj, antisemitská česká napodobenina Streicherova Der Stürmer, otiskla dopis od nepodepsaného

„náchodského korespondenta“. Informoval čtenáře - přirozeně se záměrem informovat nadřízené úřady - že Josef Škvorecký, disponent Drážďanské banky, posílá dosud svého syna na německé hodiny - německé bylo vysázeno kurzívou - ke kantorovi místní židovské - opět kurzívou - synagogy. Otci se do tváře nahrnula krev a poprvé v životě jsem ho slyšel klít. Ale do židovské školy jsem chodit přestal.

Asi tři týdny nato zazvonil zvonek. Otevřel jsem, a venku stál starý pan Neu v černém svrchníku a mírně se usmíval. „ Was ist mit dir, Josef? Ich dachte, du warst krank? “ Zrudl jsem a pak jsem vykoktal: „ Ich - ich darf nicht mehr zu Ihnen kommen. “ „ Du darfst nicht? “ podivil se pan Neu. „ Warum? “ „ Ich -“, ale v tu chvíli vešel můj otec, opět ve tváři rudý, vzal pana Neue do obývacího pokoje a zavřel dveře. Zůstali tam dlouho, velmi dlouho. Nakonec se pan Neu objevil, zdálo se mi, že je sehnutý, a krásný nos, trčící mu z obličeje, náhle zešpičatěl. Podal mi ruku, stiskl jsem ji. „ Also, auf Wiedersehen, Josef! “ řekl. „ Auf Wiedersehen, Herr Lehrer -“

Podali jsme si ruce, ale když jeho černý svrchník zmizel za dveřmi předsíně, začal jsem slzet, ačkoliv jsem vlastně nevěděl proč. A pan učitel byl tentam. V té chvíli jsem nevěděl, že nebude žádné Wiedersehen.

Proto, když jsem v rádiu slyšel řečnit Hitlera, zněl mi jako Hinkel, Chaplinův diktátor, a jeho řeč, podobně jako Hinkelova, mi byla naprosto nesrozumitelná. Starý pan Neu mě nevybavil pražádnou znalostí takové němčiny.

Musím se omluvit za tohle poněkud dlouhé odbočení, které nemá nic společného s další historkou, skrz naskrz komickou: jak jsem se naučil anglicky. Poskytne však možná užitečné pozadí. Kritici se často pozastavují nad amalgámem tragedie a komedie, jejž nacházejí ve spisech mých českých kolegů spisovatelů, i v mých vlastních knihách. Neděláme to schválně, abychom dosáhli nějakého zvláštního efektu. Tak prostě ve Střední Evropě život vypadal, když jsme byli mladí. Nemůžeme si pomoct.

Skutečnost je, že v době, kdy starý pan Neu se už připravoval na smrt, já, ve svých čtrnácti, patnácti letech, jsem se dychtivě chystal na život a zdálo se mi, že se přede mnou rozprostírá do nekonečna. A zatímco jsem pořád ještě svými slovy vyprávěl obsah Babičky, už jsem taky tajně studoval jiný jazyk ze směšné příručky s názvem Naučte se sami anglicky! A moje učitelka francouzštiny, paní profesorová Hlaváčková, říkala mojí mamince:

„Nerada to říkám, paní disponentová, ale zdá se mi, že posílat vašeho Josefa na soukromé hodiny francouzského jazyka je vyhazování peněz. V životě jsem nepoznala mladíka, který je tak dokonale bez jazykového talentu. “

„Ale vždyť on se tak dobře naučil německy?“ namítala maminka. Madame Hlaváčková pokrčila rameny.

„Nemohu vám říci víc,“ pravila s nosovým přízvukem „než že na francouzštinu je absolutně nenadaný.“

Nesmíte si myslet, že záhadu mé vynikající němčiny a mé francouzštiny, která se po roce soukromého vyučování pořád rovnala prakticky nule, nutno přičíst na vrub nedostatečné pedagogické dovednosti francouzské dámy, anebo nějaké mé hluboké nechuti k její osobě. Nic takového: byla to hodná, patrně i docela hezká dáma, ale ve věku čtrnácti let chlapci nevnímají krásu čtyřicetiletých žen - nebo aspoň v těch dobách ji nevnímali. A když se člověk v tom věku zamiluje, oslepne k půvabům jiných žen - nebo aspoň v těch dobách to tak bylo.

Neboť to se mi stalo. Můj otec byl neplaceným ředitelem jednoho ze dvou místních biografů, který patřil Tělocvičné jednotě Sokol, a já mu pomáhal v projekční kabině. Trávil jsem tam prakticky každý večer a otci, jenž byl tak trochu sukničkář, vůbec nevadilo, že většina promítaných filmů byla mládeži nepřístupná. Tak jsem zhlédl spousty amerických kovbojek, neboť americké filmy se dovážely až do Pearl Harboru. Nikdy jsem však nepocítil chuť zvládnout nesrozumitelný jazyk honáků krav, překypující podivně nejasnými zvuky

a nevyznačující se ničím na způsob melodických kadencí Isy Mirandy a jiných tehdejších italských starů, jejichž jazyku jsem trochu - ne moc - rozuměl, díky dik tátorským metodám profesorů latiny na našem gymnáziu. Líbily se mi intonace těch hvězd, zpěvnost jejich slunného jazyka.

Potom se to všechno změnilo diky americkému filmu, který dodnes hledám v seznamu popůlnočních filmů v týdenním Programu televize - zatím bez úspěchu, neboť se zdá, že snímek beze stopy zmizel. Ani Dr. Joe Medjuck, slavná chodící filmová encyklopedie Torontské univerzity a nyní úspěšný hollywoodský producent filmů jako Ghostbusters nebo Legal Eagles, o něm jakživ neslyšel. Někdy mám dojem, že je to jen plod mé představivosti, ale to není možné. I po sedmačtyřiceti letech kotví jeho název pevně v mé paměti:

Thoroughbreads Don't Cry - Plnokrevníci nebrečí. V tom filmu jsem spatřil a uslyšel dívku jménem Judy Garland, vzplál jsem jasným plamenem, a ten večer v otcově biografu ze mě zbyla jen hromádka popele.

Ze dne na den se ve mně vyvinul gigantický antitalent na francouzštinu a koupil jsem si strašlivou brožurku Naučte se sami anglicky. Z jejího obsahu se pamatuju pouze na báseň, jež propagovala alkoholismus. Pravilo se v ní, že kdežto kočka pije pouze vodu, žije pouze patnáct let, načež následoval seznam jiných vodu pijících živočichů, který vítězně končil triumfálním veršem : „But gin-soaked, rum-soaked, whiskey -smelling man /

Survives for three score years and ten!“ neboli „Ale ginem nasáklý, rumem nasáklý, whiskou smrdící člověk /

dožívá se tří dvacítek a ještě deseti let!“ Mnozí asi znáte to mistrovské dílo irské múzy, které měli už před lety zakázat, protože mi pořád zní v uších, kdykoli učiním pevné rozhodnutí.

Tenkrát mi ale zhoubný vliv té učebnice na mou morálku nevadil. Mým cílem bylo naučit se anglicky, abych Judy mohl napsat dopis. A to se mi taky podařilo, asi týden před Pearl Harborem: čímž si vysvětluju, že mi Judy neodepsala. V tom psaní jsem dívce slíbil, že hned po válce přijedu do Hollywoodu a - nepamatuju se už, co jsem jí vlastně slíbil, ale bylo to jistě něco něžného. V těch dobách bývali chlapci k dívkám něžní.

Chodil jsem tehdy do kvarty, a na gymnáziu náhle ohlásili, že počínaje kvintou budou mít studenti na vybranou mezi francouzštinou a angličtinou. To byla radikální novinka, téměř revoluce ve starém českém školském systému. Čeští studenti se museli tradičně naučit dva cizí jazyky plus latinu. Všechny byly povinné: nejdřív němčina v primě, pak v tercii latina a poté v kvintě francouzština. Jenže najednou jsme si mohli vybrat. Protože to byla novinka a pod vlivem vítězného německého Blitzkriegu ve Francii, každý držel palce Angličanům a tak všichni studenti obou kvart se rozhodli pro angličtinu. To ovšem nešlo. Na gymnáziu se musela vyučovat jak angličtina, tak francouzština - co by se koneckonců stalo s profesory francouzštiny? Jelikož však, na vzdor vládcům země, staré gymnázium dosud nepřijalo diktátorské metody, vzniklá situace znamenala problém.

Nakonec jej Dr. Vávra, ředitel, vyřešil způsobem, který ukazuje jeho hlubokou znalost škol, učitelů a žáků. Bylo nám oznámeno, že v příštím školním roce bude studenty anglické kvinty mít na matematiku profesor Bivoj, na latinu profesorka Dejmková, na dějepis profesor Ulč a na němčinu profesor Streber, kdežto studenti francouzské kvinty budou na matematiku svěřeni péči profesora Hlaváčka, na latinu profesorky Brožové, na dějepis profesorky Trejtnarové a na němčinu slečny doktor Althammerové.

Je třeba to vysvětlovat? Jistě jste pochopili, jaká pedagogická zásada se skrývala za ředitelovým rozhodnutím.

Profesor Bivoj byl zrůda, jež stihla v průběhu padesátiminutové hodiny rozdělit patnáct nedostatečných mezi jedenadvacet studentů anglické kvinty. Profesorka Dejmková vymáhala týdenní penzum padesáti veršů Aeneidy nazpaměť. Profesora Ulče zajímala při zkoušení pouze přesná data stovek nedůležitých historických událostí, a profesor Streber byl pravý rara avis v protektorátě Čechy a Morava: tělem i duší kolaborant, jenž vyžadoval, abychom u tabule cvakali podpatky a každou vyučovací hodinu začínal árijskym pozdravem a zpěvem Horst Wessel Lied. Tohle teda čekalo na anglofily, kdežto frankofilové se mohli těšit vyhlídce na rok poklidného spánku při chaotických výkladech nesmírně učeného, avšak pedagogicky neschopného profesora matematiky Hlaváčka; vyhlídce na karban pod lavicí, zatímco profesorka Brožová se vykašle na Aeneidu a bude se věnovat drbům z hory Olympu, jimž kolegyně studentky budou dychtivě naslouchat. Úchvatným líčením slavných bitev bude zase frankofily bavit profesorka Trejtnarová, rozená a vynikající vypravěčka; a hoši ve třídě budou moci snít o hezké slečně doktor Althammerové, jež ačkoliv Sudeťačka, byla pravým opakem profesora Strebera a každou hodinu začínala a končila Rainerem Maria Rilkem. Četla ho nahlas lahodnou němčinou, která rozhodně nebyla jazykem jejího nominálního Führera.

Naslouchal jsem slečně doktor Althammerové v primě, v sekundě, v tercii i v kvartě, a tak mi učarovala, že namísto domácí slohové úlohy na téma Der Herbst složil jsem na ten otřelý námět báseň, z níž si dodnes pamatuju první sloku:

Bald kommen Winterstürme mit dem weissen Schneen,

und langsam wird zum Kot der alte, liebe Pfad.

In meinem Herze kalte Winde wehen…

Es ist der Herbst. Er kommt in uns're Stadt.

Přes nejistou gramatiku dostal jsem od slečny doktor Althammerové jedničku.

Ředitelovo rozhodnutí rovněž odhalilo, že většina studentů v obou kvartách jsou zbabělci. Nakonec musel Dr.

Vávra zanechat demokratického přesvědčování a deset vyděšených frankofilů poslal do anglické kvinty rozkazem. Já jsem se však zbabělcem nestal. Setrval jsem ve svém rozhodnutí vybrat si anglickou kvintu vzdor hrůzostrašnému profesoru Bivojovi a nechutnému profesoru Streberovi. Mě ovšem posilovala láska.

Nedala mi ale vědomosti. Proměnil jsem se z výtečného studenta na tvora, jenž rok co rok jen taktak prolézal a nakonec málem propadl u maturity.

Když jsem si uvědomil, že studiem příručky Naučte se sami anglicky moc nezískám, a poté co nedostudovaný angličtinář (vinou zavření vysokých škol) mě zklamal, uprosil jsem zoufalou maminku, aby mi dovolila brát hodiny u slečny Pokorné, soukromé učitelky angličtiny. Nikdo se nevyrovnal starému panu Neuovi, ale slečna Pokorná byla příjemná, i když ne právě nápadně hezká mladá žena, jíž se v roce 1938 zbláznili rodiče. Místo aby zůstali v Anglii, kde byl otec slečny Pokorné obchodním zástupcem několika českých firem, po Mnichově se vrátili a po 15. březnu 1939 už nemohli do Anglie nazpátek. Od svých sedmi do svých sedmnácti chodila proto slečna Pokorná do školy v Anglii, vyjadřovala se legrační češtinou, ale zato výtečnou angličtinou, a používala metodu, jež vůbec nebyla špatná: dávala mi číst hry, takže sotva jsem zvládl základy angličtiny, seznámil jsem se s Oscarem Wildem, s G. B. Shawem a s řadou méně známých britských dramatiků. Velmi brzo jsme se

slečnou Pokornou mluvili pouze anglicky, čemuž ona stejně dávala přednost. Byl jsem tak plný angličtiny, že jednou ráno - tou dobou už jsem nebyl studentem gymnázia - cestou do messerschmittky, pozdravil jsem arogantního Oberkontrolora pana Uippelta slovy „Good morning!“ místo „ Guten Morgen! “ To se vy vinulo ve scénu vylíčenou v mém románě Příběh inženýra lidských duší. Ten příběh je prakticky převzatý ze života, až na to, že na konci války pan Uippelt nezahynul, nýbrž zmizel - naposled jsem ho zahlédl jednoho mlhavého rána, jak sedí na kole, šlape ze všech sil a míří k západu.

Jedna rada slečny Pokorné mi přešla do krve: Když mluvíš sám k sobě, mluv anglicky! Z toho se stal zvyk, jakási schizofrenie, a ta mě drží dodnes. Už nějakých pětačtyřicet let jsem - v duchu - anglicky hovořícím člověkem. Dokonce jsem začal své denní modlitby odříkávat nejasným jazykem honáků krav s tím následkem, že když občas zajdu na mši do kostela sv. Václava v Torontu, zahanbuje mě neschopnost modlit se Otčenáš česky.

Jinou téměř denní lekcí z angličtiny byly zprávy BBC určené posluchačům v Reichsgebietu. Hlasatelé mluvili pomalu a jasnou výslovností, takže zněli trochu jako roboti, ale zato posluchačům na kontinentě nic neušlo.

„ Tonight - the - Liberator - bombers - were - over - Berlin - again. “ To byla pro nás dobrá zpráva. Když BBC

skončila, vyladil jsem Švýcarsko, kde jakýsi švýcarský gentleman absolutně gentlemanským hlasem nestranně vyjmenovával vzdušné ztráty uplynulé noci, jenže za tou nestranností jsem cítil gentlemanskou nechuť k nacistům. Snad proto, že němčina toho gentlemana se mnohem víc podobala němčině pana Neue než jazyku německých hlasatelů s jejich věčným „ Aus dem Führerhauptquartier wird gemeldet“; snad proto, že z nějakého gentlemanského důvodu, gentleman ze švýcarského rozhlasu říkal aeroplánům „ Apparate“. To slovo mělo podivné, téměř poetické konotace, zejména když švýcarský gentleman říkal „ Fünfundvierzig deutsche Apparate wurden abgeschossen“. I to byla pro nás dobrá zpráva.

Přes krystalově čistou výslovnost hlasatelů BBC občas se objevily záhady. Jednou večer pravil hlasatel robotím hlasem, že během náletu na Kolín nad Rýnem použili Němci poprvé stíhačky druhu jet. Můj slovník definoval

„jet“ jako vodotrysk, z jakého tryskala voda na zahradě aristokratického sídla pana Bartoně-Dobenína, velkého náchodského průmyslníka. Na chvíli mi napadlo, že Němci jsou u konce svých sil a užívají nějaké vodní dělo, aby létající pevnosti spláchli z oblohy. Potom jsem si ale vzpomněl na hračku starých Řeků, kterou nám strašlivá, padesát veršů týdně vymáhající profesorka Sýkorová jednou předvedla a jíž říkala Heronovo kolo.

Rozbřesklo se mi, že nové messerschmittky jsou na pohon příbuzný onomu starověkému zařízení.

Od těch milých robotů z BBC jsem se leccos naučil. A moje tvrdohlavé rozhodnutí zvládnout jazyk honáků krav a Shakespeara brzo posílila jiná citová zkušenost, jejíž síla a hloubka konkurovala hezké Judy. V krámě pana Maršíka, jenž prodával všechno od vývrtek po motocykly, jsem si koupil desku, a když jsem ji doma položil na gramofon, prožil jsem zjevení krásy, jiné, ale stejně úchvatné, jako byly krásné oči Frances Gummové. Uslyšel jsem saxofony Chicka Webba a náhle jsem porozuměl, co znamená rčení „hudba nebeských sfér“. Taky jsem uslyšel líbezný hlas zpívající přes ty saxofony jazykem honáků krav.

Poslouchal jsem naprosto soustředěně. První větě jsem rozuměl: „ I've got a guy, “ - „Mám frajera.“ Druhý verš byl těžší a zdálo se mi, že je v něm gramatická chyba: „ He don't dress me in sable. “ V třetí osobě singuláru je přece „ doesn't“, ne „ don't“. Slovo „ sable“ jsem našel ve slovníku z roku 1912 - anglické slovníky se v protektorátě Čechy a Morava prakticky nedostaly, a roztřepeného kapesního webstera jsem sehnal až mnohem později. Slovník uváděl, že výraz znamená „smuteční šat“. To bylo divné. A v třetím verši na mě čekala další záhada: „ He looks nothing like Gable. “ V chlapecké naivitě jsem si nespojil „ gable“ s hollywoodským hercem -

zajímaly mě koneckonců jen herečky - a můj slovník mě poučil, že „ gable“ značí „domovní štít“. Následoval snadný verš: „ But he's mine“ - „Ale je můj“, a konečně verš zcela nesrozumitelný. Hudba mě uchvacovala, uchvacoval mě zpěvaččin hlas - tenkrát jsem ještě nevěděl, že je to Ella Fitzgeraldová; v těch dobách byli zpěváci nedůležití, důležitý byl band, jejž taky viněta identifikovala jménem ale o textu jsem nevěděl, co si mám myslet. Dívka si zřejmě nabrnkla mladíka, který ji odmítá strojit do smutečního šatu (znamená to snad, že není nekrofilní?) a jenž nevypadá jako fasáda - jenže kdo tak vypadá? Poslední verš naznačoval, že dívce ale surrealistické vlastnosti jejího milého nevadí. No, a pak píseň pokračovala. První verš byl zase jasný: „ I've got a guy“ ale hned nato: „ When he starts to-“ Co? „ Beat me? “ „ Bite me? “ Co to probůh znamená? „ Když mě začne bít“ „ Když mě začne kousat? “ Sadista? Význam pojmu „ petting“ byl tehdy v Čechách neznám, i když praxe zvaná „vohmatávání“ neznámá nebyla. Byla to prostě záhada, následovaná dalším, naprosto nesrozumitelným veršem.

Aranžmá orchestru jsem znal zpaměti. Kapela Slávka Zachovala je dokonce hrála. Ale nikdo z muzikantů nebyl s to rozluštit záhadu textu. Potýkal jsem se s ní celou válku, a nakonec jsem desku zahrál vojínu Herbertu Percymu Siddellovi, kterého možná znáte, pokud jste četli můj román Zbabělci. Byl to britský válečný zajatec, jemuž naši v posledních dnech války poskytovali útulek. Ale moc mi nepomohl. Rozuměl jenom o něco málo víc než já - rozřešil například tajemství frajera, jenž nevypadal jako fasáda - ale jeho britské uši se rovněž nedobraly smyslu Elliných nesrozumitelných černých veršů.

Takových písní byla celá řada a nad mnohým titulem jsem si marně lámal hlavu. „Chodit pompézně s kusem zvířecího masa upečeného vcelku?“ „ That's what I call balling the Jack? “ Znamená „ balling“ „házet míčem?“

Možná házet míčem po Jackovi? Ale proč ten určitý člen? A tak dále. Neměl jsem tušení o černošském folkloru.

Neznal jsem poněkud ezoteričtější idiomatiku. Ale když jsem občas, velice zřídka, porozuměl v písničce skoro všemu, bylo to nevýslovné blaho. Nad jednou deskou Jimmieho Lunceforda vedlo to blaho k mému

překladatelskému debutu:

Hvězdy nad hlavou

ví, že mám jen jedinou

svou Sue, jen Sue…

Every star above

Knows the one I love

Oh Sue, it's you…

Později v životě jsem překládal Faulknera a Henryho Jamese. Ale nic nebyla tak čirá radost, jako když Lexa ve starém Port Arthuru zpíval můj text:

I měsíc to ví,

že jsi to jenom ty

Ó Sue, má Sue…

And the moon on high

Simply knows the reason why

Oh Sue, it's you…

1989

Počátek mé literární dráhy

Jednou kvečeru přišel Ulrych na terasu našeho penzionu, kde se v paprscích zapadajícího slunce opalovala moje blond sestra, a pravil: „Víš, kdo bydlí v Miramare?“

„Nevím.“

„Jim McKinley!“

„Neval!“ řekl jsem, ale ukázalo se, že má pravdu.

Neuplynuly ani dva dni a přivedl ho osobně. Jim McKinley, alias Jiří Rychtr, podobal se poněkud Hercule Poirotovi; byl malý, plešatý a špičku nosu měl ohnivě červenou. Posadil se do křesla v pokoji a přejížděl vodnatýma očima po hotelovém zařízení.

„Pan Rychtr chce, abysme s ním spolupracovali. Není mu dobře a skoro celý den se musí léčit,“ pravil Ulrych nadšeně. „A do příští středy má mít hotový nový román.“

Zatajil jsem dech. „Ehm - ano- „ vypravil jsem ze sebe.

McKinleyův těkavý zrak zakotvil na zaskleném příborníku.

„Chm,“ pravil. „Mohl bych dostat napít? Mám z bahenní lázně vyschlé sliznice.“

Vymrštil jsem se k příborníku a postavil jsem před Jima otcův bonekamp maskovaný jako vřídelní sůl.

„Chm,“ pravil Jim McKinley, když si sliznice trochu svlažil. „Myslím, že byste to pro mě mohli udělat. Oni nemají velké nároky a pan Ulrych říká, že vy píšete nejlepší české kompozice z celého gymnázia. Mohl byste obstarat krajinná líčení, popisy osob a řekněme lyrické dialogy. Dějovou osnovu vám dám a šábnem se napůl.

Provedu po vás zběžnou revizi a dám na to firmu. Platí?“

Srdce mi počalo prudce narážet na trikotýnovou košili. Ujistil jsem Mistra, že učiním vše, jak si bude přát.

„Titul je Jezdec ze Sierry la Plata. To se měnit nedá, protože tak už je to ohlášené. Děj -“

Vtom se Jim McKinley odmlčel, ale nezavřel ústa. Do pokoje vstoupila má blond sestra a spočinula na něm tázavým pohledem svých bledě modrých očí. Aby to bylo jasné: moje sestra byla kost. Profesor angličtiny kvůli ní ze žárlivosti napadl a zmlátil oktavána Dyntara, který jí nosil do baletu chitón a piškotky; byl potom z trestu přeložen do Mukačeva. Důstojný pán Meloun ohlédl se za ní na ulici tak důkladně, že spadl do odkrytého kanálu a zlomil si žebro.

Jimu McKinleymu se dělo podobně.

Jindy jsem podobné věci pečlivě zaznamenával, protože mi z toho plynul občasný vedlejší příjem, ale tentokrát mi nebylo nijak nápadné, že v následujících dnech začal Jim McKinley zanedbávat léčbu a místo toho nosil sestře raketu na tenisové kurty a soupravu holí na golfové hřiště. Oddával jsem se totiž s Ulrychem literárnímu tvoření.

Nejprve jsem vypracoval scénu objevení jezdce ze Sierry la Plata, Boba Hopalonga, na krvavém horizontu mezi siluetami kaktusů v panenské prérii poblíže městečka Cantaras City. Měl mestické kotlety - jakými jsem se, mimochodem, pyšnil i já - a na sobě západnicky elegantní úbor: široké černé sombrero s bílým lemováním, černou hedvábnou košili s bílými švy a černou vestu obšitou bílou krempou, černé jezdecké kalhoty s bílými třásněmi a boty, na jejichž vysokých podpatcích zvonily ostruhy z mexického stříbra. Samozřejmě rovněž osmiranné colty, proklatě nízko zavěšené na černém opasku pobitém stříbrnými cvočky.

Ulrych se specializoval na epické prvky: simultánně zachytil příjezd jezdcův do saloonu v osadě Cantaras, kterážto událost stála městečko osm mrtvých a tři zraněné. Dvěma zraněným se podařilo prchnout do hor k bandě zloděje dobytka Big Billa Heywooda, a Hopalong byl po svém výkonu na místě angažován rančerem Rodriguezem za honáka krav na ranči M v modrém kruhu.

Ještě než tam dorazil, měl jsem já už hotovo setkání rychlopalného Boba s rančerovou dcerou Jennifer. Popis té havraní krasavice shodoval se nápadně se vzezřením Zorky Běhounkové, juniorské mistryně republiky

v krasobruslení, která bydlela s rodiči v sousedním penzionu a občas strpěla, abych se v její přítomnosti vychloubal různými svými úspěchy. Stejně jako Zorka i Jennifer měla černé, široko od sebe posazené oči a mateřské znamínko na levé tváři a v konverzaci také často a humorně používala rozkošného zvolání „Ježkovy voči!“

Když jsme s prací pokročili až sem, překvapila nás návštěva Jima McKinleye. Přišel rozjařen a oholen, v bílém tenisovém obleku, s kyticí karafiátů, a zatímco čekal, až se moje sestra převlíkne, přívětivě se nás otázal, jak jsme daleko. Vyslechl nepřítomně referát, prohlásil, že je ochoten poskytnout nám foršus, a vyplatil pak každému po padesátikoruně. Sestra v krátké tenisové sukýnce vyplula ze svého pokoje, Jim McKinley zalapal po vzduchu a skočil jí po raketě.

Vzrušeni tvůrčí vášní otevřeli jsme okno. Dole před vilou čekala Zorka Běhounková s nějakým důstojníkem v červených rajtkách. Zachmuřil jsem se. Když vyšla sestra s Jimem McKinleyem, oba páry se představily a vykročily ke kurtům.

Vrátili jsme se s Ulrychem k tvorbě. První literární honorář nás velmi povzbudil, pohled z okna mě zlověstně inspiroval, a tak jsme překonali sami sebe. Big Bill Heywood, zloděj krav, popsaný dle důstojníka v červených rajtkách, v skrytu nejprve pozoroval, pak přepadl a konečně unesl dceru rančerovu, která se „v rouše Evině“

slunila na skalním útesu v kaňonu Horrible. S pravým literárním zanícením prodlel jsem přes půl stránky na krásách dívčina dokonalého těla, načež jsem se musel jít posilnit otcovým bonekampem. Ulrych zatím zapletl Jezdce ze Sierry la Plata do dalších sedmnácti vražd. Sedm nebožtíků se rozžehnalo se životem opět v salonu městečka Cantaras City a deset ve skalní rokli za Chichito Peakem, kde se pokusili rychlopalného Boba přepadnout ze zálohy.

V estetickém opojení jsme to k večeru smontovali dohromady, když vtom do pokoje vrazila sestra s ruměnci na tvářích. To znamenalo, že se zamilovala. Měl jsem v tom už své zkušenosti a vyhlédl jsem proto oknem. Pod vilou se v paprscích večerního slunce leskla pleš Jima McKinleye, ale daleko více tam zářily rudé dragounské rajtky.

Sestra se znovu objevila, v chic tyrkysových šatečkách, a zmizela zas jako vítr. Opět jsem vyhlédl z okna.

V houstnoucím šeru letního večera bylo vidět vzdalující se modravý obláček provázený po každé straně červeným květem. Jeden, ten větší, byly rajtky, druhý, menší, Jimova nedobrovolná tonzura; její odstín prozrazoval, že spisovatel je na nejvyšší míru rozrušen.

Ale nás znovu posedla tvůrčí horečka a bez večeře jsme se vrhli do práce. Tentokrát došlo k divokému pronásledování bandy Big Billa Heywooda v noční scenerii Skalistých hor. V čele pronásledovatelů jel vychloubačný Fred Blowstone, šerif městečka Cantaras City, oděný v perlově šedé spodky a hnědou koženou vestu se zlatou šerifskou hvězdou. Po jeho boku cválal Bob Hopalong ve svém černém obleku, který ho v noci činil téměř neviditelným.

Ulrych současně zachytil posledních sedm Jezdcových vražd. Vyvrcholily divokým zápasem v osamělém srubu nad skalnatou propastí, kde Big Bill Heywood nejprve omráčil a spoutal vychloubačného šerifa Blowstona, ale poté byl sám ztlučen a nakonec do propasti svržen Jezdcem ze Sierra la Platy.

Závěr celého díla patřil opět mně. Bledé měsíční světlo lilo se v něm na havraní vlas Jennifer Rodriguezové, spočívající v černém náručí Boba z La Platy.

„Jennifer,“ zašeptal Bob. „Ano, Bobe?“ ozvala se tiše Jennifer. „Miluješ mě?“ položil Bob rančerské dívce diskrétní otázku a ona mu místo odpovědi nabídla své malinové rty.

Bylo k půlnoci, když jsme slepili zbytek románu a dopili otcův bonekamp. Zaslechl jsem rychlé kroky po schodech a do pokoje vpadla sestra. Líčka jí plála vzrušením a bez slova zmizela ve své ložnici.

Pootevřel jsem dveře a řekl jsem do tmy:

„Co je, ségro?“

„Kluku, nech mě!“ ozvalo se ze tmy.

Otočil jsem se k Ulrychovi a výmluvně jsem si zaťukal na čelo. Ulrych se zazubil, obrátil láhev od bonekampu dnem vzhůru a přidržel ji nad ústy. Ale když nic nekáplo, sebral ze stolu papíry a měl se k odchodu.

„Zejtra mu to dám,“ pravil. „Bude mít ještě fůru času na revizi. Počítám, že toho moc po nás ani opravovat nebude.“

Druhý den dostavil se hned ráno dragounský důstojník a odvedl sestru k léčivým pramenům. Na nose měl fáč, jímž prosakovala zaschlá krev. Na můj dotaz, co se mu stalo, odpověděl, že ho udeřil golfový míček.

Dopoledne jsem strávil holedbáním ve společnosti Zorky Běhounkové. Zdálo se, že nemá moc dobrou náladu; chtěla vědět, byl-li u nás dnes ten dragounský nadporučík, a tak jsem k obvyklému holedbání připojil i zmínku, že jsem o ní napsal román. To ji zaujalo. Jaký román? naléhala. Dej mi ho přečíst! Až vyjde, řekl jsem, neboť jsem se zalekl, není-li neprozíravé vyzradit celou anonymní akci ještě před vyjitím, a k tomu ženské. Dám ti ho přečíst, až vyjde, řekl jsem. Natištěné se to líp čte. Vystupuješ tam ovšem jako dcera rančera, řekl jsem, což Zorce zalichotilo. Slíbila, že odpoledne se mnou půjde na plovárnu.

Jenomže v poledne volal Ulrych. Rychle prý přijď na nádraží, je to velmi naléhavé.

Šel jsem tedy na nádraží. V restauraci seděl nad dvojitou slivovicí Jim McKinley a vypadal nervózně. Na kloubech prstů pravé ruky měl leukoplast. Přiskřípl si je mezi dveřmi, řekl, ale román je v pořádku. „Napsali jste to dobře, fifty fifty platí.“

Pak se mě zeptal, zda bych nemohl vzít sestře dopis. Musí prý narychlo odjet a nemůže se rozloučit osobně.

Stále ještě omámen ovzduším literární velikosti přiřítil jsem se na plovárnu. Sestra tam byla taky a s ní jakýsi nesmírně chlupatý mladík s placatým nosem. Dal jsem jí dopis, přečetla ho, pohrdavě odfrkla a hodila dopis do koše mezi zmačkané papírové sáčky od limonády. Když jsme šli potom domů, poznal jsem, že chlupatý mladík byl dragounský důstojník. Jenže bez rajtek vypadal spíš jako lidoop.

Jinak bylo to odpoledne příjemné. Zorka v bílých plavkách kolem mne poskakovala a házela po mně obrovským nafukovacím balónem. Ležel jsem majestátně na osušce a holedbal se literárními schopnostmi. Pokračoval jsem v tom i večer v přírodním kině; tam jsem dokonce položil Zorce ruku kolem pasu a ona si ji tam nechala.

Jenomže to nedopadlo dobře. Román sice za týden vyšel, ale Jim McKinley provedl při revizi několik textových změn, které by mě byly před Zorkou znemožnily, a tak jsem musel předstírat, že dílo zabavila cenzura. Zorka mi to pochopitelně nevěřila. Ohrnula rty a řekla: „Já si hned myslela, že se jen vytahuješ!“ obrátila se ke mně zády a odešla do bahenních koupelí, kde prý ten týden nastoupil místo nový masér, podobající se Rolfu Wankovi.

A tak mi pro útěchu zůstal jenom ten román. „Jezdec ze Sierra la Platy“, který vyšel jako 723. číslo týdeníku Romány do kapsy. Očekával jsem přirozeně, že Jim McKinley svou mistrovskou rukou leccos poopraví. Ale proč, proboha, musel z havraní krásky Jennifer udělat severskou blondýnu s modrýma očima, a z mateřského znamínka na levé tváři koketní pihu v koutku úst? Proč - když Ulrychovi přece toleroval ten nezvykle nadnormativní počet pětadvaceti nebožtíků pobitých laplatským Bobem? A z jakého důvodu změnil i závěrečnou scénu, na niž jsem byl - a právem - tak hrd? Co přimělo plavou Jennifer, že nenabídla své malinové rty Jezdci z La Plata - jehož McKinley z nevysvětlitelných důvodů kolem uší oholil, ale zato ho opatřil prořídlým temenem

-, a proč se místo toho sklonila k omráčenému šerifu Blowstonovi? A proč ten vychloubačný muž namísto regulérních perlově šedých spodků dal přednost krvavě červeným?

Jaký potom div, že zklamaný Bob odjel tak sám a sám uprostřed siluet kaktusů na krvavé večerní obloze pryč z Cantaras City, pryč od ranče M v modrém kruhu.

Jim McKinley poslal jeden výtisk díla, svázaný v kůži mé blond sestře. Ale to se tedy spletl v adrese. Moje sestra rodokapsy zásadně nikdy nečetla. Opovrhovala kýčem. Odebírala pouze Večery pod lampou.

1962

Tři mládenci v peci ohnivé

V sobotu večer, na jaře, se dívky objevily v senzačních krátkých sukních a ve skořicových kabátech, a do růžového večera zasvítila neposkvrněná bělost jejich spodniček. Ve všední den pracovaly ty dívky těžce, ale sobota večer byla den sváteční.

Ráno spěchaly obyčejně bez snídaně, protože dívky chtějí být štíhlé, a vídal jsem je utíkat jitřní mlhou do přádelny. Odpoledne se vracely zpátky, v procesí, které zalévalo město, jakmile zahoukaly sirény. Mizely v odřených vratech oprýskaného domu, v jehož útrobách se po zbytek dne oddávaly jakýmsi tajemným dívčím zaměstnáním.

Ale v sobotu večer to byly Kočandrlovic dámy, Marie a Magdaléna, a vydávaly se na pouť po městském korze, na tu cestu nevedoucí nikam, jenom proto, aby mohly houpat sukněmi na tuhých spodničkách a vyzývavě svítit jejich krajkami do soumraku našeho mládí.

Já, Meduna a Šolc klátili jsme se už od šesti hodin po ulici a ničilo nás to růžové jaro, které nám už vlastně nepříslušelo. Meduna, tlustý zámečník s nepříliš pohyblivou fantazií, oděn prudce elegantním sakem z jarní kostkované látky, dobráckou tvář zastíněnou kloboukem značky Styl a mírně osvětlenou cigaretou značky Orient. Šolc, hubený starý kamarád z tabákového skladu, s lesklýma krásnýma očima, kterých si nikdo nevšímal, s mongolskou tváří plnou věrnosti, stárnoucí lovec z dalekých prérií dětství.

Nějací lidé se trousili kolem, i holky, a Medunovy oči lovily mezi nimi. Ale já je viděl, jak se blíží na protějším chodníku, morokkové límečky pod tvářemi jako šípky, sukně blankytné a jehly vyklepávající malé něžné tečky za nadějemi. Strašné, jaká může být mezi lidmi zeď z pouhého nedorozumění, z pouhého rozdílu věku

a inteligence, takové neštěstí. Velice nejmazanější Lizeta, ta dorota holešovická, říkala o takových holkách: jen promluvit. Ale já byl odvážný. Tvrdohlavě jsem věřil, že kdybych měl ještě aspoň jednu příležitost, všechno by bylo jiné a Marie nebo Magdaléna, lhostejno která, by promluvila jako Sapfó, jako naše krásná, sladká paní Božena Němcová.

„Dem,“ řekl Šolc.

„Počkej, „ řekl jsem. Zlatá labuť na budově lékárny zazářila v růžovém světle večera. Neuvěřitelně růžové, lepkavé, pomalu tekoucí světlo skanulo po průčelí domu jako rozředěná krev na chodník, a ony po něm přicházely.

„Dobrý večer, kamélie,“ řekl jsem tiše. Ale neodpověděly. Hlavičky jako trnky pluly tou růžovou limonádou jako dvě sladká strnutí šíje. Nevěděly asi, jestli to byl plurál nebo singulár. Taky jsem to nevěděl. A taky mi to bylo jedno. Plurál, singulár, duál, vsjo rovno.

„Tak dem!“ řekl jsem Medunovi. A šli jsme. Ó sakra. V srdci mě bolelo. Ten růžový sirup na dláždění ulice. Ach kamélie! Ach dámy, ach moje přítelkyně z přádelny postižené vůči mně strnutím šíje, you made a mighty bad wreck o' me.

Když jsem se ohlédl, byly už daleko a jenom bělostné cípečky krajek vysílaly světelné signály do růžové šedi večera. Jenže ty signály nebyly určeny mně. Měl jsem to u nich pokapané, ale ti lemounci v texaských rourkách, ti se zas ještě nenaučili tuhle morseovku. Tu se nikdo nenaučí. Až když už je pozdě. Až když už je mu to houby platné.

„Dem někam, kde je hudba,“ řekl Meduna.

„Tak pojďte do Gráfu,“ řekl Šolc.

Blížili jsme se zrovna k němu, ale mně se tam nechtělo. Právě odtamtud vypadl Hadinec.

„Ahoj, Hadinče,“ řekl Meduna.

„Ahoj,“ řekl Hadinec. A pak: „Nelezte tam. Je tam chcíplej pes.“

„Sou tam nějaký holky?“ zeptal se Šolc.

„Ne.“

„Vůbec žádný holky?“

Hadinec zavrtěl hlavou.

„Tak dem do Sportu,“ řekl Meduna. Šli jsme. Obloha zčernala a růžové pruhy ji protkávaly jako meče andělů, vyhánějících z ráje. Možná že tohle je poslední jaro. Den za dnem odpadává z kalendáře našeho života, a ty krásné dívky, Marie a Magdaléna, se brzo vdají. Možná že už za rok. Možná že už za rok nebudem na světě.

Bylo mi to velmi líto.

Došli jsme k hotelu Sport a zastavili jsme se, pohlédli na sebe nejistě a Meduna kývl. Siluety za dveřmi z mléčného skla se pohnuly a otevřely dveře. Objevil se stolek s prázdnou miskou na peníze a čerstvý blok vstupenek, pán s rozkošně zvoucím úsměvem a pustá, holá chodba do baru v podzemí. Zkameněli jsme a hleděli mlčky do té chladné, bezedné chodby. Úsměv na pánově tváři chvíli trval. Pak zhasl. Pak pán zavřel mléčné dveře. Meduna se otočil a zadíval se na černou oblohu nad nádražím, na níž růžovými plameny prosakovaly studené a vlhké hvězdy. Šolc zaklel. Medunovy oči se naplnily nesmírnou mužskou otráveností. Udělalo se mi strašně smutno, přímo na umření. Meduna, hledě do neurčita směrem k jarním hvězdám, unaveným hlasem řekl:

„Všude lákaj, a všude je - - -“

1963

Babylónský příběh

Str 39

Dívky, bruneta a plavovláska, kráčely kolem kasáren a ignorovaly vojáky, kteří byli toho nedělního odpoledne vykloněni z oken, a jakmile spatřili dívky, začali vydávat příslušné a mechanické vojenské výkřiky. Prošly pod železničním viaduktem a zamířily k centru města, podél zábradlí, za nímž se v hloubce táhla dlouhá kolejiště Hlavního nádraží a doutnaly a dýmaly opuštěné lokomotivy. Šly a hovořily o látkách , blůzách, botách a punčochách, svěřovaly si, která ze známých je v tom a která si od toho dala pomoct, kdo s kterou chodí, která se s kým rozvádí, kdo s kým je komu nevěrný a kdo se vdává, kdo se vrátil z rajchu a kdo tam zmizel, a která ulovila Amerikána. Také jak je možné vyrazit z Amerikánů nylonky, čokoládu a velká balení Lucky Strikes. Šly a plácaly o všech těch základních věcech světa, kvůli nimž je do něho kdosi poslal, a ony nevěděly proč.

Američani stáli opřeni o chladiče svých džípů a přežvykovali. Na hlavách helmy, protože pro ně dosud válka neskončila, nohy natažené na chodník a lhostejné oči daleko v prostoru. Opodál se tísnil houfek nezletilých pásečků, který je uctíval. Jakýsi kolemjdoucí sovětský major vytáhl aparát a udělal snímek. Nejprve Američanů, potom pásečků.

Jeden Američan měl přeražený nos a druhý dlouhý, úzký obličej a brýle bez obrouček. Byl štíhlý, ale ne hubený, zato Američan s přeraženým nosem byl dokonale otesaný pařez. Když se dívky ukázaly, hezké, štíhlé,

vymydlené, s ústy jako rajská jablíčka, vytáhl ten menší s přeraženým nosem ruce z kapes, vstal z džípu a rozšklebil se jim vstříc.

Přicházely. Podobaly se dvojici houslí s pevně napjatými strunami. Druhý Američan dosud seděl na chladiči a nehýbal se. Díval se na jejich dlouhé, štíhlé nohy, nadzdvihující v souhlasném rytmu sukni z válečné, ale pečlivě vyžehlené látky, a zalévalo ho dobrodiní míru.

Tmavovlasá dívka zakrákorala afektovaně:

" Helou bojs!"

Blondýna mlčela.

"Hello girls!" řekl Američan s přeraženým nosem. "Meet Bob," řekl dívkám a potom druhému Američanovi:

"This is Cat!"

"Hello," řekl ten druhý.

"Helou," řekla tmavovláska a vzala za ruku blondýnku.

"Dziz is maj frend Megi," řekla.

"Helou," řekla plavovlasá dívka.

"Hello," řekli oba Američané současně a podívali se na ni.

Plavovláska měla v uších podivuhodné výrobky bižuterního průmyslu. Na řetízkách, dlouhých aspoň tři centimetry, se houpala dvě zlatá srdíčka z plechu. Brýlatý Američan se usmál. Zlatá srdíčka se zatřepetala.

V houfku pásečků sykl někdo bolestí, jak zapomněl, že drží v prstech hořící cigaretu.

Dívka se srdíčky neuměla příliš anglicky. Proto, když se brunetka zabrala do rozhovoru s Američany, zůstala tiše stát s rukama za zády a kývala špičkou lodičky, opřené o vysoký podpatek na chodníku. Jak stála, s vahou celého těla na jedné noze a s bokem půvabně vyvaleným, vypadala jako obrázek z módního žurnálu. Měla živé a lesklé, napůl lhostejné, napůl pátravé šedivé oči, vlhké a jako ze skla, v nichž se zr adlil svět.

Dlouhý Američan v brýlích si ji prohlížel a potom na ni spustil rychlou a nosovou angličtinou. Dívka přestala kývat špicí odřené lodičky a zadívala se na něho.

"Sory," řekla vážně a přimhouňla oči. Američan řekl pomalu:

"Would you mind if we did a little sight-seeing first?" (Nevadilo by vám, kdybychom si nejdřív prohlédli pamětihodnosti?)

Pokrčila rameny. "Sory," řekla znovu.

"You don't understand English?"

Plavovlasá dívka se usmála a ve tvářích se jí udělaly české

dolíčky. Američanovi zjihlo srdce.

"No English?" řekl.

"Ingliš litl," řekla dívka. "Mér dojč."

"That's too bad," řekl Američan. Pak si ukázal prstem na

hrud' a pronesl tři zřetelně oddělená slova:

"Ich dojč little."

V dívčině tváři se znovu objevily dolíčky. Američan se jí nedíval do očí, ale na ty dolíčky. Po každé straně byly dva. Jeden větší a jeden menší. Dívka přenesla váhu těla z jedné kyčle na druhou, sepjala ruce před ňadry, ne jako k modlitbě, ale jako na znamení přátelství, a řekla:

"Fifty - fifty." Dolíčky v světlém stínu slunce se ještě prohloubily. Američan z nich nemohl spustit oči.

"O. K.," zasmál se, posunul si helmu do čela a podrbal se na zátylku, jak se tomu podvědomě naučil v biografu.

V kroužku pozorujících pásečkú vzrušeně zašumělo.

"Ich," řekl Američan, "šaun - castle - see? Church," a rukama naznačoval tvary, ale dívce se zdálo, že opisuje dlaněmi tvary ženského těla. Zachichotala se. Tmavovláska se obrátila od menšího Američana a hleděla chvilku na ruce, které se v slunném podzimním vzduchu snažily vytvořit obrys kostelní věže.

"Vočů vont?" řekla potom.

"Oh, you speak English?" Američan se obrátil na ni.

"Šůr," řekla dívka. "Vočů vont?"

"Look," řekl Američan, "would you tell your friend..." (Podívejte se. Mohla byste říct své přítelkyni...) a mluvil kvapně a nosem, angličtinou, kterou tmavovlasá dívka nestačila sledovat. Neměla dolíčky, ale mezi černým obočím se jí narýsovaly tři vrásky, jak se snažila porozumět.

Hlubší, ostřejší, než měla taková dívka mít. Také pod očima - všiml si Američan - ležely na dívčí pleti dva tmavé, unavené půlměsíce.

"Vejt," řekla. "Spík slou."

Američan se zarazil a začal znovu. Mluvil pomalu, zřetelně a pomáhal si rukama. Druhá dívka ho pozorovala ze strany. Tmavovláska kývala hlavou a říkala jes, jes. Plavovláska mlčela.

"Ou jes, aj nou," řekla tmavovlasá dívka, když skončil, a obrátila se na blondýnku.

"Von chce jet nejdřív na Hračany," řekla. "Chce si prohlídnout kostel a historický památky. Je prej interesovanej do historie a chce vidět panoráma Prahy."

"Co?" řekla plavovláska. "A to já se s nim mám tahat po Hračanech? Kam dete vy?"

"Ale to máš fuk," řekla bruneta. "Vono ho to stejně brzo přestane bavit. Všichni Amerikáni sou stejný. Nejdřív sou celý hrr do památek a pak se na ně vyprdnou, sotva vo ně vokem zavaděj, a dou s tebou, kam je zatáhneš."

"Jen jesli," řekla plavovláska. "Heled', to ti řeknu rovnou, jestli se chce celý vodpoledne plazit po kostelích, tak to ať se mnou nepočítá."

"Ale prd," řekla tmavovláska. "Já byla s Tomem taky nejdřív na Hračanech. Jenže jak sme šli Zlatou uličkou, tak zapad do tý hospody na pivo a do kostela sme se ani nedostali. Zatemnil se tam plzeňskym a pak sme vymetli všechny hospody na Malý Straně, až sme skončili v jedný vinárně na Maltézáku."

Američan v brýlích naslouchal lahodným zvukům neznámé slovanské řeči. Mezi řečí po něm blondýnka hodila pohledem. Američan se žertovně zeptal:

"What's the matter?"' ( Co se děje?)

"Nyx," řekla tmavovláska. "Ší vil gou vic jů. Bat ší tajrt. Not lonk čerčis."

"Oh no," řekl Američan. "We'll just take a look at them."" ( Ach ne. Jenom se na ně mrkneme.)

"Prej jen na chvilku," řekla bruneta plavovlásce.

"Ale řeklas mu to jasně, jó?" zeptala se plavovlasá dívka.

"No jasně," řekla tmavovláska. "Tak dem."

"Heled', ale celý vodpoledne se s nim po kostelích tahat nebudu, ví to? Řeklas mu to?" naléhala blondýna.

"No řekla, jasně," odpověděla netrpělivě tmavovláska.

"Já si kvůli jeho pitomejm kostelům nezmrzačím nohy. Sou mi malý lodičky, rozumíš?"

"No jasně," řekla bruneta a obrátila se na Američana. "Ví ken gou."

"O. K.," řekl Američan. Blondýnka mu znovu ukázala dolíčky. Všiml si, že kůže na tvářích má nádech vosku a že pod šedivýma očima leží stejné temné noční půlměsíce. Ale dívka vypadala jako módní kresbička

a dojemná srdce z plechu se zoufale a lacině leskla.

"Oukej," řekla s profesionálně koketním přízvukem. Američanovi, který byl hudebník, v něm náhle zazněl jakýsi nepříjemný, bolavě monotónní tón, jakoby zbavený všech alikvótních tónů lidského zájmu života a znalostí. Ale jak dívka sklonila hlavu, zatřpytily se na slunci její zlaté vlasy a v nich zablikal bleďoučký lesk obou srdíček.

A tak Američan zapomněl na onen tón bez alikvótních tónů, neboť není nic krásnějšího, jistě není nic krásnějšího než ženské vlasy. Člověk neví, co se skrývá pod kůží, z níž vyrůstají, jaká prázdnota nebo hrůza minulosti nebo křivda světa, do něhož nikdo nevcházíme moudrý a z něhož nikdo neodcházíme dokonalý. Svět však se nás neptá a žádá nás, abychom žili podle zákonů, které určuje on. Neohlíží se na naši nedokonalost.

V tomto světě je třeba být vděčen za málo. Za slunečné odpoledne v neděli, za čokoládový dort v přítmí deštivého večera, za černý lesk Steinwaye v rohu pokoje a za kovové, nelidské tóny jeho kovových strun, za ty krásné, plavé, vykartáčované dívčí vlasy.

"O. K.," řekl Američan a přehnaně dvorným gestem vybídl plavovlásku, aby usedla do džípu.

Na křižovatce u kavárny Slavie, tam, kde na podzim, ať je mír nebo válka, krouží racci-příživníci a kde odpolední zahaleči, jati podivnou dobrotivostí, hází jim drobná sousta do vln Vltavy, zaplál červený signál a džíp zastavil. Američan se rozhlédl. Ve sklech brýlí se objevil obraz Národního divadla, kouřem a sazemi zašedlá socha trigy s alegorickou postavou, jejíž obličej přivál Američanovi na mysl stejně bezvýraznou a necitelnou kamennou tvář z newyorského přístavu. Zavanul z ní dech minulého modemího století, které do anglických parků v elegantních secesních předměstích stavělo sochy amorků a milostných dvojic z pískovce, a parky přikrývaly na podzim milence i kupidy uhnilým žlutým listím a začas i zelenavým kožíškem z mechu, který se narodil z deště.

" What's that?" zeptal se a kývl zelenou přilbou k budově divadla.

Dívka pozvedla oči, šedivé jako bříška racků pod mostními oblouky, a podívala se lhostejně na špinavou barvu otesaného kamene.

"Opera," řekla.

"Oh, the Opera House," řekl Američan. "I love opera. Do you?"

Dívka otočila hlavu k němu a usmála se.

"Jes," řekla.

"I know Smetana," řekl Američan. "He's fine."

"Jes," řekla dívka.

"I've seen The Bartered Bride. In the Metropolitan with Tcharmila Novotna, you know." ( Viděl jsem Prodanou nevěstu. V Metropolitánu s Jarmilou Novotnou, víte.)

"Jes."

"It's a wonderful opera. I'm sure you like it."

(Je to nádherná opera. Určitě ji máte také ráda.)

"Jes."

"Who used to sing Marschenka here during the war?"

( Kdo tu zpíval za války Mařenku?)

"Jes," řekla plavovláska mile.

Pohlédl na ni a odmlčel se. "O. K.," řekl, a když se objevila zelená, zasunul rychlost, džíp se rozjel, a dokonale posazený na dláždění ulice, zahnul a ujížděl po nábřeží.

Nad konturou hradu hořelo slunce. Lodičky s nedělními veslaři mizely v oslepující výhni reflexů na vodní hladině. Projeli tunelem u Karlových lázní a na Američana znovu dýchly minulé věky ze dvou kostelů, které vyrostly k nebi za tunelem. Oči mu zabloudily ke kulaté báni renesančního dómu, pokryté měděnkou, ale vtom uslyšel dívčin naléhavý hlas:

"Nau linsk! Links!"

Otočil prudce volantem, ale nespustil oči z kamenné sochy jakéhosi krále, z barokního sloupu z hrubozrnného pískovce, ovinutého vinnou révou hojnosti. Nápravy zaskřípěly a nějaká babička směšně uskočila stranou, zapotácela se a byla by upadla, kdyby ji nebyl zachytil muž v placaté čepici.

"Ty blbče!" vykřikl automaticky na Američana, a když uviděl, že vedle něho vlaje plavá kštice dívky v civilu, zahrozil pěstí a dodal: "Ty kurvo vodbarvená!" Babička se vzpamatovala a začala rovněž nadávat.

Dívka v džípu se ohlédla a vyplázla na ně jazyk.

Po mostě jel džíp pomalu, neboť na mostě stály sochy a Američan se o ně zajímal. Jejich stíny se lenivě a v pravidelných intervalech kladly na vojákovu helmu a na světlou hlavu jeho společnice. Z podhledu měly slepé, mrtvé oči.

"Interesting, " řekl Američan. "Who°s that?" zeptal se a ukázal na světce v kněžské rochetě a v biretu, asketické tváře, s pozlacenými hvězdami na pozlaceném kruhu kolem hlavy. Pozlátko smyl z hvězd déšť šesti let války.

"Who°s he?" zeptal se Američan. "St. Ingatius?"

"Najs," řekla plavovláska. Ve vlhkých očích zazářil odlesk světcových hvězd a zhasl, jak přejeli kolem. Další socha zahalila dívčinu tvář stínem, z něhož vystoupily tmavé půlměsíce.

"O.K.," řekl Američan a položil ruku na volant.

Jeli dál.

Když začali šplhat strmou ulicí, vroubenou starobylými domy, která Američanovi připomněla staré rytiny Bostonu v kolejní knihovně, přerušila dívka mlčení.

"Dů fárst fajn," řekla.

Otočil se k ní a usmál se.

"You think so?"

"Du," řekla, "mit auto fáren - durch front?"

"No," řekl. "I'm in the Tank Corps, see? Tanks. Panzer."

"Ou jes!" řekla s obdivem. "Dzec fajn! Aj - aj " zase zapátrala. "Aj laf tenks !"

"That suits me," řekl a dívka horlivě zakývala hlavou.

"Bat ic - šreklich, nicht? Im tenk?"

"Not nice," řekl Američan. "You get claustrophobia."

"Jes," řekla dívka jako papoušek. Američan vytáhl balíček v celofánu.

"Cigarette?"

"Plís," řekla dívka, vzala si cigaretu a podívala se na ni.

"Ou, kejml," řekla. "Aj laf kejml. Ic fajn."

Američan vytáhl zapalovač, vyrobený z nábojnice, a přidržel ho blondýnce před obličejem. Dívce se pod nosem zatřpytil veliký prsten se zlatým slonem.

"Senks," řekla, zadýmala a vzala Američana jemně za ruku. Měl štíhlé, ženské prsty a útlou dlaň. Kdyby to uměla říct, byla by mu řekla, že má ruku jako porodník. Ale nevěděla, jak se řekne porodník, ani anglicky, ani německy. Znala slovo Hebamme, to však se na něj nehodilo. Přejela proto ukazováčkem s tmavorudým nehtem po zlatém slonu a řekla:

"Very najs!"

"Yes," řekl Američan nervózně a ucukl rukou. Pak se ale ovládl a nechal ruku v dívčině dlani. "It belonged to my father, see? He was an ardent Republican." ( Ano. Patřil mému otci. To byl nadšený republikán.) Dívka se chvíli dívala na prsten a pak si ho z ničeho nic přitiskla ke rtům a začala nad ním příst a vrnět jako mladá matka, zamilovaná do svého nemluvněte. Všiml si znova plechových srdíček v jejích uších.

"Slůňátko malý, roztomilý!" říkala, pochovala Američanovu ruku v dlaních, pak si ji přitiskla k tváři a podívala se šikmo vzhůru na Američana.

"You're very beautiful," řekl Američan.

"Vot?" broukla a usmála se.

"You - very nice," řekl.

Zavrtěla hlavou.

"Ou nou," řekla. "Jů - jů only sej - jů vil mich only hepy machn."

"Certainly not," řekl American. "You really are."

V záhybu cesty pod hradem otevřel se jim výhled na kamenný obraz velkoměsta. Věže kostelů nad střechami, šedivý základní tón milionové kulisy, přikryté oponou prachu, kouře a výfukových plynů. Když se cesta nahoře pod hradem vyrovnala, zastavil Američan džíp a zadíval se na město. Kdyby leželo v troskách, vypadalo by odsud skoro stejně. Za poslední dva roky jich viděl mnoho. Kámen, mour, cihly. A lidé, o několik tisíc lidí míň, ale i bez lidí, i když všichni lidé leží mrtví mezi kamením, mourem a cihlami, vypadají města skoro stejně. Jeho mysli, vyprahlé jako tanková bojiště bylo docela snadné narýsovat přes namodralé plátno tohoto města obraz všeobecné pouště. Jednou snad, napadlo ho hlasem bitevní deprese, zůstanou všude jen mrtvá města, hory, skály, řeky, planeta, jako tomu bylo kdysi na počátku a bude tomu tak na věky věků. Nesmrtelná je mrtvá Země.

Planeta. Temné síly její gravitace. Dívka k němu otočila tvář, podobající se voskové svíci.

"Jů laf Prák?" řekla.

Američan se vytrhl ze snění.

"Oh yes," řekl. "It's magnificent."

"Najs?", řekla dívka.

"Wonderful," řekl Američan. Chvilku mlčeli, pak Američan řekl:

"Šáde. Šáde ich nicht Czech šprechn."

"Mach nyx," usmála se dívka. "Vír kenen auch zó šprechn."

"Sure we can," řekl Američan. Zařadil rychlost a džíp se znovu rozjel.

"That's marvellous baroque," řekl Američan, když se díval na sochy gigantů v bráně hradu.

"Jes najs," řekla plavovláska.

"Yes, very nice," vzdychl Američan zamyšleně a vzal dívku pod paží. Přitulila se k němu. Proud pestrých nedělních návštěvníků z venkova je zanesl na malé nádvoří, kde před nimi náhle vyrostla nesmírná výška katedrály. Američan se zaklonil a podíval se vzhůru. Pečlivá pseudogotika dvacátého století vytesala tu s odporně realistickou přesností všechno, co gotika dvanáctého století naznačila v ladných tvarech zhruba opracovaného pískovce, omletých tisícerými dešti dlouhých let. Sošky svatých v této realistické perzifláži vysmívaly se svými životu přiměřenými proporcemi smrtelnému snu figur zapadlého věku, které se chtěly vznést vzhůru do nebes, ale uvízlé nohama v kameni země, protáhly se jako šedivé spirituální žížaly k sladkému srdci milostivého Ježíse.

"Fajn," řekla plavovláska a obrátila šedivé oči k Američanovi. "Jes?"

Američan se ušklíbl.

"Sure," řekl.

"It is olt," řekla plavovláska.

(Je to staré.)

"Is it?" řekl Američan.

"Very olt," řekla dívka.

Vstoupili do chrámu. Chrám byl obrovský. Na lešení, zavěšeném přes dvě kladky od stropu, stál u vrcholku štíhlého okna malíř a pracoval na holubici Ducha Svatého v kamenném oblouku. Paprsky prachu dopadaly šikmými přímkami na náhrobek králů, na vedlejší oltáře, na šlechtické znaky i na zarudlé obličeje tří vyportrétovaných továrníků-patronů postranní kaple, kteří se tam na několik desetiletí nechali zvěčnit jakýmsi akademikem, jenž více než gotiku ctil zrcadlový vkus svých mecenášů. Nyní to byli továrníci bez továren, takže jejich růžové tváře nebudou už nikdy renovovány, ale oni tu ještě řadu let budou klečet a vzývat Boha, který je opustil.

Plavovlasá dívka kráčela s Američanem v ochozu chrámu ke kněžišti. Obešli zezadu hlavní oltář a Američan zůstal stát pod královskou lóží s vladislavskými oblouky. Kdysi tu sedávali hrdí venkovští králové české země a jejich boubelaté královny, s obličeji zavinutými jako vajíčka do bělostných roušek. Ted' byla prázdná.

"Don't you know by any chance," řekl Američan a pak se zarazil. "What's this - do you know?" řekl slovo za slovem.

"Dzis?" řekla dívka a vzdálený, zcela jiný svět jejích očí dýchl na Američana. Opuštěná středověká královská chrámová lóže a tento svět šedivých očí dívky, která se podobala voskové svíci. Její tváře měly mít kožíšek meruňky, ne mdlý přísvit vosku.

"Yeah," řekl Američan. "Do you know?"

"Ajn balkón," řekla dívka.

"Hm," řekl Američan. Chvíli hleděl na kamenné haluze tvořící klenbu nosníků pod balkónem. Jaký byl asi svět opředený těmito haluzemi? Lepší než tenhle, pomyslel si Američan. Otočil se v klidném chrámovém příšeří. Ve stříbrné rakvi odpočíval světec zlatých hvězd a jeho socha stála na mramorovém podstavci vedle katafalku.

"Look here," řekl Američan. "We've seen this one before." Naklonil se k latinskému nápisu na rakvi. "St.

Yoannes Nepomucensis," četl. Vztyčil se a podíval se na plavovlásku.

"St. John of Nepomuk," řekl.

"Jes, najs," řekla dívka.

Když prošli kněžištěm a kráčeli kolem hlavního oltáře, zazněl z vyřezávaných lavic prelátský zpěv. Tuční duchovní tam přezpěvovali latinské hodinky. Mimo čas a v prostoru chrámové lodi nesly se naříkavé, plačtivé, pradávné hlasy, mimo skutečnost lidově demokratického státu, mimo století, mimo víru a nevíru. Ale to, co rozezněly v dívce, která stanula po Američanově boku, nebyla vzpomínka. Kdysi dávno nebo nedávno, v čase, který přestala počítat, byla to jakási církevní slavnost. Průvod se ubíral z chrámu kamenným nádvořím, branou s giganty a do vrat arcibiskupského paláce, provázen neustávajícím kýváním kadidelnic a vyzváněním zvonů, kadidelnic v rukou světlovlasých i kadeřavých mladých mužů v bělostných rochetách. Za nimi, sevřen průvodem divadelních biskupů s pozlacenými čepicemi a s berlami jako svatý Mikuláš, mrňavoučký arcibiskup, o němž se říkalo, že se vrátil z koncentráku. Za ním opět zástup mladých mužů v černých sukních s fialovými šerpami, vzhledných, vážných, zasmušilých. Zvolna se ubírali zamračeným dnem jako veliký tyátr, inscenovaný jen proto, že k moci ve státě se drali komunisté; jim navzdory; snad už nikdo tomu nevěřil, nemohl věřit; vyprchala z toho ona základní nádhera nepochybující víry. Plavovlasá dívka se tehdy dívala na ty mladé muže v černých sukních, na malého arcibiskupa, na několik tmavých Taliánů z papežské nunciatury v kněžské nádheře, kteří jako by tvořili osobní stráž drobného primasa a vypadali příliš chytře, aby mohli věřit. V neurčité vzpomínce šel znovu ten duchový průvod, ale dívka neuvažovala, tehdy ani ted', o otázkách víry a nevíry, moci světské a duchovní, o moci vůbec, ani o hodnotách a smyslu lidského života, o všech těch věcech, které si vymýšlejí sytí a zlí, zlí a nebezpeční, neboť mívala kdysi hlad, často křičela hrůzou a nikdy nikoho neposlala na smrt.

V královské kryptě byl průvodce, který vysvětloval, co a jak. V elektricky osvětlené kobce stála králova rakev a kolem ní schránky s jeho manželkami.

"Jako první choť," vykládal průvodce, "pojal Otec vlasti Markétu, dceru krále francouzského. Ihned po její smrti oženil se z politických důvodů podruhé. Ač sám již zralého věku, pojal za manželku tehdy teprve třináctiletou Annu, dceru vévody pomořanského..."

Američan přestal naslouchat slovům, kterým stejně nerozuměl, neboť vedle sebe zaslechl naléhavý hlas.

"Helou," říkala dívka se zájmem, jaký u ní do té doby nepoznal. "Hýr? Dzis is - dzis is dz kink - fátr der nación."

" This one?" Američan se podíval na bronzovou rakev.

"Hír," řekla dívka a ukázala na vedlejší truhlu, "his wumen."

"His wife, I see," řekl Američan.

"Erste," řekla dívka a ukázala palec. Vosková tvář planula zájmem.

"I see," řekl Američan.

"Dort," ukázala na další rakev, "dý cvajte!" Vztyčila dva prsty.

" Indeed!" řekl Američan.

"Ší - " řekla blondýnka nadšeně, "ší - only dzertýn jírs, sí?" řekla. "Only dzertýn jírs ven ší - hajratet der kénik.

Meridz kink," dodala v návalu jazykové inspirace.

"Really?" řekl Američan.

"Jes," řekla dívka. "Only dzertýn - ší meri."

"And the king - " řekl Američan, "what did he do? Was he an important personality in the history of your nation?"

(A ten král- co dělal? Byla to důležitá osobnost v dějinách vašeho národa?)

"Sory," řekla dívka.

"The king," řekl Američan. "Der König," pokračoval.

Dívka přikývla. Američan řekl:

"He - important? Famous?"

Plavovláska na něj zírala napjatě a nechápavě.

"Big king?" řekl Američan.

"Ou jes!" zvolala dívka. "Hí - very - fajn. Hí mejk - bryke, sí? Dý brike - vír fárn mit dem džíp. Vó dý - dý - "

hledala výraz.

"What bridge?" zeptal se Američan.

"Jes, brič. Dz brič vó dý - dý figůrn - aus štajn - "

"I see, the statues."

"Jes - dý stečůz," řekla dívka. "Dý brike hí mejk."

"Really?"

"Jes. Ent jů nou vot hí mejk dz brič?"

"Beg your pardon?" řekl Američan.

"Jes?" řekla tázavě.

"I didn't - I nix frštén," řekl Američan.

Svraštila obočí. Pak ukázala na Američana.

"Jů nou," řekla.

"Yes," řekl Američan.

"Vot hí," řekla a ukázala na královu rakev.

"Yes," řekl Američan.

"Gemacht dý brike - aus vot?" řekla.

"I see," řekl Američan. "You mean what did he built the bridge with?" (Aha. Myslíš, z čeho ten most vystavěl?)

"Jes," řekla blondýnka. "Jů nou?"

"No," řekl Američan. "Stone, I suppose."

Dívka udělala pauzu. Červený make-up na rtech se protáhl v usměvavý půloblouček a na jeho koncích se vytvořily dolíčky. Snad měla takové i ta třináctiletá česká královna, kdoví, pomyslel si Američan. Pak řekla dívka vítězně:

"Eks!"

"What?"

"Ajr," řekla dívka šťastně. "Eks. Hí mejk dz brič aus eks!"

Byli už na odchodu, ale tu si Američan všiml muže, který prodával vstupenky na věž.

"What's this?" Otázal se.

"Turm," řekla dívka. "Séhn Prák."

"O. K.," řekl Američan. "Lets go up."

Ale dívka zůstala stát. Otočil se k ní.

"Ic," řekla "ic zér hóch."

"Never mind," řekl Američan. Pak se usmál. "I can carry you, if you get tired." (To nevadí, ponesu tě v náručí, jestli budeš unavená.)

"Ic - auch šón fíl úr," řekla dívka.

Američan pohlédl na hodinky.

"Quarter past six," řekl. "Just ten minutes more, please," řekl. "Please!"

" But dzen ví go?"

"Sure," řekl Američan. "Then we go some place - din ner - eat - essen."

"Jes," řekla dívka spokojeně. "Und tancn!"

Schody byly strmé. Šli za sebou. Američan hleděl dívce na nohy. Evropa je plná krásných věcí, pomyslel si.

Krásných a zničených. Pohlédl na dívčina štíhlá lýtka. Takové nohy, věž katedrály, secesní kavárna, tvář kočky, racek letící s nožičkami přitisknutými k břichu pod obloukem středověkého mostu, lovecký ohař, soustředěný na černý bod svého nosu, ubíhající po stopě zraněné lišky. Evropa. A plavé vlasy, které jiskří zlatem bezcenných lidských kadeří. Vzpomněl si na vlasy své ženy.

A spojily se v něm náhle představy těch dvou rozdílných ženských osudů, osudů všech lidí, které za poslední dva roky potkal v Anglii, ve Francii, v okupovaném Německu, osudy všech lidí na téhle strašné jediné Zemi, osudy, spjaté tou mlčenlivou, hroznou Zemí. Zdálo se mu, že slyší ještě temné řinčení ujíždějících tanků, a skoro mu sevřela hrdlo bitevní tíseň, když vyšli na ochoz věže a ochoz obklopovala krvavá západní obloha, jakoby vznícená nesmímým požárem války. Ale když přistoupil až k ochozu, uviděl město. Proměnilo se v oponu z tureckého medu. Jako žluté mandle zářily z něho stovky oken a v nich uvězněná večerní slunce. Také na hrotech věží se leskly pozlacené svatozáře, plamenné glorioly, cípaté kališnické hostie, zlaté koule a báně jako řeřavé uhlíky v nesmírném dohořívajícím ohništi.

"Beautiful," řekl po chvilce. "And incredible. A dream of the past in stone." (Krásné. A neuvěřitelné. Kamenný sen minulosti.)

"Jes," řekla plavovláska. "Ic fajn."

Pak mlčeli. Na východě jakoby z propadliště začala nad město stoupat temná nádhera noci a vlhkých hvězd.

Leskly se jako dívčiny vlhké oči. Nad nimi přecházela obloha zvolna paletou zespoda ozářených oblak v oranž a krev západu, do níž se nořilo prastaré, diluviální slunce jako obrovský rudý zadek diluviálního mastodonta.

Všechno to bylo jako fantastická iluze, jako pohyblivý obraz hořících barev a větru, minulosti a všech věků, které uplynuly, a lidé na ochozu viseli v samém středu té prostorné koule horizontu, nad odtékáním dne, nad nevábnou tváří života v tomto strašlivém století.

"Dzér!" řekla najednou dívka a ukázala do zlatočernošedé hmoty v hloubce údolí. "Dzér stejšn." (Tamhle!

Tamhle nádraží.)

"Beg your pardon," řekl Američan.

"Stejšn," opakovala. "Štación - cýge!"

"Štación?" řekl nechápavě.

"Jes. Vilzn stejšn."

Američan se ještě jednou rozhlédl po tom přeludném dohořívajícím ohništi starého města v údolí.

"O. K." řekl potom. "Let's go some place."

Když sjížděli pomalu strmou ulicí dolů k městu - pouliční plynové lucerny byly už rozsvícené - řekl Američan:

"It's good you speak German. Otherwise we - " zarazil se a začal znovu: "Gut du šprichst dojč. Vír kenen šprechn."

"Ou jes," řekla dívka. "Ich hap in dojčland gelernt. Ich vár dort. Im Berlin.

"Were you?" řekl Američan. "Ich auch. Wan ist das - in Berlín. Wan - frštén?"

"Im krík," řekla dívka.

"Oh, I see. Lange?"

"Jes. Cvaj járe."

"Cvaj járe, I see. Šlecht - nich vár?"

"Jes," řekla blondýnka. "Bombardýrn. Frštén? Emeriken eropléns. Bomben. Very bed. Šreklich."

"Yes, I see," řekl Američan.

"Fajnt eropléns," řekla dívka. "Fíle bombs. Vír jéde nacht nicht šláfn... Nou slíp."

"I see," řekl Američan.

"Autch ták. Emeriken am ták, ingliš najt."

"Yes, I know," řekl Američan.

"Bat dzec forbaj," řekla dívka. "Frštén? Dzec finyš. Das ist ales vek. Forbaj, frštén?"

"Sure," řekl Američan. "That's gone. Forever. Let's go get some grub." (Jistě. To je všechno pryč. Navždycky.

Pojedem se nadlábnout.)

Šlápl na plyn a džíp se rozjel plnou rychlostí z kopce k městu.

V půl deváté byla už plavovláska pod parou. Ale Američan snesl hodně. Orchestr, piano, tenorsaxofon, trubka, kytara, baterie bubnů a zpěvačka se rovněž dostávali do varu. Američan platil dolary, a dostalo se jim proto jídel, jaká dívka dosud v životě ani neviděla. Byla šťastná. Potom pila hladově víno a nyní byla pod parou. Vrchní, popoháněný obrázky Washingtona, donesl dokonce jakýsi koktejl. Dívka odložila poslední zbytky mravnostních konvencí a lepila se při tanci na Američana všemi body svého těla, jejichž funkci znala a ovládala. Ale Američan se nemohl ponořit pod čáru ponoru, která odděluje bídný svět střízlivosti od šťastné říše milosrdného alkoholu.

Dívka marně pohybovala stehny a tiskla zrůžovělou tvář na jeho oholený obličej. Američan byl beznadějně střízlivý a zoufalý ve své střízlivosti. Netiskl ji víc než je nutné, neopětoval její intenzivní projevy náklonnosti.

Když dohráli, vzdychla a šla si sednout. Američan usedl naproti a zapálil si cigaretu. Díval se na ni kouřem.

"Giv mí, plís," natáhla ruku.

Podal jí cigaretu. Pak znovu seděli. Američan se na ni díval, ale neměl se k ničemu. Napila se.

"You were telling me before - what were you - was machst du in Berlin?" zeptal se Američan.

"Im Berlín?" řekla a podepřela si plavou hlavu. "Ou nyx. Eroplén fabrik. Nyx."

"I see. Und - was machst du - now?"

"Nyx. Frkojferin."

"What's that?"

"Vel - gešeft - byznys, jes? Frkaufn -- štrymfe - kravatn - kloc, sí?"

"I see," řekl Američan a odmlčel se. Pak se napil z číšky se žlutavým koktejlem. Také dívka se žíznivě napila.

"It's not very interesting, is it?" řekl Američan.

"Sory," řekla dívka.

"Not nice - is it?"

"Nou - ic - ic blét."

"Blét?"

"Jes, blét. Not najs. Šreklich. Sí?"

"I see," řekl Američan.

"Und dů - was machst dů?" zeptala se dívka.

"Me?" řekl Američan. "Well - I teach, see? English and American History. Frštén?"

"Sory," řekla dívka.

"Teach," opakoval zřetelně. "In a college. Lérer."

"Lérer?"

"Yes, lérer. Frštén?"

"Sory," řekla znovu. "Voc it?"

"Well," řekl. "Young people - like you - junge médchen - nyx visn fon history - I tell them - "

"Ou aj nou!" přerušila ho. "History - lajk dz kink. Kinks end kríks!"

"Yes. Kings and wars. I teach about them. Ich lerne junge médchen and boys."

"Šůle?" řekla dívka.

"Yes."

"Zou jů - "

"Teacher."

"Týčr?"

"Yes, teacher."

"Dzec najs," řekla plavovláska a zvedla číšku. "Tů šůle!" řekla.

"To nothing!" řekl Američan.

Z orchestru zaklinkalo piano. Bledé prsty klavíristovy se rozběhly po klávesnici. K mikrofonu přistoupila zpěvačka a začala zpívat hlubokým altem:

Položím hlavu svou

někde na kolej studenou...

"You have a brother?" řekl Američan.

"Jes, e bradzr," řekla blondýnka. "Hís bombenkrypl - nůr ajn fůs - macht gešefte - emerikn sigarets, čůingam, kafé, šnaps."

"He doesn't have a steady job?" řekl Američan. "Er nicht arbajtn? Nůr gešefte?"

"Nůr gešefte," řekla dívka. "Nicht šprechn fon ím. Šprich fon laf!"

"Yeah," řekl Američan, který se nemohl opít. Zato dívka už pít nemusela. Měla dost. Američan měl hlavu podivně jasnou, strašlivě střízlivou.

"Do you love someone?" řekl. "Dů líbst ajn man?"

"Jes," řekla dívka. "Jů."

"Sure," řekl Američan. "But I mean - have ou a sweetheart? Dů hast ajn - darling?"

"Šůr," řekla dívka.

"Who's he? Was - was ist er?"

"Gešeft," řekla. "Nicht fon ím ject šprechen. Aj laf jů!"

"Sure," řekl Američan. "And - you plan to marry him?"

"Sory?"

"Marry him - you and he - " vzal dívku za ruku a naznačil navlékání svatebního prstýnku. "You," řekl, "and your boyfriend."

Zavrtěla prudce hlavou.

"Ou nou," řekla. "Aj mery jů!"

"Sure," řekl Američan. "You marry him."

"Nou, aj mery jů!" zablábolila tvrdohlavě a pohodila hlavou. Plavé kadeře jí přikryly tvář. "Aj mery jů!"

vykřikla.

"No," řekl Američan.

"Jes!"

"No," řekl Američan. "You can't."

"Vot?"

"Kannst nicht."

"Jes. Aj ken."

"You can't. But I'll make you a present of a pair of nylons for your wedding," řekl.

Z alkoholických mlžin zazářilo dívce to slovo.

"Najlons?" řekla dychtivě a radostně.

"Yes," řekl Američan. "A present - for you - when Hochzeit."

"Mí najlons," řekla dívka. "Prezent?"

"Yes," řekl Američan. "You nylons."

"Dárling!" vykřikla dívka a v opilém nadšení se ho pokusila obejmout.

"All right," řekl Američan a vzal ji za ruce. "But you shouldn't drink so much. You're too young for that sort of thing." (No dobře. Ale neměla bys tolik pít. Na takové věci jsi moc mladá.)

"Sory," škytla dívka. Ne už módní kresbička, napadlo Američana, ale opilá figurka z comics. "Nicht trinken - so much," řekl. "You young - nice - the war is forbaj - you must think of your future."

"Fjučr!" zasmála se, komicky půvabná ve své opici, a pak se začala mazlit s tím novým a naprosto neznámým slovíčkem, které dráždilo sluch mazlivě měkkými hláskami. "Fjučr!" opakovala s patosem ožralků a zatřepala plavou kšticí. "Fjučr. Jů fjučr. Fjučr, fjučr, fjučr. Jů dárlink fjučr. Aj laf jů, fjučr!"

Na pódiu u mikrofonu zpívala chraplavě zpěvačka:

A vlaky, až pojedou,

starosti mi z hlavy vyženou...

Pak se potáceli mezi ostatními ožralými páry na parketu.

"Ajm bezofn," pravila plavovláska.

"Yes. Never mind," řekl Američan.

"Baj aj - aj - ajm najs."

"Yes. You'r nice."

"Nou ajm - ajm blét, sí?"

"Yes. Never mind."

"Bezofn."

"Okay. You're a nice girl."

"Nou. Ajm not najs, sí? Ajm - ajm fajn bat not najs, sí?"

"O. K.," řekl.

"Fajn, sí?" naléhala. "Bat not najs. Ajm - bezofn."

"You are. But you'll be okay. You're a nice and a fine girl."(To jsi. Ale budeš zas v pořádku. Jsi hodné a prima děvče.)

"Fajn gol," zabručela spokojeně. "Jů najs boj."

"Well, " řekl Američan.

"Jes! Najs boj! End ajm - hepi!" řekla.

"Then it's okay," řekl Američan.

"Ic oukej!" řekla plavovláska.

Potom se Američan konečně také nadral. Nahoře v pokoji byla jen jedna postel a potom leželi na zádech, dívčina plavá hlava v důlku Američanova bicepsu a hrudního svalu, a Američan, už zase vystřízlivělý, hleděl zamyšleně na lesklá plechová srdíčka, která si opilá dívka zapomněla vyndat z uší. Po stropě ujížděla světla automobilů dole na ulici a za oknem se rozsvěcel červený, zelený a oranžový signál na křižovatce. Dívka pravidelně oddychovala.

Měla dost. Spala.

Američan ještě chvíli ležel. Pak opatrně vstal, odešel k umývadlu, umyl si obličej studenou vodou a oblékl se.

Potom přistoupil k oknu a pohlédl ven. Dole na chodníku se potácel hlouček opilců. Do pokoje hlasitě doléhal jejich zpěv.

Američan se ohlédl na dívku. Nahá, líbezná paže objímala prázdné místo na polštáři. Přes spící obličej spadaly plavé vlasy. Šero v pokoji proměňovalo všechno v krásný obraz, krásnější nežli skutečnost. Protože obraz je jen zachycením okamžiku, není na něm ani minulost, ani budoucnost. Proto může být krásný.

Američan se otočil zpátky k oknu. Za oknem osvětlovaly reflektory z nějakých důvodů průčelí vysokého chrámu zlatou svatozář kolem sochy světce na kamenném štítě. Pod mlčící klenbou, v atlasem vystlaném svatostánku dřímal bílý symbol betlémskéo pacholete. Z dálek noční oblohy znělo slabé vrčení. Mezi bílými hvězdami plulo rychle červené a zelené světýlko neviditelného letadla.

"Oh, hell!" řekl Američan polohlasem a hleděl na noc, na chrám, na vzdalující se opilé noční chodce. Potom se otočil a podíval se ještě jednou na plavovlásku. Kadeře se jí odhrnuly z čela a bylo jí vidět obličej, prázdný a bez znaků inteligence, ale živý, líbezný, dívčí obličej. Dopadala naň záře reflektorů, odrážející se od průčelí chrámu.

Ale Američan věděl, že o osudu této dívky nebude rozhodovat betlémské pachole, ale mnohem spíš betlémská ocel.

Otočil se, na světlý obláček dívčina kombiné na židli položil balíček s nylonkami a desetidolarovou bankovkou a bez ohlédnutí vyšel na chodbu a zavřel za sebou dveře.

1946

Divák v únorové noci

Marii

… Život… je vlastně vždycky jenom tragédie;

ale v jednotlivostech má charakter veselohry…

ARTHUR SCHOPENHAUER

Seděli jsme právě v Bulváru v boxu, když jsme to uslyšeli. Ozvalo se to zezdola za oknem, nějak zoufale a odhodlaně a vzdorovitě. Ať žije prezident Beneš. Freddy vstal a podíval se z okna. Viděl jsem, jak se mu rozšířily oči. Pak docela mimovolně zvedl ruku, pokynul těm dole a řekl přiškrceným hlasem „Nazdar“. Bylo vidět, že to je síla zvyku.

„Co je?“ zeptal se Dóďa.

„Študáci,“ řekl Freddy a díval se pořád z okna. „Študáci nebo co. Maj vlajku a vobraz Masaryka.“

Vstali jsme a podívali jsme se taky z okna. Po Václaváku táh skromný dav, nějakých dvě stě, tři sta mladých kluků a holek, vpředu nes jeden bledý vytáhlý vlajku a tvářil se smrtelně vážně a kousek za ním nesli veliký obraz prezidenta Masaryka, jak ho měli někde schovaný od sjezdu. Byli to zřejmě národní socialisti.

„Podívejte! Támhle je Tom,“ řekl Dóďa.

„Kde?“ zeptal jsem se.“

„Támhle. Jak nesou ten vobraz, tak kousek za nima.

Díval jsem se, ale nemoh jsem ho najít.

„Vidíš? A vedle něj je Věra. Vidíš?“

Vtom jsem je spatřil. Tom šel bez klobouku a kolem krku měl barevnou šálu a Věra kouřila cigaretu. Bylo vidět, že je rozčilená. Napadlo mi, jak budou zítra psát o provokaci zlaté mládeže. A byla to blbost. Neměli to dělat takhle. Měli se na to ustrojit víc civilně. Prohlížel jsem si ty demonstranty a bylo mi blbě, jak jim sami dávali zbraň do ruky. Ovšem. Každý druhý kluk měl vysoké podrážky ze surové gumy. A holky kouřily. Ovšem. Zlatá mládež, potápkové, napíšou o tom a tím se to odbude, protože samozřejmě potápka nemůže mít žádné

vlastenecké city a tak podobně. Bylo to blbé.

„Jak se tam dostali?“ zeptal jsem se.

„Tom je přeci zuřivej nársoc,“ řekl Freddy.

„To sem ani nevěděl.“

„No jó. A Věra je myslim eště horší.“

„Já myslel, že sou bezpartajní.“

„Kdepak,“ Freddy zmlkl a hleděl z okna. Viděl jsem, že jim drží palce. Já sám se na to díval dost chladně, ale znal jsem ten pocit, který Freddy asi měl. Vlna souhlasu a radosti, že člověk není sám, a taková provokativní radost, že jim dokazujem, že se nebojíme. Se mnou samým to nehnulo. Necítil jsem to tak stoprocentně. Jednak jsem měl pochyby, kdo vlastně má pravdu, a díval jsem se na to všechno tak trochu jako na velké divadlo. Je to třeba zvrhlé, ale já z toho měl radost. Že se něco děje. Že se zas něco děje a že jsem v tom. Vidět ulice plné lidí a demonstrace a cítit ve vzduchu to napětí, vidět sonyboje a bajonety a zvláštní vydání novin, to bylo moje. Od revoluce mi nebylo tak dobře a vzrušeně. Bylo to skoro zas jako za války. Tohle bylo, ať to je jakkoli nelidské, lepší než ten blbý zatuchlý mír.

„Sakra,“ řekl Freddy. „Dem tam. Poďte. Dem s nima.“

„Neblbni, řekl Dóďa. „Buď rád, že ses do ničeho nezamotal.“

Freddy pořád koukal z okna a hryzal si rty.

„Houby,“ řekl. „Dem tam. Já du. Poďte.“

„Řikám ti, neblbni, čoeče. Začnou do nich střílet a pak budeš-“

„Ale hlouposti. Tak ať začnou. Jen ať si to zkusej a uviděj!“

„Hovno uviděj,“ řekl Dóďa. „Sedni si, čoeče, a seď. Buď rád, že sme tu za větrem.“

Díval jsem se na ně a bavilo mě to. Freddy byl hrozně vášnivý, když šlo o politiku. Do smrti nezapomenu, jak dal přes hubu jednomu sonybojovi při sjezdu mladých nársoc. Takový byl. A komunisty by vraždil na místě.

„Ty vole,“ řekl Dóďovi. „A co si myslíš, že bude, dyž budou všichni takhle sedět?“

„Hovno bude.“

„Ano. To bude protože komunisti všechno sežerou.“

„Ty tý vaší pitomý partaji nepomůžeš.“

„Ne. Ale dyž tam pudou všichni-“

„Tak se poserete všichni dohromady. Čoeče, co chcete dělat proti automatum?“

„Však voni se nevodvážej střílet.“

„Ale vodvážej. Viděls je, ne? Viděls ty vizáže.“

V tom měl Dóďa pravdu. Všim jsem si jich taky, sonybojů, jak se odpoledne procházeli ve dvojicích po Václaváku s automatem na prsou a z obličejů jim bylo vidět, jak jim to dělá dobře, flákat se tam tak mezi davem a vidět, jak z nich mají všichni strach.

Freddy zaťal zuby a zase se zahryzl do rtů. Za oknem znělo slábnoucí volání. Ať si kdo chce co chce říká, my jsme děti Masaryka, volali. Vstal jsem a zahlédl jsem ještě tu vlajku, jak se kymácela na Můstku. Lidi na chodnících stáli rozpačitě, někteří, ale málokteří, zamávali a vykřikli „Nazdar“, ale většinou se na ně jen užasle a bezvýrazně dívali a zřejmě s nima naplno souhlasili. Ale měli strach. Viděl jsem, že mají strach a že to všechno dopadne mizerně. S tímhle davem se nedalo nic dělat. Vlastně to nebyl dav. To byli pořád jednotlivci a byli by rádi něco dělali, ale báli se o kůži.

„Poďte ven, řekl sem.

Dóďa se na mě podíval.

„Ty chceš taky do toho lízt?“

„Ne. Jen tak se chci podívat po ulicích.“

„Tak dem,“ řekl rychle Freddy a vstal.

„Chlapci, nechoďte,“ řekl Dóďa.

„Ale poď. Dyť my nikam nepudem,“ řekl jsem.

„Nech ho, dyž má strach blbec, řekl Fredd.

„Ty vole,“ řekl Dóďa pohrdavě a vstal. „Mně je to jedno a já se taky do ničeho míchat nebudu, to vám řikám zrovna. Kdo se chce mermomocí do něčeho navízt, prosim.“

„Tak dem,“ řekl Freddy. „Pane vrchní!“ zavolal… Vrchní přiběhl, jako by se nic nedělo, a začli jsme platit.

Dóďa si od něho koupil cigarety. Byl klidný. Rozhodně klidnější než Freddy a vypadal starší. Už jsem se nemoh dočkat, až budem venku.

Vešli jsme do pasáže, která byla plná lidí, a byl mráz. V černém rámu pasáže svítilo Václavské náměstí se sněhem a blátem. Byli jsme venku.

„Dem dólu,“ řekl Freddy. Věděl jsem, proč tam chce. Šel tam ten průvod. Ovšem. Zahnuli jsme dolů. Všude bylo nezvykle mnoho lidí. Bylo jasno a zima a lidé chodili ve dvou hustých proudech, pomalu a čekali.

Z Baťovy pasáže se vynořil oddíl sonybojů. Zastavili jsme se, abychom je nechali přejít. Díval jsem se jim do obličejů, abych viděl, jak se tváří. Byli to většinou obtloustlejší tatíci a bylo jim trapně. Vedl je nějaký nařvaný fracek a ten šel tak rychle, že mu většina sotva stačila. Měl automat pod paží a připadal si důležitý a vojenský.

Zřejmě se vžíval do své policejní role. Napadlo mě, čím se jeho pocity asi liší od pocitů těch šucpolicajtů, kteří to tady čistili v listopadu třicet devět. Asi ničím. Tatíci v esenbáckých uniformách natahovali zoufale nohy, klouzali po náledí a potili se. Ti neměli automaty. Jen nějaké obyčejné flinty přes rameno. Freddy mi vzal tu myšlenku z úst.

„Tak co? Ty by si asi určitě něco začli, co?“ řekl.

„Však to sou ty nespolehlivý. Stejně je někam vodváděj. Ty by taky proti vám neposlali.“

„Dyť je jich věčina takovejch.“

„Prosimtě. Seš slepej ne?“

„Ale však ty mladý by si to taky rozmysleli.“

„Ty si myslíš, že myslej?“ řekl Dóďa ironicky. „Prosimtě, ty dělaj, co jim naříděj. Úplně jak Němci.“

Freddy mlčel.

„To je kuratórium, čoeče,“ mluvil dál Dóďa. „To sou všechno vodchovanci kuratória. Tyhle chlapi sou pro mě úplně stejný jak esesáci. Ať někdo řiká, že jenom Němci byli takový zvířata. V každým národě sou takový zvířata.“

Dóďa se dostával do ráže. On doved nesmírně nadávat, když se do ní dostal. Najednou neměl vůbec strach. Ale to byl on. Řvát do davu by nešel. Ale sám uměl mluvit, nahlas a tak, že to všichni kolem museli slyšet. Za války to taky dělal. Dva dni po tom, co chcíp Heydrich, začal u City nadávat na Franka a na německá zvěrstva, že všichni, kdo stáli s ním, dostali strach a utekli. Ale nestalo se mu nikdy nic. Měl štěstí.

„Kdy má mluvit Beneš?“ zeptal jsem se, abych ho umlčel.

„Ten nebude,“ řekl lakonicky.

„Jak to?“ řekl vyzývavě Freddy.

„Prosimtě. Nepustěj ho do rozhlasu. Jako Majera.“

„Nekecej. Beneše tam pustěj.“

„No uvidíme.“

„Beneše tam musej pustit, protože by z toho měli mezinárodní vostudu.“

„Co?“

„Co?“

„Cos to řek?“ řekl Dóďa nepříjemně.

„Co?“

„Cos to řek? Mezinárodní vostudu?“ pokračoval ironicky.

„No samo.“

„Ty myslíš, že komunistum záleží na mezinárodní vostudě? To seš teda naivní, čoeče.“

Freddy zrudnul.

„Já ti řikám, že tam Beneše pustěj, protože Beneš má autoritu u celýho národa, že, i u komunistů.“

„Ty seš taky,“ řekl Dóďa útrpně. „Co vás prosimtě učili v těch vašich ideologickejch kursech?“

„No a jak si představuješ, že Beneše nepustěj?“

„A jak ty si představuješ, že ho pustěj? Čoeče, vod který doby nevíš, že komunisti maj taktiku a že jim nezáleží na tom, jak dosáhnou svýho, jen dyž svýho dosáhnou. Nebo ty jim věříš, dyž ze sebe dělaj teď vlastence a tak?“

Freddy mlčel.

„Ty myslíš, že jim záleží na mezinárodní vostudě?“ pokračoval Dóďa. „Nebo jestli má Beneš autoritu, nebo ne?

Čoeče, tohle všechno provádí pár chlapů, který velej, a závodní milice a esenbé vystrčej bajonety a davy skákaj a řvou, co se jim poručí. Jen se podívej, jak jim to klape.“

„Co jim klape?“ řekl vzdorovitě Freddy.

„Všechno. Jen se podívej. Rozhlas zpívá, jak chtěj, lid manifestuje, závodní organizace posílaj protesty.“

„Však vono jim to přestane klapat!“

„Kdy? A proč?“ řekl znovu nepříjemně Dóďa. Jeho pichlavé oči se stáhly do úzkých čárek a naklonil se k Freddymu. Měl ďábelský výraz. Sakra, viděl jsem málo lidí s tak pekelným výrazem. Byl úplně ztělesněný chladný rozum a říkal přesně to, co jsem taky věděl, ale na čem mně tak nezáleželo. A pak, nechtěl jsem Freddymu bořit iluze. V tom jsem se taky od Dódi jedině lišil. Že mně to bylo celkem jedno, jestli to komunistum klapne nebo ne, kdežto Dóďovi na tom záleželo. Věděl jsem, jak mu na tom záleží. Ale byl úplně nemilosrdný sám k sobě. Nebo z toho měl možná nějakou perverzní radost a rozkoš. Nevím. Ale mluvil jasně a studeně a přesně.

„Těm to nepřestane klapat, čoeče. Copak nevidíš, že je to všechno prohraný?“ „Eště neni,“ přerušil ho Freddy.

Ale Dóďa si toho nevšímal a pokračoval:

Že je to všechno ztracený? Komunisti to maj už v kapse. Tohle všechno je jen epizoda v tragédii celý východní Evropy. V tom už na nás nebo na nějaký nársocpartaji vůbec nezáleží. Z toho už nás vytáhne jenom jedna věc.“

„A jaká?“

Dóďa se k Freddymu ještě víc naklonil a kolem rtů mu vyskočil cynický úsměv. Naklonil jsem se k němu taky, abych to slyšel. Věděl jsem ovšem, co řekne, ale chtěl jsem to slyšet. Bylo dobré to slyšet.

Jenom válka,“ řekl Dóďa a narovnal se. Bylo to zajímavé vidět, jak na to Freddy reagoval. Chtěl něco namítnout, ale pak mu najednou bylo jasné, že má Dóďa pravdu. A přece válka - ve Freddym vězel taky ten podvědomý odpor k válce. To byl ten rozdíl proti devětatřicátému roku. Tenkrát ho neměl. Nikdo ho tenkrát neměl. A dnes všichni rozpačitěli. Říkali sice jako Dóďa, že to je všechno stejné, ty metody a esenbé a tak, ale cítili, že to není stejné.

A z války na ně šla hrůza. Protože tohle by nebyla válka proti Němcům, asi. Mně to bylo jedno. Věděl jsem, co cítí, nějak jsem to cítil s nima, ale mně to bylo jedno. Pro mě válka byla něco jiného. Já taky věděl o tom zabíjení a tak. Ale pro mě válka byla něco jiného. A bylo mi dobře z těch vzrušených davů v ulicích. Najednou jsem uviděl Petra, jak se žene Václavákem vzhůru. Měl rozepjatý zimník a spěchal.

„Ahoj, Petře!“ zavolal jsem na něho.

Zarazil se a rozhlížel se kolem. Měl krátkozraké oči za brejličkami.

„Kam se ženeš?“

„Á nazdar,“ řekl radostně, jak nás uviděl.

„Nazdar. Kam se ženeš?“

Přistoupil k nám a řekl vzrušeně:

„Jdu ze sekretariátu. Policie tam dělá prohlídku.“

„Co?“ řekl Freddy.

Prohlížejí sekretariát. Mají tam tři kamióny s esenbákama a těžkej kulomet.“

„A to proti tomu nikdo nic nedělá?“ rozčílil se Freddy.

Petr pokrčil rameny.

„Právo se nedává, právo se bere,“ zacitoval Dóďa chladně. „Macht geht vor Recht.“

„Jo, to máš pravdu,“ řekl smutně Petr a zakýval hlavou.

„Už to tu máme zas jako za Německa.“

„Tak co?“ obrátil se Dóďa na Freddyho. „Co? Pustěj Beneše do rozhlasu?“

Bylo mně Freddyho líto. Stál rudý a bezmocný.

„Dem tam,“ řekl. „Poďte.“

„Jo, já se s váma rozloučím, protože spěchám,“ řekl Petr.

„Kam deš?“ zeptal jsem se.

„Domu. Moje paní má o mě strach, to víte.

„No tak to di,“ řekl jsem, abysme se ho rychle zbavili.

Byl jsem mu vděčný za informaci, ale teď už jsem chtěl honem jít. Už jsem chtěl vidět ten kulomet. Bože! Jak já chtěl vidět ten kulomet. Je to zvláštní, ale v té chvíli jsem opravdu nemyslel na nic jiného.

„Tak já du. Tak nazdar, řekl Petr.

„Ahoj,“ řekli jsme a pustili jsme se přes Václavák. Dole na křižovatce stál sonyboj bez automatu a docela normálně řídil provoz. Bylo to divné. Šli jsme po Příkopech a vtom jsem si všiml, že davy nějak houstnou. Dveře u Svatého Kříže byly otevřené a vylévalo se z nich žluté světlo. Jak jsme šli kolem, podíval jsem se dovnitř.

Zahlédl jsem zrovna kněze v bílém ornátě se zlatem, jak stojí zalit jasem u oltáře, a zaslechl jsem hučení nějaké modlitby. Vypadalo to klidně, ale věděl jsem, že ty lidi uvnitř nejsou klidní. Jenom snad ten kněz. Vždycky jsem si myslil, že kněz musí být v každé situaci klidný. Patřilo to k tomu být knězem. Nevěřil jsem sice nikdy na Pánaboha, aspoň na toho církevního ne, ale nějak jsem byl přesvědčen, že kdybych byl knězem, byl bych taky vždycky klidný. Že bych nějak neměl co ztratit nebo co, nebo že bych byl tak nějak bezpečný, že bych to měl na beton s nebem a tak, prostě, byl bych klidný. Ale teď jsem nebyl. Teď se do mě pomalu nalévalo vzrušení z toho davu.

„Pane,“ řekl jsem. „Nějak to přibejvá.“

„Chlapi, počkejte,“ pravil Dóďa. „Nežeňte se do toho.“

„Tak tady zůstaň, dyž máš strach,“ řekl Freddy. „Poď,“ řekl mi. Věděl jsem, že Dóďa nemá strach. Byla to u něho spíš taková nechuť. Nechuť k davu. Být v tom a být tím smýkán ze strany na stranu a nacpán do průjezdů a eventuálně nacpán do zeleného antonu. Zastavil jsem se.

„Ale tak poď, Dóďo. Vždyť si dáme pozor.“

„Ne, chlapi, já tam nejdu. Je to blbost a nemá to cenu.“

„Ale tak poď. Řikám ti, že se jen kouknem a pudem.“

„A přilítnou sonybojové a seberou náhodou zrovna vás a budete z toho mít nepříjemnosti. Já vím.“

„Nech ho,“ řekl Freddy.

„Tak vážně, Dóďo. Jen se podíváme, jestli tam stojí ten kulomet, a hned zas dem. “ Mně šlo opravdu jen o ten kulomet. Nebo aspoň hlavně o ten kulomet. A jestli hned půjdem, to jsem nevěděl.

„Já vim. Ty začneš čumět na kulomet a zmrzneš tam. Ne, chlapi, vážně, nemá to cenu.“

„Tak ho nech,“ řekl znovu netrpělivě Freddy a vzal mě za ruku. Viděl jsem, jak už hoří napětím.

„Tak vopravdu nechceš?“

„Ne, nechci,“ Dóďa zavrtěl hlavou a najednou nebyl cynický. Najednou byl nějak osamělý a v sebe uzavřený.

„Neměj mně to za zlý, ale já nejdu,“ řekl.

„Ale prosimtě,“ řekl jsem. „A kdy se uvidíme?“

„Stav se zejtra u nás. Budu dopoledne doma.“

„Dobře. Tak těbůh.“

„Ahoj.“

„Ahoj,“ řekl Freddy a táhl mě do houstnoucího davu. Spatřil jsem jenom, jak se Dóďa otočil a vykročil zpátky.

Měl široký dragoun nízko přišitý, s dvěma knoflíky, a žlutý šátek mu vykukoval zpod límce. Najednou to byla tragická a smutná postavička. Najednou byl celý ten dav tragický. Stáli jsme u Živnobanky a nad námi se zvedal sekretariát KSČ, byl celý bělostný s rudými vlajkami a nahoře byla velká rudá hvězda z neonu. Svítila, ačkoliv byl ještě den. Dav se černal na bílém sněhu a ta rudá hvězda dost svítila proti obloze, zatažené černými sněhovými mraky. Z amplionů zněl nějaký ruský pochod.

„Poď. Musíme se dostat k sekretariátu,“ řekl Freddy a začal se mačkat. Mačkal jsem se za ním. Před

komunistickým sekretariátem stály davy mlčky, ale hloub z náměstí bylo slyšet křik. Jak jsme se blížili, začli jsme rozeznávat jednotlivé výkřiky, chvílemi nějaké hlasy skandovaly pryč s totalitou a ať žije Beneš a ať žije Zenkl. Ale bylo to dost neurovnané. Protlačili jsme se až na stanici pětky. Nejdřív jsem uviděl jen šedivé průčelí Svatého Josefa, protože jsem se nemohl otočit. Dveřmi ve zdi jsem právě zahlédl svatého Judu Tadeáše s neonovou svatozáří kolem hlavy a hustě lidí, modlících se před ním. Napadlo mi, že to je patron beznadějných záležitostí a že tohle je taky pořádně beznadějná záležitost. Dav začal znova skandovat pryč s totalitou. Blbost, řekl jsem si, jenom nebýt mystický. Jenže jsem věděl, že to je beznadějná záležitost. Z kulatých oken Svatého Josefa taky zářilo žluté světlo. Asi tam taky klečely řady, tmavé proti rozsvícenému oltáři, a opakovaly svoje nekonečné a monotónní oroduj za nás a kněz jim předříkával. Některá ta předříkávání se mi líbila. Otče z nebes, Bože, Synu, Vykupiteli světa, Bože, Svatá Trojice, jeden Bože. To bylo docela úchvatné. Docela dobré zaklínadlo. A člověk se na chvíli naplnil jistotou a tak, ale hned to zas ztratil, a tady venku bylo jisté, jak to vlastně je. Konečně se mi podařilo otočit se. Spatřil jsem průčelí národně-socialistického sekretariátu. Visely z něho schlíple čtyři vlajky a dole pod balkonem byly přidělány ampliony. Balkon byl prázdný a ampliony mlčely. Dav stál a hleděl na sekretariát. A tam, pod balkonem, nad klobouky a čepicemi, stál těžký kulomet, krásný, nebezpečný, matně se lesknoucí, vůz pod ním nebylo vidět, jen ten kulomet tam stál nad hlavami davu a mířil do něj a za ním dva esenbáci, nepohnutí, v strakatých pláštích německých parašutistů s ovčí kožešinou uvnitř. Byl to úžasný pohled. Pocítil jsem naprostou blaženost. Tohle bylo ono. Kulomety a rozeštvaný dav a vzrušení a všecko nenormální. Bylo mně blaze. Na fakultu se nechodilo, celý den v ulicích, všechno bylo nenormální. Všechno bylo out of order. Všechno bylo výjimečné. Napjatá situace. A vzrušená situace. A čpělo to válkou. Líbilo se mi to. Bylo mi dobře.

„Fuj !“ zařval vtom tlustý muž vedle mě. „Hanba! Fuj! Hanba! Fuj!“

„Fuj!“ vykřikl Freddy. Ale jeho hlásek byl směšný vedle basu toho tlusťocha.

„Fuj!“ řval tlusťoch. „Gestapáci! Vrazi! Pryč s totalitou!“

„Ať žije Beneš!“ vykřikl Freddy.

„Ať žije Beneš! Ať žije Zenkl! Pryč s totalitou!“ řval tlustý muž. Esenbáci u kulometu seděli mlčky a nehybně.

Nebe nad sekretariátem černalo. Začínalo být šero. Dav v šeru začal vypadat výhrůžně. Nějaký muž v dálce před námi se vynořil nad hlavami ostatních. Asi ho vyzdvihli na ramena. Dav ztichl. „Bratři,“ bylo slyšet slabý hlas, divně slabý hlas, protože to nebylo zas tak moc daleko. „Bratři, vzmužte se. Nenecháme se terorizovat. Ať žije prezident Beneš! Ať žije svoboda!“ „Na ně! Na ně!“ zařval tlouštík vedle mě. Hrozně mě to zajímalo. Cítil jsem, že teď něco přijde. Těšil jsem se na to. Byli sme v tom a bylo to dobré. Cítil jsem, jak se dav pohnul. Řev se roztekl v nesouvislou zvukovou vlnu. Nemoh jsem už rozeznat, co kdo volá. Jenom jsem cítil, jak se dav hýbe.

Už jsem se viděl uvnitř v sekretariátě. A jak bude úplně nová situace. Jak o tom bude zítra psát New York Herald. Mister Seymour Friedin z New York Heraldu se na to určitě odněkud dívá. Možná právě ze sekretariátu.

Boje v Praze. Shooting in Prague. National Socialists Attack Police. Policemen Go over to Mobs. Už jsem to viděl. Vžil jsem se do toho. Reds Grab for Power in Prague. Spatřil jsem sonyboje u kulometu, pořád ledové a nehybné, a vtom se vepředu dav zastavil. Ale zezadu trval pořád tlak. Bylo slyšet výkřiky a řev. Pak řev odumřel. A zase se zvedly výkřiky. Pak se dav najednou hnul nazpátek. A zase dopředu. A pak se rozdělil na proudy. Všechno se rozlilo. Dav se proměnil v mačkanici. Někdo mně šlápl na nohu. Přede mnou se uvolnilo malé prostranství. Viděl jsem muže, který si s rukama nataženýma dopředu chránil tělo a strkal zběsile do ostatních. Ozvalo se ženské ječení. Někdo upadl a pokoušel se zvednout, ale vtom se volný prostor zas zaplnil lidmi a já už neviděl, jestli se mu to povedlo. Věděl jsem, co to je. Odněkud se do davu navezla policie. Kdosi mi zaryl loket mezi žebra. Prudce jsem sebou trhl. Cítil jsem, jak se moje paže setkala s něčí čelistí. Bylo to skvělé.

Pak zase hrozný, příšerný, skoro nesnesitelný, nesnesitelný tlak, jak byla část davu přimáčknuta ke kostelní stěně, snažil jsem se zhluboka nabrat dech, a pak se to zas uvolnilo. A zas znova. Přimáčklo mě to na nějakou příjemně teplou dívku. Cítil jsem to teplo skrz zimník. Zezadu vypadala hezky. Ponořil jsem jí schválně tvář do vlasů a pěkně voněla. Snažil jsem se uvidět ji zepředu. Ale nešlo to. A pak ji strhl vír v davu pryč. Celkem mi to nevadilo. Bylo to dobré, jak mě to na ni přimáčklo, ale tohle všechno dohromady bylo taky dobré. Dav se převaloval po náměstí a bylo slyšet hlavně ženské ječení a výkřiky. Protlačil jsem se ke kostelní stěně. Náhle dav začal řídnout. Stál jsem opřen zády o stěnu Svatého Josefa. Dav rychle prořídnul. Už to nebyla mačkanice, jenom zmatený zástup. Viděl jsem, jak lidé ustupují zpět a křičí a nadávají. Chvílemi se ohlíželi, hrozili, zastavovali se, někteří udělali několik kroků dopředu a pak zase rychle zpět. A pak jsem uviděl dlouhou řadu chlapů v těch strakatých esesáckých plachtách s bílou kůží vespod, táhla se mírným půlobloukem až na druhou stranu náměstí k sekretariátu a za nimi bylo úplné prázdno, jenom na šedobílém rozčvachtaném sněhu ležely klobouky a čepice. Řada postupovala pomalu, krok za krokem, s napřaženými automaty a bodáky, před ní byl úzký pruh prázdný a pak první řady davu, ustupující, hrozící a spílající, černé v houstnoucím šeru. Esenbáci šli pomalu a nervózně. Byl to úchvatný pohled. Ohlédl jsem se, ale Freddyho jsem samozřejmě nikde neviděl.

Přitiskl jsem se ke stěně. Bylo mi skvěle. Cítil jsem, že žiju a že žiju v dobré době. Už jsem věděl, co o tom Mister Friedin napíše. Police Attacks Crowds with Bayonets in Prague Streets. Skvěle to napíše. A já budu taky v tom. A něco jsem cítil. Zase to jako před třema roky naposled. Úplně stejně. Jak tenkrát začal postupovat vějíř vojáků od divadla, s napřaženýma puškama a s granáty v rukou a za nima oficíři s pistolema a dav ustupoval.

Ten samý pocit. Přitiskl jsem se ke stěně. Skvělý pocit. Přitiskl jsem se ke stěně a čekal jsem. Viděl jsem, jak se ke mně blíží ta řada. U stěny šli těsně vedle sebe, dva s automaty a jeden s napřaženým bodákem. Blížili se.

Civěl jsem jim do obličeje. Byli nervózní a napjatí. Jenom jeden z těch dvou, co měli automaty, se trochu usmíval. To byl ten pravý. To bylo to zvíře. Jak to říkal Dóďa. Opravdu se usmíval. Vlastně, já taky, napadlo mě.

Ale to bylo něco jiného. Něco docela úplně jiného. Ale usmíval jsem se. Čekal jsem. Blížili se ke mně a chlap s automatem mě spatřil. Přestal se usmívat. Jeho tvář ztvrdla. Věděl jsem, co chce udělat. Měl jsem z toho radost.

Ale nějak se mi najednou nechtělo ustoupit. Vypadal jako esesák. Úplně doslova jako esesák. „Tak hněte sebou!“ zařval na mě a udělal posunek hlavní automatu. Viděl jsem jeho oči, surově na mě upřené. Neměl v nich nenávist nebo rozpaky. Jen surovost. Měl radost. Bylo to vidět. Nehýbal jsem se.

„Neslyšíte?“ zařval. Byl už docela blízko u mě. Pomalu jsem se odlepil od stěny a pohrdavě jsem se ušklíbl.

„Hele! Tak von se bude vošklíbat!“ zařval esenbák a skočil ke mně. Pokusil se chytnout mě za límec levou rukou. Prudce jsem se otočil a vyškubl jsem se mu. Jak jsem škubl rukou, praštil jsem ho loktem do nosu. Cítil jsem, jak mu v nose něco chřuplo. Měl jsem pocit úplně jako za Německa. Esenbák zařval. Viděl jsem ještě, jak ti dva vedle po mně skočili. Ale to už jsem rychle zahnul za roh, do brány k Svatému Tadeáši. Jeho fialová svatozář mi na okamžik zasvítila před očima, odstrčil jsem několik lidí a vběhl jsem do kostela. Zastavil jsem se.

Byl jsem zvědav, jestli tam půjdou za mnou. Ale nešli. Uviděl jsem jenom několik postav v těch strakatých plachtách, jak přešly kolem otevřené brány, a pak už tam bylo prázdno, na náměstí. Jen ty opuštěné klobouky a čepice se po něm válely. Naproti v sekretariátě se rozsvítila okna. Viděl jsem postavy s haldami spisů, které se hýbaly za nima. Teď jsem teprv uviděl, že před vchodem do sekretariátu stojí nákladní auto. Esenbáci na něj nakládali spisy převázané špagáty. Stáli v řadě a podávali si je jeden druhému, jako cihly. Ze strany se zablesklo magneziové světlo. Škubl jsem hlavou a spatřil jsem muže v černém plášti s ohrnutým límcem a s reportérským fotoaparátem v ruce. Zdálo se mi, že to je Mister Friedin. Viděl jsem, jak k němu utíká nějaký vyšší esenbák a sápe se na něj. Muž vytáhl nějakou legitimaci a ukázal ji esenbákovi. Esenbák zamával odmítavě rukou a sahal po aparátu. Muž se bránil a pořád ukazoval legitimaci. Z druhé strany přiběhl jiný esenbák a chytil jej pod paží.

Popadli ho oba a odváděli ho násilím dovnitř. Bylo to skvělé. Věděl jsem, že to bude senzace. Obrátil jsem se zpět a zahleděl jsem se na oltář a na kněze v bílém ornátě. Tak vidíš, řeklo to ve mně, ó Bože! Oh, Lord! Oh, My Lord! Děkuju ti za to všechno, že jsem to moh prožít, a dej mi toho ještě hodně prožít! Bylo mi skvěle a povznešeně. Ať je honí! Teď je venku ženou a já byl v tom. Tady v kostele bylo ticho a tma, jenom světlo nad oltářem. Všechno to bylo úžasné. Ó Bože. Ach Bože, říkal jsem si. Díval jsem se po těch osvětlených a vyřezávaných oltářích a stejně jsem na to zase nevěřil, ale vzýval jsem Boha. Pořád. Otče náš, jenž jsi na nebesích, začal jsem se modlit a měl jsem radost. Kdyby se to všechno nebylo stalo. A shnili bysme. V tom míru.

Jen ať se to stává.

Všechno. Celý svět. Už jsem to zase viděl všechno ve válce. Liberátory a chlapy v ocelových přilbách za neprůstřelnými skly, jak se jim přilby lesknou ve slunci, a jak se pomalu a velebně nesou rozložité formace modrým vzduchem. To jsem si přál. Bylo mi blaze. „Sursum corda,“ zavolal kněz a mně se opravdu srdce pozdvihlo, až skoro do úst. Pak to ze mě ale zas trochu opadlo a já začal myslet chladně. V kostele bylo dusno a nepříjemně. Napadlo mi, že tady ztrácím drahocenný čas. Ovšem. Kdoví co se ještě stane. Chtěl jsem rozhodně být při tom. Dotkl jsem se prsty ledu v kropence, udělal jsem nábožný kříž a vypad jsem ven z kostela. Před Judou Tadeášem pořád stáli lidé. Prošel jsem branou a rozhlédl jsem se po náměstí. Začlo se už zas trochu plnit normálními chodci. Okna sekretariátu pořád ještě hořela, ale nákladní auto bylo pryč. Auto s kulometem stálo dosud na chodníku. Oba esenbáci stáli vedle kulometu a bavili se s hloučkem jiných esenbáků dole a smáli se.

Vykročil jsem k Prašné bráně, ale zastavil jsem se. Napadlo mě, že se podívám do Institutu. Ano. Obrátil jsem se a šel jsem na Poříčí. Pod nohama mi chřupal sníh. Bylo už skoro tma a okna a výklady svítily. Pouliční osvětlení dosud nefungovalo. Zahnul jsem za roh a za chvíli jsem spatřil vchod do Ymky. Stál tam hlouček pásků, zrovna před tabulkou Amerického ústavu, a rokovali. Zamířil jsem k nim.

„Ahoj,“ řekl jsem. Obrátili se na mě a dívali se zasmušile a mlčky.

„Tě Bůh,“ řekl Jarýk. Měl ruce v kapsách zimnilcu a ohrnutý límec. Vůbec celý ten hlouček byl smutný a skleslý.

„Co je?“ řekl jsem.

Jarýk pokývl hlavou.

„Podívej.“

Pohlédl jsem tím směrem, jak mi ukazoval. Zelená tabulka Amerického ústavu byla rozbita. Někdo do ní praštil holí nebo kamenem. Skoro přesně uprostřed zela díra a od ní se rozbíhaly paprsky roztříštěného skla.

„Kdo to udělal?“

„Soudruzi,“ řekl zlověstně Jarýk.

„A jak to?“

„Chtěli do Institutu. Vedlo je pár řvounů a ty je štvali, aby šli vyrabovat Institut.“

„Sakra,“ řekl jsem.

„Jo, sme v tom,“ řekl Jarýk. „Kdes byl ty?“ otočil se na mě.

„Tady za rohem. Na náměstí.“

„Co se tam dělo, čeče?“ řekl se zájmem Mike. Hlouček se sestoupil kolem mě. Viděl jsem, že napjatě poslouchají.

„Sonybojové se tam navezli do lidí.“

„To sme viděli. Tady jely nějaký kamiony přes Poříčí. A co, byl nějakej incident?“

„Ani ne. Lidi se bojej,“ řekl jsem. Nereferoval jsem nikdy rád. Radši jsem se vyptával.

„Fakt. Lidi maj strach. Je to blbý,“ řekl Mike.

„No sme prostě v tom,“ řekl Jarýk.

„Počkej,“ řekl Mike a ztuhl. Ztichli jsme. Odněkud se ozval zpěv. Vyhrnuli jsme se z průjezdu a hleděli jsme směrem, odkud bylo slyšet ten zpěv. Na ulicích rozsvítili. Jak trochu začal padat drobný sníh, objevil se v kuželi světla pouliční lucerny černý průvod. Vpředu nesli několik rudých vlajek a zpívali. Stáhli jsme se zas do průjezdu. Vzpomněl jsem si na nějaké filmy z revoluce. Bylo to jako to. Hloučky s prápory a v beranicích.

Někteří z nich měli taky beranice. A temná noc s bílým sněhem. Bylo to jako v Blokovi. Podíval jsem se pozorně znovu. Spatřil jsem ten nádherný divoký průvod v plné kráse. Rudé prápory pleskaly v nirazivém větru a muži v zimnících měli přes ramena zavěšené pušky. Řemeny u pušek byly žluté a leskly se novotou.

„Závodní milice,“ řekl tiše Jarýk. „Kluci, poďte rači nahóru. Moc na to nečumte.“

„Bodejť. Poďte nahóru. Třeba tam budou zas něco vědět, řekl Ruda. Nechtělo se mi. Byl bych se radši díval na ten průvod, jak táhnul směrem k Václaváku. Ale kluci šli.

„Co tam máte?“ zeptal jsem se.

„Kluci maj spojení se Všehrdem.“

„A co je?“

„Prej zavírá kluky z Klubu lidovejch akademiků.“

Ten pocit! Že se něco děje. Ovšem. Tohle se dalo čekat. Nejdřív zavřou Lidové akademiky. A tu se mi jasně objevila ta možnost, o níž jsme dělali plány včera. A pravděpodobnost. Že se bude zas utíkat za hranice. Šli jsme po schodech vzhúru. Vrátný dole v Ymce stál s nějakými chlapy a rozčileně hovořili. Když jsme se objevili, trojice zmlkla a pohlédla na nás. Ale když nás poznali, začli zase mluvit. Stoupali jsme do prvního poschodí k Institutu. Jarry otevřel dveře a vešli jsme dovnitř. Seděl tam Robík s Kitty a Stéza. Stéza měl hlavu u přijímače a chytal Ameriku. Kitty seděla u psacího stroje a kouřila. Měla v něm zasunutý papír s hlavičkou Amerického ústavu, ale nepsala. Robík seděl u telefonu a prohlížel prospekt PAAu.

„Tak co?“ řekl Jarýk.

Robík na něho unaveně vzhlédl. Vypadal hrozně filmově. Měl barevné ponožky a modrobíle pruhovanou

kravatu. Napadlo mi, že to bude pomalu odvaha, chodit po Praze takhle ustrojen. Rozhodně pokud dole po ulicích chodí tlupy s rudýma páskama na rukávech.

„Rand je na fakuli,“ řekl Robík.

„Tak ho nechytli.“

„Ne, zatim ne. Uchýlil se na akademickou půdu.

„Myslíš, že to budou respektovat?“ řekl jsem.

Robík pokrčil rameny.

„Well°see,“ pravil.

„Sedněte si,“ řekla Kitty.

Rozsadili jsme se, jak se dalo. Na stěně nad Kitty visela americká vlajka a fotografie Trumana a Roosevelta.

Jarry si zapálil cigaretu.

Byli ste někdo venku?“ zeptala se Kitty.

Jo. Já sem byl u sekretariátu,“ řekl jsem.

„Co se tam dělo, prosimtě?“

„Sonybojové rozháněli dav. Přivezli si na to těžkej emdží.“

„Skutečně?“

„Skutečně. Mister Friedin si to fotil a sebrali ho při tom.“

„Tys viděl Friedina?“

„Jo.“

„A co říkal?“

„Já sem s nim nemluvil. Jen sem ho viděl, jak fotil a když

ho sebrali.“

„A skutečně ho sebrali?“

„Viděl sem jak ho táhli do sekretariátu.“

„Tak sekretariát je vydrancovanej?“ zeptal se Robík.

„Úplně. Nakládali na vůz celý balíky.“

Vtom zazvonil telefon. Robík ho ihned popad a řekl:

„Haló?“

Ozvalo se telefonní harašení.

„Ano, u telefonu,“ řekl Robík a napjatě poslouchal. Chvílemi řekl „ano“ a „to je děsný“ a tak podobně. Všichni jsme mlčeli. V místnosti bylo šero, jenom malá lampička u rádia svítila. Stéza ztlumil rádio, aby mohl Robík poslouchat telefon. Rozhlédl jsem se. Kluci seděli mlčky a měli tváře vážné a zachmuřené v žlutém světle.

„Jo dobře,“ řekl Robík. „Hned jsem tam. Vemu to přes Staroměstský. Zatím so long.“

Všichni jsme se naň podívali. Zavěsil sluchátko a vstal.

„Páni a musim na fakuli. Rand mi něco chce. Vemte to tady někdo za mě.“

„Já to vemu,“ řekl Jarry a vstal.

„Jo, já se svezu s tebou,“ řekl jsem. „Dovolíš?“

„Šůr,“ řekl Robík.

„Máme jít někdo s tebou?“ řekla Kitty.

„Ne. Zůstaňte tady. Já se vrátím během hodiny. Kdybych

nemoh, tak zavolám.“

„O. K.,“ řekla Kitty. Brala to tak klidně a samozřejmě jako v americkém filmu. Obdivoval jsem ji. Věděl jsem, že to taky prožívá. Jako já. Tohle byl teprve život. Kitty se opřela a sála dlouze z cigarety. Robík si uvázal barevnou šálu a pohlédl na mě.

„Jdeš?“ zeptal se.

„Jistě.“

„Tak so long, friends,“ řekl Robík. Kluci zamručeli. Robík otevřel dveře a vypadli jsme do chodby. Na chodbě bylo příjemně šero. Takové teplé hotelové šero. Proti nám utíkal

Mr. Aplin. Když uviděl Robíka, zpomalil krok a zavolal:

„Hello Robby! Friedin was arrested.“

„I know,“ řekl Robby.

„I'm goin' to call the Embassy. Tell you the news.“

„Thanks,“ řekl Robík.

„So long,“ řekl ještě Mister Aplin a zmizel za rohem.

„Tak to byl přece Friedin,“ řekl jsem.

„Zřejmě.“

„Doufám, že z toho bude vostuda. Nemaj přece právo ho sebrat.“

„Aplin se o to postará.“

Seběhli jsme ze schodů. Robík spěchal a byl mlčenlivý. Měl starosti. On v tom byl Robík asi hodně namočen, napadlo mě. V nársoc klubu a na SVS a v Institutu. Ale byl skvělý. Byl úplně jistý, tady mezi telefony a v ulicích, kde bylo plno zmatku. Pocítil jsem k němu vřelou sympatii.

„Já s tebou pudu jen k Prašný bráně. Já se chci eště podívat na Václavák,“ řekl jsem.

„O. K. Já musím za Randem.“

Chvíli jsme mlčeli. Před námi se objevilo náměstí, teď už normálně zaplněné, a vzadu Prašná brána. Za ní plála na čemé noční obloze rudá hvězda nad komunistickým sekretariátem.

„Poslyš, Robby,“ řekl jsem. „Mezi náma. Uděláme to?“

Podíval se na mě vážně. A když promluvil, nevěděl jsem opravdu, jestli to byla filmová vážnost, jako všechno tohle bylo filmové, nebo opravdová vážnost. Podíval se na mě a řekl:

„Příteli, bude se balit.“

Mým uším to zaznělo jako hudba. Tohle byl přece jen život!

„Robby,“ řekl jsem. „Poslyš, zatelefonuj mi, jak to dopadlo u Randa. Jestli, tak se mnou můžete ve všem počítat, jak sme si ujednali.“

Byli jsme už u Prašné brány. Robík mi podal ruku a řekl:

„O. K. Kam tě mám zavolat?“

K Harýkovi. Já tam hned teď du.“

„A co Harýk?“

„Já myslim že na sto procent.

„Má dost šťávy?“

„Jistě.“

„Tak podívej se. My už to s Randem máme takhle sjednaný. Nejlepší je to na Domažlice a k Rudkovi. Má na náměstí firmu. Ukážeš mu legitimaci a je to.“

„Stačí legitimace?“

„Jo. Rudek ví, kdo přijde. Jiný vyhodí. Samozřejmě top secret.“

„Jistě.“

Potřásli jsme si rukou.

„A co Kitty?“ řekl jsem.

Robík pokrčil rameny.

„Zůstane tady?“

„Bohužel.“

„Nedá se s ní něco?“

„Není dost místa.“

„Že by mohla třeba s náma.“

Robík se zarazil.

Moc ji asi nemiloval, když se jí tak snadno doved zříct, ale lhostejná mu zřejmě nebyla. Anebo v tom taky bylo víc frajerství. Robík se asi vžíval do své role. Utýct s Kitty a v novinách pak bude, že uprchl sekretář Klubu mladých nársoc Robert Malý se svou milenkou, a to zní lepší než jenom sekretář Klubu mladých nársoc Robert Malý. A mně konečně bylo taky příjemnější pomyšlení na cestu po zasněžených silnicích s měkkou a teplou Kitty mezi mnou a Harýkem u volantu. S Kitty a její blond hlavou na mém rameni. S Kitty s její elegantní postavičkou někde za hranicemi.

„Myslíš, že byste pro ni měli místo?“

„Jistě. A vona vo tom neví?“

„Ne.“

„Tak by se jí to muselo říct.“

„To bych zařídil - podívej se.“

„No?“

„Já ti zavolám k Harýkovi, a když by to šlo, tak bych zavolal Kitty, ano?“

„No.“

„Aby Kitty třeba přišla k Harýkovi - nebo ne. Aby na vás počkala u Anděla. Hodí se to?“

„Jistě.“

„Protože Kitty tam bydlí, víš? Aby si mohla něco zabalit.“

„Dobře. Ale velký kufry ne.“

„Samozřejmě. Tak to je settled, ano?“

„Jistě,“ řekl jsem a stiskl jsem mu ruku. „Za hodinu můžeš zazvonit.“

Stiskl mi vřele ruku.

„So long, příteli. Děkuju ti.“

„Nemáš zač. Já tobě taky.“

„So long.“

„So long,“ řekl jsem, ačkoliv jsem to nemíval ve zvyku. Chtěl jsem mu jen udělat radost. Bylo to trochu trapné, trochu přehnané, ale celkem to šlo. Robík vykročil rázně do Celetné a já se obrátil na Příkopy. Vlila se do mě podnikavost. Před kompartají stál dav lidí s červenými páskami a poslouchal a čekal. Už jsem se cítil z toho pryč. A těšil jsem se, jak pojedem. Bylo to dobrodružství. A to byl teprve život. Pryč s hnusným, prohnilým mírem, kde se nic neděje, říkal jsem si a měl jsem radost z těch lidí s červenými páskami i z těch naivních zaskočených pásků, jako byl Freddy a Jarry a Dóďa. A všichni ti ostatní. Tohle byla doba, kdy moh člověk teprv opravdu žít. Opravdu jsem snad byl nějak hrozně zkažený válkou. Uvědomoval jsem si, že to je zvrhlost, co cítím a co si myslím, ale byl jsem takový. Nedalo se to změnit, zrovna jako celé tyhle události se nedaly změnit, a tak bylo líp přižpůsobit se tomu. Vymačkat z toho všechno, co to člověku mohlo dát. Spěchal jsem po Příkopech a v duchu jsem už balil. Vůbec jsem nemyslel, co bude asi tak za týden. A že se dobrodružství vlastně skončí, možná za pár hodin a kousek za hranicema, a pak už to nebude dobrodružství, ale bavorský

Flüchtlingslager. Teď to bylo dobrodružství. A pak z toho mohla být třeba choroba a Afrika a kdovíco.

Rozhodně život. Tohle byl život, jaký já jsem potřeboval, a byl jsem rozhodnut nevzdat se ho. Náhle jsem si vzpomněl, že se mám zítra stavit u Dódi. No co. Nepůjdu tam. Nedá se nic dělat. Měl jsem Dóďu docela rád, ale byl to přece jenom kluk. Nezasvěcený do ničeho. Pošlu mu pohled z Londýna. Dóďu to bude žrát, to jsem věděl, ale nedá se nic dělat. A třeba Dóďa taky uteče. Ovšem. Je to docela možné, že uteče. Vlastně bych mu mohl potom nějak pomoct. Určitě to udělám. Ovšem. Dostal jsem se na Václavák a zahnul jsem vzhůru. Bylo tam moře hlav, až nahoru k Muzeu a mezi tím si těžce klestily cestu elektriky. Lidé postávali u Koruny a hleděli vzhůru. Několik chlapů se divoce hádalo. Kolem Koruny šla právě četa s červenými páskami na rukávech.

Spěchal jsem vzhůru. Měl jsem neustále ten úžasný, ten rozkošný pocit blaha. Že žiju. Že konečně zase jednou žiju. Před Melantrichem to houstlo a černalo. Stará neonová vlajka na střeše dnes nesvítila. Místo ní tam bylo úplně černo. Nahoře úplně černo a dole nad chodníkem světlo z rozžatých výkladů. Slyšel jem nějaký křik, ale dobře jsem tam neviděl. Dav se tlačil směrem k Melantrichu. Sestoupil jsem z chodníku a spěchal jsem k okraji davu. Nějaký pocuchaný pán se se mnou srazil. „Co se děje?“ zeptal jsem se ho. „Obsadili Melantrich. Policie,“

řekl a už mizel. Kolem se rychle míhali lidé. Vmísil jsem se do davu a dosáhl jsem zvýšené stanice tramvaje.

Vystoupil jsem na špičky a díval jsem se na Melantrich. Viděl jsem, že v bráně je spuštěna těžká železná mříž.

Za ní bylo světlo a bylo vidět dva esenbáky s automaty, kteří přecházeli uvnitř. Vtom se z davu vpředu vyšvihla postava bez kabátu a v čepici, chopila se mříže a začala jí lomcovat. Zvedla se divoká směsice hlasů. Pak se někde vztyčil rudý prapor. „Pusťte nás na ně!“ uslyšel jsem zaječet ženský hlas. Byli to komunisti. Lid. Byli v náladě věšet. Chtěli pověsit redaktory ze Svobodného slova. Bylo to charakteristické. Usmál jsem se, když jsem si vzpomněl, jak Rand je v bezpečí na fakuli a jak Zenkl asi balí. Zenkl určitě nebyl v Melantrichu. Ale lid lomcoval dveřmi. „Pusťte nás na ně,“ řvali. A „Ať žije Gottwald“. Spatřil jsem kousek vpředu hlouček bab v rudých šátcích. Dav si je podával ze strany na stranu, ale byly nadšené a řvaly. Pohlédl jsem na hodinky. Musel jsem radši jít. Vyprostil jsem se z tlačenice a spěchal jsem dál. Bylo lepší jít pěšky než trčet v tramvaji. Stála jich celá řada od Můstku k Vodičkově ulici a nemohly se dostat skrz ten zástup před Melantrichem. Šel jsem rychle.

Kolem plála světla Lucerny a dole na Můstku blikala neonová reklama Krohn Brothers Whisky. Od muzea se plazil jiný průvod s rudými prapory a standartami. Byly to většinou ženské. Na standartách bylo napsáno „Pryč s reakcí“ a „Jdeme za Gottwaldem“ a pomyslil jsem si, že ten poslední nápis byl hodně výstižný. Jdeme za Gottwaldem. Byli by za ním šli, kam by chtěl. Lid. Ale celkem mi to bylo jedno. Neměl jsem na to celkem žádný názor. Možná že měli pravdu, možná že docela pravdu neměl nikdo. Mně to bylo jedno a hlavně jsem byl rád, že to je. To všechno. Davy a policie a noc a vzrušení. Že to je život. Šel jsem rychle kolem muzea a zahnul jsem nahoru, kolem parku za Muzeum. Tam nebylo tolik lidí a byla tam větší tma. Za chvíli jsem byl na místě. Vešel jsem do chodby a hodil jsem padesátník do výtahu. Na chodbě bylo ticho a prázdno. Byla matně osvětlena.

Výtah přijel a já vstoupil dovnitř. Zandal jsem všechny mřížky a zmačkl jsem páté poschodí. Výtah se tiše rozjel a pomalu stoupal vzhůru. Hleděl jsem ven. Kolem zvolna klesaly schody a objevovaly se řady bledě žlutých dveří a zase mizely. Na chodbě nikdo nebyl. Harýk bydlel ve skvělém domě. Výtah zastavil a vylezl jsem ven.

Na mosazné tabulce na dveřích Harýkova bytu bylo napsáno Harry Rosenblum. Jinak nic. Zazvonil jsem. Chvíli bylo ticho, pak jsem uslyšel šmátravé kroky. Harýk byl asi v bačkorách. Pak zas chvilinku ticho, jak se díval špehýrkou, a pak mi otevřel.

„Ahoj,“ řekl jsem.

„Tě noha,“ řekl Harýk. „Pojď dál.“

Vstoupil jsem dovnitř.

„Telefonoval Robby?“

„Ne,“ řekl Harýk.

„To je dobrý,“ řekl jsem a sundal jsem kabát. Pak jsem se obrátil na Harýka.

„Harýku, balíme.“

„Už je to jistý?“

„Fakt.“

„A kdy?“

„Asi eště dnes.“

„Mluvils s Randem?“

„Ne. S Robbym.“

„A kde je Rand?“

„Na fakuli. Uchýlil se na akademickou půdu,“ řekl jsem ironicky.

„Aha,“ řekl Harýk. „Pojď dál.“

Otevřel dveře do svého pokoje. U kuřáckého stolku byla rozžata lampa a zelené oko rádia bylo rozsvíceno.

Usadil jsem se do křesla. Harýk si sedl proti mně.

„Tak už,“ povídal.

„Jo. Robík nám teď během hodiny zatelefonuje. Aby sis rači zabalil, co chceš vzít s sebou.“

„To je dost času.“

„A poslyš,“ zaváhal jsem. „Slíbil jsem Robíkovi, že s sebou vemem Kitty. Rand tam nebude mít místo.“

„No dobře.“

„Nevadí ti to?“

„Ale ne, proč

„No jen tak. Že sme to prve neumluvili.“

Harýk mávl rukou. Pak mi nabídl cigarety.

„Kdy zatelefonuje Robby?“

Pohlédl jsem na hodinky.

„Teď už každou chvíli.“

„Ty se pak pudeš sbalit?“

„Jo. Von se zeptá, jak je to s Kitty, a pak jí to teprv řekne. A my na ní pak počkáme u Anděla.“

Vtom zazvonil telefon.

„Můžu to vzít?“ zeptal jsem se.

„Prosím,“ řekl Harýk.

Vzal jsem sluchátko.

„Haló, Robby?“

Ze sluchátka se ozval Robbyho hlas, zkreslený dálkou.

„Ano. Jsi u Harýka?“

„Jo.“

„Tak poslouchej. Podnikáme to za dvě hodiny. Jak je to s Kitty?“

„V pořádku.“

„Dobře. Tak za dvě hodiny čekejte u endžela, ano?“

„Dobře.“

„Jinak nic?“

„Jinak nic.“

„O. K.,“ Robík se odmlčel. „Jak jsem řek. Rudek a má firmu na náměstí. Rozuměls?“

„Jistě.“

Chvíli bylo ticho. Já měl vždycky zlozvyk nechat lidi trochu v rozpacích. Mně nedělalo nikdy potíže ukončit rozhovor, když jsem chtěl. Ale někteří lidi to nedovedli. A tak jsem je někdy nechával mlčet a cítit se trapně.

Robík řekl za chvíli:

„ Tak - mnoho štěstí. A na shledanou. Pozdravuj Harýka.“

„Budu.“

„Tak - so long.“

„Na shledanou,“ řekl jsem a schválně jsem poslouchal, jestli zavěsí. Nezavěsil hned. Čekal, že ještě něco řeknu.

Neřek jsem nic. Pak jsem slyšel cvaknutí, jak zavěsil. Zavěsil jsem taky.

„No?“ zeptal se Harýk.

„Jedem,“ řekl jsem.

„Hned?“

„Hned. Za dvě hodiny máme rande s Kitty u Anděla.“

Harýk mlčel. Držel v ruce lulku a koukal před sebe. Zvedl jsem se.

„Tak já si du zabalit. Přídu asi za hodinu.“

Harýk se vytrhl ze zadumání.

„Ach jo,“ řekl. „Tak jo. Tak přijď. Já si tu taky něco nacpu do kufru. Ale neber toho moc.“

„Neboj se.“

Harýk vstal.

„Nechceš drink?“

„Máš?“

„Co chceš?“

„Whisky?“

Harýk otevřel skříň s likéry a nalil dvě skleničky. Neměl jsem na to zvláštní chuť. Ale když mi nabíd. A patřilo to k tomu. Tohle byl taky život. Takhle člověk žil aspoň nějak. Třeba si to jen tak sám pro sebe hrál, ale bylo to lepší než ta zatuchlá rozplizlost třeba na fakultě. Teď už nepůjdu na fakultu, napadlo mě. Asi už nikdy. Vzal jsem skleničku a převrátil jsem ji do sebe. Chvilku jsem necítil nic, ale pak mě začal hřát žaludek.

„Tak zatím nazdar,“ řekl jsem a hlas mi vypověděl službu.

Byla to silná whisky. Nějak jsem nebyl moc zvyklý na pití.

„Nazdar,“ řekl Harýk a otevřel mi. „Za hodinu?“

„Jo,“ řekl jsem. „Ahoj. “ Dal jsem se do klusu po schodech. Slyšel jsem, jak Harýk za mnou zavřel dveře.

Zpomalil jsem krok. Šel jsem po nízkých schodech, pokrytých pryží a chrániči ze smirkového papíru na hranách, aby to neklouzalo. Chodba byla pořád matně osvětlená a prázdná. V druhém poschodí hrálo nahlas rádio. Kdosi mluvil. Zastavil jsem se, jestli to není Beneš. Ale nebyl to Beneš. Asi Gottwald nebo někdo. Zaslechl jsem zrovna nějaká slova o reakci a to mně stačilo. Nebyl to Beneš. Kdepak Beneš. Toho do rozhlasu nepustí. Šel jsem zase dál. Dole v chodbě jsem minul plukovníka Lamprechta. Nevšiml si mě. Vypadal klasicky rozčileně.

Plukovník západní armády v Praze za komunistického puče. Měl za ženu nějakou Janet z Londýna. Ti tu asi taky nebudou. Vypadl jsem ven. Venku bylo pořád tma a zima. Šel jsem rychle. Přes Ovocný trh, pak vpravo dolů a do Sokolské. Moje ulice vypadala pekelně. Byla úzká, tmavá, mrtvolně tichá. Dvě řady ohromně vysokých domů proti sobě byly tak černé, že i tmavá obloha nahoře se zdála světlá. Vytáhl jsem klíč a odemkl jsem vrata.

Musel jsem jít pěšky. Tady nebyl výtah. Chodba byla osvětlena špinavými lampičkami a tváře Medusy, vyřezané nad každými dveřmi, se hloupě a bezvýrazně šklebily. Kdysi tohle byl taky moderní dům. Takhle za Kondelíka.

Tehdá to třeba stálo někomu za to se kvůli tomuhle domu oženit. Teď byly jiné doby. Možná svým způsobem lepší doby. Ale speciálně teď, myslel jsem. Vydrápal jsem se do čtvrtého poschodí a odemkl jsem. Bytná v kuchyni svítila. Zapadl jsem rychle do svého pokoje a opatrně jsem se zamkl, aby neslyšela, že se zamykám.

Pak jsem rozsvítil lampu na nočním stole a stáhl jsem záclony. Rozhlédl jsem se po pokoji. Byl vzorně uklizen, poněvadž moje bytná si potrpěla na pořádek. Do očí mi padla Martina fotka na psacím stole. Vezmu si ji s sebou, rozhodl jsem se. Ono mi to sice bylo celkem jedno, vlastně jsem na Martu vůbec nemyslel a nebudu na ni zase myslet, ale vezmu si ji s sebou. To nezabere místo. Pak jí třeba taky napíšu. Marta byla svým způsobem dobrá holka. Ale byla to přece jen holka. Jenom holka. A tohle byl svět mužů. Ano. Řekl jsem si to. A holky byly v tomhle světě mužů jenom jako věci, dobré k oblažení. Jako Kitty, až dnes v noci bude sedět mezi mnou a Harýkem a její stehna mě budou hřát. Taky jsem mohl vzít Martu. Ale bylo lepší, že jsem vzal Kitty. Já budu aspoň volný a Robík se bude muset táhnout s Kitty. Už jsem se viděl s Američankama. Bylo to filmové, věděl jsem to, ale Američanky tam jistě budou. Nějaký WAF nebo ARC nebo tak. Vytáhl jsem fotku ze skel a položil jsem ji na stůl. Pak jsem vytáhl menší kufr zpod postele, sebral jsem fotku, dal jsem kufr na stůl a fotku jsem položil dovnitř. Přistoupil jsem ke skříni. Najednou mi napadlo, že jsem se nezeptal kluků, jak se na to ustrojí.

Mám si vzít na sebe lyžařské kvádro a do kufru si dát nějaké prima šaty? Ale co tam budu pak pořád dělat v lyžařském kvádru. Ne. Rozhodl jsem se, že to provedu s elegancí. Stáhl jsem šaty, co jsem měl na sobě, a oblékl jsem si tmavě hnědý oblek z obarvené americké důstojnické látky. Před zrcadlem jsem si uvázal kravatu, takovou, jako měl dnes Robby, jenže s hnědoblými pruhy, a učesal jsem se. Pak jsem do kufru položil dvě košile, dvoje spodky, několik kapesníků, čtyři páry ponožek, černé polobotky, zubní pastu a kartáček na zuby, mýdlo a čtyři konzervy od Unny. Kufr byl skoro plný. Vyňal jsem ze skříně svůj nejlepší oblek a složil jsem ho navrch. Kufr šel právě tak zavřít. Rozhlédl jsem se po pokoji. Co bych ještě tak vzal? Šperky jsem žádné neměl, devět dolarů jsem měl u sebe. Zrak mi padl na knihovnu. Vzít si nějakou knihu? Ale co? Najednou se mi zdálo, že se mi nic tak zvlášť nelíbí, abych to bral s sebou. Nahoře na knihovně ležela anglická bible. Kapesní vydání od Bible Society. Vešla by se dobře do rohu kufru. Rozhodl jsem se, že ji vezmu. Bible byla dobrá. Jsou tam některá místa v žalmech a tak. Vezmu ji. Sebral jsem bibli a strčil ji dovnitř. Přemýšlel jsem. Ne, už tam bylo všechno. Zavřel jsem kufr a zamkl jsem ho. Pak jsem ho postavil na zem a ještě jednou jsem se rozhlédl.

Kravaty! najednou mi to napadlo. Ovšem. Musím je vzít. Postavil jsem kufr zase na stůl, odemkl jsem ho a vyňal jsem ze skříně svoje kravaty a složil je do kufru. Vešly se tam dobře. Teď to teprve bylo všechno. Znovu jsem zavřel kufr a odešel jsem tiše ke dveřím. Opatrně jsem odemkl. Bytná už nesvítila. Chodila spát brzo, bába. To bylo dobře. Sebral jsem kufr a naposled sem se rozhlédl po pokoji. Jinak jsem to tu všechno nechal. Šaty, knihy a prádlo a peřiny. Na ty hlavně kladla důraz vždycky moje maminka. Jenže maminka byla mrtvá. To bylo vlastně taky dobré. Možná že bych to jinak ani nemoh udělat. Ale maminka byla mrtvá. Zhasil jsem světlo a šel jsem po špičkách ke dveřím. V kuchyni se nic nehnulo. Otevřel jsem a dopravil jsem opatrně kufr na chodbu, abych s ním nikde nenarazil. Pak jsem ještě zamkl. Bytná mi to vždycky kladla na srdce. Nějak jsem jí nechtěl dělat schválnosti. Zamkl jsem, popadl jsem kufr a sestupoval jsem dolů. Medusy byly pořád stejně němé a pitomé. U

pana domácího hrálo rádio. Ten stejný hlas pořád ještě mluvil. Pan domácí měl asi strach. Otevřel jsem domovní dveře a octl jsem se na ulici. Zavřel jsem a dal jsem se s kufrem k Ovocnému trhu. Mráz přituhl a obloha potemněla. Byla zatažena mraky. To bylo pro nás dobré. Lidí na ulicích zřejmě ubylo. Asi zalezli domů.

Buržousti se stáhli. Zdálo se mi, že slyším sborový zpěv z Václavského náměstí. Ale možná, že se mi to jen zdálo. Rozhodně dělníci a závodní milice dnes spát nebudou. Ti šli dnes do ulic. A buržousti zalezli do bytů.

Karlín, Žižkov, Košíře, to je asi všechno na Václaváku. A Vinohrady a Střešovice, to sedí doma ve tmě kolem rádií a poslouchá to. Možná že budem mít nějaký incident, až pojedem. Harýkův malý packard byl přece jen moc nápadný. Bylo by to dobře. Možná že by to bylo se střelbou. Nepochyboval jsem, že se nám to povede. Vstoupil jsem do Harýkova domu, vyjel jsem výtahem nahoru a zazvonil jsem u jeho dveří. Otevřel mi hned. V předsíni stál otevřený kufr, zpola naplněný prádlem. Položil jsem svůj kufr na zem a podíval jsem se na hodinky. Bylo půl desáté. Měli jsme ještě skoro hodinu času.

„Co balíš?“ zeptal jsem se Harýka.

„Tak. Věci,“ řekl. Vytáhl ze skříně smoking a položil ho do kufru.

„Co máš na sobě?“ zeptal se mě.

„Tohle.“

„Nejsou lepší nějaký sportovní hadry?“

„Houby. Co bys s tim dělal pak tam?“

„Budeme muset pěšky. A ve sněhu.“

„To se vydrží.“

Harýk váhal.

„Já nevim, člověče. Bude líp se na to pořádně navlíknout.“

„Ale co budeš nosit tam?!“

„Něco se opatří,“ řekl Harýk. Vtom jsem si uvědomil, že on tam asi nepojede tak naprázdno jako já. Jenom s devíti dolarama. Bylo to jisté. Ovšem.

„Když myslíš.“

„Já myslím, že to bude lepší.“

„No jak myslíš.“

Harýk znova zaváhal. Pak vytáhl ze skříně světle šedý lyžařský oblek se šponovkami.

„Nechceš taky něco?“ obrátil se na mě. „Já mám dva.“

„Ale no,“ váhal jsem.

„Jestli chceš, beze všeho.“

„Já nevím.“

„Rači si ho vem, člověče. Uvidíš. Bude ti tam zima.“

Vlastně měl pravdu. A jedna věc mě zahřála. Harry měl prachy a zřejmě jsem se mohl na něho spolehnout.

Harýk byl odjakživa dobrý chlap.

„Tak díky,“ řekl jsem a vzal jsem si od něho jeho druhý lyžařský oblek, světle hnědý se žlutýma výložkama u límce. Harýk otevřel dveře a vešli jsme do pokoje. Svlíkl jsem svoje hnědé šaty a položil je přes opěradlo křesla.

Najednou mi jich bylo líto. Byly to nejlepší a nejlíp ušité šaty, jaké jsem měl. Hrozně nerad jsem je tu nechával.

Byly lepší než to černé kvádro, co jsem měl v kufru. Hrozně nerad jsem se s nima loučil. Byl jsem přesvědčen, že bych s nima moh sedět i v Savoyi nebo v Ritzu. Natáhl jsem si Harýkovy šponovky a norský svetr. Sedlo mně to dobře, protože Harýk měl stejnou postavu. Ale s těma šatama tady jsem se nemoh smířit.

„Sakra. Tohodle kvádra je škoda,“ řekl jsem.

„Kterýho?“

„Tohodle. To sou nejlepší šaty, jaký mám.“

Harýk se na ně podíval.

„Hm. Ty sou prima,“ řekl.

„Já nevim, Harry. Já si je asi vemu místo těch černejch, co mám v kufru. Co myslíš?“

„Rači ne, člověče. Černý šaty budeš potřebovat. Tak si je dej ke mně.“

„Co?“

„Dej si je ke mně do kufru.“

„Ale kam si dáš ty věci?“

„Já skoro nic neberu.“

„Ale ne, Hary, to nejde.

„De. Neboj se. Já beru jiný věci. “ Harýk se usmál. Dneska poprvé. Podíval se na mě. Pochopil jsem to, co to bylo za jiný věci.

„To víš,“ řekl Harýk.

„No tak díky. Vopravdu ti děkuju,“ řekl jsem.

„Dej si to tam do předsíně,“ řekl Harýk. Sebral jsem šaty. Harýk řekl:

„A neboj se, člověče. Nemysli si, že tam budem třít bídu. Neznáš mýho strejce v Londýně.“

Zasmál jsem se.

„O. K.,“ řekl jsem. „Jestli je ten tvůj strejc tak velkomyslnej jako ty, tak to je v suchu.“

Harýk mávl rukou.

„A mimoto. Říkám ti, že něco povezu.“

„O. K.,“ řekl jsem a šel jsem do předsíně. Harýk byl skvělý člověk. Byl to nesporně nejlepší člověk do takového podniku. A vůbec všechno bylo skvělé. Složil jsem svoje hnědé šaty opatrně na Harýkův smoking a zavřel jsem kufr. Právě byl plný. Harýkův kufr byl trochu větší než můj. Vešel jsem znovu do pokoje. Harýk stál u otevřeného sejfu ve stěně. Když jsem vstoupil, otočil se ke mně.

„Tak se podívej. Abys věděl, co vezeme.“

Přistoupil jsem k němu. Ukázal mi to. Byla to dost velká skříňka nacpaná zlatem a brilianty.

Zbytky po celym příbuzenstvu,“ řekl Harýk. Jeho rodina skoro totálně vyhynula v koncentrácích. Ale svoje šperky si dovedli zřejmě schovat.

„A mimoto,“ řekl Harýk svoji oblíbenou frázi a vytáhl z kapsy balíček bankovek. Byly to dolary.

„Deset tisíc, člověče,“ řekl. „To na cestu stačí, nemyslíš?“

„Jistě,“ řekl jsem s úctou. Sakra, tenhle útěk nabýval úplně grandióznějších forem, než jsem si původně myslel.

Ale to vůbec nevadilo. Spíš naopak. Jistě. Spíš právě naopak.

Harýk sáhl hluboko do sejfu a cosi tam hledal. Pak vytáhl dva anglické armádní revolvery a balíček nábojů.

„Na,“ řekl a podal mi jeden.

„Sakra. Kdes to sebral?“

„Památka z Anglie. Umíš s tím zacházet?“

„No.“

„Podívej se. Takhle se nabíjí, vidíš, a tady máš zajištění,“

Harýk mi vysvětloval mechanismus revolveru. Bylo to snadné. Když jsem cítil chladnou a temnou ocel v ruce, měl jsem zase hrozně intenzivní ten blahý pocit.

„Ale to jen v případě nejvyšší potřeby, víš?“

„Jistě,“ řekl jsem. „Neboj se.“

„Tady máš pouzdro,“ řekl Harýk a podal mi pouzdro ze žluté kůže na řemenu. Pokoušel jsem se zapnout si ho kolem pasu.

„Ne,“ řekl Harýk. „To je přes rameno. Takhle,“ upevnil mi pás přes rameno, takže pouzdro bylo na prsou.

„To je kvůli rychlosti,“ řekl. Byl to dobrý pocit. Cítil jsem ten revolver na prsou a bylo mi dobře.

„Tohle je fajn. Teď sme úplně zařízený,“ řekl jsem. Harýk se zasmál.

„Ale jak řikám. Jen v případě naprostý nutnosti.“

Natáhl jsem si Harýkovu lyžařskou bundu se žlutýma výložkama. Pouzdro dělalo vepředu trochu bouli. Ale pod zimníkem to nebude vidět. Pohlédl jsem na hodinky. Bylo deset.

„Abysme šli, ne?“

„Jo, hned,“ řekl Harýk a vložil skříňku se šperky do ma lého kufříku. Pak si natáhl bundu a rozhlédl se.

„To je snad všechno,“ řekl.

Mlčel jsem. Přemýšlel jsem, co udělají s takovýmhle přepychovým bytem, až se zjistí, že je Harýk pryč. Asi ho přidělí s celým komfortem nějakému soudruhovi. To bylo docela přirozené. A zdálo se mi, že s takovýmhle bytem bych se tak snadno neloučil. S tím mým podnájmem to nebylo nic těžkého, ale s tímhle bytem by to tak snadno asi nešlo.

„Jo,“ řekl Harýk. „Adié, au revoir,“ a zhasl světlo. Dveřmi z předsíně sem svítilo. Vešli jsme do předsíně a oblékli jsme si zimníky. Harýk otevřel dveře a zastrčil zvenčí klíč. Vynesl jsem oba velké kufry a Harýk zamkl. Potom vzal svůj kufr a šli jsme tiše ze schodů. V druhé ruce nesl Harýk malý kuřrík s drahocennostmi.

Nepotkali jsme nikoho. Všichni byli zalezlí. Za několika dveřmi bylo slabě slyšet rádio. Sešli jsme dolů do garáže. Měli ji v podzemí se strmým výjezdem ven. Harýk rozsvítil. V garáži stálo pět automobilů, dvě veliké americké limuzíny, dva malé populáry a Harýkův dvousedadlový packard. Světýlko u stropu bylo slabé a matné a auta se moderně leskla. Harýk otevřel kufr na zavazadla a strčil svůj velký kufr dovnitř.

„Dej si to sem,“ řekl. Dal jsem tam svůj kufr a bylo tam ještě místo.

„Akorát pro Kitty,“ řekl Harýk a zaklapl víko. Harýk byl skvělý. Bylo to nepohodlné, sedět tři ve

dvousedadlovém packardu, ale Harýk to přijal jako samozřejmost. Vlastně, tak docela nepohodlné to nebylo, když ten třetí byla Kitty.

A Harry nebyl svatoušek. To jsem věděl, že nebyl. A Kitty taky ne. Docela jsem se na to těšil.

„Prosím tě, otevři vrata,“ řekl Harýk a podal mi klíč. Šel jsem k bráně a otevřel jsem ji. Šlo to lehce. Zvenčí se sem nahrnul mrazivý vzduch. Podíval jsem se ven a viděl jsem, že ulice je prázdná. Harýk už seděl ve voze a spustil motor. Rozlehlo se to příšerně garáží a po prázdné ulici. Potom se rozsvítily reflektory a utkvěly na prvním poschodí protějšího domu. Vůz se pomalu rozjel a vyjel po strmém svahu z garáže. Harýk zahnul z chodníku a zastavil. Zamkl jsem vrata a obešel jsem vůz. Harýk mi otevřel dveře. Podal jsem mu klíč a vlezl jsem dovnitř. Dva měli vedle sebe pohodlně místo. Ve voze byla tma, jenom červené světlo u startéru zářilo.

„So,“ řekl Harýk. „Good bye, sweet Picadilly.“

„Bye, bye,“ řekl jsem a Harýk spustil motor. Vůz se tiše rozjel a zahnul do Ječné. Tady venku motor vůbec neřval. Jeli jsme rychle a tiše dolů a mlčeli jsme. Na ulici nebyli teď skoro žádní lidé. Když jsme míjeli Štěpánskou, ohlédl jsem se. Štěpánská věž trčela do tmy vzhůru. Měl jsem odjakživa rád kostely. Nevím proč.

Ale znal jsem v Praze všechny. Potom jsme přejížděli kolem Svatého Ignáce, a jak jsem se ohlédl, spatřil jsem zadním okénkem, že se svatozář kolem sochy slabounce leskne. Svítila na černém pozadí mraků jako skoro vyhaslé a vychladlé slunce. V tomhle kostele jsem se často modlil. Měli tam u postranního oltáře obraz hříšníků, smažících se v pekle a prosebně vzhlížejících ke Kristu na kříži. Takové bezvadné středověké obličeje. Celí fousatí byli. A vůbec to byl dobrý chrám.

Kolem techniky pochodovala tlupa závodních stráží, ale mlčela. Bylo vidět, že jim je zima. Pocítil jsem slabé napětí v žaludku, ale nezastavili nás. Pak jsme jeli kolem pravoslavného kostela, kde se tenkrát za heydrichiády ukrývali atentátníci. Zahlédl jsem bronzovou desku. Hned proti kostelu byl dům, kde bydlela Marta. Sakra, měl jsem ji přece vzít. Místo Kitty, napadlo mě. Ale ne. Rači ne. Lepší, že ne. Měl jsem její fotku. To bylo lepší.

Harýk zahnul na nábřeží. Národní divadlo stálo v slabém asvětlení a vypadalo zezadu jako vždycky, ne moc majestátně. Vedle byl Slovanský ostrov. Dnes tam byla tma. V Mánesu svítili, ale bylo tam prázdno. Ujížděli jsme podél zamrzlé Vltavy. Její bílá hladina svítila proti černému nebi, bylo znát stopy lidí a motocyklů ve sněhu na zamrzlé hladině. Zahnuli jsme na most a ujížděli jsme ke Smíchovu. Po obou stranách mostu bylo prázdno.

Před námi vpravo se tyčil Petřín se dvěma červenými světly vysílačky a kus dál Hradčany. Tam se svítilo. Co tam asi dělá Beneš, pomyslel jsem si. Nedoved jsem si představit, jak asi je teď Benešovi. Mně bylo dobře. Mně bylo opravdu báječně. Vjeli jsme do ulice za mostem.

„Nevíš, kde bude stát Kitty?“ zeptal se Harýk.

Přímo na rohu u Anděla.“

„Co je Girgal?“

„Jo. “ Vzpomněl jsem si na zlostného starého pána. No, myslel jsem si, teď už mu asi nevydají Dějiny surrealismu. Teď už asi ne. Nevěděl jsem přesně, co bude, ale tušil jsem, že bude jen pokrok. A kladná tendence.

Byl jsem rád. Tohle znamenalo něco, proti čemu se člověk prostě musel bouřit. Co mu zavdávalo příčinu ke vzpouře. A to jsem já potřeboval. Příčinu. Podnět. Příležitost. A teď jsem se vzbouřil. Teď mi bylo zas dobře. U

Anděla Harýk zpomalil jízdu. Na okamžik mi bylo nepříjemné, že tam třeba Kitty ještě nebude. Ale byla tam.

Spatřili jsme její temnou postavu, přesně na rohu chodníku. Stála s rukama v kapsách a vedle ní byl kufřík.

Opravdu malý kufřík. Dobrá milá Kitty. Harýk přiškrtil motor a Kitty nás uviděla. Uchopila kufřík a sestoupila z chodníku. Neudělala žádný posunek žádné pokynutí. Dobrá milá Kitty. Byl jsem najednou naplněn nějakou náklonností k ní. Pootevřel jsem dveře a Harýk zastavil. Vyskočil jsem ven. Kitty obešla chladič. „Nazdar,“

řekla.

„Ahoj,“ řekl jsem. „Tak nastup.“

„Dej jí kufr dozadu,“ ozval se zevnitř Harýkův hlas.

„Bodeť,“ řekl jsem. Kitty se sehnula a vlezla dovnitř. Zahlédl jsem kus jejího lýtka v nylonové punčoše. Měla na nohách elegantní tříčtvrteční válenky se sealskinovým okrajem. Začal jsem se na to těšit. Na to, že budu sedět vedle ní a že budeme namačkáni. Popadl jsem její kufr, měla ho hrozně lehký, asi samé hedvábné prádlo a punčochy a šaty a tak, pomyslel jsem si a dal jsem ho k ostatním kufrům dozadu. Pak jsem se vrátil a vlezl jsem do vozu. Dost jsme se zmáčkli. Zavřel jsem dveře s trochou nesnáze a zajistil jsem je. Byli jsme namačkáni vevnitř a cítil jsem Kittyino horké tělo vedle sebe. Levým ramenem jsem se opíral o její pravé rameno. To bylo špatné.

„Počkej; Kitty,“ řekl jsem, zvedl jsem levou ruku a položil jsem ji na opěradlo kolem Kitty. Tak trochu jáko kdybych ji chtěl obejmout kolem ramen.

„Teď se vopři,“ řekl jsem a Kitty se zasmála.

„Díky,“ řekla. Pohlédl jsem na ni. V červené záři startéru vypadala její pleť bílá a hladká. Hleděla rovně před sebe. Vedle ní jsem spatřil Harýkův profil, s klasickým židovským nosem a s cigaretou v ústech. Vůz se rozjel.

Světla reflektorů zesílila a přejela okna ringhofferovky, jak Harýk zahnul k pravé straně vozovky. Vedle vlevo se mihla synagoga. Teď tam bylo skladiště či co. Byli jsme namačkáni a přes tenké Harýkovy šponovky jsem pěkně cítil teplé Kittino lýtko. Takhle jsem si to představoval. To bylo to. Já a Kitty a Harýk a za námi Praha v rudé horečce revoluce. Prchali jsme jako šlechtici z Petrohradu v sedmnáctém roce. Nebo jako Harýk se strýcem v devětatřicátém. Prchali jsme, jak se mělo prchat. Tohle byl život. To byl teprve život. Teprve tohle byl život.

Vůz s námi trochu houpal, uvnitř byla tma, chvílemi to Kitty na mě silně přimáčklo, až jsem cítil, jak se jí napínají svaly na noze, jeli jsme Smíchovem vzhůru a ulice byly prázdné, jen tu a tam se vracely hloučky s rudými prapory z manifestace a bylo jim zima. Nepověsili nikoho. To byl život.

„Poslyšte, jak ste se tak rychle rozhodli?“ řekla Kitty. Harýk mlčel. Kitty to řekla tak nějak, že bylo cítit, jak jí to vrtalo hlavou. Muselo ji to pane překvapit. To jistě. Když jí Robík najednou zalelefonoval, aby se sbalila, a zničehonic. Uvědomil jsem si to. Z Kittina hlasu zazněla jako nespokojenost nebo pochyby či co. Že teď už to bylo O. K., ale nemusilo to být O. K., a že to, že to bylo O. K., byl jenom výsledek nějaké náhody nebo nezamýšlených okolností. Ó, Kitty byla chytrá, Kitty už asi věděla, o co asi šlo. To bylo dobré. Věděla asi, jak moc ji Robík miluje. Že moc ne. To bylo dobré. Kitty byla hezká dívka a Robík ji teď trochu zklamal. Trochu víc. Trochu ji zranil.

„To ste se rozhodli teprv dnes?“ naléhala.

„Ale ne. Smluvili sme to už včera,“ řekl jsem.

„Kdo?“

„No Randy a Robby a Harýk.“

„A proč ste mně o tom neřekli?“

„Robík ti to neřek?“. zeptal jsem se naschvál, aby to měla na beton. Byla to ode mě zlomyslnost, ale Robík ji stejně nemiloval. Tak co. A mně se vlastně líbila.

„Ne, neřek.“

„To von tě asi nechtěl zbytečně děsit.“

„Skutečně?“ řekla ironicky.

„Jistě.“

„Sem já nějaká citlivka? Selhala jsem už někdy?“

„Ne, ale - „

„Ale Robby mě nechtěl děsit, že

„No vážně. Asi.“

„Zbytečně.“

„Co?“

„Zbytečně mě nechtěl děsit.“

„No.“

„Tak včera ste ještě nevěděli, jak to dopadne, co?“

„Ne. Dyž včera to eště-“

„A pročpak vás to tak najednou napadlo?“

„Ale no - bylo to celkem - mohlo se to celkem předpokládat, ne? A Tigrid se zdejch.“

„Tigrid se zdejch?“

„Jo.“

„A to vám ještě nebylo něco jasný?“

„Proč by-“

„Tigrid se zdejch a vy ste ještě nepředpokládali, jak to dopadne?“

„Ale ne - prostě eště sme nevěděli, jak to přesně provedem.“

„Ale nechtěli ste mě zbytečně děsit.“

„Robík nechtěl.“

„Tak vy ste o tom mluvili.“

„Vo čem?“

„Že mě nebudete děsit.“

„No ne. To Robík nechtěl.“

„Ale říkal to. Před vámi.“

„Ne, to já si jen tak myslim, že. Proč by ti to jinak neřek.“

„Prosimtě.“

„No. Nebo jak jinak myslíš. Že zapomněl nebo-“

„Ne, tak já ti řeknu proč.“

„Lidi, nehádejte se!“ ozval se Harýk. Ujížděli jsme pořád Smíchovem nebo snad už Košířema.

„My se nehádáme. Já se jen snažim zjistit, proč mi to Robby neřek už včera.“

„Nechtěl tě desit, no.“

Cítil jsem, jak se Kitty drobně chvěje. Nebo možná že jsem si to jen sugeroval. Ale teď už jistě věděla všechno dobře. Že s ní Robík ze začátku nepočítal a že teprv v poslední chvíli, nějakou náhodou, se svezla taky.

„Dobrá,“ řekla Kitty. „Tak toho nechme,“ a položila hlavu dozadu. Položila ji zrovna na mou paži. Stiskl jsem jí lehce rameno.

„Správně,“ řekl jsem. „Robík tě nechtěl poděsit, ale hlavně že ses nepoděsila.“

Obrátila se na mě. Usmála se a řekla:

„To sem se teda nepoděsila.“

„No tak,“ řekl jsem a znovu jsem jí stiskl rameno. Pak jsem ucítil jak významně přitlačila lýtko na moji nohu ve šponovkách. Chtěla si hrát. Tahle Kitty byla dobrá. Opětoval jsem to přitlačení.

„Kdy budem v Domažlicích?“ zeptala se.

Kdy budem v Domažlicích, Harry?“ řekl jsem.

„Asi v pět ráno, dyž nebudem mít žádnej defekt.“

„V pět ráno,“ řekla Kitty. „To se vyspim.“

„Dyž to dokážeš,“ řekl Harýk.

„Pohodlně,“ řekla Kitty. „Joe má takový měkký paže. Žádný svaly.“

„Neurážej mě,“ řekl jsem a byl jsem rád. Začalo to dobře.

„Ty skutečně žádný nemáš.“

„Já mám pane svaly. Podívej,“ řekl jsem a napjal jsem svoje bicepsy. Měl jsem je pěkně vytrénované z šermu.

Ty jsem skutečně měl.

„A jo, máš. Odvolávám to,“ řekla Kitty.

„Proto.“

Vyjeli jsme na náměstí u Zámečnice. Nalevo na stráni se tyčila hrozně štíhlá věž moderního košířského kostela do hrozné výšky. Nebyl ještě hotov. Vzpomněl jsme si na Rudlu, jak se pachtil dva měsíce s návrhem na oltářní obraz. Měl to být Poslední soud. Rudla to udělal podle Leonarda a panu arcibiskupovi se to nelíbilo. Prý to nebylo dost moderní. To Rudlu naštvalo. Nakonec to dostal Zrzavý s takovou symetrií jako reklama na Radion.

To se panu arcibiskupovi líbilo. Pan arcibiskup byl vůbec moderní. Taky chodil na fotbal. A teď stejně obraz nebude. Kdoví co teď bude s panem arcibiskupem. Třeba zas bude sedět. Ale nemyslel jsem to vážně. Bylo to taky celkem jedno. Vyjeli jsme z posledních domů a kolem teď už byly jen vršky a pole. Nahoře na kopci svítila dvě malá okénka statku Kotlárky. Před námi na západě byla obloha černá a potažená mraky. Jenom dole na obzoru trochu prosakoval měsíc. Silnice stoupala a táhla se rovně. Cítil jsem Kittinu teplou nohu vedle sebe.

Kitty lehce oddychovala. Snad spala. Otočil jsem hlavu a vyhlédl jsem zadním okénkem. Dole za námi ležela světelná louže noční Prahy. Sňůry luceren kolem předměstských ulic se lehce chvěly a z centra svítily červené a modré reklamy. Leželo to dole, za námi. Obrátil jsem se zpět. Harry mlčel, na tvář mu svítilo červené světlo startéru. Kitty měla zavřené oči a stisknuté rty. Její rty byly černé v tom světle. Vpředu stoupala rovná silnice k černému nebi. Usadil jsem se pohodlně do sedadla. Cítil jsem, jak vůz jede.

Najednou ze mě trochu vyprchalo to vzrušení a ta blaženost. Ale nelitoval jsem toho. Vůbec jsem toho nelitoval.

Vůbec ničeho jsem nelitoval. Je to taky hloupost, něčeho litovat. Všechno, co člověk v životě udělá, je navždycky hotovo a nedá se to změnit. Tak je hloupost něčeho litovat. Jistě. Uplná hloupost. Úplná hloupost.

Jistě. Docela jistě.

1948

Cesta k ateliérům

Zastavili jsme se na písčité terase u kamenného zábradlí. Bylo horko, ale vál slabý větřík. Vlajka nahoře na barrandovské věži vydávala pleskavé zvuky a dole pod skalou větřík čeřil lesklou hladinu Vltavy.

„Chceš si jít sednout?“ zeptal jsem se Ireny.

Zavrtěla hlavou. Měla na sobě modré šaty ze surového hedvábí s velkými bílými kruhy. Její zelené oči, přivřené proti větru, vypadaly hezky a otráveně. Líbila se mi. Ano. Líbila se mi zatraceně mnoho. A byl jsem otráven, že se s tím nemůže smířit.

„Pudem dál?“ zeptal jsem se. „Nebo chceš jít už zpátky?“

„Ne,“ řekla. „Nebo si pojď sednout.“

„Dobře,“ řekl jsem. Byla vždycky nerozhodná a náladová. To by mi nevadilo. A nebylo to u ní nic zvláštního.

Znal jsem ji už tři roky a byla vždycky taková.

Nechal jsem ji projít brankou napřed. Zvláštní, cítil jsem hroznou blaženost při pohledu na její štíhlé nohy. A to už jsem se jí na ně díval tři roky. Bylo to hrozně zvláštní, že se mi pořád líbily. Obyčejně tahle magie ženského těla přestala brzo působit. Ale Ireniny nohy se mi líbily pořád stejně.

Zastavila se nerozhodně na nejnižší terase.

„Zůstanem tady,“ řekla. „Anebo ne. Pudem nahoru. Tam je víc stínu. “ Jenže sotva položila nylonovou nohu na první schod, zůstala zase stát. Obrátila se na mě.

„Kam máme jít?“

„Kam chceš,“ řekl jsem. „Kde se ti to lepší líbí.“

„Já chci, kde je lepší vyhlídka na Vltavu,“ řekla rozhodně.

„Tak to tady dole, ne?“

„Dole?“ Měla dosud nohu v bílém střevíci na prvním schodu a vítr jí přitiskl tenké šaty pěkně na tělo.

„Já myslim, že dole,“ řekl jsem.

„Ale nahoře je to vejš.“

„Jenže nevidíš přes dolní terasy.“

Podívala se vzhůru.

„No dobře,“ řekla a vykročila k červenému stolku, stojícímu těsně u kamenné zídky. Šel jsem poslušně za ní. Za ty tři roky jsem si zvykl dělat vždycky to, co chtěla ona. Nemělo smysl jí odporovat a pak, mně bylo stejně jedno, odkud je lepší vyhlídka na Vltavu. Vltava mě nezajímala. Chtěl jsem, aby se už mezi námi urovnala ta věc. Nechtěl jsem si ji ještě nějak rozhněvat.

Seděli jsme naproti sobě a Irena sundala slaměný širák. Slunce jí zapálilo hlavu do měděna. Pomyslel jsem si, že takhle hezkou hlavu ještě neměla. Nosila tyhle měděné vlasy teprve něco přes měsíc a slušely jí.

„Co si dáš?“ řekl jsem.

„Nevím, co maji.“

Otočil jsem se. Na druhé terase stála tabule s cenami nápojů.

„Chceš víno?“

„Ne,“ řekla.

„Nebo kakao?“

„Myslíš, že ho maj?“

„Je to napsáno na tý ceduli.“

Usmála se ironicky.

„Na cedulích je napsáno leccos, co už neexistuje. Například Republika československá.“

Zmlkl jsem. Už to tu je zas. Bylo na ní vidět, hned jak jsme se sešli, že má kolísavou náladu. To bylo to nejhorší, co se mi mohlo stát.

„Co mlčíš?“ řekla. „Neni to tak?“

Nedíval jsem se na ni.

„Tak co? Nebo ty tomu ještě říkáš Republika československá?“

„Ireno prosimtě, musíme o tom zase mluvit.“

Ušklíbla se a opřela se loktem o kamenné zábradlí.

„Promiň. Zapomněla sem, že seš socialista.“

Hleděla dolů na Vltavu, vinoucí se údolím na jih. V dálce byla nad údolím lesklá mlha. Na jižním obzoru rostly bouřkové mraky. Obrátila se zas ke mně a pravila vážně:

„Jedno ale nechápu. Jak ty s tim můžeš souhlasit.“

Stará stejná písnička. Nedalo se nic dělat.

„Ireno,“ řekl jsem, „nemůžeš toho nechat? Nemůžeš o tom přestat mluvit?“

„Ne. Protože to je věc, kterou vopravdu nechápu.“

„Už sem ti to několikrát vysvětloval.“

„A já to pořád nechápu.“

Hlas jí nabýval zase nepříjemného tónu.

„Tak to nemá smysl, abych ti to vysvětloval znova. Nepochopila bys to stejně.“

„Tak. Nemá to smysl. A víš, co na tom záleží?“

„Já vim. Ale nemůžeš-“

„Tak to zřejmě nevíš, co na tom záleží.“

„Vím. Ale-“

„Nevíš. Kdybys věděl, tak by ses mně to snažil vysvětlit.“

Udělal jsem nešťastný obličej.

„Bože, Ireno. Ty víš, že to nemá smysl. Ty to prostě nechceš pochopit. To je to.“

„Ne. Nechci. Ale zrovna tak ty nechceš pochopit mě.“

„Ale já tě chápu Ireno, ale „Nepovídej, prosimtě. Jak mě můžeš chápat. Kdybys mě chápal, tak by ses nemoh takhle chovat.“

Bylo marné ji přesvědčovat. Měla červené rty pevně sevřené a hleděla tvrdě na řeku. Bylo to marné, ale nemohl jsem mlčet. To ji dráždilo víc, než když jsem jí odporoval. Když jsem jí odporoval, mohla aspoň mluvit a mluvení ji uklidňovalo.

„Podívej se, Ireno,“ řekl jsem. „Co vlastně chceš? Co vlastně na mně chceš? Co proti tomu můžu dělat?“

„Ty víš, co chci.“

„Já vim. Ale to udělat nemůžu.“

„Proč ne?“

Pokrčil jsem rameny. Co jsem jí, sakra, měl říct.

„A co tady chceš dělat, prosimtě?“

Znovu jsem pokrčil rameny.

„Víš, že sem dostal místo v Kolbence. “ Věděl jsem, že ji to naštve. Ale co jsem jí měl říct. „Budu dělat vlastně to samý, co sem dělal až doteďka.“

„Tomu ty říkáš dělat to samý? Za pět tisícovek měsíčně, viď?“

„Za devět,“ řekl jsem. Zčervenala a v očích se jí nebezpečně zablesklo.

„Dobře,“ řekla. „No dobře, pane Samueli. Tak ale se mnou nepočítejte.“

Hned mě začlo mrzet, že jsem se tak unáhlil. Když ona byla přes to přes všecko tak hezká a já si to s ní nechtěl rozházet. Pořád jsem věřil, že se mi povede nějak ji přemluvit. Začal jsem znova smířlivě.

„Podívej se, Ireno. Nemůžeš se s tím nějak vyrovnat?“

Hleděla upjatě na Vltavu. Hezký bílý obličej vypadal nepřístupně a tvrdě.

„Ne, řekla. „Já už sem se s tim vyrovnala. Já už sem ti svoje mínění řekla.“

„Ireno - aspoň kdyby ses trochu snažila mě pochopit. Dívat se na to, jak se na to dívám já.“

„A co tamto, co já chci

Umlčela mě. Co ona chce. Věděl jsem moc dobře, co chce.

„Tak co?“ řekla.

„To neudělám, Ireno. Nezlob se, ale to neudělám.

Prudce se odvrátila a vyňala z kabelky cigarety. Vytáhl jsem zapalovač, ale než jsem jí ho mohl nabídnout, zapálila si sama. Ingorovala mou vztaženou ruku. Neřekla ani děkuji. Polil mě trapný pocit. Ruka se zapalovačem mi klesla na stůl. Vtom přišel číšník. Irena se na něho otočila a zeptala se, jestli mají čokoládu.

Prosím, řekl číšník a otočil se na mě. Objednal jsem si víno, ale neměli. Řekl jsem tedy číšníkovi, aby mi přinesl černou kávu. Číšník odklusal. Ačkoliv bylo hrozné horko, měl na sobě černý frak. Z věže se stále ozývalo pleskání vlajky. Mlčeli jsme. Pohlédl jsem na řeku a po ní plul zrovna malý červenobílý parník a zanechával za sebou šipku vlny. Několik loděk se v ní zběsile houpalo. Před parníkem byla hladina řeky jako sklo, zčeřená jen drobnými vlnkami, které rozviřoval vítr, a zrcadlilo se v ní bezmračné nebe. Ale na jihu se kupily šedobílé, těžké mraky.

Číšník přinesl podnos a postavil šálek s kouřící čokoládou před Irenu. Přede mě postavil špinavě černé moka a odešel. Kráčel dlouhými kroky přes prázdné terasy a zřejmě spěchal dovnitř. Měl tam asi nějakou zábavu. Asi jistě, protože z otevřeného okna tanečního sálu vykukovala dívčí hlava v bílém čepečku a usmála se na něho, jak šel spěšně podél stěny. Číšník jí poslal polibek a dívka se nahlas zahihňala.

Otočil jsem se na Irenu. Mlčky míchala vřelou čokoládu a kouřila. Za ní se červenaly plátěné slunečníky v Trilobit baru. Seděly pod nimi asi tři tiché dvojice a držely se za ruce.

Najednou jsem ji viděl, jak se směje perlovými zuby pod plátěnou střechou kavárny na terase Napolitainu. Byl mráz a byla zachumlána do drahého norkového kožichu, který jsem jí koupil minulého dne na Rue des Saints Péres. Byla šťastna a smála se něčemu, co jí Pierre šeptal do ucha lámanou angličtinou, a já jsem byl poněkud opilý a cítil jsem, že mi na hlavě, mrznou vlasy napomádované před půl hodinou hotelovým holičem, a Paříž blikala a dole ujížděly taxíky s veselými světly, rozžatými v drobné chumelenici. Smál jsem se Pierrovým chmurným prognózám a provokoval jsem ho, že jsem komunista, a Pierre mě vážně napomínal, abych si z těch věcí nedělal legraci a abych je bral vážně. Pierre byl směšný, s vpadlýma očima a s černým knírkem, celý zamilovaný do Ireny. Jistě se s ní líbal u Deux Magots, zatímco já jsem vyřizoval obchodní záležitosti ale bylo mi to jedno, protože jsem dobře věděl, že mě Irena neopustí kvůli Pierrovi, který byl profesorem matematiky a bydlel v jednopokojovém bytě na Montmartru. Byl jsem pro Irenu příliš výhodný milenec, umožňoval jsem jí žít, jak byla zvyklá, i když jejího papá dali do penze a zatrhli mu všechny jeho postranní příjmy. Chudák papá.

Platil jsem za něho příspěvky do Zahraničního klubu a klábosil jsem s ním o politice. A miloval jsem Irenu.

Sakra, miloval jsem ji, i když jsem si to docela nepřiznával a věděl jsem, že ve mně dusí všechna moje válečná předsevzetí. Dodávala mi ctižádost a obrat továrny vzrostl za první rok naší známosti málem astronomicky.

A tehdy o Vánocích jsme byli spolu na půlnoční v Notre Dame a já měl v kapse smlouvu na velkou dodávku našich kompresorů a Irena měla z té smlouvy ještě větší radost než já a tiskla se ke mně v gotickém koutku za šerými sloupy katedrály a byla milá a příjemná a já byl do ní paf.

„Ireno,“ řekl jsem tiše.

„Co?“

„Tak už toho nech. Nezlob se.“

„Já se nezlobim. Já se jenom snažím pochopit tvoje stanovisko a zaboha ho pochopit nemůžu.“

„Nemysli na to. Podívej se, nemohli bysme vopravdu přestat o tom mluvit?“

„Ne, Same. Ty víš, že tohle musíme nějak vyřídit.“

„Ale když ty neuznáš moje důvody.“

„Protože to nejsou důvody.“

„To si myslíš ty. Protože je nechceš uznat.“

„Nechci je uznat, protože to nejsou žádný důvody.“

Už jsem zas věděl, že je to zbytečné. Ať jsem začal z kteréhokoliv konce, vrátila se vždycky k začátku. V očích měla pořád tvrdohlavost.

„Jaký důvody to sou, prosimtě. Dřeš se tři roky jak blázen a nakonec ti vemou fabriku. A ty řikáš, že k tomu měli dobrý důvody.“

„Nedřel sem se.“

„Ne? Ale pracovals tak, že se obrat zvýšil o sedmdesát procent. A co to, cos vydělal státu na valutách? A co to, jak se u tebe měli dělníci?“

„Já vim. To všechno vim. Ale prostě musim uznat jejich důvody.“

„Proč musíš?“

„Protože všichni nebyli jako já. Já sem byl spíš výjimka.“

„A proč se tedy musíš vízt s ostatníma?“

„Protože v týhle věci se nedaj výjimky dělat.“

„Ne. Já ti povim proč. Protože ten lotr Rozvařil proti tobě poštval závodní radu, protože na tebe měl vztek, žes mu zatrh jeho zlodějny.“

„To je pravda. Ale byli by mě fabriku sebrali stejně. Je na to zákon.“

„A ten zákon pomáhá k laciný kariéře lidem, jako je Rozvařil.“

„Ten je zase spíš výjimka. Podle toho se nedá soudit systém. Nemůžeš to uznat, Ireno?“

„Ne,“ řekla ostře a přivřela zelené oči. „Systém, kterej podporuje takový neschopný lotry, jako je Rozvařil, nemůžu uznat.“

Udělal jsem poslední pokus.

„Podívej se, Ireno. Rozvařil se bude mít nějakej čas dobře, ale jestli zase začne krást, vyhoděj ho.“

Usmála se pohrdavě.

„Nevyhoděj. Komunisti nejsou tak idealistický jako ty, miláčku.“

Zmlkl jsem. Začal jsem z jiné strany.

„Tak dobře. Ale podívej se na to z širšího hlediska. Kapitalismus je přežitá forma a snaží se-“

„A to mi řikáš ty?“ přerušila mě. „Ty si patrně proletář, že?“

„Ne, ale-“

„Mlč, prosimtě. Vodpusť si to. Nemám zrovna náladu poslouchat propagační řeči.“

Zmlkl jsem. Po chvíli Irena řekla:

„A vůbec: nechápu, co je tobě do toho. Máš přece dost peněz v Anglii. Víš, že stačí jen udělat to, co já chci.“

Mlčel jsem.

„Proč to nechceš udělat?“ pokračovala po chvilce. „Řekni mi jeden rozumnej důvod, proč to nechceš udělat.

Jenom jeden jedinej rozumnej důvod.“

Pohlédl jsem na ni beznadějně.

„Říkal jsem ti to už stokrát, ale ty to nechceš uznat.“

„Ne. Ten důvod uznat nechci. Protože to neni důvod.“

„Tak je marný o tom dál mluvit.“

Kolem nás přešla společnost několika potápků. Měli s sebou tři docela hezké dívky v nemožně dlouhých šatech, kravaty s firmami amerických filmových společností a začali pokřikovat po číšníkovi.

„Kdybys aspoň takhle mluvil vždycky,“ řekla Irena. „Ale ještě letos v lednu si byl docela spokojenej s kapitalismem.“

Neodpověděl jsem. Měla pravdu. Bože, jak jsem jí měl vysvětlit, že mi únorový puč připomněl pozapomenuté válečné meditace o Marxovi, pozapomenuté, protože jsem poznal ji. Jak jsem četl Marxe a ve fabrice jsem nechal rozhodovat Klugeho, německého ředitele, co mi ho dosadili. Jak jsem jí měl vysvětlit tu absurdně neuvěřitelnou věc, že já, dědic továrny na letecké motory, jsem se stal socialistou. Možná dokonce komunistou.

Rozhodně marxistou. Jak jsem to měl vysvětlit téhle tvrdohlavé, krásné, omezené dívce? A jak jsem jí měl vysvětlit, proč jsem se teda nezřek továrny hned po válce? Měl jsem jí blábolit o lásce, která mě zaslepila, když to znělo tak příšerně banálně, a přesto to byla pravda? Jak jsem jí to všechno měl vysvětlit?

„Řekni,“ povídala Irena. „Nelíbilo se ti v Paříži? Nelíbilo se ti ve Skotsku? A nechodils rád do Institutu na večírky? A nejezdils rád autem? A nebavilo tě víst továrnu?“

„Ano,“ řekl jsem a sklopil jsem hlavu. Rozhodl jsem se, že jí nebudu odporovat. Nemělo to opravdu smysl. Spíš jí všechno slíbím. Něco slíbím. A pak ji zase nějak uchlácholím.

„No,“ řekla. „A tohle všechno už teď mít nebudeš. A moh bys to mít, kdybys chtěl. Či si myslíš, že to tady budeš mít?“

„Ne. Já vim, že ne.“

„Tak proč to nechceš udělat?“

Pohlédl jsem jí unaveně do očí. Hleděla na mě napjatě a měla v očích sobectví a vztek. Ne. V prvním dojmu jsem to přešel bez povšimnutí, ale pak jsem si to uvědomil. Měla tam i takový nějaký zájem. Jako by jí záleželo i na mně. Nejenom na tom, že ztrácí všechen ten přepych. Ale i na mně. Po chvilce jsem si to uvědomil a zahřálo mě to.

„Já nevim, Ireno,“ řekl jsem. „Já vopravdu nevim.“

„Vidíš. A přesto to nechceš udělat.“

„Je to těžký.“

„Hlouposti. Ty bys to dokázal.“

„Myslim, že mě hlídaj.“

„Nehlídaj. A kdyby.“

„Já nevim.“

„Rozhodni se, Same. Copak ti na tom ani trochu nezáleží?“

„Záleží. Ale-“

„A ani na mně ti nezáleží?“

Dívala se na mě zpříma. Ona věděla, že to na mě působí. Pod tím pohledem jsem hned změkl. Ale zároveň se ve mně probudilo vědomí šílenosti toho podniku. Odejít odsud. A už nikdy se sem nevrátit. Ne, ono to bylo docela hezké v Paříži a v Londýně, ale neuměl jsem dobře anglicky, nikdy jsem neměl talent na řeči. A pak - odejít.

Nejradši ze všeho jsem měl Krkonoše a Sázavu a Prahu - a tady v Praze Barrandov - a všichni mí známí a přátelé byli tady. Otřásl jsem se. Irena mi položila dlaň na hřbet ruky. Dlaň měla teplou.

„Řekni,“ povídala tiše. „Záleží ti pořád ještě na mně?“

Zaplavila mě touha získat ji pro ten svůj názor. Zase znova ji získat, jako tenkrát před třemi lety, zase ji získat pro sebe. Stiskl jsem jí slabě ruku.

„Záleží. Ireno, ty víš, že tě miluju. A právě proto bych chtěl-“

Prudce se mi vytrhla.

„Tak dost. Nechci to slyšet. Kdyby ti na mně záleželo, nemoh by ses vymlouvat na takový hlouposti.“

Mlčel jsem. Co jsem jí, Bože, moh říct? Sebrala slamák a nasadila si jej.

„Už chceš jít?“ zeptal jsem se.

„Já pudu. Ty tady můžeš zůstat.“

„Ireno !“

Vyňala zrcátko a opravila si rty. Zavolal jsem vrchního.

„Počkej. Já si svou útratu zaplatím,“ řekla.

„Prosimtě, Ireno.“

„Teď ti bude možná každá koruna dobrá.“

Obrátila se k vrchnímu. „Jednu čokoládu, řekla.

Cítil jsem, jak se mi krev rozlévá po tvářích. Bylo mi zle studem a vztekem. Vrchní měl lhostejnou tvář, ale zdálo se mi, že se koutkem oka na mě tázavě podíval. Irena se zvedla a šla beze slova k východu. Vstal jsem taky a dal jsem vrchnímu padesátikorunu, nečekal jsem na drobné a spěchal jsem za Irenou. Jeho uctivé díky mě provázely. Spěchal jsem, abych dohonil Irenu a abych už byl odsud pryč.

„Ireno,“ řekl jsem tiše a naléhavě a přilepil jsem se na ni.

Nereagovala na to. Šla pevným krokem, hezké nohy klapaly po cestě v uraženém rytmu.

„Ireno, nehloupni. Prosimtě, nedělej scény.“

Zdálo se mi, že zvedla řecký nos trochu do výše. Byl to ztělesněný vzdor a zatraceně hezká byla. Popadla mě zoufalá touha si ji udobřit. A hloupý strach, že si ji neudobřím, ačkoliv to bylo jasné, že si ji zase udobřím. Pořád ještě tu bylo moje anglické konto. A to bylo pořád ještě to nejlepší, več mohla doufat.

„Ireno, prosimtě. Nech toho. Já ti to nějak vysvětlim nebo - ale prosimtě, nedělej tyhle scény.“

Zastavila se náhle a prudce a podívala se na mě zespoda. Koutky úst se jí protáhly. Zaradoval jsem se. To mi tak chtěla dát najevo, že její trpělivost přece ještě není u konce. Přistoupil jsem k ní a vzal jsem ji za ruku. Měla na ní teplou bílou

rukavičku.

„Tak dobře, Same,“ řekla, „necháme toho. Necháme toho pro dnešek, ale to neznamená, že je to vyřízený.“

„Ireno, vopravdu nemůžeš -“

Zavrtěla rázně hlavou.

„Ne. Nesnaž se. Já na to mám svuj názor a ten nebudu měnit.“

„Ale právě kdybys-“

„ - ten nebudu měnit, protože sem přesvědčená, že je správnej. A ty se musíš rozhodnout. Nebudem o tom mluvit, ale musíš se rozhodnout.“

„Ireno-“

Chceš?“ přerušila mě a hleděla mi do očí. Když se mi koukala do očí, neměl jsem odvahu to skoncovat. Pořád tu byla naděje, že ji nakonec přece jen přesvědčím. Vždyť jsem koneckonců sakra byl přece jen továrním inženýrem a jakoupak lepší partii mohla teď v tomhle státě sehnat. Jenže tu bylo to anglické konto. Dívala se na mě, bílý obličej ve stínu širokého slamáku a hrozně krásné zelené oči na mě upřené.

„Chceš?“ opakovala.

Pokrčil jsem bezradně rameny.

„Ty víš, že mi nic jinýho nezbejvá, Ireno.“

„Tak platí. A po neděli mi to řekneš.“

„No dobře.“

Obrátili jsme se a kráčeli jsme nahoru do barrandovského kopce. Zvedal se strmě před námi a nad ním bylo modré jarní nebe. Za plotem první vily se na nás rozštěkal pes. Větřík začal vát docela silně a Irenina sukně vlála ve větru. Bílé kroužky svítily jasně v odpoledním slunci.

„Ale řekni, Ireno,“ pravil jsem, „co když tady budu chtít zůstat? Co budeš dělat?“

„Rozejdeme se,“ řekla klidně.

To mě zasáhlo. Tohle je Irena. Tak tohle je Irena. Ani trochu mě nemiluje, jsem pro ni jenom pytel peněz. Dřív jsem si s tím nelámal hlavu, díval jsem se na ni tak trochu jako na svůj majetek, milovaný majetek ovšem, a úplně mi stačilo, když se mnou chodila na five o'clocky do Institutu a do Národního a jezdila se mnou do ciziny. Ale teprv teď mi začlo být jasné, jak ji miluju. Jak hrozně ji asi miluju, protože její lhostejnost mi rvala srdce. Když mě vyhodili z továrny, necítil jsem vůbec žádnou ztrátu, ale teď mi bylo, jako bych ztrácel všechno.

Trochu jsem se opanoval.

„A to řikáš tak klidně?“ pravil jsem.

„Ano.“

„Po tom všem, co sme spolu prožili-“

Neodpověděla.

„Tak to zřejmě pro tebe nic neznamenám. “ Snažil jsem se mluvit klidně. Obrátila se na mě prudce.

„Ne, Same, nic takovýho. Ty víš, že tě mám ráda. Ale tohle je zásadní věc.“

„A to není zásadní věc?“

„Co?“

„Že mě máš ráda?“

Trochu se zamračila.

„To je něco jinýho.“

Zazdálo se mi, že jsem ji dostal. Dostal jsem najednou chuť dokázat jí, že mě nemiluje. Ale přitom ve mně něco doufalo, že to není pravda a že mě přes to přese všecko miluje.

„Podívej se,“ řekl jsem. „Před tejdnem sem dostal rozvod a chtěli sme se na jaře vzít a tys chtěla mít svatbu v kostele.“

„To se může pořád ještě stát,“ přerušila mě. „Záleží to jen na tobě.“

„Dobře. Ale víš, co mi musíš - co bys mi musela slíbit, kdybysme měli svatbu v kostele?“

„Jo, já vim, nač narážíš. Jenže tu poslušnost žena slibuje jen muži, kterej neni blázen. Když se zblázní, tak takový sliby neplatěj.“

„Dobře, když se na to díváš takhle. Ale ty řikáš, že mě máš ráda.“

„Řikám ti, že to s tim nemá co dělat.“

„To řikáš teď. Ale-“ zaváhal jsem.

„Co ale?“

Pořád jsem váhal. Měl jsem jí to snad říct polopatě? To podezření, docela tak, jak to ve mně je? Mohla by se zas urazit. A zase za ní jít a udobřovat ji. Ale třeba to je lepší říct jí to teď, hned, co si myslím. Naléhala na mě.

„Cos chtěl říct? Řekni to!“

Vzmužil jsem se.

„Víš, Ireno, mně připadá, že sem ti byl dobrej, dokud sem měl-“

„Ne, miláčku. Tak to si nemysli. Tohle je něco docela jinýho:“

„Ale jak jinýho?“

„Že ti sebrali továrnu, to mi ani tak nevadí. A vůbec nic bych ti nevyčítala, kdybys neměl žádný jiný možnosti.

Ale právě že ty m á š možnosti a jenom nechceš. To je ta zásadní věc.“

„A kvůli tomu by ses se mnou chtěla rozejít? Když řikáš, že mě máš ráda?“

„Ano. Protože ty bys to moh udělat a jenom nechceš. A to nevypadá na to, že bys mě nějak zvlášť miloval.“

„Ale Ireno!“

„Nebo si myslíš, že vypadá?“

„Ty mi prostě nerozumíš.“

Zarazila se. Potom řekla ostře:

„Rozumim. Teď už ti rozumim.“

„Nerozumíš.“

Ušklíbla se.

„Ne. Teď už je mi to jasný.“

„Co?“

„Nepřetvařuj se, prosimtě.“

„Ale co?“

„Same, nech toho. Nedělej, jako kdybys nevěděl co. Já už vim, na čem sem.“

„Ale já nemám tušení. Vopravdu.“

„Nech mě bejt.“

„Ale Ireno.“

„Nech mě. Prosimtě, nech mě!“

Otočila se a zrychlila krok. Hned jsem ho taky zrychlil. Sakra, opravdu jsem jí nerozuměl. Jenom jsem věděl, že se to zas hrozně protáhne a že zas k ničemu nedojde.

„Ireno. Já vopravdu nevim, co myslíš.“

Neodpověděla a šla dál.

„Ireno, řekni mi to. Tohle neni fér.“

Zase se prudce zastavila, jako to dělala vždycky, když chtěla vzbudit efekt. Viděl jsem, že se jí oči vlhce lesknou. Sakra, byl jsem na rozpacích. Přece jen mě snad miluje? Hlouposti. Teď už je jisté, že ne. Ale slzy jí slušely. Potvora, uměla si ty svoje zelené laguny naplnit slzami, kdy se jí zachtělo. Potvora. Ale byl jsem do ní celý pryč. Právě teď, že to je všechno tak na háčku s její láskou. Podívala se na mě uslzenýma očima.

„Fér. Ty řikáš fér. A to je fér, když mi tak sprostě dáš najevo, že už o mě nestojíš?“

Otrávilo mě to.

„Bože, Ireno, vždyť sem -“

„A že se mě chceš zbavit?“

„Ale-“

„Kdyby to nebylo pravda, tak by ses vůbec nerozmejšlel. Tak by ti bylo jasný, co máš dělat. Ale ty mě máš už dost. A celá tahle věc se ti nádherně hodila, viď, aby ses mě zbavil.“

Stál jsem jako hromem udeřen. Jak dovede všechno obrátit. Anebo to myslí vážně? Blbost. Potvora prohnaná!

Ach Bože, kdybych ji aspoň nemiloval. Ale to je to. Jsem do ní hrozně zamilován. A pořád víc. Čím víc mi provádí, tím víc. Teď už ji znám dopodrobna a vím, jak je falešná a prohnaná a sobecká, ale - když ona je tak krásná a v posteli - ale nejen to, něco na ní je, něco, co miluju pro tu věc samu, ne pro tu postel, alespoň nejenom pro tu postel. To, co je na ní magické. Oči. Modré šaty s bílými kruhy. To něco. A kvůli tomu jsem ze sebe zas udělal blázna a začal jsem ji chlácholit, jako kdybych nevěděl, jak to všechno ve skutečnosti je.

„Ireno! Prosimtě, neřikej to! Přísahám ti, že-“

„Nepřísahej !“

„Ireno, já tě miluju. Copak sem ti to dost nedokázal?“

„Dokázals mi, že tě už nebavim.“

„Neřikej to !“

„J to pravda.“

„Neni!“

„Je to pravda. Já to vim.“

„Nevíš. Ireno, neni to pravda. Podívej se, kdybych vopravdu moh, já bych- „

„A nemůžeš?“

„Pochop to, Ireno.“

„Už sem to pochopila.“

„Ale vážně. Copak si vopravdu myslíš, že je to tak lehký, všechno tady nechat.“

„Co?“

„Co?“

„Co všechno? Co tady necháváš? Co tady, prosimtě, vúbec ještě máš?“

„Ireno, nedělej, že ti záleží jen na penězích.“

„Ne. Vůbec ne. Na životě mi záleží. Na životě. A tohle nebude život.“

„Ale vždyť se nebudem mít nijak zle, Ireno.“

„Zle! Budem tu zas jak v protektorátě. Budem totálně nasazený. Nebudem mít svobodu, nebudem moct za hranice, nic nebudem smět. A to řikáš, že se nebudem mít zle?“

„Vždyť ještě nevíme, jak to bude.“

„Nemluv, jako kdybys byl slepej. Nevidíš, co se děje kolem?“

„Dobře, ale -“

„Co Honza Masaryk? Co Drtina? Co tvuj vlastní otec?“

„Já vim. Já vim, Ireno. Ale, neni to všechno tak jednoduchý.“

„Je to docela jednoduchý.“

Odmlčel jsem se. Už jsme zase byli tam, kde jsem nechtěl. Nemohl jsem jí argumentovat abstraktně, politicky.

Její argumenty byly omezené, ale zatraceně konkrétní. Jakou, sakra, mělo váhu vykládat jí o třídním boji, když ona vyrukovala s Drtinou a s válečnými zásluhami a s mým otcem, kterého v únoru vynesli z továrny za límec.

Musil jsem se zas dostat na osobní pole. Nestál jsem o její názory a bylo mi jedno, co si o tom všem myslí. Stál jsem o ni, ať byla sebepitomější. Nemohl jsem proti tomu nic dělat.

„Ireno, vopravdu si myslíš, že tě nemiluju?“

„A můžu si myslet něco jinýho?“

„Já vim. Možná, že to tak vypadá. Ale já tady nechci zůstat, abych se tě zbavil, Ireno. To si nesmíš myslet.“

„Tak proč?“

„Protože - já sem tady rád. Je to - no je to přece jenom domov.“

Najednou změnila taktiku. Položila mi bílou rukavičku na rameno a řekla:

„Je to pravda?“

„Přísahám!“

„Nepřísahej. Ale můžu ti věřit? Je to vopravdu jen kvůli tomu?“

„Ireno, já nevim, jak bych ti to jinak řek.“

Usmála se. V očích už slzy neměla. Dovedla je přivolávat a rušit, jak se jí zachtělo.

„No dobře. Já ti věřim. Vodpusť mi to. Já vim, že mě máš rád. To byl jen takovej - však víš, že já sem nervózní a všechno mě rozčílí.“

„Já vim, Ireno,“ řekl jsem honem. „Já vim. Já to taky tak neberu.“

„Víš, já se s tim prostě neumim vypořádat tak jako ty.“

Stiskl jsem jí ruku.

„Ale taky se s tim vypořádáš, uvidíš.“

„Ba ne. S timhle nikdy. Já sem moc velkej individualista.“

Musel jsem se v duchu zasmát jejímu individualismu, ale byl jsem na pozoru. Její náhlá povolnost mi byla nápadná. Zřejmě na mě chtěla jít jinak. Ani na chvíli jsem nevěřil, že by se vzdala.

„Vodpusť mi to,“ pokračovala, „já vim, neměla sem tě s tim tak votravovat. Ale já bych chtěla pryč, Same. Já vim, že tady nebudem šťastný.“

„Budem, Ireno. Jestli mě miluješ, tak budem.“

„Já nemyslim t a k h l e . Ale uvidíš, že se něco stane.“

„Co by se mohlo stát.“

„Do voleb nic. Ale potom, uvidíš, že začnou zavírat. Jako Němci. Vždyť je to všechno stejně tak hrozně podobný tomu, co dělali Němci.“

Škublo to se mnou. Začít se s ní zase hádat? Vysvětlit jí, že to je jenom vnější podoba? Ze v podstatě jde o docela jinou věc? Alespoň jsem tomu tak věřil. Ale potlačil jsem to.

„I kdyby. Mě nezavřou. Nikdy jsem se neplet ani do politiky, ani do černejch obchodů.“

„Na tom jim záležet nebude. Budeš jim prostě nepohodlnej a zbavěj se tě.“

Rozhodl jsem se jít na to ještě jinak. Doufal jsem, že tu průhlednost Irena snese. A nepřepočítal jsem se.

„A kdyby mě zavřeli, vopravdu by ti na mně záleželo?“

„Same!“

„Já vim. Vodpusť mi to. Nezlob se.“

„Takový věci nemáš vůbec řikat.“

„Já vim. Nezlob se.“

„Copak mi vůbec nevěříš? Dala sem ti někdy příčinu k takovejm pochybnostem? Nebo jen k žárlivosti?“

Zavrtěl jsem hlavou a usmál jsem se na ni.

„Já vim, že ne, Ireno. Vodpusť mi to. To bylo jenom - já sem taky nervózní, však víš. “ Hrál jsem to bezvadně a vzpomněl jsem si přitom na Pierra a na toho Skota MacClellana, jak ji líbali a oba si mysleli, že to nevím.

Jenže pro mě to příčina k žárlivosti nebyla, protože já jsem prostě nikdy nežárlil. Je to taky hloupost, žárlit.

Nemohl jsem Irenu - tenkrát - stejně ztratit. Chvili mlčela a pak řekla, tak vážně, že jsem se musel přemáhat:

„Kdyby tě zavřeli, tak by tady všechno pro mě ztratilo smysl.“

Vypadala přitom tak cukerínově, že jsem se jednoduše nemoh na ni naštvat. A měla pravdu. Kdyby mě zavřeli, tak by pro ni hodně věcí ztratilo smysl. A nejvíc ze všeho její láska ke mně. Viděl jsem to všechno. Viděl jsem to všechno, ale vzal jsem ji za ruku a filmově jsem řekl:

„Já vim, Ireno. Já vim, že mě máš ráda.“

Přimhouřila oči a řekla skrze zuby, jak to viděla někde v biografu:

„Ráda! Nemohla bych bez tebe žít, Same.“

„Miláčku.“

„Věríš mi, viď?“

„To víš, že věřím.“

„A nezlobíš se na mě?“

„Proč bych se zlobil?“

„Že sem ti tak - že sem se s tebou hádala.“

„Ale to víš, Ireno. Je toho na tebe moc.“

Vzdychla.

„Věř mi, Same, že je. Někdy je mi tak hrozně, když si pomyslím, že už se to všechno nikdy nevrátí.“

„Ale vrátí.“

„Myslíš?“ Obrátila na mě falešné oči. Teď mě dostala! Sakra, teď mě má zas tam, kde mě chtěla mít. Říct jí, že ano, to jí dá do ruky skvělý argument. A vytáčet se z toho je pitomé.

„Jistě,“ řekl jsem. Skočila na to hned, báječně logicky. Když šlo o to, dosáhnout cíle, dovedla být zatraceně logická. Měl jsem až skoro podezření, že její občasné nelogičnosti všechny patří do nějakého plánu, kde se počítalo se vším, s argumenty, s nervozitou, se zelenýma očima plnýma slzí, a když bylo potřeba, i s postelí.

Potvora! Ale má mě!

„A když se to vrátí, nemohli bysme zatím-“ odmlčela se. Bylo mou povinností se jí zeptat, co myslí.

„Co?“ řekl jsem.

„Ale nic.“

„Ne, cos chtěla říct, Ireno.“

„Já bych se tě nechtěla zas dotknout.“

„Ale jen to řekni, Ireno.“

„Tak dobře,“ sklopila oči. Komedie byla jasná. Mohl jsem odpovědět za ni, ale místo toho jsem poslouchal.

„Víš, Same, myslela jsem, že bysme mohli zatim vodjet. Jenom načas. Jenom než se to zas změní.“

Sklopil jsem hlavu. Dělal jsem, že bojuju vnitřní boj. Říct ano, znamenalo závazek. Ale říct ne bylo nebezpečné.

Mohlo to spustit celou desku znova a skončit zase v bezvýsledném hádání. Proto jsem mlčel, nemyslel vůbec na nic. Jenom jsem čekal, že se něco stane. A co se stane. Dlouho nic. Byla to válka nervů, kdo to déle vydrží.

Nakonec jsem beznadějně prohrál.

„Ireno,“ řekl jsem těžce a měl jsem to štěstí, že mi z nějakého důvodu přeskočil hlas. Možná že to byla ta mizerná černá káva. Každopádně ji to přimělo zase změnit taktiku. Dohrála svou oddanou a pokornou roli do extrému.

„Ne, nic mi neříkej,“ přerušila mě. „Nebudem o tom mluvit. A zůstanem tady.“

„Vážně chceš, Ireno?“ pohlédl jsem na ni jako pes. Vlastně jsem taky hrál docela pěkně.

Přikývla.

„Zůstanu tu s tebou. Nemohla bych vodjet sama.“

„Ireno -. “ Hlas mi zase náramně vhod přeskočil. Zatracená ženská! A měla zase svým způsobem pravdu. Sama by jet nemohla. To ne. Ale jakmile by našla někoho s podobným zahraničním kontem, asi bych se s ní ani nestihl rozloučit. Usmívala se na mě tak děsně oddaně, že jsem ji musel políbit. Bylo to jako tečka za odstavcem. Jedna bitva skončila a teď zas musím čekat, co si vymyslí dál. Že by to bylo upřímné nebo definitivní, to mě samozřejmě ani nenapadlo. Zavěsil jsem se do ní a pokračovali jsme v chůzi do vršku.

„Miláčku,“ řekla tiše.

„Honey,“ povídal jsem anglicky, jak to měla ráda.

„Budeš mě mít pořád rád, viď?“

„To víš.“

„I když sem někdy protivná.“

„Ty nejseš nikdy protivná.“

„Sem. Ja vim, že sem.“

„Nejseš.“

„Sem. Ale to sou všechno ty nervy.“

„Já vim. Nervy.“

„Vážně.“

„No vždyť já řikám vážně.“

„Ne, ty si děláš legraci.“

„Ale ne, vážně.“

„Já ti nevěřim.“

„Ale vopravdu.“

„Já vim. Ty si ze mě vždycky děláš legraci.“

„Ach nedělám, Ireno. Ja tě miluju!“

„Vážně?“

„No vážně.“

„Ty-“

„Miláčku,“ řekl jsem a dost jsem ji stiskl.

„Au!“

„Promiň. To já tak láskou.“

„Takhle mi ji rači neukazuj.“

Honem jsem byl zas ve střehu, abych do toho zas nespad.

„Ireno! Nikdo nemá nikoho rád tak jako já tebe.“

„Nepovídej.“

„Nevěříš?“

Usmála se šťastně.

„Věřím.“

Vzali jsme se za prsty a zmlkli jsme. Přemítal jsem, jak na mě asi teď půjde. Šla vedle mě a klín se jí rýsoval proti větru. Nebe se nějak zatáhlo. Z jihu přiletěly šedivé mraky a obzor na severu zbělal a rozsvítil okna barrandovských vil. Nebe bylo jako černý a šedivý škraloup a na severu najednou čisté mléko. Vítr zesílil.

Stromky v zahradách se kymácely a jarní lístky hlasitě šustěly. Odněkud třesklo okno.

„Sakra, myslim, že zmoknem,“ řekl jsem.

„Tak ať.“

„Tobě to nevadí?“

„Ne.“

Šli jsme kolem vily se zasklenou halou a římským sloupovím v průčelí. Před vchodem stál vodotrysk s nahou nymfou a za sklem bylo vidět palmy v dřevěných květináčích. Irena se zastavila.

„Podívej.“

„Copak?“

„Tohle je prima dům.“

„No de to.“

„Podívej na tu terasu. Tam musí bejt skvělá vyhlídka.“

„To jo.“

„Vidíš? Maj tam v rohu stůl a skleněnou střechu. Kdopak tu asi bydlí.“

„Nevim.“

„Počkej. Tahle vila patřila myslim Brandejsovejm.“

„Jo?“

Snažil jsem se být co nejopatrnější. Bylo vidět kam míří.

„Těm co měli fabriku na gramofony, víš.“

„Těm?“

„No těm.“

Mlčel jsem.

„Ty už tady asi taky nebydlej, když jim ji sebrali.“

„Asi ne.“

„Teď tady je asi nějakej národní správce,“ řekla pohrdavě. „Jako za Německa Treuhánder. Nebo nějakej sekční šéf.“

„To asi bude.“

„To je socialismus,“ řekla se sarkasmem v hlase. „Nic se nezměnilo. Jenom přepychový vily změnily majitele.

Ty, co je vystavěli, museli pryč, a ty, co jim je ukradli, se v nich teď budou roztahovat.“

Dostal jsem strach. Zase už jsme byli nebezpečně blízko úskalí. Bylo to pitomé. Mlčel jsem.

„Všechny nás vokradli,“ pokračovala. „Můj tati se celej život dřel, a jak se mu nakonec vodvděčili. A to mají tu drzost, řikat tomu spravedlnost.“

Mlčel jsem. Viděl jsem, že ji to štve.

„Ach, Same,“ řekla nešťastně. „Představ si, že smé mohli mít vaši vilu.“

„Ireno prosimtě nebudem o tom mluvit.“

„Já vim. Vodpusť. Ale mě to tak žere, když si představim, jak vás s otcem vyhnali.“

Na chvíli jsem ztratil sebekontrolu a přerušil jsem ji.

„Ale vždyť nás nevyhnali, Ireno.“

„Jak to?“

No nechali nám tam byt.“

Já vim. Každýmu jeden pokoj.“

Mně se ten muj docela líbí. Stejně sem jinde nikdy nebydlel.“

A co tvuj otec?“

Začal jsem litovat, jak jsem se unáhlil. Měl jsem držet hubu a přizvukovat jí. Už jsme se zas šinuli, odkud jsme vyšli.

„Víš, Same,“ řekla mi karatelsky. Zřejmě na mě nehodlala jít starým způsobem. „Ty se na všechno díváš ze svýho stanoviska a zapomínáš, že tu sou ostatní. Ty ses s tim možná nějak smířil, nebo si myslíš, že máš nějaký důvody s nima souhlasit, ale nevidíš, jak jiný trpěj a jak jinejm ničí jejich celoživotní práci.“

Tak! Tak já jsem egoista. A ona má soucit s utlačovanými. Bože, kdyby to nebyla Irena, řekl bych jí něco, řekl bych jí to všechno do očí, proč se mnou chodí, proč se mě drží, jak je pokrytecká, jak je falešná a drzá a průhledná přitom. Ale já jsem sakra do ní paf.

„Já vim,“ řekl jsem chabě.

„Ty sis přečet pár brožůrek,“ pokračovala, „a to tě zaslepilo. Stal se z tebe fanatik a ztratils soudnost jako všichni komunisti.“

„Ba ne, Ireno.

„Ale ano. Ztratils kontakt se skutečností. Díváš se na všechno už jen tak, jak voni poručej. Copak to nevidíš?

Copak to nevidíš, jak ti vzali tvuj vlastní názor?“

„Možná že máš pravdu,“ vzdal jsem se. Chtěl jsem to zas zkusit s pokorou.

„Vidíš, sám to uznáš. Ty-“ najednou se otřásla a toho jsem se rychle chyt.

„Neni ti zima, Ireno?“

„Trochu,“ řekla a viděl jsem, že jí naskočila husí kůže.

„Počkej, pojď sem,“ pravil jsem a objal jsem ji pravicí kolem ramen. Pod dlaní jsem ucítil chladnou kůži. Její plné a sportovní paže a její tělo se příjemně drželo a vzbudilo všechny možné vzpomínky.

„Nechceš moje sako?“

„Ne. To by bylo zima tobě.“

„Ale kdepak. Já mám vestu. “ Pustil jsem ji a svlíkl jsem sako.

„Na,“ dal jsem jí ho přes ramena. Zahalila se do něj.

„Nechceš si ho voblíknout?“

„Ne, takle je to dobře. Už mi je zas teplo.“

„Neměli bysme se vrátit?“

„Ne. Ted už to máme blíž k ateliérum.“

„Ale co tam?“

„V pět jede autobus dólu. Svezem se.“

„Víš to jistě?“

„No určitě. Už sem s nim jela. Je z něj prima vyhlídka na Vltavu.“

„Tak dobře.“

Vzal jsem ji znova kolem ramen a zrychlili jsme krok. Vítr teď foukal hezky silně a Irenina tenká sukně se jí lepila na stehna, až bylo zřetelně vidět lemy nylonek a pupíčky podvazků. Ta látka s těmi bílými kruhy v modrém poli vypadala najednou hrozně studeně. Najednou jsem ji viděl, šli jsme takhle loni v létě ve Skotsku, byl taky větrný den, šli jsme po skotských vršcích, všude samá mlha a šedivo a suchá, podzimní tráva, Ireně bylo zima a tiskla se ke mně. a před námi kráčel MacClellan v sukni a tvarohová kolena mu svítila v jejím stínu, měl hůl a nakláněl se proti větru a vypadal hloupě. A přesto se s ním Irena líbala, viděl jsem je večer, když jsem se vracel od telefonu. Jako s Pierrem v Paříži. Musela si prostě všude někoho najít, ještě mimo mě. Ona mě prostě musela aspoň trochu podvádět. Nebyla by asi spokojená, kdyby mě nepodváděla. Klidně jsem jí to trpěl, poněvadž o nic nešlo. Já měl prachy a všichni tihle Pierrové a MacClellanové byli jenom panáci, takoví, co se najdou všude, kde jsou cítit peníze. Samozřejmě jsem nežárlil. Docela mě to bavilo, pozorovat, jak to Irena přede mnou tají, jak na ni za mými zády MacClellan dělá žhavé pohledy a jak ona ho vodí za nos. Docela mě to bavilo.

V noci spala stejně se mnou, měli jsme románový podkrovní pokojík s trámy a s vyhlídkou na Loch Lomond, se svíčkou na nočním stolku a s širokou staroanglickou postelí s nebesy a ta se Ireně líbila a byla v té posteli milá a vášnivá.

„Vim to, protože sem tady natáčela.“

Nemohl jsem si honem vzpomenout, oč se jedná. Pak jsem si vzpomněl. Ano, o ten autobus.

„Bylo to prima, v ateliérech, věř mi,“ řekla.

„Já vim, že se ti to líbilo.“

„A taky se s tim musim rozloučit.“

„Proč? To nikde nestojí.“

Ušklíbla se.

„Copak myslíš, že teď někde můžu udělat kariéru?“

„Proč ne?“

„Nebuď naivní, Same.“

Nad okrajem kopce najednou vyrostla šedobílá masa ateliérů. Vynořily se jako přízrak, přišerně tiché a přeludné.

Stály proti černajícímu nebi, veliká betonová hala, skleněné pásy oken a uprostřed štíhlá věž a všude kolem nich hluboké ticho. Vítr nahoře hnal několik bílých roztrhaných mraků pod černou clonou vysokého nebe. Ateliéry stály uprostřed holých strání, na samém vrcholu a to hrozné ticho bylo kolem nich.

„Nejsou skvělý?“ řekla Irena.

V hlase se jí zachvělo opravdu něco upřímného. Pohled na obrovskou betonovou krabici v studené krajině byl impozantní. A pak, věděl jsem, jak vždycky toužila něco tady znamenat.

„Nejsou krásný?“ opakovala.

„Sou.“

Chvíli mlčela. Zelené zorničky nějak zintenzivněly, jak měla přivřená víčka. A vítr jí odvál žlutý slamák tak, že ho měla jako žlutou gloriolu kolem hlavy, jéště kolem té měděné, co tvořily vlasy.

„Vidíš, Same. A tady sem mohla hrát a mohla sem něco dokázat.“

„Ale vždyť můžeš,“ namítl jsem se strachem.

„Nemůžu!“ skoro vykřikla. Do očí jí vhrkly slzy a zeleně se zatřpytily. Tohle byly upřímné slzy. „Nemůžu! Jak můžeš řikat, že můžu! Ty víš dobře, že nemůžu!“

„Ale Ireno-“

„Nemůžu! Teď, když tady sedí ty, co všechno ukradli! Kdo vystavěl tyhle nádherný ateliéry? Kdo je vystavěl?

Co?“

„Já vim.“

„Kdo do nich investoval miliony? A kdo tam točí teď?“

„Já vim, ale proč bys nemohla -“

„Proč? Ty se ptáš proč? Kdo myslíš, že teď může hrát?“

„No-“

„Chceš, abych začla lítat za Vávrou? Nebo za panem sekčním šéfem Nezvalem? Chceš, abych takhle dělala kariéru?“

„Ale vždyť to tak neni.“

„Neni? A jak si myslíš, že to je?“

„No“ neměl jsem odvahu začít jí vykládat o konzervatoři. Věděl jsem, že ji vyhodili od zkoušky. A kromě toho jsem si nebyl jist, jestli nemá pravdu.

„Neviš, že? Ale já to vim. Nezapomeň, že já se znám s lidma vod filmu. Já vím, jak se přidělujou role.“

„Třeba taky dostaneš roli, Ireno. Musíš mít trpělivost.“

„Nedostanu. Protože teď to nejde. Teď musí mít každá konzervatoř, aby to moh pan režisér nějak zamaskovat.

Aby to nebylo tak nápadný, že jí dává roli. Že právě jí dává roli a každej ví, proč jí ji dává.“

„Ireno.“

Bylo to, jako kdybych píchl do vosího hnízda. Ona byla opravdu nervózní a někdy jí skutečně vypověděly nervy.

Ona na to sice hřešila, ale někdy to bylo doopravdy.

„Je to tak! Neřikej nic! Já vim, jak to je.“

„Já vim. Máš pravdu.“

„A vidíš. Kdybys - kdyby tohle všechno nebylo přišlo, mohla bych dostat roli. Kdybys chtěl, každej by mi dal roli.“

„Uklidni se, Ireno. “ To slovo ze mě vylezlo trapně jak z chlupaté deky. Opanovala se trochu. Uvědomila si, že ztratila nervy.

„Já vim,“ řekla zoufale. „Nedá se nic dělat. To je už navždycky ztracený.“

„No tak,“ chtěl jsem ji uchlácholit.

„Navždycky ztracený.“

Mlčel jsem a hladil jsem ji po ruce.

Teď tady budou dělat samý umění a goebbelsovštinu. Samý budovatelský dramata.“

Odmlčela se. Po chvilce řekla:

„Pamatuješ se na Bondyho?“

„Toho, co mu patřil Luxorfilm.“

„Jo toho.“

„Ten myslim umřel v Terezíně, že?“

„Jo. A dobře že umřel.“

Zase v tom. Mlčel jsem. Irena řekla:

„Dobře že se toho nedočkal. To byl taky jeden z těch, co pomáhali stavět tyhle ateliéry. Teď by ho vodsuď vykopli jako zloděje. Jako nacisti.“

„Jo,“ řekl jsem. Teď zas mlčela Irena. Řekl jsem:

„Já sem znal jeho syna.“

„Harýka?“

„Jo. Harýka.“

„Tak vidíš. Ten pad v Anglii jako letec. A jeho sestra se vrátila a dělá teď sekretářku v Linhartový kanceláři.“

„Tu sem neznal.“

„Já jo. Kdybysme žili v demokratickým státě, tak by jí teď tohle patřilo.“

„Ale vždyť to Bondymu nepatřilo.“

„Nemyslim celý. Ale měl akcie.“

Vzdychl jsem.

„Máš pravdu. “ Bylo mi blbě a nepříjemně. Blížili jsme se k ateliérům a už jsme viděli řadu aut, stojících u brány. To byla auta režisérů a hlavních herců. Personál jezdil autobusem. Co se změnilo, napadlo mi tak, jak to řekla Irena. A přece jsem věděl, co se změnilo. Ale zrovna tak jsem věděl, že to Ireně nikdy nevysvětlím. Nikdy.

Byla úplně v zajetí svých názorů. A její názory nebyly vlastně její názory. Čí to byly vlastně názory? Čím to, že Irena a lidé jako ona byli tak úplně, tak zatraceně neschopní vidět věci v pravém světle? Byli snad takoví egoisti?

Nezdálo se mi. Irenin papá vydržoval, když ještě mohl, několik nějakých domovů pro mrzáky a tak. A továrník Sezima vystavěl ve svém rodném městě školu a sirotčinec a nemocnici a kdoví co všechno. Ale pochopit to nedovedli. To, co mně bylo jasné, ačkoliv jsem vlastně taky byl jedním z nich. Syn továrníka. Dědic továrny.

Mohl jsem se mít skvěle. Ale neměl jsem se špatně. Devět tisíc měsíčně nebyl špatný plat. Kdybych se s ní oženil a kdybych měl děti, přidali by mi. Mohl jsem to dotáhnout třeba na čtrnáct, patnáct tisíc. To by nebyl špatný plat. S tím by se dalo žít docela luxusně. Ale Irena nechtěla. Sakra, co vlastně chtěla? Co vlastně chtěla, Irena?

Kolem nás přejela černá limuzína. Vpředu šofér v čepici se štítkem, vzadu nějaká kráska a vedle ní muž, kterého jsem znal. Pan režisér Mac Frič. Vlastně Martin Frič. Odkdy Martin? napadlo mi, jak mi myšlenky utíkaly, a pak jsem si uvědomil, že od té doby, co z ateliérů musel odejít Bondy. Černý mrak nad budovou ateliérů zatáhl už polovinu oblohy. Kolem nás přejela další černá limuzína. Irena se zachvěla.

„Ireno,“ řekl jsem. „Já vim, nač narážíš. A věř mi, kdybych jen trochu moh, já bych to udělal. Ale ty nevíš, co to je.“

„A proč nemůžeš?“ obrátila se na mě zpříma zase tou starou otázkou.

„Nemůžu prostě. Ireno, pochop to. Tady je přece muj domov. Narodil jsem se tady, mám to tu rád.“

„Ty myslíš že já ne?“

„Já vim, ale -“

„Ty myslíš, že já to tu nemám ráda? Právě proto, že to tu mám ráda, tak tady nechci zůstat.“

„Ale to si jen tak namlouváš, Ireno.“

„Namlouvám? Ba ne. Já to cítim. To je to, že to cítim. Že se na to tady nemůžu dívat. Nevydržím to prostě.“

„Ireno, kdybys jen trochu-“

„Prosimtě, Same, nezačínej zas.“

„Já nezačínám, Ireno.“

„Prosimtě! Zase mi chceš vykládat a přesvědčovat a nutit - prosimtě, nedělej to. Já to nechci slyšet.“

„To je to, že nechceš.

„Nechci! Protože to není pravda. A ty to taky víš, že to není pravda.“

„Tak proč myslíš, že ti to vykládám?“

„Protože seš zfanatizovanej. Protože tě zaslepili.“

„Nikdo mě nezaslepil.“

Lekl jsem se vlastního tónu. Tuhle větu jsem jí řek úplně ostře a omrzele. Ztvrdla. Nastalo veliké ticho.

Neodvažoval jsem se něco říct.

„Dobře,“ řekla změněným hlasem klidně. „Nebudem vo tom mluvit.“

Mlčeli jsme. Uvědomil jsem si, že nejde vlastně o to ji přesvědčit, nehledě k tomu, že to je nemožné. Jde o to ji donutit, aby se vzdala té myšlenky. A to, zdálo se mi, bylo zrovna tak nemožné jako přesvědčit ji.

Přišli jsme mlčky k bráně ateliérů, zrovna když tam přijel autobus. Hlouček tetek uklízeček a několika statistů nás vtáhl dovnitř a obklopil nás. Zůstali jsme s Irenou stát vzadu na plošině. Autobus se rozhučel povídáním a smíchem. Hleděl jsem na ty proletáře. Byli věčně stejní. Zrovna takoví, jak jsem je znal z naší fabriky.

Ukoptění a plní humoru a s trapně neinteligentními vtipy. Babky si dobíraly jedna druhou, otevíraly kolozubá ústa a chechtaly se na celé kolo. Ne, necítil jsem k nim vůbec nic. Žádný soucit ani sympatii. Byli protivní. Irena se opírala o traverzu v zadním okně, zachumlaná do mého saka a uzavřená do sebe. Byla příšerně krásná. Baby na ni zvědavě koukaly. Kdoví jak jim připadala.

Mně připadala jako nikdy krásná a zase se ve mně udrolila ta bolest, že bych ji měl ztratit. A přitom jsem táhl vlastně s těmi babami a proti téhle překrásné Ireně. Ale to nebylo to. Tamto byla věc mozku a úvahy. Přemýšlel jsem o tom a věděl jsem, že mám pravdu. O tomhle nešlo přemýšlet. A bylo to zrovna tak jasné. Miloval jsem ji úporně a krutě, a byl bych za to dal všecko, abych ji mohl získat pro své názory. A bylo mi jasné, že mně přitom nejde o ty názory, ale jen a jen o to, abych ji získal. Aby mě neopustila. Abych si byl jist, že mě neopustí. Ted to bylo hrozně problematické.

„Neni ti zima?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

Baby ztichly, když jsem promluvil. Jak viděly, že nemluvíme, daly se zas do řeči.

„Nechtěla bys večer někam?“ řekl jsem po chvilce.

„Kam?“

„Někam tančit. Do Pygmalionu.“

„Jak chceš.“

To bylo horší než prve.

„Ireno, nebuď taková,“ řekl jsem, protože jsem to nemohl snést.

„Jaká?“

„Ale ty víš.“

„Nevím, co myslíš.“

„Ale - prostě, Ireno, nezlob se na mě a já-“ zarazil jsem se - „musim si to eště rozmyslet.“

„Co?“

„No tamto.“

Bože, teď mě měla. Spadl jsem do toho, v tom návalu lásky, jak školák.

„Co si chceš rozmyslet?“

„No to - s tou cestou.“

Hleděla na mě vážně a bezcitně. Pak se zas odvrátila.

„Já ti nevěřim,“ řekla unaveně.

„Slibuju ti to, Ireno.“

„Tos mi už slíbil mockrát.“

„Když vono to neni tak lehký, Ireno.“

„Já vim.“

„Vopravdu.“

„No dyť já vim.“

„Ale vážně.“

„No vždyť ti říkám, že vim.“

Byl jsem jak blázen. Chtěl jsem ji donutit a posedlo mě to tak, že jsem nad sebou ztratil vládu.

„Tak ty nechceš?“

„Ale chci.“

„Tak proč mi nevěříš?“

„Proč bych ti měla věřit?“

„Ireno, slibuju ti to.“

„No dobře.“

„Ireno !“

Byl jsem jak malý. Ale nemohl jsem si pomoct.

„Co?“

„Ireno prosimtě-“

„Ale co?“

Vztek a touha mnou lomcovaly.

„Tak už nebuď taková!“

„Řikám ti, že nevim, jaká mám bejt,“ pravila netrpělivě.

„Prosimtě, nemluv tak!

„A jak mám mluvit?“

„Ach bože!“ řekl jsem zoufale. Pak jsem se k ní přiblížil a začal jsem.

„Ireno, já ti slibuju, že vo tom budu přemejšlet, ale prosimtě, zatim mě nech a nebuď ke mně takle chladná a odměřená. Mě to bolí. Já tě miluju, Ireno, a tohle mě bolí.“

Dívala se na mě vážně. Trpěl jsem jak nevím co. Konečně řekla zas tím unaveným hlasem:

„Když já ti nevěřím.“

„Bože!“ skoro jsem vykřikl. Bylo mi, jako by mi v hlavě vybuchl ruční granát. Zmocnila se mě zuřivost a měl jsem chuť něco popadnout a rozmlátit. Děsně hrozný stav. Chvíli jsem měl před očima rudo a pak jsem si uvědomil, že na mě hledí celé osazenstvo autobusu. A pak jsem ucítil Ireninu ruku na tváři a uslyšel jsem její hlas, který byl teď najednou konejšivý.

„No tak, Same, miláčku, no tak,“ říkala mi jako miminu.

„Ireno.“

„No tak. Už je ti dobře?“

„Ireno, já za to nemůžu,“ šeptal jsem a bylo mi trapně, jak se na mě ty baby dívaly. Autobus se rozjel. V jeho útrobách to začalo rachotit a my jsme mohli mluvit hlasitěji.

„Já vim, Same, já to znám.“

„Ta vostuda,“ řekl jsem pro sebe.

„Ale ne. Jaká vostuda.“

„Já vim. Promiň.“

„Vždyť se nic nestalo.“

Zmlkl jsem a pohlédl jsem z okna. Za oknem se pod námi odvíjela nádherná krajina. Svítilo na ni večerní slunce, které se dostalo ven z černých mraků. Vltava se pohádkově leskla a řady domů na pražských kopcích řeřavěly a oranžověly. Vzadu ležel na městě ještě stín, ale domy vepředu plály už zlatými okny. Vepředu veliké zlaté teplé zářivé světlo a vzadu černý modravý stín. Autobus sjížděl po barrandovské serpentině a lidé v něm se kymáceli na držadlech. Zahřálo mě to v duši. Zuřivost i ochablost už přešla. Najednou jsem zatoužil usmířit se s Irenou a získat ji, aby mě nikdy nikdy nenechala být a abych to určitě věděl, že mě nenechá být.

„Ireno, prosimtě, věř mi. Věř mi a já si to vopravdu rozmyslim.“

„Vážně?“

„Slibuju ti to. Já nevim, jak bych ti to měl slíbit, abys mi věřila.“

„Já ti věřim, Same,“ řekla a přivřela na mě oči. Ale já neměl pocit, že to mám s ní jisté. A pořád jsem hrozně chtěl mít to na beton. To byl ještě zbytek té zoufalé zuřivosti.

„Já si - Ireno, já to udělám jenom mi musíš dát trochu času!“

Stiskla mně ruku.

„Myslíš to vážně, Same?“

Ano. V očích se jí zas rozsvítily zelené lampičky. Ano. To je to, co chce. Ano. Teď jsem jí to slíbil a byl jsem v tom. Ano. Připadalo mně, že jsem jí to ani neslíbil já. Bože. Byl jsem v tom. Přejel mě mráz. Bože. Co jsem to slíbil. Sakra. Ach, sakra. Ach, ano. Ale byl jsem v tom. Ale nedalo se nic dělat. Kývl jsem.

„Same,“ řekla radostně a vzala mě vážně pod paží. Přitiskla se na mě, potvora, tak abych ucítil její malá pevná ňadra na paži, a já je ucítil a začalo se mi špatně stát, ale přesto mi nebylo dobře a věděl jsem, že jí nikdy nebudu moct nic odepřít, ale věděl jsem taky, že tohle nikdy neudělám, i když jsem jí to slíbil, a přece jsem věděl, že se jí nikdy nevzdám, nikdy, dokud to vůbec jen trochu zatraceně půjde. Autobus ujížděl a ty pitomé luxusní vily na Barrandově se na mě výsměšně šklebily a Irena se na mě tiskla a byla vítězná a sebejistá a já měl vztek a cítil jsem se provinile a její pružná ňadra jsem měl na bicepsech a trpěl jsem mužskou nesnází a bylo mi blbě a hrozně blbě a hrozně příšerně zatraceně blbě.

„Já sem to věděla,“ šeptala mi do ucha. „Ty si muj miláček. Ty Irence všechno uděláš, viď?“

Zakýval jsem hlavou jako osel. Tak to je. A tak má pravdu. Já Irence všechno udělám. Já pro Irenku udělám všechno. Já se bez Irenky nehnu. Já bez Irenky nemůžu být. Já miluju Irenku. Já jsem do Irenky paf.

Zašeptala mi do ucha něco nesrozumitelného, co taky nemělo mít žádný přesný smysl. Přitiskla se na mě a hladila mě po ruce. Najednou mi to bylo jedno. Najednou se to všechno propadlo. Dobře, řekl jsem si, vzal to čert. Odjedem. Dobře, odjedem. A budem žít. A vykašlu se na všecko. Všude je to stejné. Všude je všechno stejné. Nikde není nic jiné. Všude je všechno úplně na jedno kopyto. Hlavně kde je Irena. Miluju Irenku.

Všechno ostatní ať plave. Ať se potopí. Ať se jde bodnout. Odjedu. A začnu v Anglii. Konto a fabrika a golf a parties a Irena. Hlavně Irena. Jenom Irena. Jenom když Irena. Ano. Rozhodl jsem se. Stiskl jsem jí tu dlaň, co mě hladila.

„Honey,“ řekl jsem.

„Darling. Teď si budem říkat jen takle, viď?!“

Byla mi hrozně protivná. Jen kdybych ji tak nemiloval. Co vlastně? To tělo? Irenu. No prostě Irenu.

„Budem.“

„Miláčku.“

„Polib mě,“ řekl jsem.

„Tady ne.“

„Ale ano.“

„Ne, tady ne.“

„Ale proč ne?“

„Dívaj se na nás.“

„Ať se dívaj.“

„Ale když já-“

„Ireno !“

„Ne, tady ne.“

„Musíš mě políbit!“

„Ne, Same prosimtě-“

„Musíš!“

Zelené panenky se otočily stranou na lidi a pak zase na mě. Musel jsem ji políbit. Stál jsem v mírném předklonu.

Všechno plavalo. Autobus plaval nad krajinou, z nesmyslu do nesmyslu, a všechno plavalo. Všechno hořelo.

Všechno. Jenom Irena.

„Tak dobře,“ řekla.

Přisál jsem se na ni a slyšel jsem, jak baby v autobusu zmlkly. A zrovna. Sál jsem to z ní, tu sladkost a všechnu tu šílenost, a dál a dál a nekonečně, schválně, zrovna, aby se měly nač dívat. Cítil jsem, jak je nervózní a jak chce, abych už přestal. Bylo jí to nemilé. Byla to jen taková odměna za to, co jsem jí dal. A dal jsem přece. Dal jsem jí přece všechno. Život sakra. Tak ať mě odmění. Líbal jsem ji, jako bychom byli sami. A najednou jsem nevěděl. Možná, že jsme sami. Ano, jsme sami. Vlastně ano. Jsme sami. Sami, sami, sami. Zatraceně sami.

A nevím. Zdá se mi, že to je prokletí, že miluju Irenu. Prokletí, ale nemohu si pomoct. Prokletí a ráj. A když to jednou začne, tak to člověka drží a nepustí ho to. Já nevím. Je to asi prokletí. Nebo ráj. Asi je to prokletí. Nebo ráj. Nevím, ale asi ano.

srpen 1948

Šmé s literaturou

Historická reminiscence

Břetislav Schneider byl proti jazzu, surrealismu, plavkám bikini, moderní západní literatuře, výstředním tancům, rasismu, kolonialismu, kapitalismu a imperialismu. Jeho světový názor vůbec charakterizovala předložka „proti“.

Jestli byl taky „pro“ něco, nedalo se zjistit, ovšem kromě toho, že byl pro socialismus. Třemi zdroji a třemi součástmi socialismu byly mu brigády, kádrování a manifestace, pro nemoc se aktivně zúčastňoval pouze posledních dvou.

Často demonstrativně pronášel vokativ „Soudruhu!“ a pozdrav „Čest práci!“ Z jeho úst zněla ta slova tak vřele, že jsem si vždycky vzpomněl na šéfa kontroly v Messerschmittce Ottu Uippelta a jeho ranní: „Aufstehen!“, a když se přesvědčil, že jsou všichni na svých místech: „Setzen und weiter machen!“ Na dopisy a na

nakladatelské smlouvy se Schneider podepisoval Břet. Schneider, a nikdy mu nic nedošlo; obecně se mu proto říkalo Břetschneider.

Živil se, bohužel, stejným způsobem jako já - překládal americkou literaturu. Ta se mu rozpadala na tři hermeticky oddělené oblasti zcela různé umělecké hodnoty. Na zahnívající šmejd, neboli autory buržoázní, na Mistry kultury, neboli bezpečně mrtvé autory klasické, a na Howarda Slowa a Alberta Schmaltze, plodně navazující na odkaz minulosti a jevící všechny známky uměleckého mistrovství, neboli autory pokrokové. Autoři buržoázní se tehdy nevydávali, a tak se Břetschneider nejprve věnoval převodu klasiků, a to s takovým zdarem, že mu potom začali svěřovat autory pokrokové. Protože ti byli pouze dva a já jako začínající překladatel-nestraník jsem si na klasiky nemohl ani pomyslet, nastávala často tlačenice.

V téhle tlačenici měl Břetschneider kromě jiných výhod jednu rozhodující: vlastnil v Americe strýčka jménem John Snider, nikoli emigranta, ale krajana třetí generace, jemuž v New Yorku patřila velká literární agentura.

Jako všichni zámořští krajané byl strýček vůči staré vlasti a příbuzným doma sentimentální a propůjčil se proto roli Břetschneiderova špióna mezi oběma pokrokovými autory. Nám ostatním nebylo potom přirozeně nic platné sledovat literární rubriku amerického Daily Workera ani Masses and Mainstream. Člověk zvedl telefon třeba desetinu vteřiny po spatření annonce nového díla Howarda Slowa nebo Alberta Schmaltze, a redaktor mu stejně odpověděl rezignovaným: „Bohužel, s tím tady už byl soudruh Bře - soudruh Schneider. “ Nezbývalo než sbírat paběrky, když se některý z buržoázních autorů zapomněl.

Časem nabyl Břetschneider takové praxe - nebo si snad pořídil černocha - že klidně stihl odpřekládat všechna díla plodného Slowa a pomalu mi přebíral i ty drobty, které na mě vybývaly v podobě tenkých novel méně plodného Schmaltze. Začínalo to vypadat na boj o přežití všeho schopnějšího.

Za těch krušných časů jsem se všelijak pokoušel o záchranu, ale věci měly sestupnou tendenci. Občas jsem uvažoval o jisté nepovšimnuté stránce Břetschneiderova překladatelského umění, a čím se liší od umění spisovatelského. Obojí mělo svou trýzeň: znal jsem do jisté míry i trýzeň spisovatelskou, ten předem prohraný boj o přesné vyjádření pravdy tak naléhavé, že člověk je hotov utrácet mládí s perem v ruce místo rukou na jistém pružném pohoří. Trýzeň překladatelská, aspoň pokud šlo o Břetschneidera, spočívala v boji o nakladatelskou smlouvu.

Kdykoliv se ve společnosti, kde byl Břetschneider, mluvilo o nějakém novém americkém spisovateli, ozval se vždycky jeho spisovný hlas: „A soudruhu, je ten autor pokrokový?“ Což přeloženo z

jazyka

břetschneiderovského znamenalo „vydatelný a bohatě reeditovatelný“.

Někdy - a to neříkám proto, abych se udělal hezký - mi napadlo, jestli Břetschneiderovi nekřivdím a jestli jsou motivy jeho pokrokových literárních zájmů vskutku tak úzce pekuniární. Ale stačilo zavést s ním řeč na Hemingwaye nebo na Scotta Fitzgeralda a bylo to stejné jako mluvit o metabolismu uhlohydrátů nebo o koeficientu pružnosti hmot. Nekřivdil jsem mu. Břetschenider miloval literaturu asi tak jako já dechovou hudbu hradní stráže.

A jelikož existenční krize se přiostřila, nezbývalo než sáhnout k poslednímu prostředku. Dlouho nezbývalo, až nakonec nezbylo. Takzvaně jsem se sblížil s redaktorkou Tinkou, blondýnkou, které se dělaly dolíky ve tvářích a která měla i několik jiných a ještě důležitějších vlastností: působila v americké redakci největšího státního nakladatelství, měla dobrou kamarádku Táňu v

moskevském Innoizdatu, a

hlavně vyznávala nikoli

Břetschneiderovo, ale moje pojetí socialismu. Já, na rozdíl od Břetschneidera, jsem do socialismu zahrnoval i jazz, surrealismus, moderní západní literaturu, plavky bikini a výstřední tance.

Stejného názoru byla i Tinka. Čekali jsme proto na příležitost a ta nám, neočekávaně, brzo spadla z nebe. Od jednoho amerického radikála, který právě projížděl Prahou na cestě do Mekky a jemuž tlumočila, se Tinka dozvěděla, že Howard Slow píše novou věc, novelu The Thorough Thaw, a hned nato dostala milostné psaníčko od Táni z Mekky s radostnou, neuvěřitelnou, nicméně zaručenou zprávou, že Innoizdat vydá nový román Grahama Browna. Na základě této novinky jsem očekával, že katolík Browne povýší u Břetschneidera do sféry autorů pokrokových.

A nemuseli jsme čekat dlouho. Seděl jsem právě u Tinky v redakci nad svým čtvrtým kafem, když se ozval telefon a z něho zaskřípal neomylný Břetschneiderův pozdrav „Čest práci, soudružko Držmíšková! „, vřelý jako tekutý kyslík.

Tinka mi mlčky podala druhé sluchátko a v něm jsem vyslechl toto:

„Volám kvůli novému románu Howarda Slowa, soudružko.“

„Ano?“ broukla Tinka, jako by ji to nesmírně překvapilo.

„C coro có,“ pravil Bretschneider.

„Jaks to povídal, soudruhu?“ udělala Tinka hloupou.

„C coro có,“ opakoval Břetschneider. „C jako Tereza,

h jako Hynek, e jako Emil - „

„Ach tak!“ zazpívala Tinka, která chodila šest let do školy v Anglii a jejíhož otce zachránilo před nebezpečenstvími doby jen to, že v československé obrněné brigádě britské armády to nedotáhl než na tankového mechanika, jímž byl ostatně už před válkou v Pardubicích. „The Thorough Thaw!“ zašvitořila Tinka výslovností z Lancashire.

„Ano,“ pravil Bretschneider. „Je to skvělá věc. Jeden z nejlepších Slowů. O perzekuci pokrokových - „

„Tys už to čet, soudruhu?“ skočila mu do řeči zlomyslná Tinka.

„Ještě ne,“ řekl Břetschneider. „Ale během týdne dostanu z Ameriky próf koupi.“

„Cože že?“ otázala se znovu a nejvýš zlomyslně Tinka.

„Próf koupi. P jako Petr, r jako - jako Rasputín, o jako - „

„Ach tak! Proof copy! No to je skvělé! To si velice ráda přečtu.“

„Já tě volám, soudružko, že bych to rád pro vás přeložil… “

„Aha,“ Tinka, která je herečka minuvší se povoláním, nasadila zklamaný tón. „Bohužel, bohužel, soudruhu, já už to slíbila soudruhovi Smiřickému, je mi to moc líto - „

„On už to má?“ přerušil ji Břetschneider zděšeně.

„Ne. Ale dozvěděl se o tom a upozornil mě na to,“ lhala Tinka, jako když tiskne. „Už jsem to optovala v Dillii.

A to víš, soudruhu, chápeš, soudruh Smiřický je dobrý překladatel… “ atd.

Pochopil, nepochopil, nakonec pocítil, jak to chutná, když člověku vypálí rybník.

To byla první část podtrhu. Druhá vyšla opět přesně podle očekávání. V literárním tisku konečně proběhla zpráva, že Innoizdat vydá nový román Grahama Browna. Crrnk, ozvalo se v redakci. Čest práci! Soudruh Břetschneider.

„Jak se máš, soudruhu?“ zamňoukala Tinka falešně jako kočka.

„Soudružko Držmíšková, chtěl jsem tě upozornit na jednu velice zajímavou knihu. Autor nebyl sice donedávna přímo pokrokový, ale teď se jaksi změnil a ta kniha je opravdu pozoruhodná. Je příznačná pro vývoj na Západě.

V Sovětském svazu ji vydají. Má protiimperialistickou tendenci- „

„Soudruhu, nemyslíš toho Browna?“ přerušila ho Tinka.

„Ano,“ Břetschneider v telefonu slyšitelně polkl. „Ty už - ty už to víš, soudružko?“

„Soudruhu, ty máš takovou smůlu! Právě včera nám ji přines soudruh Smiřický. A hned s ukázkou překladu.

Moc se mu povedla. Myslím, že mu Browne výborně sedí.“

Tinka zamlčela, že ukázku překladu jsem pro její administrativní potřeby pořídil z proof copy ruského překladu, kterou jí v záchvatu ruského literárního nadšení letecky poslala Táňa. Nebylo to poprvé, co jsem překládal ruštinu. Nedávno jsme tím způsobem s Lundou převedli sbírku Mao-Cetungových básní. Jedna z nich byla text čínské hymny, což jsme se ale dozvěděli až z dopisu čínského velvyslanectví, jímž se naše verze Pingpongovy písně schvalovala jako oficiální. Pokud se to dozvěděl Břetschneider, nezáviděl nám. Z hymen se neplatily tantiémy.

„To je mrzuté,“ řekl nyní. Byla to patrně jediná upřímná věta, kterou jsem od něho kdy zaslechl.

„Ale počkej, soudruhu, teď si vzpomínám,“ zazpívala Tinka. „On soudruh Smiřický říkal, že má hodně práce a že by obě ty knihy nestihl. Obzvlášť ten Browne strašně spěchá. A tys měl přece zájem o toho Slowa? Nechtěl bys ho pro nás přeložit?“

Slow byly dvaapůlarchové souchotiny. Browne byla slušná dvacetiarchová buchtička… Břetschneiderova kladná odpověď na Tinčinu nabídku nezněla proto tak nadšeně, jak by bylo na místě.

A tak jsem tedy překládal Grahama Browna a Břetschneider překládal Howarda Slowa. Historka tím ovšem nekončí, i když pokračování nebylo výsledkem spiknutí mezi mnou a Tinkou. Vypadalo to spíš na trest boží.

Když Břetschneider přeložil ty dva a půl archu The Thorough Thaw, odhalil v Mecce soudruh Chruščov

porušování socialistické zákonnosti soudruhem Stalinem a v USA došlo s Howardem Slowem ke skandálu.

Nebudu o tom mluvit, každý o tom slyšel. Neměl jsem ani tak pocit zadostiučinění jako spíš údivu, jaká je v USA úžasná downward mobility: z pokrokového autora socialistického realismu se Howard Slow stal

buržoustem, dřív než by Tinka, jak jí pusa jela, dokázala říct Břetschneider. Ovšem, v Anglii se nenaučila vyslovovat „ř“.

Trochu zadostiučinění však, to se přiznám, jsem cítil, neboť tím pádem zvadly všechny Břetschneiderovy vyhlídky na reedice Slowů, pečlivě napřekládaných do zásoby. Břetschneider se později pokusil o převod amerických buržoázních autorů, a to s takovým zdarem, že mu raději začali svěřovat autory klasické, protože něco mu dát museli, vědělo se, že spolupracuje. O jeho přežití bylo tedy postaráno a zanedlouho nato získal smlouvu na překlad sebraných spisů Gusa Halla, generálního sekretáře Komunistické strany USA. Pokud vím, převáděl je stejným způsobem, jak jsme my s Lundou přebásňovali Pingpongovu poezii.

1957

Sam píše recenzi

Otištěno v časopise Plamen; 1961, č. 9, str. 161-164

Přichystej si v zubu jed, do všech vzdáleností zacil, na toho, kdo si nám sed, na komunismus a práci Majakovskij Hned v pondělí ráno volal S. O. S. redaktor Munzar. Vybouchla mu recenze o novém románu Petra Nacamce a potřeboval ji mít v úterý ráno v redakci, protože musel něčím zaplácnout svou povinnou půlstránku v nejbližším čísle a nic inteligentnějšího ho nenapadlo. Totiž, to jsem si myslel. Pak jsem zjistil, že tam původně měl být interview s Nacamcem, ale protože Munzarovi náhle přijela jeho dívka z Karlových Varů, dal přednost zanedbání povinnosti a do Mansfeldova nejel. Protože jsem jeho dívku znal, ani mě jeho nezodpovědné jednání nepohoršilo.

Román Petra Nacamce byla duševní strava značně dietní a přečetl jsem ho žavesem za dopoledne. Odpoledne jsem usmolil chvalozpěv.

Dílo spadalo do období po odmítnutí schematismu a lakýrovky, a bylo proto neschematické a pochmurné. Řešilo

- Nacamec vždycky všechno řešil; musel; byl přece spisovatel - morální problém dvojitého manželského rozvratu, a to s ponaučením, že lidé mají být v citových vztazích upřímní, neboť neupřímnost je měšťácký přežitek.

Ústřední hrdinka knihy, umprumačka Hana, milovala kdysi za studií studenta architektury Pavla; později se rozešli. Hana se provdala za hezkého, avšak povrchního alkoholika Ondřeje a na počátku děje je s ním nešťastná.

Také Pavel neudělal dobrou partii; vzal si za manželku měšťačku Evu, dceru bývalého živnostníka, rovněž hezkou, ale pouze prostředně povrchní. Eva trpěla sice celou řadou měšťáckých přežitků, zejména velmi silnou žárlivostí, zálibou v pořádání povrchních společenských večírků, nezřízenou touhou po cestování v cizích zemích, znalostí angličtiny, obdivem k francouzským módním žurnálům, nezájmem o strojní inženýrství, třebaže je manželkou strojního inženýra, a častým vysedáváním u gramofonu, čímž Pavlovi duševně nestačila. Nebyla to však postava schematická, neboť měla i dobré vlastnosti, jako lásku k dětem a - ovšem sobeckou - lásku k mužovi, pečovala o byt a uznávala, že socialismus je v právu, avšak představovala si ho jinak, neboť nemohouc pochopit diktaturu proletariátu v praxi, nedokázala ji pochopit ani v teorii.

A tu po letech setká se Pavel s Hanou na schůzi stavební komise pro vybudování nového divadla, jehož projekt je dílem Pavlovým a vnitřní výzdobu navrhla Hana. Ze schůze - nebyl to schematický román - se oba bývalí milenci odeberou do baru, kde jim při tanci začne být zřejmé, že k sobě znovu zahořeli láskou. V rychlém sledu scén pak román spěje k rozhodnutí zamilované dvojice, že se oba dají rozvést a půjdou za hlasem srdce.

V té chvíli však zasáhne do děje vše tušící měšťačka Eva a počne intrikovat. Pavlovi udělá histerickou scénu, jež je zakončena diskrétním náznakem erotického smíření (román nikde nezabředl do samoúčelných naturalismů).

Pak se Eva vypraví za Hanou.

Jenže ta už mezitím celou věc oznámila alkoholikovi Ondřejovi. Alkoholik, který to v podstatě uvítal jako dobrou záminku k novému pití, jde a opije se. Zatím Eva navštíví Hanu v jejím bytě a vyhrožuje jí, že se s Pavlem nikdy rozvést nedá, a že ani soud v tomto případě, vzhledem k existujícím dětem, případné žádosti o rozvod nevyhoví. Po této výhružce Eva odejde a Hana si umíní, že tedy v tomto případě bude žít s Pavlem na divoko.

Večer přijde za Hanou Pavel, který si zatím všechno rozmyslel, a oznámí jí nové rozhodnutí. Argumentuje vesměs pokryteckými, měšťáckými důvody: obává se, že by rozvod, a tím spíše život na hromádce, způsobil skandál, který by mu vadil v zaměstnání. Odchází, zanechávaje za sebou zdrcenou Hanu; vtom na scénu vstupuje esenbé a oznamuje, že opilý Ondřej spadl pod tramvaj, která mu ujela obě nohy, takže skonal. Hana, zoufalá nad zradou svého milence, mylně považuje Ondřejovo opilství za sebevraždu a v záchvatu beznaděje učiní totéž, jen s tím rozdílem, že skočí do Vltavy.

Z románu plynulo toto ponaučení: slaboch Pavel byl v podstatě měšťák, rozhodl se vést dál svůj neupřímný život v předstíraném vztahu k měšťačce Evě, nemaje odvahu přiznat se k svému skutečnému citu. Alkoholik Ondřej byl rovněž měšťák, který se stal obětí přežitku opilství. Eva byla měšťačka nemající v sobě dost síly, aby ustoupila skutečné lásce, ačkoliv každému, a tedy i jí, musilo být jasné, že v citu Hany a Pavla o takovou skutečnou lásku jde. Jediná upřímná byla Hana, a proto také, jsouc obklopena měšťáky, z jejichž vlivu se nedovedla vymanit, musela zemřít.

Dílo mě, popravdě, značně zaujalo, neboť jsem dosti podrobně znal život Petra Nacamce, a mohl jsem tedy ocenit složitý druhý plán románu. Autor sám v životě měšťáckou slabost a neupřímnost Pavlovu neprojevil, neboť se už třikrát přiznal ke svým citům a dvakrát dosáhl rozvodu. V přítomné době byl otcem zatím šesti dětí, které dohromady měly čtyři matky. Jedno bylo mladistvý hřích z džezovou zpěvačkou Nelly Vojnarovou, která si mladého spisovatele z nepochopitelných důvodů odmítla vzít a provdala se raději za jakéhosi účetního z uhelných skladů. Kromě dítěte, jež se stalo manřelským pouze dík měšťáckým předsudkům účetního, který se sňatku se svobodnou matkou pravděpodobně obával, a proto si Nelly vzal, než se matkou stala, byl výsledkem tohoto poměru román nazvaný prostě „Láska“, který svého času sehrál významnou roli ve vývoji naší současné literatury. V období nejtužšího schematismu totiž, kdy byl milostný námět nutně spojován s výrobou čepů, vzniklo zde dílo, které odvážně řešilo problémy lásky nové i staré jako takové, ukazujíc mělkost měšťáckých citů. Děj byl posunut poněkud nazpátek do dob předúnorových. Mladý svazák Ivan prožije na žňové brigádě vášnivou a upřímnou lásku k povrchní dívce Janě. Z její strany jedná se však jen o mělký poměr, neboť se jí hezký Ivan pouze líbí. Jana se ocitne v jiném stavu, když se jí však naskytne lepší partie, bankovní úředník z Prahy, neváhá a opouští svazáka Ivana. Narychlo se ještě vyspí s důvěřivým prokuristou, takže ten uvěří, že stav, v němž se Jana nalézá, způsobil sám. A tak, ačkoliv je prokurista o plných osm let starší než Jana, dá nehluboká měšťačka přednost povrchnímu, ale pohodlnému životu v Praze před tvrdým, ale krásným životem budovatelů pohraničí, pro nějž se rozhoduje Ivan, který po skončení brigády podepisuje závazek na její prodloužení o celý rok. V této práci bylo cosi ze strindbergovské nenávisti k ženám.

Mladičký tehdy prozaik vyřešil zde problémy vskutku odvážně a stal se po tomto románu jakýmsi mládežnickým odborníkem na lásku. Džezová zpěvačka Nelly se prý sice po přečtení románu svého bývalého milence dala slyšet, že „to je tomu fouňovi podobný“, ale ji zanechal Petr Nacamec ve svém vývoji dávno za sebou a v pravidelné rubrice „Povězme si o lásce“ na stránkách „Mladých zástupů“ upřímně a neúnavně radil svazačkám a svazákům, kdo s kým se má rozejít a je-li nemravné milovat se před uzavřením sňatku. Radil, že je to mravné, jedná-li se o obapolnou skutečnou lásku, která v takovém případě „stejně končí na národním výboru“.

Z tohoto vtipného přehodnocení staré církevnické fráze si svého času tropil žerty dr. Malát, který byl tak vášnivým nadšencem pro pravidelné rozhlasové relace „Na slovíčko o lásce“, jež si Nacamcovi čtenáři vynutili, že byl každý čtvrtek schopen předčasně odejít ze své oblíbené kavárny „Sparta“, jen aby nezmeškal začátek. To byl ovšem známý cynik.

Průběhem doby se Nacamec propracoval k svérázné filosofii lásky. Za vrcholný projev této filosofie, za jakýsi manifest zdravě optimistického pohledu na život, považovali literární kritici báseň „Večer na Petříně“. To byl jakýsi rýmovaný monolog brance, který se před nástupem základní služby loučí se svou dívkou. Nacamec zde poeticky a v tónu filosofického zamyšlení uvažoval o jejich vzájemném milostném poměru. Myšlenkový sukus úvahy, vyloupnutý z metafor a přirovnání, byl asi tento: Já odcházím bránit vlast, a máme tedy před sebou tyto možnosti: A. Buď mi budeš věrná - což ti doporučuji - a pak si tě, až se vrátím, vezmu, a není tedy důvodu, abych byl smutný, že se loučíme, neboť všechno dobře dopadne.

B. Nebo mi nebudeš věrná - přesto, že ti to nedoporučuji - a pak si tě, až se vrátím, nevezmu, neboť pak si za nic nestála a dobře, že jsem se to dozvěděl včas. Nemám tedy důvod, abych byl smutný, že se loučíme, neboť všechno dobře dopadne.

Tedy ať nastane možnost A nebo možnost B: 1. nemám důvod k smutku, že se loučíme, neboť 2. všechno dobře dopadne.

Proto: život je krásný a veselý.

Tímto geniálním řešením základního dilematu odcházejících branců, kteří byli nejhorlivějšími čtenáři jeho poezie, dosáhl Nacamec vrcholu svého myšlenklového vývoje.

Dílem „To byla láska“, které jsem nyní měl recenzovat, jej však ještě překonal.

Protože byl už večer, odložil jsem další meditace o životě a díle Petra Nacamce na jindy a pustil jsem se do práce. psal jsem: RÁNA MĚŠŤÁKUM Otázky lidských milostných vztahů řešily se v naší lieratuře donedávna pouze okrajově. Zůstane zásluhou Petra Nacamce, že jako první v naší poúnorové tvorbě vrátil lásce, což její jest, a vydobil jí v četbě našich čtenářů místo, které jí právem náleží. Ukázal, že ani při plnění velkých úkolů, které před nás klade naše doba, nesmíme zanedbávat ona velmi jemná hnutí lidských srdcí, která vždy tvořila a ještě dlouho budou tvořit náplň mnoha literárních děl. Ukázal, že v životě zejména mladých lidí, zapálených jinak pro smělé myšlenky socialismu, hraje důležitou roli a obrátil k ní znovu pozornost po letech, kdy byla zanedbávána, neboť spisovatelé, cele zaujati problémy jiného rázu, které stály v popředí společenského zájmu, na ni pozapomínali.

Proto měl Nacamcův román „Láska“ význam vpravdě mezní. Od vydání tohoto díla začali si naši tvůrci opět všímat milostné tematiky a pěstovat lásku v próze i poezii.

Román „Láska“ odpovídal plně požadavkům doby. Ukázal, že pod pojmem „láska“ může socialistický člověk toliko pravý, nefalšovaný, oboustranný cit, nikoli povrchní, přelétavé okouzlení, které se bortí při prvním drsněkším životním nárazu, nebo dokonce ustupuje vypočítavosti, s níž hrdinka románu Jana dává přednost pohodlnému životu s pražským úředníkem před tvořivým, budovatelským úsilím, které jí mohl nabídnout brigádník Ivan. Nacamec se tedy v tomto díle zamýšlel nad podstatou dnešní lásky našich mladých lidí, nad tím, koho milovat. Ve své nové práci rozbírá Nacamec problém z jiné strany. Jestliže v lásce Jana vůbec nemilovala a erotické vztahy byly jí jen příležitostí k zajištění snadného života, Pavel v románu „To byla láska“ Hanu miluje. Nemá však odvahu přiznat se ke své lásce tváří tvář hradbě měšťáckých předsudků a představ, za níž se Jana kdysi skryla do zatuchlého teplíčka přízemní měšťácké zajištěnosti. Pavel znamená oproti Janě značný pokrok v psychologické hloubcea prokreslenosti ústřední záporné postavy. Pravda, on i Jana jsou měšťáci , zatímco Jana své měšťácké ledví nijak neskrývá, jedná uvědoměle a s chladnou vypočítavostí, Pavel o bytostně měšťácké podstatě svého uvažování vlastně ani neví. V „Lásce“ zachytil tedy Nacamec jistý typ měšťáckého přístupu k lásce, který je daleko nápadnější, a proto méně nebezpečpečný než milostné slabošství Petrovo. Jana by dnes už se svou filosofií v naší společnosti neobstála. Ale kolik takových Pavlů žije mezi námi! Kolik zdánlivě spořádaných rodin skrývá pod povrchem Šťastného domova hluboké tragédie lidského srdce

a zmařených lásek jen proto, že lidé neměli odvahu přiznat se ke svým skutečným citům, a to jen proto, že se obávali, co tomu řeknou ti druzí: rozuměj: měšťáci.

V tomto přesunutí těžiska, v akcentování psychologického aspektu zdánlivě nenápadného, spatřuji myšlenkový pokrok Nacamcův a největší myšlenkový a v podstatě i ideový klad jeho nového románu.

Pravda, v knize se nemluví mnoha slovy o práci hrdinů. V tom však právě je mistrovství Nacamcovo, že mu stačí náznak, zámlka, větička v dialogu, aby postavy před námi ožily trojrozměrně, se vší svou společenskou vázaností i ve svých individuálních, hluboce lidských problémech. Vždyť jakou atmosférou budovatelského nadšení, z něhož kdysi, za studií, vyklíčila láska Pavla a Hany, dýchá třaba scéna opětného setkání milenců po letech na schůzi Komise pro postavení nového divadla. Zde dává Nacamec přímo školskou lekci všem, kteří uvažují o problému, jak dostat naši pulzující současnost do literatury. Neplýtvá se zde slovy ani reáliemi, a přece cítíš, že tato tragédie je současnou tragédií, že lidé, kteří zde zápasí o své štěstí, jsou lidmi naší doby. Lidmi naší doby , z masa a krve, nikoli černobílými panáky z papíru a inkoustu. Vždyť Hana, vzorná pracovnice, má tolik lidské velikosti, že je odhodlána rozetnout falešný svazek s Ondřejem, který lidsky i občansky přestal být platným členem naší společnosti, a odejít za hlasem svého srdce, přestože ví, jak těžká to bude cesta,a ve chvíli rozhodnutí uvažuje o tom - a zcela zákonitě právě o tom - kolik krásných věcí spolu vytvoří. Všimněte si: vytvoří; ne pouze prožijí; Hana přemýšlela o té podivné vlně prudkého citu, která ji zalévala vždy v Pavlově přítomnosti. Mluvili spolu o skořepinové konstrukci stropu hlediště a o funkčnosti ornamentální výzdoby, a přece, jako by si navzájem říkali něco jiného, ještě něco jiného… Mám tě rád, Hano… Mám tě ráda, Pavle…

Jako by to nebyl technický rozhovor dvou odborníků, ale šepot milenců, a pak si náhle uvědomila, že to vskutku bylo vyznání lásky, z níž se zrodí dílo jako plod té lásky ztracené a znovunabyté, divadlo, v němž si jiní milenci jednou budou potichu tisknout ruce a naslouchat myšlenkám velkých duchů minulosti.

Na tomto místě mě přerušil telefón. Volal Franta: „Heleď, nechceš si přečíst nějakou detektivku?“ „Bůh mi tě seslal v pravou chvíli,“ řekl jsem. „Jakou máš?“ „Vraždy podle abecedy,“ řekl Franta.

„Výborně? Můžu se stavit?“ „Nechám ti to večer ve Spartě,“ řekl Franta.

„Ze srdce ti děkuju. Ahoj,“ řekl jsem a položil jsem sluchátko. Chvíli jsem soustřeďoval myšlenky. Franta se ozval jako na zavolanou. Cítil jsem silnou fyzickou nutnost neutralizovat účinky Nacamcova umění silnou dávkou Hercule Poirota.

Ve světle této blahé naděje jsem také pocítil silný odpor k právě prováděné práci. Ale musel jsem to dorazit.

Zamnul jsem si čelo a soukal jsem dál: „Ale táž Hana, v jejichž myšlenkách Nacamec tak skvěle postihl nový obsah, jaký milostnému svazku dvou lidí dává socialismus, má v sobě zároveň dost lidské slabosti, že v okamžiku hluboké krize podléhá otřesným událostem a zdá se jí, že z její situace není jiné východisko než to, k němuž se rozhoduje. I zde však Nacamec psychologicky výstižně a s pravým citem umělce, který má neustále na mysli důležitou výchovnou funkci literatury, akcentuje druhé druhé ohnisko Hanina dilematu: Hana se domnívá, že zavinila smrt druhého člověka, Ondřeje. A to je pro ni nesnesitelné pomyšlení. Hana je natolik silná osobnost, že by se vylízala s milostného zklamání nad Pavlovým měšťáckým slabošstvím - ale v nejtěžší chvíli zasahuje ji zpráva o smrti Ondřejově jako smrtelná rána. V její sebevraždě není tedy nic měšťáckého, nic bolestínského. Je to tragické, ač nesprávné, přece však ve své tragičnosti hluboce lidské rozhodnutí smrtelně zraněného člověka. Ve scéně rozhodování na mostě vyrůstá Hanina postava v postavu z antické tragédie, ovšem se socialistickým obsahem.

V jejím stínu pak ustupuje nerozhodný Pavel poněkud do pozadí. Ale i to je triumf Nacamcova umění. Podařilo se mu totiž, jako snad

Hovory s Okťabrinou

Protož spatřil jsem, že nic není lepšího,

než veseliti se člověku v skutcích svých,

poněvadž to jest podíl jeho.

Nebo kdo jej k tomu přivede,

aby poznati mohl to, což

jest budoucího po něm?

KAZATEL, 3; 22

Hleděl jsem na ně v tichu, které zavládlo po mém projevu, a čekal jsem, co řeknou. Osobně jsem nevěděl, co odpovědět na svoje vlastní argumenty. Kdybych to byl věděl, řekl bych to sám. Velice rád bych vyvrátil svoje vlastní argumenty, ale neuměl jsem to. A slunce, žhavé boží oko, koukalo na dno Vltavy pod náma stejně jako před tím. Před tím.

Béďa řekl:

„Jedna věc je na tom pozoruhodná: jak dokáže marxismus zpitomět i docela inteligentní lidi.“

„Jakej marxismus, prosím tě,“ ozvala se Kristina. „To přece udělala Okťabrina.“

Věnoval jsem Kristině útrpný pohled. Měla nádherně pohrdavá ústa, podobala se Lauren Bacallové. Podobu podtrhávala tmavými brýlemi, za nima nebylo vidět její bledě modré, trošku šilhavé kostelecké oči. Bedřich se její poznámce zasmál.

„Něco na tom asi je,“ řekl Pavel. „Libido jistě působí na racionální mohutnosti.,Jsme řízeni jistými nekontrolovatelnými emocemi, jimž myšlenky slouží pouze jako průvodci,' říká Spencer.“

„Okťabrinu vynechte,“ řekl jsem. „Mimochodem, jediná věc, kvůli který se spolu hádáme, je právě politika. Ale uved jsem vám svoje argumenty, vyvraťte je. A ne Freudem, ale logikou a sociologií.“

Bedřich řekl:

„Nám tvoje argumenty nestojej za vyvracení. Jenom lituju, Danny, že dostali i tebe. U tebe jsem to nečekal. “

Odmlčel se, vytáhl z kapsy krabičku s velbloudem. „Danny, ty vole,“ řekl, zapálil si camelku a sirku hodil dolů do vln Vltavy, z nichž na mě mrkalo to boží oko, a jarní večer čaroval. „Copak ty je sneseš, soudruhy? Tobě nejde na nervy ta protivná Hemelíková? Děkan před ní skáče jak pimprle na špagátku! Nebo soudruzi blbci jako Nohejl a Brunner, který choděj na psychologický semináře v modrejch košilích?“

Neřekl jsem nic. A byl bych mohl odpovědět: Ano, Hemelíková, gigantická, uhrovitá, snad mladá žena

v nevyžehlené sukni a v jogurtem pobryndané blůze, mi je protivná. Z duše. Netoužím dlít v její krákoravé blízkosti. Milejší je mi naše šilhavá Bacallka, pokud taky nemluví o politice, ale spíš sní o Páté avenui, to je příjemná. Když člověka energicky osloví Hemelíková „Soudruhu!“, má pocit, že se mu zezadu klade na rameno těžká ruka třídní spravedlnosti. A Nohejl a Brunner? Tuhle na semináři vyřídili každý jednou větou doktora Freuda: jeho „učení“ - zásadně říkali „učení“ místo teorie - zrcadlí pouze rozklad buržoazní společnosti. Jako protiideál k moudrému židovskému lékaři, který mi pomohl aspoň trochu porozumět sobě samému, stavěli jakéhosi vědce Těplova. Přečetl jsem si potom Těplovovu Psychologii. Místo fotografií Koehlerových pokusů se šimpanzy tam byly rukodílné kresbičky, a místo citátů z klinické praxe citáty z románů. S Okťabrinou jsem se kvůli tomu pohádal. Namíchla mě, protože potom, po semináři, řekla, že Freudova teorie - aspoň to: aspoň že ona slovo „učení“ zbožně omezovala na své beatifikované klasiky - že teda Freudova hypotéza platí nejvýš pro úzký okruh úpadkových vídeňských židovských pracháčů. Aspoň teda tohle: Nohejl a Brunner ani to ne. Ale stejně mě namíchla, a já hned, že nejsem žádný úpadkový vídeňský židovský pracháč, a libido na mě přesto platí, a ona, to že není Freud, ale normální pohlavní pud, který marxismus nepopírá, ale vyhrazuje mu mezi ostatními tendencemi lidské psýchy jeho správné, nikoli hlavní, místo. V mojí psýše, pravil jsem, zaujímá ale hlavní místo! To si namlouváš, řekla Okťabrina. Tak hele, povídám. To zas chceš, abych ti nahlas říkal, že tě miluju, co? Miluju tě, Lenino, jako miluju Madrid, který jsme bránili, a jako miluju všechny soudruhy, kteří zemřeli, a miluju tě víc - načež Okťabrina pravila, Měla jsem dojem, že mluvíme na akademické úrovni, a tohle do toho laskavě nepleť, a mně rozum zatemnil zuřivý vztek bezmoci nad nemožností domluvy s Okťabrinou a zuřivý vztek nad tím, jak se v tom mrskám jako kapr chycený v marxistickém podběráku, a z toho velkého vzteku jsem počal urážet sovětskou vědu. Heleď, ukázal jsem Okťabrině neumělé malovánky, které

znázorňovaly jakéhosi zasloužilého nebo národního komedianta, a jimiž továryš Těplov ilustroval faciální výrazy základních lidských afektů. Podívej ! Na malůvce „Opovržení“ měl národní klaun ústa nakřivo jako při zánětu okostice. Koukej! Slavná stalinská věda asi neumí zhotovit štočky z fotografií, co? Anebo tady, ten vopičák, co si sundává banán dvěma do sebe zastrčenýma holema z bambusu. Proč ho musí zobrazovat

chudóžnik, když běžně existujou fotky? A vypadá tady jako opičák Fuk, ne jako šimpanz.

Ale v hloubi duše jsem věděl, že tohle není to podstatné. Jenže proč? Proč tam byly ty pitomé kresbičky, když opravdu existovaly fotografie? A když ne v SSSR, tak v ČSR? Proč byly i v českém vydání hloupé sovětské kresbičky?

Slunce mě zašimralo v nose, a pak výletní parníček na chvíli uhasil jiskření řeky a projel do petřínského stínu.

Ne, Hemelíková, Nohejl a Brunner mně jsou protivní, to ano. Ale Marx a Engels Odpověděl jsem Béďovi:

„O to přeci nejde. Jsou mně asi tak příjemný, jako mně byl příjemnej ten váš Ransdorf. Jedině že ten nechodil ve zmačkanejch manžestrákách, ale jinak to byl náfuka za všechny drobný. Zas jinýho druhu.“

„Ten váš,“ pravil sarkasticky Béďa. „Tak von už říká,ten váš `. No tě bůh.“

„A to bejval lidovec! pravila Kristina. „Chodil na kázání Akademický ligy k Svatýmu Salvátorovi a jezdil na exercicie. Ale já vím, co za tím bylo. To samý, co za tím jeho marxismem.“

„Okťabrina?“ podivil se Béďa. „Copak ta taky jezdila na exercicie?“

„Ta ne. “ Kristina si nehtem jako malina posunula tmavé brýle blíž ke kořeni nosu a přejela si voňavou dlaní krásné voňavé kadeře. „Akéla, nebo jak si říkala. Ta skautská vedoucí. Prostě Jůlinka Nedochodilová. Daníček se totiž, přátelé, vyvíjí podle svých přítelkyň, jestli vám to ještě nedošlo. Bejvaly doby, kdy se klaněl se sestrou Akélou Nejsvětějšímu srdci Páně, jenomže Nejsvětější srdce Páně teď vyšlo z módy a soudružku Akélu

vyakčnili z medicíny hned v únoru - „

„S Jůlií jsem chodil asi tak jako s tebou,“ řekl jsem.

„No dovol!“ Kristina se naježila. „Se mnou jsi nikdy nechodil!“

„No právě.“

Kristina si znovu pošoupla brýle k čelu a najednou to nebyla moc Lauren Bacallová. Všiml jsem si, že za tou svou černou skleněnou maskou šlehla okem po Béďovi.

„Párkráts mě vyprovázel z večírků v Americkym ústavu,“ dodala ještě.

Usmál jsem se. Béďa se jako medvěd podezíravě podíval na Kristinu. Kristinina ústa se ovládla a proměnila se opět v oblouk pohrdavosti. Vzpomněl jsem si na jednu takovou noční procházku s Kristinou, po cestách značených sporými neony, kde bydlela u strýčka advokáta. Nikdy jsem s ní nic neměl, jenom pár polibků na veliká ústa, která vždycky voněla po rouge, nad touhle řekou, ale pod měsícem, proti krásnému secesnímu portálu s cudně zahalenou Čechií a s lipovými listy. Ta noc mi z docela zvláštního důvodu utkvěla v palici.

„Pamatuješ se, jak jsme šli jednou přes Václavák z promítání, Kristinko?“ řekl jsem.

„To už nevim.“

„Povídalas tenkrát, že bys chtěla žít v Americe, protože tady je to blbý. A víš, proč se ti to tady zdálo blbý?“

Kristina jenom uraženě pokrčila rameny.

„Protože v Praze je mnohem míň neonů než na Broadwayi,“ řekl jsem. „To byl tvůj argument. Protože je tu prej votrava.“

Kristina nic, jenom se otočila z profilu. Ale Béďa na mě vyjel.

„A co má bejt? Je to pravda, ne?“

„Je to argument proti marxismu?“

Pavel řekl: „Samozřejmě že není. Jenže - „ ale Béďa mu skočil do řeči:

„Pro mě teda je, když to chceš vědět. Jedno dovedou, to se jim musí přiznat: všechno dokonale votrávit. Už to přece začíná, ne? V biáku místo Laurela a Hardyho Brigadýr Pupičenko. Na stěnu místo Dalího Nanebevzetí soudruha Stálina. A když si chceš něco přečíst, tak žádnej Sartre, žádnej Camus, ale soudruh Babájevskij, Úchvatný drama o zaostávání na traktorový stanici. Jdi se vycpat.“

Neměl jsem zase argumenty. Jenom svědomí říkalo rozumu, který s tím souhlasil, že ani tohle není to podstatné.

Kristina vyměnila profil za en face.

„A co ten tvůj jazz, milánku?“ pravila jedovatě. „Bejt tebou, tak honem prodám saxofon. Jestli ho u tebe najdou, deš do chládku.“

Zasmál jsem se.

„To se teda nesměj,“ řekl Béďa. „Dneska to vypadá jako vtip, ale zejtra se ti to může klidně stát.“

„No dobře,“ znova jsem se zasmál. Mně se to nelíbí, Nile, to se nezlob, ale mně se to nelíbí, říkala Okťabrina, a jala se citovat: jazz je kosmopolitní hudba, saxofon má úpadkový charakter tónu; je to hybridní tembrová zkříženina cella, klarinetu a pozounu a spolu s iracionálním rytmem rozněcuje nižší pudová hnutí. Neblázni, Lenino, řekl jsem. Tohle přece tobě na saxofonu nevadí! Jenže Okťabrina byla dokonale amuzikální. Co na tom vidíš? vrtěla hlavou. Vždyť to nemá ani melodii, nemá to ducha, je to primitivní. Jazz je můj světovej názor, prohlásil jsem, a Okťabrina se urazila. Jazz a Hemingway, poopravil jsem se, a Okťabrina pravila: Koukej, tak sbohem. Jestli si děláš legraci, tak tohle jsou moc vážný věci na dělání legrace. A jestli to myslíš vážně, tak jsi idiot, a s idiotem já nechodím, protože nechci mít blbý děti. Otočila se a vykročila rázně od malého parketu v rohu parku, kde jsme byli pro potěchu pásků dosud trpěni, vykročila rázně a pěšinka ve vlasech se jí v záři barevných žárovek nad parketem zabělala. Počkej, Lenino, zavolal jsem, trochu zpomalila, a já ji dohonil, Benno za mnou vykřikl Kam deš, vole? Eště neni pauza! Ale mě posedl čert drážditel. Čertví proč mi působilo rozkoš rouhat se ideálům té dívky, do které jsem byl ztvrdlý. Třeba ten brouk nasazený do kučeravé hlavy kvůli maminčině národnosti. Nehraj pořád samý bluesy, vyzvala mě, když jsem klinkal na pianě jejího otce v tom příjemném domečku v Libni, a venku klidně svítily lucerny na lodích v libeňském přístavu a Okťabrina v uválených teplákách na nahém těle připravovala k večeři chlebíčky a bylo za námi odpoledne plné milování na starém otomanu za spuštěnými roletami a před námi sobotní večer plný jarní sezóny a zítra celá volná sluneční neděle v tom domku, kam se Okťabrinin otec a matka Irina vrátí teprve zítra večer od vlaku v deset deset. Pořád musíš vyhrávat samej jazz, povídala. Seš hergot Čech, tak zahraj taky nějakou polku nebo národní písničku. Já nevím, jestli jsem Čech, řekl jsem. Jak to, prosím tě, zarazila se Okťabrina. Moje matka byla Američanka, řekl jsem. Nepovídej, nedůvěřivě na mě vyvalila oči jako z mléčné čokolády. No, povídám. Přijela na sokolskej slet v roce 1920 a zabouchla se do fotra. Tak to byla Čechoameričanka, chytne se Okťabrina své spásy. Nebyla, povídám. Její teta si vzala Čechoameričana, a maminka se s nima jela podívat do Evropy. Jmenovala se Ann Radcliffe. Okťabrina nad chlebíčky chvíli usilovně namáhá mozek, v kterém má ty způsobné škatulky, a pak: Ale tvůj tatínek je Čech. To jo, povídám. Ale matka je Američanka. No ale narodil ses tady, celej život jsi žil tady a tatínka máš Čecha. Nasadil jsem poučný tón, jaký Okťabrina sama tak ráda používala, a zarecitoval jsem: Nepřikládej svaté jméno vlasti tomu kraji, v kterém bydlíme. Pravou vlast jen v srdci nosíme. Okťabrina: A co ty nosíš v srdci? Tebe, řekl jsem. Ale vážně! No vážně! Tebe! Tak mluv vážně, Nile - Okťabrina si na mě vymyslela tuhle absurdní přezdívku, protože oslovovat mě Danieli jí připadalo moc formální a říkat mi Danny moc anglosaské; a já jí říkal Lenino, jí se to nejdřív zdálo trochu jako svatokrádež, ale pak se jí to zalíbilo.

Naštěstí neznala Huxleyho. Svůj výtisk Skvělého nového světa jsem pak obezřetně střelil v antikvariátě. Ale jmenovala se Okťabrina, což byl nápad jejího otce, který se jako legionář nakazil bolševismem a vzal si za ženu paní Irinu, po níž Lenina zdědila trochu šikmé mandlové oči. Tatínek byl učitel, totiž býval, za války seděl v Buchenwaldu a od pětačtyřicátýho pracoval v partaji. Choval se ke mně zdrženlivě, zato máť Irina mě zahrnovala přízní a pirožkami a na mou žádost se mnou mluvila rusky, s velmi mnoha něžnými zdrobnělinami.

Ruština, lichometil jsem jí, zní z ženských úst eroticky. Máť Irina se smála a Okťabrina se namíchla. Tak mluv vážně, Nile - to zas to odpoledne, promarněné láskou. Jak je to s tebou? No já vážně nevím, co jsem, stojím na svém. A vůbec, jak mě můžeš nutit do češství zrovna ty, Lenino. Ty, po mamince Ruska. Ale tatínek začla.

Zrovna ty, ty marxistka, nenechal jsem ji domluvit. Ty, hlasatelka ženský rovnoprávnosti. Až se vemem, chceš si nechat svoje příjmení, a mě nutíš, abych se hlásil k plnokrevnýmu češství a hrál pro potěchu tvý ruský duše chodskej rejdovák. Když jsem napůl Američan. K ničemu tě nenutím, bránila se, to nemůžeš říct. Ale když ses narodil tady a celej život jsi tu žil v českým kulturním prostředí, a státní příslušnost a vzdělání a mateřskou řeč, všechno máš český, a Stalin ve spise Marxismus a národnostní otázka - znova jsem Okťabrinu přerušil, tím, že jsem začal divoce basovat v boogie a zpívat chraplákem I FEEL AMERICA IN MY HEART! No ale, řekla

Okťabrina. Co no ale? zeptal jsem se. No - Okťabrina udělala dlouhou pauzu, a pak pohodila hlavou a pravila vyčítavě: Ále já nevím. Ty cejtíš v srdci samý reakcionářský pocity a děláš si ze mě legraci! Musel jsem se tomu smát. Vstal jsem od piana a šel jsem napravit své týrání té dobré ideologické duše, která všechno brala vážně, tím způsobem, že jsem k ní zezadu přistoupil, objal jsem ji kolem pasu, rukou jsem zajel po horké kůži pod bundou až k líbeznému ňadru, políbil jsem ji na bílou ruskou pěšinku ve vlasech, a zatímco vzdorovitě mazala piroh masovou pastou vlastní výroby, zašeptal jsem jí do vladivostockého ouška: Ale v mozku, Lenino, mám Moskvu, a miluju tě jako Madrid.

Ale Bůh je můj svědek, že Moskvu jsem neměl v mozku kvůli Okťabrině, ale kvůli těm zatraceným ohmataným svazečkům, a Okťabrina s tím neměla nic společného.

Tenkrát, když jsem Okťabrinu dohonil, poopravil jsem se: jazz, Hemingway a Marx. To je moje ideologie.

A když pak prudce škubla hlavou a znova energicky vykročila do nočních stínů v parku, rychle jsem dodal Engels, Lenin, Stalin, a tím jsem tomu nasadil korunu. Utekla, a já se musel vrátit k parketu, protože jsme hráli na smlouvu a nemohl jsem nechat ostatní čtyři ve štychu, zejména žravého Benna ne. Trvalo mi několik dní strávených na břehu řeky pod libeňským domečkem, na břehu pokrytém plechovkami a trouchnivějící pramicí, v škemravém zapřísahání a v naslouchání mnoha citátům, dní a nocí pod přehřátým letním měsícem toho léta Páně prvního roku nové éry, než se udobřila. Jestli budeš ještě jednou mluvit cynicky o těchhle věcech, tak ti u mě nic nepomůže, pravila nakonec, a já chtěl namítnout (a pak jsem tu námitku spolkl), že nemluvím cynicky, aspoň mně to nepřipadá cynické, mně jazz, který je absolutním projevem víry v svobodu, a Hemingway, kterého Okťabrina nejdřív neznala a podle denního tisku si o něm myslela, že je pomlouvač španělské revoluce a agent FBI, a potom jsem jí ho vnutil a on ji okouzlil a milostná vyznání Roberta Jordana, Madrid a Maria a soudruzi, kteří padli, se stali naším intimním heslem (ale La Passionariu mu Okťabrina nikdy neodpustila) - že tedy mně jazz a Hemingway docela logicky souvisí s Marxem a Leninem, protože to všechno jsou věci vzniklé z velkého zaujetí srdce, ze šíleného zaujetí nějakou věcí, a že já vůbec nejsem cynický, jenom mi prostě, nemůžu si pomoct, Okťabrino, je proti srsti každý patos, každá sláva, protože slávu, Okťabrino, já nemám vůbec v úctě, žádnou slávu, jenom zaujetí srdce a tvrdohlavou věrnost mozku, a protože taky co miluju, čemu se obdivuju, to musím zlehčovat, protože jinak se stydím, protože Hemingway píše Vždycky mě přiváděla do rozpaků slova posvátný, slavný… byla tu spousta slov, která už člověk nemohl ani slyšet, a nakonec zněla důstojně jenom jména míst, protože abych něco moh ctít, musím to nejdřív vyhodit ze všech pozlacených rámů a rudých plyšových opon se zlatými střapci, musím to vyválet v zeleném trávníku sofistikace - a mohl bych ti to prezentovat teoreticky, odmocnit marxistickým žargonem, ale radši to říkám takhle, v provokativní zkratce: jazz

- Hemingway – Marx, věc, která mě naplňuje štěstím, věc, která mi mluví z duše, věc, která mě přesvědčuje, protože mám rád paradoxy, wisecracky, aforismy, protože rád dráždím Okťabrinu podle svého soukromého hesla Épatez Oktiabrine, épatez la communiste Oktiabrine, protože ji miluju a protože láska nehněvaná není milovaná.

Ale to všechno jsem spolkl a pokorně jsem s Okťabrinou odešel na jakousi strašnou schůzi, po níž vyhrávala k tanci jakási strašná cimbálová muzika a brýlatý cimbálista ve svazácké košili hrál na svůj nástroj, jako když kovářský mistr píše jedním prstem na stroji žádost o ponechání živnosti, a pokorně jsem poskakoval s tou kučeravou dívčinou, která byla amuzikální a vůbec neuměla tancovat, v rytmu kulhavého čardáše a srbského kola a skřípal jsem zuby, ale nesl jsem to jako trest, že se věci nemají přehánět. Jenže copak šlo nepřehánět lásku k Okťabrině Jirouškové?

„No dobře, Kristino,“ řekl jsem. „Ale napadlo tě někdy, že máš o komunismu představy z New York Herald Tribune?“

„Ty zas máš o marxismu představy z Marxe,“ řekl Pavel.

„Z čeho jinýho bych je měl mít?“ zeptal jsem se. „Snad je lepší čerpat ze zdroje než z kritiků, ne? A ještě k tomu ze zaujatejch kritiků.“

„Když myslíš, že autorita na dnešní praktickej komunismus je Marx,“ řekl Pavel. A pak malinko zrudl. Slunce udělalo zákryt s rozhlednou, a Kristina si přes nahá ramena přehodila hráškový svetřík. Na sametové pleti se prohloubily abstraktní stíny půvabných dolíčků po očkování.

„Znáš Orwella? Znáš Koestlera? Znáš Trockýho?“ řekl Pavel agresivně.

Ach, radši bych se díval na ty dolíčky. Měla je i Okťabrina. Radši bych špičkou prstu objížděl její krásné jizvy, ale svět mě nutí do filozofie, svět chce se mnou polemizovat a houby se stará, co chci já, jestli něco vím a jestli on něco ví.

„Neboj se, znám,“ řekl jsem. „Farma zvířat je velice chytrý čtení, a velice nenápadně přehání jistý existující tendence, ale je vedle v tom hlavním. Kůň, kterej se ztrhá prací, končí u řezníka, jenom když je to opravdu kůň, a ne když je to člověk. A pokud jde o ty prasata, který se spojej se sedlákem - máš jedinej důkaz, že by se Stalin někdy pokusil prodat Sovětskej svaz Američanum?“

Pavel se ušklíbl.

„Když už chceš mluvit o Stalinovi, přečti si Trockýho.“

„Čet jsem,“ řekl jsem stručně.

„No a?“

Pokrčil jsem rameny, a promluvila ze mě Okťabrina:

„Uhájit Sovětskej stát nebyla maličkost. Někdy byla možná potřeba tvrdost, a tvrdost se snadno přežene.“

„Jo. Když se kácí les, lítaj třísky, to známe,“ vybuchl Béďa. „Pak je eště jiný pěkný heslo: Učel světí prostředky.

Anebo jak Nohejl vždycky kázal na semináři: My nejsme idealisti, kolegové. My víme, že musíme pracovat s lidmi, ne s anděly,“ Béďa posměšně napodobil řezavý Nohejlův hlas, a velmi úspěšně. Objevila se přede mnou posluchárna, ta předúnorová, apoštolská, Nohejl s brejlema na špičce nosu a v manšestrových pumpkách, Nohejl odněkud z hor, docela zřetelně zapálený spíš vášní než idejemi, jako já tehdy Jůlií Nedochodilovou, v neděli odpoledne na zahradě jejich vily, přiopilý medovinou jejího papá, téměř explodující Julčinou perfidní erotickou nedohratelnou hrou, Nohejl, planoucí tou obecně prospěšnou vášní. „Tak já ti něco řeknu,“ pravil rozčileně Béďa. „Tímhle posledním heslem to začne, a z něho plyne logicky, protože nejsme idealisti, tak těm lidem, když nejsou andělé, nějaký to svinstvo tolerujeme. A poněvadž účel světí prostředky, tak vono vůbec nezáleží na tom, jestli je to náhodou i nějaký větší svinstvo, jen když ten, kdo ho dělá, patří do našeho gangu. No, a poněvadž my kácíme les a přitom všeobecně lítaj třísky, co bysme se starali, kolik těch třísek lítá a jak velký, jen když ten les skácíme. Moc krásná filozofie,“ Béďa se vztekle napil. „A pak najednou zjistíš, že z celýho lesa zůstala jen obrovská hromada třísek.“

„Hezkej aforismus,“ řekl jsem. „Má jenom jednu vadu.“

„Jakou?“

„Neodpovídá skutečnosti.“

„Ty popíráš, že se dějou svinstva?“

„Ne. Popírám, že z lesa zůstává jen hromada třísek.“

„Tak se podívej kolem sebe.“

„Člověk sám daleko nedohlídne,“ řekl jsem. „Ano. Kolem mě jsou samý natřený, to připouštím. Jenomže, kdo jsme my? Tvůj fotr má kavárnu, Kristinin fabriku. Na certle,“ dodal jsem zlomyslně, věděl jsem, jak je Kristina citlivá na sladovou vůni, jíž naplňoval Hadrnici, předměstí krásného Kostelce, její ustaraný tatík. „A Pavlův táta je advokát. Ale rozhlídněte se trochu z letadla. Kromě nás žijou na světě taky dělníci, a je jich mimochodem trošku víc než nás. A ty teď budou mít všechno, co dřív neměli: zajištěnou práci, dobrou mzdu, sociální pojišténí, přístup ke kultuře - „

„Jestli ovšem nějaká kultura zbude,“ řekl tiše Pavel. „Čet jsi Zrazenou revoluci?“

„Kultura není všechno,“ řekl jsem, a taky, bůhví proč, tiše. „Ne že bych se chtěl podepsat pod názory pana Ždanova. Ale nejdřív mě zajímá, jestli mají všichni lidi práci, jestli všichni nemocný maj ošetření a jestli žádný dítě nevyrůstá v nedostatku. Pak se teprve budu starat o osud surrealismu a umění vůbec.“

Pavel něco odpověděl, ale já to neslyšel. Můj vlastní hlas se ztratil, místo něho se ozval jiný hlas, taky můj, epatující Okťabrinu. Procházíme se po hradní jízdárně, kde je expozice současného umění. Spíš by se to mělo jmenovat módní přehlídka Stalinů. A Gottwaldů, povídám Okťabrině. Stalin symbolizuje naši věc, řekla vážně.

Nediv se, že takhle brzo po únorových událostech je to všechno trošku slavnostní. I tematika. Trošku komický, řekl jsem. Podívej tady. Jak krásně tu umělec zachytil vyžehlenost Stalinovy uniformy. A ty holínky. Přímo od pucfleka. Není to umění? A není to umění? zeptala se Okťabrina. Zkus to namalovat. Já nejsem malíř, řekl jsem.

Tak ať to zkusí ty tví surrealisti. Já ti něco povím. Já mám podezření, že devadesát procent našich modernistů jsou modernisti jen proto, že neumějí namalovat ani takovýhle holinky. Omyl, řekl jsem. Miky Kovář, můj nejoblíbenější surrealista, je anonymním autorem zatím nejgigantičtějšího znázornění našeho generalissima.

Dělal ho ovšem čistě pro peníze, z něčeho přece musí žít. Pro radost maluje oprejskaný omítky s nemravnejma kresbičkama od dětí. A nějak maluje, Lenino! Kterýho Stalina? zeptala se Okťabrina. Toho, jak byl nataženej přes Báťu. Na Václaváku na prvního máje, řekl jsem. Cena šedesát tisíc. I s lulkou. Velikost lulky dva a půl metru nadýl. Jenom, co mu čouhalo z pusy. S tím kouskem vevnitř by to byly rovný tři metry. To je umění, co?

Okťabrině zajiskřilo v očích. To jsou dětský nemoci, řekla. Časem dojde na opravdový umění. Tak tohle, opsal jsem rukou kruh, ty teda nepokládáš za opravdový umění? To ne, řekla, ale jsme teprve na samym začátku.

Z nadšení vzniká i mnoho naivnosti. Z nadšení? ušklíbl jsem se. Ty myslíš, že všech těchhle - podíval jsem se do katalogu sedmapadesát Stalinů ve všech velikostech vzniklo z nadšení? Okťabrina neodpověděla. Mně je dobře zaplacený nadšení vždycky podezřelý, řekl jsem, a Okťabrina se rozzuřila. Protože sám seš chladnej jak psí čumák. Ze všeho si děláš jenom legraci. Za vším vidíš špatnost, každej druhej je podle tebe lump. Nemáš důvěru v lidi. Jseš hnusnej! No, řekl jsem skepticky a s potěšením jsem si všiml slziček v Okťabrininých očích. Ty jí vytryskly vždycky, když si nebyla tak docela jistá, že má úplnou pravdu. No, řekl jsem, to je mi líto, že ti tak připadám. Ale když já ti připadám hnusnej, připadá ti tohleto krásný? Zase jsem mávl rukou kolem dokola. Větší i menší Stalinové, v bronzu i v oleji, stáli v několika málo strnulých pózách, pečlivě okopírovaní z oficiálních fotografií. Mezi nimi, sem tam, nějaký jiný generál a ob dva generály vždycky dělník, opatřený samoznaky modráků a placaté čepice. Ne, skoro vykřikla Okťabrina. Nepřipadá mi to krásný. Ale krásná je skutečnost, která je za tím. Z který se to zrodilo. Kterou to symbolizuje. Kterou to znamená. A to ty v tý svý hnusný skepsi nepochopíš. Ale Okťabrinin hlas odezněl a já slyšel zas sám sebe, jak povídám Pavlovi:

„Práce, sociální spravedlnost, nemít hlad, školy pro děti, nemocnice, mír. To je především důležitý. Pak teprv přijde umění, i když já osobně bych ho třeba chtěl mít na prvním místě.“

„A seš si tak jistej, že bez umění to všechno jde zajistit? Mír? Sociální spravedlnost? A vůbec celej ten ráj na zemi?“

„Možná že ne. Ale musíme uznat, že umění není jen to, co mám rád já a asi taky ty. Jazz, Salvador Dalí, Camus.

Je to taky klasika a - a vůbec poctivej realismus - „

„Umění je uskutečnění svobody,“ přerušil mě Pavel. „Já o jazz nestojím, jak víš, ani o surrealismus. Ale ty si opravdu myslíš, že tam, kde se něco nesmí, se vůbec něco smí? Něco, co je skutečně něco?“

Pokrčil jsem rameny: „Nikde neexistuje absolutní svoboda.“

„To ne. Ale jde o míru relativity. O relativně největší svobodu, a jenom ta umožňuje poznat relativně největší pravdu.“

„Pro mě se pravda jmenuje Marx,“ řekl jsem, jako Nohejl, ale málo platné, chyběla mi Nohejlova podstata.

„Marx kritik kapitalismu devatenáctýho století, nebo Marx prognostik vývoje?“

„Prostě Marx.“

„Marx není žádný prostě,“ řekl Pavel. „V kritice byl skoro vědec. V prognóze je utopista skoro na úrovni svatýho Tomáše Moora.“

„To je zajímavý,“ řekl jsem. „Pokud vím, socialistickej stát je skutečnost. SSSR.“

Pavel se usmál.

Kristina, už zase dokonalá Lauren Bacall, se usmála po jeho vzoru, ale skoro nahlas. Béďa otráveně mával na číšníka a v průčelí petřínské stráně zahořelo hnízdo tanečního parketu. Po Vltavě začala téct krev věčných červánků.

„Přijde na to, jak definuješ socialismus,“ slyšel jsem Pavla. „Jestli tím myslíš zestátnění všech výrobních prostředků, zajištění práce pro všechny lidi a nemocenský pojištění, pak je to snad skutečnost. Ovšem - „ A nad řeku se vznesly barevné kachny, dokonale zabydlené v tom městě, a šťastně letěly k jihu, k mostu. V růžové, hladké zátočince plula kachní matka s konvojem maličkých zvířátek.

A já slyšel svůj hlas: „Je to teprv začátek vývoje. Není tam přirozeně všechno dokonalý. Ale bude to pořád lepší.“

„Za prvé: jak to víš?“ ptal se Pavel řečnicky. „A za druhý: otázka je, jestli ke šťastný společnosti se dá dojít jenom a nejsnadnějc sovětskou cestou.“

Ušklíbl jsem se na vzdalující se kachňátka. „Jak to vypadá, jen sovětskou cestou. “ A pořád jsem toužebně hleděl za kachňátky.

Někdo mě chytil za ruku. Béďa. „Podívej se,“ řekl. „Loni jsem byl v Anglii. Je tam zaměstnanost, je tam sociální pojištění, a navíc je tam pestrej život, spousty legrace, a hlavně úplná svoboda. Politická i v umění.“

„Byl jsi taky v anglickejch koloniích?“ zeptal jsem se.

V Keni? V Rhodesii? V Jižní Africe? Ve všech těch zemích, kde mizerně placený negři bez sociálního pojištění vyráběj materiální základnu pro tu anglickou legraci?“

„A byls ty na Sibiři?“ zařval Béďa. „Jestli ne, tak si dej bacha. Možná že se tam eště podíváš!“

„A byls tam ty?“

„Ne. Zrovna jako tys nebyl v Rhodesii.“

„Ale čet jsem o tom. A ne ze sovětskejch pramenů.“

„Právě,“ řekla Kristina. „Z anglickejch pramenů. Jenomže o Sibiři se ze sovětskejch pramenů nedočteš.“

„Třeba není co se dočíst,“ řekl jsem, v hloubi duše nejistě. „A moh bys mi laskavě vysvětlit,“ slyšel jsem Kristinu, „proč věříš anglickejm pramenům, když píšou o Rhodesii, a nevěříš jim, když píšou o Sovětským svazu?“ Okťabrino, řekl jsem. Přemejšlej poctivě. Až bude zajištěný zaměstnání a dostatek materiálních prostředků pro všechny, myslíš, že lidem nezačnou vadit nemateriální záležitosti? Třeba takovýhle výstavy a filmy podle brožurek? Šli jsme kolem Belvederu, zelenožlutou chodbou rozkvetlých kaštanů. Až bude zajištěna materiální základna, řekla Okťabrina, přijde teprv pravej rozkvět umění. Lidi na něj budou mít víc času.

Vypěstujou si vkus. Vkus, Lenino? Na čem? Když do nich bůhvíkolik desítek let budou hustit tohle plastelínový umění? Když je pomatou nesmyslným kultem klasiků? Okťabrina hleděla na ladné oblouky zámečku. A pak, Okťabrino, řekl jsem, na oficiálním kumštu se vydělává. A tenhle náš systém má, bohužel, kromě mnoha dobrejch věcí taky několik nedostatků. Víc než jiný systémy umožňuje získat pozice. A pozic se nikdo dobrovolně nevzdává. Ani když je zajištěna materiální základna. Co pak, Okťabrino? Ty nevěříš lidem, řekla Okťabrina. To je hrozný, jak ty nevěříš lidem. Zadíval jsem se taky na Belveder. A na bílé věže Svatého Jiří.

Čím víc poznávám lidi, tím víc miluju psy, řekl jsem. Fuj, řekla Okťabrina. Ty nemáš ráda psy? zeptal jsem se.

Mám. Ale - Psi netouží po kariérách, řekl jsem. Psi jsou věrní. Psi nedovedou zradit člověka. Psi nedovedou pomáhat psům, řekla Okťabrina. Jsou to naprostý sobci. Individualisti. Lenino, řekl jsem. A co se stane, když úplně upřímně, víš, z celýho srdce něco napíšu. Něco o tom, co jsem prožil. Jak jsem viděl svět kolem sebe. Ten starej svět u nás doma. Ty founi, ty ubožáky, tu pekelnou legraci, ten komickej svět umaštěnejch ideálů, když ho napíšu jako přihlášku do tohohle tvýho novýho světa, kterej je mi, Lenino, bůhví, tak strašně cizí, se vším všudy.

Funkcionáři, kýčařina, a emailování literatury, kádrování, posudky, tohle všechno, a všechno, ale já jsem přesvědčenej, že je to koneckonců racionálnější svět, a proto musí bejt spravedlivější, a proto lepší, protože v něm nikdo nemá moc, ale žádnej na tom není tak, aby neměl nic, Lenino - najednou se nit představ přetrhla, zmizelo dno pocitů. Lenino, řekl jsem plačtivě. Hergot, pomoz mi. Vidíš, jak v tom lítám. Chtěl bych mít tvou jistotu. Odkud ji bereš, Lenino? Nile, zašeptala Lenina. To je všechno třídní původ. Ty jsi nahlodanej skepsí a nemůžeš za to. To já vím. Proto taky s tebou chodím a neslyším, dyž vedeš ty svý strašný řeči. Ale musíš to v sobě přemoct. Jak? Jak, Lenino? Řekni mi jak? Stáli jsme nad Prahou, nad kostely a uličkami, nad celým městem v prašné mlze. Vstup do strany, řekla tiše Lenina. A jak mně bylo mizerně, jak jsem byl nešťastný a nevěděl jsem kudy kam, dal jsem se do smíchu a opět jsem začal Leninu urážet. Víš, koho mi připomínáš, Lenino? Víš? Pátera Pavla. Kdo byl páter Pavel? Páter Pavel byl františkán. Představený konvertitských kursů.

Vždycky říkával: „Nespěchám se svatým křtem - pozoruju své svěřence, dokud do nich nevstoupí Duch Svatý.

To hned poznám. Katechumen se celý změní. Jako by zářil. Najednou je horlivý v modlitbě, přijde ke mně a řekne, Otče, Duch Svatý na mě sestoupil! A já ho potom pokřtím. Za půl roku, za rok, i déle to může trvat.

Nakonec na ně na všechny sestoupí Duch Svatý. “ Nile, nezačínej zas, pravila Okťabrina nešťastně. Nedbal jsem. A já, když vstoupím do strany, vedl jsem dál svou, sestoupí na mě Duch Nesvatý a rázem ztratím všechny pochyby, co? Přijdeš mezi jiné lidi. Mezi soudruhy, řekla Okťabrina. Otevřou ti oči. Čím, řekl jsem. Čím mi otevřou oči, které mi teda zřejmě neotevřel ani můj Marx? Aspoň ne dokořán? A budu muset držet disciplínu, viď, a disciplína je konec myšlení, disciplína je vždycky a všude jenom maul halten und weiter dienen. A budu muset psát kádrový posudky o lidech, který mám rád, jakej maj poměr k lidový demokracii. Že maj k lidový demokracii poměr negativní. Okťabrina pohodila hlavou. A kdyby, řekla. Když to myslíš se socialismem upřímně, musíš pomoct odhalovat nepřítele. I ve straně? zeptal jsem se. I ve straně, řekla Okťabrina. Na mě zrovna strana dá, řekl jsem. Na mě, rozloženýho intelektuála z maloburžoazní rodiny. Musíš bojovat, řekla Okťabrina. Já jsem tak bojovník, řekl jsem. Já jsem ten známej a obávanej kráglovač nepřátel socialismu. Srážim jim hlavy hlava nehlava. Partijním i bezpartijním. Strana mi k tomu poskytuje moc. Nemluv, Nile! vykřikla Okťabrina. Nafouknu se! Nebudu s tebou mluvit! Lenino, řekl jsem. Proč nepřipouštíte kritiku? Bez kritiky jde všechno zu grunde, protože kritiky se bojí jen špatný lidi, Lenino. My připouštíme kritiku. My ji dokonce podporujeme, řekla Okťabrina. Já vím, řekl jsem. Kritiku špatnýho zajištění podmítky v JZD Buková pod Habrůvkou. Ale může, smí hovno jako já kritizovat názory, který přicházej z největší vejšky? Nemluv neslušně, řekla Okťabrina. Víš, že to nemám ráda. Není to nic hezkýho. Doprdele, Okťabrino, odpověz mi na mou otázku!

Nemluvím s tebou, pravila Okťabrina. Doprdele, řekl jsem. Sbohem, řekla Okťabrina, otočila se a rychlými kroky odklapala pryč. Měla tak dlouhé, tak hezké nohy. Bože. A neříkej sbohem, zavolal jsem za ní. Seš ateistka.

Viděl jsem ještě, jak vzdorovitě zvedla kučeravou hlavu. Udobření mi trvalo skoro týden.

„Tohohle nechme,“ slyšel jsem Pavla. „Politika je svinstvo a mluvme radši o umění. O tom, jak říkáš, poctivým realismu. Co tím vlastně myslíš, Danny?“

Zamyslil jsem se. Nikdy jsem moc nerozuměl umění, a proto jsem byl asi uměním posedlý. Pořád jsem se snažil něco napsat, a protože jsem věděl, jak je to strašně těžké, měl jsem úctu před tištěným slovem. Třeba takový román: vydala ho po Únoru jedna kolegyně z fakulty, která se líbila Béďovi, ale byla to komunistka, Béďu nechtěla. Román o továrně, o zlepšovácích, o odporu reakčního ředitele, o práci straníků a tak. Kluci s Kristinou se tomu smáli, nejvíc samozřejmě Béďa. Pavel román charakterizoval větou: Das Leben in einer sozialistischen Fabrik, wie sich es die kleine Ilonka vorstellt. Ale já jsem nevěděl. Knížka mě magicky přitahovala, asi magií komplexu méněcennosti. Znal jsem přece Ilonku. Pobíhala po schůzích British Society a byla o prázdninách na štípko v Anglii. Hrála divadlo, byla hezká, všechno znala, všechno přečetla. V továrně nikdy nebyla dýl než pár dní na komandýrovce - a teď napsala román. Vázaný s barevnou obálkou a spousty postav tam diskutovaly, v podtextu smilnil manželský trojúhelník, ale vyřešili ho na stranické schůzi, dělníci, inženýři, pokrokáři, reakcionáři, všechno tam bylo a mně se zdálo jako živé. Snad proto, že v továrně jsem byl naposled za války.

Červ méněcennosti ve mně hryzal, když jsem četl Ilončina líčení, dramatické situace, tragickooptimistickou katarzi - já nevěděl, přísámbůh, jestli je to dobrý nebo špatný román. Obdivoval jsem, že to Ilonka tak umí, Ilonka, která je k tomu všemu ještě hezká holka, star fakultní divadelní skupiny a ženská, která se vyzná v pasových záležitostech. A co já uměl? Ty pokusy o nanicovaté povídky s dialogem jako z kalendáře? Ty sentimentálně mystické eseje o jazzu? Verše? Vole, copak takhle to vypadá ve fabrice? povídal Béďa. Přijď někdy k nám, můžeš u nás dělat přes léto praktikanta, jestli chceš a jestli to eště bude naše, řekl. Tahle fabrika je dítko nedonošený fantazie soudružky Ilonky, ty bambulo saxofónovej. Hele, drž se jazzu, na literaturu seš blbej.

Ale jak to věděl, Béďa, jak to vlastně vypadá v továrně, když ta továrna patřila jeho fotrovi? Já - vzpomínal jsem na svoji továrnu za války, na dva roky čtrnáctek v sále bez oken. Ale v hlavě jsem z toho všeho měl jen syčení prasklých hadic, rámus pneumatických nýtovaček, připitomělého německého mistra, jenž se důležitě díval na plány dílů a držel je přitom vzhůru nohama, dva hamouny, kteří svou přičinlivostí popoháněli celou dílnu, jen aby dostali zvláštní příděl kořalky. A potom jednu hezkou dívku z Černé Hory, která mluvila překrásně důsledným nářečím, a šoféra, co si ji potom po válce vzal, totálně nasazené švadlenky, zámečníky se zájmem o astronomii a poezii, které jsem oslňoval na hajzlu, a študáky, jako jsem byl sám, kteří do fabriky chodili v páskovských kvádrech, aby epatovali verkšuce, německé mistry, české kontrolory, české fotry, a jiného německého mistra, od Forda, jenž se mnou mluvil anglicky a v zoufalství prohrávané války skládal veškerou naději v japonskou armádu, a mlčenlivé, staré, poctivé dělníky, které navyklá mizerná poctivost vedla k poctivému a mlčenlivému plnění der deutschen Industrienormen, a mladé flákačské dělníky, kteří se ulejvali na hajzlu. To byla ovšem jiná fabrika než Ilončina fabrika, ale to byla taky docela jiná doba a já neměl právo nevěřit věcem jen proto, že jsem je na vlastní oči neviděl. A trápila mě touha psát a veliký mindrák, že to neumím.

Ilonka to uměla, kdo jsem byl já, abych posuzoval, jak to umí?

Ale přesto jsem se neodvážil uvést Ilonku jako vzor poctivýho realismu. „Co tím myslím?“ řekl jsem. „Třeba takovou Sirénu. Ty řekneš - „

„Ne. Neřeknu,“ pravil Pavel. „Souhlasím s tebou. To je svým způsobem - a cum grano salis - poctivej realismus.

Jenže podívej: dejme tomu, že bys se stejně poctivým úmyslem napsal něco dnes - ani by to nemusela bejt kritika sociálních nespravedlností, a kolem nás je jich pořád dost, a objevily se nový, ale co chodit daleko, třeba jenom docela poctivý a upřímný vylíčení vnitřního zápasu člověka, kterej chce bejt komunista jako zřejmě ty, a ten zápas neprobíhá přesné podle pravidel Ká es čé.“

„To by mohla bejt pěkná prasečinka,“ zasmál se Béďa.

„Jeho ideologický zápasy se odehrávaj většinou v Okťabrininý posteli. Vrchní! Platit!“ zařval. Kristina si sundala svetr z ramen, hezké jizvy se objevily a zmizely, protože Kristina sundala svetr jen proto, aby si ho mohla oblíct. Od řeky nenápadně táhl chlad, terasa se vylidňovala. Řekl jsem:

„Kdyby se mi to povedlo, napsat to poctivě a ze stanoviska člověka, kterej chce opravdu poctivě porozumět marxismu, jsem přesvědčenej, že by to vydali. Už proto, že jinejm takovejm lidem, jako jsem já, by to mohlo pomoct.“

Pavlovy oči se na mě upřely téměř bacallovsky. „V tvý odpovědi je jedno krásný místo, a to samo o sobě už dokazuje, že v komunismu není poctivej realismus možnej.,Kdyby se mi povedlo napsat to ze stanoviska člověka, kterej poctivě chce porozumět marxismù.“

„No ano,“ řekl jsem. A opět se mi zdálo, že cituju Okťabrinu, jenže z Okťabriny ten citát neduněl jako ze mě, jako sud, protože Okťabrina tomu tak krásně věřila, a já - jsem nevěděl. A nenáviděl jsem najednou svět nutící mě k diskusi, a zalitoval jsem, proč jsem nezůstal u bezpečného saxofonu, a Béďa zvolal:

„Pánové! Tohle fakticky myslíš vážně? Podle tebe teda Dostojevskej nebo Kipling nebo třeba Camus, a já nevím kdo všechno, buď stranili pokroku, anebo to nejsou poctiví spisovatelé. A jelikož je obecně známo, že pokroku nestranili, byli tedy neužiteční, co?“

„Nebavte se s nim,“ řekla Kristina. „Že budeš o volbách hlasovat manifestačně, ani nepudeš za plentu, viď? Že použiješ týhle obzvláštní vymoženosti lidový demokracie?“

Béďovi se podařilo přilákat číšníka. Ale Pavel si ho nevšiml. Kázal do zahušťujícího se šera a naskočily mu vášnivé ruměnce. Podobal se Nohejlovi. Byl to Antinohejl, jenomže co říkal, mi připadalo jako pravda.

„Umění stojí a padá se svobodou,“ říkal a číšník dělal, že počítá, a poslouchal. „S tou úplně obyčejnou svobodou, říkat, co si myslím, a popisovat svět, jak ho vidím, v který je zahrnuto i právo vidět eventuálně špatně a plácat eventuálně nesmysly. Protože kdo ví tak docela jistě, jakej svět doopravdy je a že právě on ho vidí dobře? Ano, když je svoboda, tisíc Zahradníků-Brodských plácá nesmysly a píše s růžovejma brejlema na nose.

Ale mezi nima je jeden Hašek, kterej vidí přesně a mluví pravdu. Svoboda není nic, na čem by se dalo ušetřit, je to zatraceně drahej luxus. Jenomže když svoboda není? Příteli! Zahradníkové-Brodští, který se vždycky koukali na svět nějakejma brejlema, budou v tom pokračovat. Jenom si místo růžovejch nasadí třeba rudý. Vytvořej takovou atmosféru, že když potom do ní přijde Hašek, bude v tý atmosféře podezřelej, a tak prostě nebude. O to se Zahradníkové-Brodští už postaraj. A nemysli si, že žvaním. Z literatury se stane čítanková záležitost a začne lízt do prdele. O závod. A štafetově. Ty opravdu poctiví přestanou psát, anebo se vrhnou na něco úplně vedlejšího. Na pohádky a veršíčky pro děti. Největší podvodníci se budou veřejnosti prezentovat jako vrcholy ctnosti a šuntliteratura jako nejvyzrálejší plody uměleckýho mistrovství. A tohle ty chceš? Tohle, Danny?“

Mlčel jsem. Vrchní rychle odpočítal peníze a zmizel. Asi to nebyl fízl, spíš se řídil zásadou Co jsem neslyšel, nemůžu dosvědčit.

„Tak dem, ne?“ řekla Kristina. Vstala. Vánek jí sfoukl vlasy do obličeje. Shrnula si je rukou a nehty se zaleskly, pohasly.

Pavel řekl mrtvým, studeným hlasem:

„Takhle to skončí, kamaráde, a jenom škoda, že si to nikdy nebudem moct říct, až to tak skončí.“

Pořád seděl, my stáli nad ním, růžová řeka zešedla, zčernala, kachňátka odplula spát. Leželo to na mně všechno jako tíha, nepříjemná, zhoubná, neodlehčitelná. Těžkost věcí, v kterých jsem se nemohl vyznat. Proto jsem se ušklíbl, zapnul jsem si sako.

„Brr. Je vidět, že študuješ katolický mystiky. Maluješ tu pěknou apokalypsu. Jenomže skutečnost pude díky Bohu trochu šejdrem. Člověk je homo sapiens, rozumnej tvor, a marxismus je záležitost vědy, to znamená vrcholnýho projevu lidskýho rozumu. A já dávám přednost vědě před mystikou.“

„Pokud je marxismus v knihách, je to záležitost vědy, i když ne neomylný vědy,“ řekl unaveně Pavel. „Ale když se promění v praxi, s korytama a prebendama, stává se v nejlepším případě víc než zpoloviny taky záležitostí vášní, a v nejhorším záležitostí kariér. Potom zůstává vědou, jenom pokud nepřekáží kariérám.“

„Je to úplně nová kvalita,“ zacitoval jsem, „a úplně nová praxe. Není to nársoc partaj, ale - „

„Nebavte se s nim. Nechte ho, ať si žvaní,“ řekla Kristina. „Stal se z něj vobyčejnej poputčickej mystik. Takovej ten prorok. Takovej malej Jan Hus, takovej Savonarolíček, co je upalujou.“

„Je mi tě líto, Danny,“ řekl Pavel. „Líto. “ Připouštim, no připouštim, že je to blbost, říkala Okťabrina. Tak už mě s tim netrap. Je to koneckonců okrajová záležitost a nic to nemění na podstatě věci. Jak to nemění? Mění, řekl jsem. Stáli jsme na rampě Muzea, nad kaskádami, a dívali jsme se na večerní Václavák. Těch okrajových záležitostí je nějak moc, Lenino, nějak čím dál víc. Musí se proti nim bojovat, řekla Lenina se slzami v očích.

Byla to veselá dívka, trošku upovídaná, poskakovala po fakultních chodbách a po řepných brigádách, ale moje ďábelské působení ji hodně změnilo. Lenino, říkal jsem si v duchu. Já tě nechci nakazit skepsí, Bůh ví, že nejšťastnější jsou věřící. A Bůh ví, možná že mají pravdu. Možná že nejpádnější argument je opravdu quia absurdum. Quia turpe. Quia indignum. Možná že jejich je království nebeské i pozemské. Ale s kým o tom všem mám mluvit, když ne s tebou, Lenino! A ona v poslední době často slzela. Kde byla její veselost, její energická dobrá mysl. Trápil jsem ji strašně. Épatez la communiste Oktiabrine. Ale teď jsem ji nechtěl trápit, protože jsem začal trápit sebe. Čas plynul, bylo toho čím dál víc, přestávala sranda. Lenino, ach Lenino! Jak bojovat, Lenino?

Copak to jde? Na stranické půdě, zašeptala. Takže mě teda odsuzuješ k nečinnosti? Ale ne, ale - Ale ne. Já nejsem straník, Okťabrino. Kdo mně bude věřit, že to myslím poctivě? Kdo? Ví se o mně všechno. Třídní původ, náboženské předsudky. Není si jist neexistencí Boha, zatímco by si jeho neexistencí jist být měl. Může být intelektuál, logik, filozof, vědec, prosím, ale musí si být jist neexistencí něčeho, co pouze nelze dokázat. Lenino.

Řeknou, že jsem reakcionář, a zplanýrujou mě. Kdo se mě zastane Lenino? Ty? Protože si myslíš, že patřím k bláznům, s tím svým měšťáckým Engelsovým svědomím, že opravdu chci svět Marxovy duše, že opravdu je mi cizí společnost peněz, že i samo anglické sloveso to sell je mi protivné, když se používá ve spojitosti s literaturou - I started to sell stories, napsal Caldwell, sell stories, jako kdyby to byly fordky, Lenino, já nemůžu bojovat. A když, tak jenom o tu včasnou podmítku v JZD Hrabůvka. Václavák na nás blikal, lidé se zběsile valili nahoru dolů. Lenino. A to všechno kvůli tomu pitomému žurnálu. Prdelolezectví. Prdelolezectví, které pokálí všechno. Odedávna byl československý zvukový žurnál zvukový. Prostě na plátně se objevila vysoká pec a hlasatel komentoval: „Ve Vítkovických železárnách dali do provozu novou vysokou pec. “ Tak to bylo od nepaměti. Potom začali nedávno kromě českého žurnálu dávat v biografech taky sovětské Novosti týdne, tak nějak. A tam to bylo postaru. Na plátně nejdřív vždycky bílý rámeček a v něm nápis: „Na Kujbyševské hydroelektrárně dali do provozu novou turbínu. “ Nápis stál na černém plátně jistou dobu, vyhovující patrně tempu čtení u méně gramotných. Pak zhasl a objevil se záběr Kujbyševské hydroelektrárny, která dala do provozu novou turbínu. K tomu symfonie. A toho večera jsme seděli s Okťabrinou v biografu, dost před začátkem, protože Okťabrina vždycky a všude chodila včas, jenom ne na schůzky, a na plátně se objevil známý začátek Československého zvukového žurnálu, do publika namířené oko kamery a povědomá hudební znělka, ale pak to najednou všechno zhaslo a místo komentátora naskočil bílý rámeček se secesními kudrlinkami v rozích, a na černém pozadí, do něhož vyhrávala symfonie, nápis:

P R A H A

Pražský hrad navštívila delegace Nejvyššího sovětu.

A dlouho nic. Když jsem si uvědomil, o co frčí, zmocnila se mě zuřivost, a v té zuřivosti jsem to přečetl desetkrát. Pražský hrad navštívila delegace Nejvyššího sovětu. Pražský hrad navštívila delegace Nejvyššího sovětu. Desetkrát, než nápis zmizel a vystřídal ho obligátní záběr státníků, objímajících se jako sentimentální chovanky penzionátu, a k tomu teprve, zabsurdnělý tím nápisem v rámečku, hlas: „Pražský Hrad navštívila delegace Nejvyššího sovětu, vedená soudruhem Protoportmaročenimenkem. Delegace setrvala v srdečném

rozhovoru…“ a tak dále. Co tomu říkáš, Lenino? Co tomu říkáš? Kupředu, zpátky ni krok! Vracíme se do éry němého filmu! Devatenáctý století - náš cíl! Vykřikoval jsem skoro nahlas. Mlč, Nile, mlč, nebo odejdu! sykala Lenina. Já vodejdu! Nemůžu se na to koukat! Mám vztek! a vstal jsem a protlačil jsem se řadou na chodbu. Měl jsem chuť rozbít skleněnou vitrínku v bufetu a cítil jsem se bezmocně nešťastný. Za chvilku se vynořila Okťabrina v nových, hezkých, úplně nesvazáckých šatech. Co je ti, Nile, řekla. Proč si utek? Eště se ptáš? utrhl jsem se na ni. K čemu je tohle dobrý? Tohle krystalický prdelolezectví? Ale vždyť je to hloupost, řekla Lenina.

Hloupost! Právě proto, že to je hloupost, proč to musí bejt? A proč to nikdo nezakázal? Čím se to dá zdůvodnit?

Němej film je snad prokazatelně primitivnější vývojovej stupeň než zvukovej! A jestli ne, tak mi zrovna řekni, že bílý je čemý, Okťabrino. Čím to chtěj vysvětlit, že se vracej k titulkům? Je to snad kvůli hluchejm? Okťabrina chtěla něco říct, ale já pokračoval. Já ti povím, čím to je. Jenom prdelolezectvím, a nevokřikuj mě, abych nebyl sprostej ! Tohle je nejryzejší sprosťárna a zločin, Lenino. Tuhle zpátečnickou novinku navrh někdo, jen aby si šplhnul. Nechápu, jak si tim moh šplhnout, ale zřejmě si šplhnul, když to zavedli. A nikdo neměl dost odvahy mu to zatrhnout, nikdo se totiž nechtěl projevit jako nepoučující se ze sovětskýho vzoru. Nikdo, Lenino! Chápeš, jak je to tragický? Právě proto, že je to taková hloupost, a ani v takový hlouposti neměl nikdo odvahu. Ani v takový pitomosti. Co potom, až to nebude jen hloupost? Bude mit vůbec někdo ještě k něčemu odvahu? Ten samej úspěšně šplhavej soudruh třeba zejtra navrhne, aby se u nás psalo azbukou. Nebo možná spíš cyrilicí, vzhledem k národním tradicím. A holky aby chodily do školy v nabíranejch bílejch zástěrkách a s mašličkama a v povinnejch copáncích. A ty abys místo tohohle zápaďáckýho vkusu, co máš na sobě, a o kterym jako komunistka dobře víš, že to je buržoazní přežitek, co jím buržoazní ženy lasujou muže, aby se existenčně zajistily, když ne rovnou freudismus, místo toho, abys nosila na šatech cingrlátka a květinky jako Ljubov Orlova.

Ano, samý blbosti, Okťabrino. Ale kde končej blbosti a začínaj vážný věci? Proč mezi sebou trpíte takovýho soudruha? Vždyť ty přece víš, že tyhle lidi všecko zkazej, Lenino. Ale všecko.

Zuřil jsem jak pominutý. Já se nestačím divit, řekla Lenina třesoucím se hlasem. To je ten reakcionář v tobě.

Proč se kvůli tomu tak rozčiluješ? Že někdo bezhlavě napodobil špatnej sovětskej vzor? Ne, zařval jsem. Že někdo velice cílevědomě napodobil špatnej sovětskej vzor. Aspoň to mi věř, Lenino! Ale proč ta hysterie, Nile?

Proč nejseš stejně hysterickej, když vidíš, jak pásci napodobujou kdejakou americkou volovinku. Protože to nedělaj, aby si šplhli! zařval jsem. Protože to dělaj z blbosti, ale z upřímně míněný blbosti, ale tohle je oficiální žurnál, Lenino. A kdybych byl řval vevnitř jako tady - šli jsme už po ulici - asi by mě vyved esenbák, a asi bych měl popotahování, to víš dobře. Ale nemusíš hned řádit jako amok, řekla Okťabrina. Jde z tebe zrovna strach.

Stejně si myslím, že tě hlavně rozčiluje to, že to je napodobování sovětskýho vzoru, říkej si co chceš. Kdyby tu měli vliv Američani a někdo napodobil Foxový senzace kamery, tak by tě to tak nenaštvalo. Ne? Já nevim, Lenino, řekl jsem a zvad jsem. Foxový senzace kamery taky nejsou němý. Já nevim. Možná že ne. Vždyť ty víš, že Amerika je v mym srdci. Ne kapitalismus. Amerika. Jazz. Hemingway. Hezký dívky. Veselej život. Ne kapitalismus. Mississippi, velký města, neony nad prérií, autostrády, Amerika. Ne kapitalismus. Ale neni to, a tak nevim. Mysli si to o mně, ale já ti říkám, že ne sovětskej, ale špatnej sovětskej vzor. A co dobrej sovětskej vzor? řekla Lenina. Proč se nad dobrym sovětskym vzorem nenadchneš stejně, jako se nad tímhle rozčiluješ?

Proč? Proč? Protože ve věcech, který já miluju, Okťabrino, nevidim žádnej dobrej sovětskej vzor. Literatura? Ty pimprlový romány na jedno jediný brdo o boji starejch a novejch pracovních metod, o výchově jednotlivce kleinmoritzovským kolektivem? Ty básně nafouklý novinářským patosem jako nadmutá kráva? Ty obrazy

slavnostních schůzí namalovaný thymolínovou technikou a asi taky úplně totožnou inspirací? Jazz? Je v Sovětským svazu vůbec nějakej jazz? Ne, Okťabrino. Ve věcech, který miluju já, nenalézám dobrej vzor.

Možná že ščot je pokrok proti počítacímu stroji, řekl jsem zlomyslně a reakcionářsky, a možná že mendel-morganovské drosofily ohrožují výstavbu socialismu. Ale tomu já nerozumím a to mi neleží na srdci. Já, Lenino, po pravdě uznávám jenom jeden sovětskej vzor: socialistickou opravu výrobních vztahů. Ekonomickou rovnost lidí. Já vím, byla revoluce, a revoluce je tvrdá záležitost a musí se upevnit diktaturou, protože v říši materiálních a politických sil je třeba sílu lámat silou. Ale v říši ducha, Okťabrino, a neškleb se, že mluvím pateticky jako nadmutá kráva, jediná síla je pravda a k pravdě se nedostaneš prdelolezectvím a diktatura nad pravdou znamená smrt pravdy. Heleď, filozofe, definuj laskavě, jo? řekla Okťabrina. Pravda, to je trochu mystickej pojem, ne?

Vůbec ne, řekl jsem, ty víš dobře, co to je, Okťabrino, nedělej se hloupější, než seš. Ty víš moc dobře, co je a co není pravda, Lenino. Okťabrina se začervenala. No dobře, řekla. Tak aby ses uklidnil, zejtra o tom promluvím na schůzi a pošlem po stranický linii kritiku na vedení filmu. V tomhle máš pravdu, i když o motivech tvý kritiky pochybuju.

Lenina to snad skutečně poslala. Pak jsem na to zapomněl a po čase začali zase dávat normální zvukové žurnály.

Nevím, jestli kvůli Lenině, nebo jestli se všechno začalo vyvíjet k větší rozumnosti, nevím. Tenkrát na rampě u Muzea jsem si ze vzteku začal nakonec dělat ze všeho srandu a Okťabrina se mi kupodivu přizpůsobila. Málokdy měla smysl pro legraci, ale ten večer hrála se mnou tu hru, jaká se v té době hrála často, a Brunner by ji asi označil za reakční. Vymyslila si dokonce komický titulek pro němý film, a -jaké sebepřemožení - řekla ho nesmělým hlasem: „Ha, prokletý mocipáne! Již brzo svrhneme tvé třídní panství. “ Nakonec jsem zase Leninu miloval a zapomněl jsem na všechno. I na ten pitomý žurnál, ale ona měla druhý den výčitky svědomí. Neřekla mi to, ale poznal jsem to sám. Nemusela mi to říkat. Mluvila velmi dlouho a velmi krásně o komunismu, o komunismu Okťabriny Jirouškové.

„Nelituj mě,“ řekl jsem Pavlovi. „Říkáš, že k tomu cíli je možný dojít i jinak. A já ti řikám, že kdyby nebyl Sovětskej svaz, nevim, jak by to dnes v Anglii vypadalo se sociálním pojištěním, a vůbec by se asi neuvažovalo o samostatnosti pro koloniální národy. K tomuhle cíli lze dojít bohužel - říkám bohužel, protože to je trnitá cesta

- jenom touhle cestou, a nejvíc trní na ni házej ty druhý.“

„A co když,“ řekl Pavel tiše, „k tomu cíli dojdou právě ty druhý, a vy na to trní zajdete, třeba protože ho bude moc? I když cíl jste udali vy a vy jste násilím obrátili kormidlo světový lodi k němu?“

Neodpověděl jsem hned. To už jsme vstali všichni a šli jsme po schodech na nábřeží, a krásné, neutrální tramvaje, plné večerních radostí, zvonily kolem průčelí domu Kristinina strýčka.

„Člověk se musí rozhodnout,“ řekl jsem, když jsme se zastavili nahoře. „Bohužel. A musí vsadit na nějakou kartu. A já, věř, Pavle, nesázím z vypočítavosti.“

„Ne,“ řekl Béďa prudce. „Ty sázíš z pitomosti. Podle toho taky dopadneš.“

Ne, řekl jsem si v duchu. A když dopadnu, je mi to jedno. V hloubi duše vím, že jsem vsadil správně. Vsadil jsem na rozum, vsadil jsem na sociální cit, vsadil jsem na morální ideál. I když třeba ne na štěstí.

„ Ty chceš psát, jo? Říkals, že chceš psát nějakej román?“ řekl Pavel.

„Chci,“ řekl jsem.

„Bez ohledů na teorie a požadavky generální linie?“

„Podle svýho nejlepšího vědomí a svědomí a absolutně poctivě.“

Pavel se smutně usmál. Kristina řekla:

„A s náma teda nepudeš?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Inu, chápu tě,“ řekla Kristina. „Oktinu bys nepřemluvil, a já, jako ženská, si dovedu představit, jakejch pitomostí je člověk schopnej kvůli těmhle věcem.“

„Ale ty jako chlap,“ řekl Béďa, „bys měl zase vědět, jak toho pak člověk vždycky lituje. Jenomže pak už bejvá pozdě, brácho.“

„Nechci tu zůstat kvůli Okťabrině. V tomhle jste všichni úplně vedle.“

„Já vím, že tu nechceš zůstat kvůli Okťabrině,“ řekl Pavel, „a tim víc je mi tě líto. Ty seš typ na šťastný manželství, a u Okťabriny by byla vždycky šance, že aspoň ta tě nezklame.“

Béďa vzal energicky a podrážděně Kristinu v podpaží.

„Tak s náma nejdeš,“ řekl ještě jednou. „Tvý poslední slovo? Je to vyjednaný, zaplacený, naprosto bez rizika.“

„Nezlobte se, nejdu,“ řekl jsem. Kristina zrudla a kolem rtů jí zacukalo.

„Jestli nás práskneš - „ začala, ale Pavel ji okřikl.

„Neboj se, Kristino,“ řekl jsem. „Já nepatřím k těm, který práskaj. Protože - „ ale větu jsem nedokončil. Protože vím, jak je to těžký. Jak je to všechno náhoda, jak za to lidi nemůžou. Protože vím, jak je to všechno trápení ducha. Ach, Lenino!

„To já vim, že nepatříš,“ řekl vážně Béďa. „A abys věděl, že jsem kamarád: až ten román napíšeš, tak nám ho po- v šli. Dám ti vědět jak. Protože, řikám ti, brácho, tady ho nevydáš, jestli bude takovej, jaks řikal. Poctivej, podle nejlepšího vědomí a svědomí, a tak dále. Ale tam, tam jo. Neměj iluze. Tady ne a tam jo. Tak ho pošli.“

„Pošlu vám ho, až tady vyjde,“ řekl jsem s úsměvem a podal jsem ruku Pavlovi. „Ahoj, a šťastnou cestu.“

„Ahoj,“ řekl Pavel. Ruku mi podala Kristina.

„Ahoj, Danny,“ podívala se mi do očí. Temným sklem jsem slabě zahlédl její poněkud šilhavé, ale dojemné bledě modré oči. „A pozdravuj ode mě Okťabrinu. A - „ chvilku zaváhala - „až toho všeho budeš jednou litovat, tak si aspoň nevylejvej vztek na ní a zachovej se jako gentleman. Ona za to nemůže.“

Ne, Okťabrina za to nemůže. Díval jsem se za nima, jak odcházejí po nábřeží, jak se nad nima začíná vytvářet baldachýn z hvězd, Pavel, Béďa a mezi nima štíhlá Kristina. Ahoj, řekl jsem v duchu. Ahoj, kluci. Ahoj, Kristino. A najednou na mě padla samota.

Otočil jsem se. Ahoj, Nohejli. Ahoj, Brunnere, zkusil jsem říct. Ne, nejde to. Ahoj, Hemelíková. Kdepak. Ahoj, Kristino. Ahoj, kluci. Ahoj, holky. Ahoj, ty starej amerikánskej světe, v kterym mi bylo dobře, ahoj ! Na neshledanou! Ahoj ! Tví filozofové mě nakazili jedem kritiky. Tví spisovatelé mě nakazili jedem sociálního citu.

Tví vědci mě nakazili jedem racionalismu. Tví velební páni mě nakazili jedem puritánství. To není Okťabrina.

Okťabrina je v tomhle můj oponent. To je to ve mně. To něco ve mně. To bůhvíco ve mně.

Ta rozkoš na konci všeho zavřít oči a vzít pero. Ta rozkoš stáhnout se ze světa schůzí a hesel a dotazníků a nevlídného optimismu do své velké imperialistické říše denního snu. Ta rozkoš kazatele, který káže o tom, co býti má. Ta rozkoš milence, který přemýšlí o tom, co býti může. Ta rozkoš nepatrného boha, který může tvořit jen stíny lidí, ale jsou to jeho stíny a jím stvořený svět, který snad není ten objektivní velký skutečný svět, ale možná krásnější, laskavější, podstata velkého skutečného objektivního světa. Ta rozkoš blažené trýzně, dělat něco na světě, který to možná vůbec nepotřebuje.

Ta mi snad zbude vždycky. Otevřel jsem dveře svého podnájmu, prošel jsem zasmrádlou předsíní vdovy

Ledvinové a vešel jsem do pokoje. Benno, můj spolupodnájemník, seděl u stolu a psal noty.

„Ahoj,“ řekl jsem.

„Těpic,“ zabručel Benno a psal dál. Zřejmě posedlý inspirací. Pero mu lítalo po pěti magických linkách. Tempo di foxtrot. Synkopy. Sladké záseky swingové melodie, dělené bez ohledu na přehrádky taktů. Takové, jaké se nesou pulsem nutnosti, krásné jako diferenciální rovnice, stříbrné jako Pracuje. Šílí. Práce je odpověď na všechno. Cítil jsem, jak se mě taky zmocňuje její sladké šílenství. Lehl jsem si na ustlanou postel a z nočního stolku jsem sebral sešit, našel jsem čistou stránku. Najednou jsem neměl čas na mindrák. Pero chtělo psát. Chtělo sebou škubat na papíře, nervy v ruce se začaly prudce chvět. Ať to dopadne jak dopadne. Ať je to k čemu chce a třeba k ničemu. Tímhle já se hlásím do toho tvého světa, Okťabrino, do říše socialismu Okťabriny Jirouškové.

Tímhle se já stávám já. Benno, kamaráde, tohle je moje velké tenorové sólo.

A nasadil jsem pero na čistý papír, chvíli se slabě chvělo, a potom jím nerv ruky smýkl a pero se rozletělo po papíře nervózní heiroglyfickou čarou bílé magie mé pošetilosti:

Seděli jsme v Port Arthuru a Benno řekl…

1966

Již staří egypťané

Na refýži se nashromáždil obsah tří tramvají a chystal se divoce ztéci čtvrtou, která právě přijížděla. Obyčejně spíš ustoupím a čekám, ale toho dne bylo pozdě a měl jsem za sebou čtyři porady a stejně tolik černých káv.

Nechoval jsem v duši pražádné humanistické pocity, a když se červený koráb, který pamatoval Toma Mixe, ocitl v oblasti refýže, přitočil jsem se k houfu ze strany. Několik starších spravedlivých žen se pochopitelně ozvalo, ale ignoroval jsem je, odrovnal jsem úderem na ledviny šedivého pána, který se mi připletl do cesty, a chytil jsem se tyče.

Totiž myslel jsem si, že jsem ho odrovnal. Měl však zřejmě zkušenosti v tomhle americkém fotbalu pražské městské dopravy, popadl mě zezadu za krk a zmáčkl mi ohryzek, až se mi před očima udělaly překrásné svěží černé kruhy, a já se musel pustit. Smečka na refýži mě sevřela, zamávala se mnou a vyplivla mě do vozovky.

Mezi černými kruhy zasvítily oslnivé reflektory a za nimi skříply brzdy. Cuklo to se mnou, ale zůstal jsem stát jako myška v ohnisku hadího pohledu.

Dveře bouráku se otevřely a vyklonila se z nich plešatá, napapaná hlava.

„Idiote!“ oslovil mě automobilista, jak je to jejich milým zvykem.

Kolem mě se pořád otáčely ty černé kruhy a nechtělo se mi z místa. V tváři kynutého knedlíku zasvítila bílá a zlatá.

„Same!“ zvolal příjemně.

„Ahoj,“ řekl jsem. Byl to Franta Putych. Deset let jsme se neviděli.

„Co se tu motáš?“

„Chci jet domu,“ řekl jsem a ohlédl jsem se po tramvaji. Ale ta už odjížděla, ověšená hrozny druhu homo sapiens. „Jenže v tuhle dobu,“ otočil jsem se na Putycha, „je to přece jen o něco riskantnější než astronautika.“

„Kde bydlíš?“ zeptal se mě.

„Na Petřinách.“

„Nasedni. Dovezu tě tam,“ řekl Putych velkomyslně.

Vlezl jsem si vedle něho a zapadl jsem do automobilového pohodlí. Nejsem na to zvyklý a nevěděl jsem, jak zajistit dveře. Putych to udělal za mě, rukou v bílé kožené rukavici, nad níž se zaleskl zlatý knoflíček v oslnivé manžetě.

„Tak co, kamaráde?“ zahájil rozhovor. „Už jsem tě neviděl nejmíň tisíc let.“

„No,“ řekl jsem. „Já tebe taky ne.“

„Seš, doufám, svobodnej?“

„Ne. Ženatej.“

„Same! Neblbni! Tak ty ses taky zbláznil?“

„Ty, jak vidím, ne.“

„Já nikdy. Kamaráde, vždyť je to šílenství. Davový šílenství. Rozhlídni se kolem sebe.“

V duchu jsem vzdychl. Putych se tedy asi nezměnil. Začne mi patrně vysvětlovat svou teorii užívání života a poznávání světa. Život, podle něho, skýtal ženy s pevnými ňadry, z nichž pozůstával svět. Ženy byly zajímavé psychologické objekty a studovaly se nejlépe v posteli. Manželství je přežitek starých dob, člověk komunismu spěje k nějaké vyšší formě soužití, pravděpodobně skupinového. Takovou filozofii měl před deseti lety.

V příštích minutách jsem poznal, že ji má i po deseti letech.

Že se pojede k němu, a ne ke mně, rozhodl u benzinové stanice, když se dozvěděl, že moje žena je na zájezdě.

„No tak to neexistuje žádný domu, kamaráde! Seš slaměnej vdovec. Musíme oslavit setkání po tisíci letech!“ Pak jeho pozornost upoutal zřízenec.

„Soudruhu,“ vyklonil se z okénka a zavolal na něho. „Otřete mi přední sklo!“

Seděl za volantem s hubičkou našpulenou a pozoroval snažení zřízencovo.

„Ještě támhleten flekanec, soudruhu!“

„Kde, šéfe?“

„Tamhle vepředu na chladiči, vidíte? No tam. Vysral se mi tam nějakej pták.“

Soudruh vyleštil kapotu a obdržel spropitné.

„Díky šéfe,“ řekl.

Putych zařadil a pokračovali jsme v jízdě mezi pošramocenými neony.

Nemám ponětí o autech. „To je amerika?“ zeptal jsem se.

„Kams dal voči, kamaráde. Volga, Volga, mať radnája,“ odpověděl a vybral bílými rukavicemi zatáčku

v křižovatce. „Nabízeli mi hillmana. Tůdle. Nějakej přítelíček o mně bude roztrušovat, že obdivuju západní techniku.“

„A je to dobrej vůz?“

„Kraksna,“ řekl úsečně Putych. „Ale ono je lepší vozit se až do smrti volhou než dva roky v hillmanu a pak si zas zvykat na tramvaj, nemyslíš?“

„Přeháníš, ne?“ řekl jsem.

„Kamaráde,“ pravil Putych filozoficky. „Asi nemáš tušení, v jak nebezpečným světě žijeme.“

Ukázalo se, že Putych obývá první patro tiché a rozlehlé vily v Bubenči. V prostorném pokoji - dřív se takovým věcem říkalo pánský pokoj: kožené klubovky, veliké chromované popelníky na vysokých podstavcích, pojízdný servírovací stolek s likéry - měl velikou knihovnu.

Přistoupil jsem k ní.

„Pořád hodně čteš?“

„Cože?“ otočil se od likérového stolku. Držel v ruce baňatou láhev nějakého importovaného koňaku a naléval do dvou skleniček.

„Že pořád hodně čteš.“

„Já? Kdepak. Na to nemám čas, kamaráde. Ani mě to už nebaví. Jo ty myslíš tu knihovnu? Tu jsem koupil se zaříze- ním.“

Podal mi skleničku.

„Tak na zdraví - a na krásné ženy. Ale ne na manželky!“ !“

Zahlédl jsem na láhvi francouzský nápis. „Proč nepiješ vodku?“ zeptal jsem se kousavě.

„Před tebou přece nemusím.“

„To nemusíš.“

Napili jsme se. Skoro jsem se zakuckal. Nejsem zvyklý na francouzský koňak.

„Co ty teď vlastně děláš?“ zeptal jsem se. Před deseti lety pobíhal Putych, pokud mi sloužila paměť, okolo Parku Julia Fučíka. Dělal tam dramaturgii nebo co. Režíroval módní přehlídky nad fontánou a sestavoval osvětové přednášky v malém amfiteátru. Tak něco. Pak měl průser.

Teď se přede mnou umístil v klubovce. Hruď, povlovně přecházející v klenuté břicho v perlově šedé vestě, se zaleskla řadou knoflíčků.

„Ty to nevíš? Režíruju, kamaráde!“

Jednu dobrou vlastnost vždycky měl: byl vlastníkem hroší kůže. Nebyl rozhodně domýšlivý a nikdy se neurazil.

Měl jsem pravděpodobně znát jméno Putych odjinud než jen ze vzpomínek. Hlavně ze vzpomínek na flámy. Ale on se neurazil.

„A co?“ řekl jsem.

„Porůznu. Udělal jsem pár výstav, sem tam něco v televizi, takový kšeftíčky, víš. Teď jsem na Barrandově.“

„Ale,“ řekl jsem. „A co tam právě tvoříš geniálního?“

„Předělávám scénář ecroplanu.“

„Po Bartákovi?“

„Jo.“

„Měl s tím pěknej průšvih, co?“

„Barták je blbec,“ řekl Putych s citem. „Naivka. Chová se jako radikální študent. Moh si to všechno předem spočítat na prstech.“

„A co na tom děláš?“

„Ale no,“ Putych si zapálil. „Trošku to onduluju. Pár obrazů přehodím, vrazím tam nějakej ten společnej kravín, nějakou tu spartakiádu, prostě aby se vlk nažral. V podstatě jim bude stačit, že se pod to podepíšu. Co taky za takovej bakšiš ode mě můžou chtít?“

„To je fakt,“ řekl jsem. Putych se tím tématem skoro rozehřál. Ale hned zas obrátil list. Měl zřejmě umění za celý den dost.

„Tak co říkáš, kamaráde? Brnknem nějakejm dívkám, ne?“

Pokrčil jsem rameny. Putych zvedl telefon a brnkl. Dívce vykal.

„Přivede kamarádku,“ řekl potom.

Kamarádka byla zajíček, týden ve střižně, a k režisérovi vzhlížela jako k umělci. Pokoušela se o intelektuální konverzaci.

„Říkají, že ecroplan dělal už Piscator.“

„Kdo?“ zeptal se Putych.

„Piscator.“

„Pijete koňak nebo whisky?“ řekl Putych.

„Co máte: Hennessy nebo Martell? zeptala se dívka, která přišla na brnknutí.

„Courvoisier.“

„Tak sem s ním!“

Napili jsme se.

„Četl jste už Časovou tíseň, pane režisére?“ řekl zajíček.

„Eh - hm?“ pravil Putych.

„Od Frieda,“ dodala dívka.

„Právě jsem si koupil Kat počká,“ řekl Putych.

Začervenal se zajíček.

Potom se pilo, vtipkovalo, mluvilo dvojsmyslně, prozpěvovalo a nakonec si starší dívka svlékla blůzu a zůstala do půl těla jenom v kombiné.

Někdy mezitím se zajíček pokusil ještě jednou.

„Jak se vám líbí Fialka, pane režisére. Viděl jste ho?“

Putych se zamračil a úsečně řekl:

„Ne.“

Potom, když si veteránka svlékla tu blůzu a Putych šel zhasnout světlo, aby bylo intimní osvětlení, řekl mi:

„Hele, vemeš si tu profesorku vedle jo? Já to nesnáším. Nebudeš mít vztek?“

Tou dobou se už profesorka taky nezajímala o literaturu. Ale zklamal jsem ji. Zůstal jsem manželce věrný.

Vypadl jsem brzo ráno. Vedle v pokoji Putych s dívkou od telefonu ještě spali pod kostkovanou dekou a profesorka seděla zkroucená v jedné z kožených klubovek a taky spala. Ani jsem si neudělal snídani, a když jsem spěchal bubenečskými uličkami na tramvaj, dala se do mě zima.

Přivřel jsem oči, jako to dělám v Bubenči vždycky. Představuju si, že jsem v dvacátých letech, kdy se v Praze hrálo shimmy a poprvé charleston a lidem se zdálo, že mír a veselé časy budou trvat věčně. Vily tu mají portály, okrouhlá schodiště před vchodem a nad nimi umělecké lucerny a všelijaké architektonické výmysly u zahradních branek. Prý tu kdysi bydlela těžká buržoazie. Teď jsou tu diplomati, vymírající rasy vzácných psů, sídla zkonstruovaná pro komfort jedné rodiny s pěti sloužícími, v nichž dnes pohodlně žije pět rodin bez jediného sloužícího a umělci jako Putych. Ze zanedbaných růžových záhonů vytahuje ptactvo žížaly a v zchátralých altáncích stojí motocykly přikryté celtou.

Na refýži u ministerstva vnitra čekal zase dav, ale včerejší misantropie mě pustila. Bůhví proč. Snad to bylo tím chladným, svěžím ránem. Slušně jsem se postavil do fronty, a když přijela tramvaj, nechal jsem nastoupit babičku, která nemohla na nohy.

Tlačenice uvnitř nebyla nesnesitelná. Pověsil jsem se na držadlo, hlavou se mi začaly honit vzpomínky na zážitky včerejšího večera. Putych, dívka objednaná telefonem a profesorka, kterou režisér zklamal intelektuálně a já sexuálně.

Potom jsem si všimnul pletené čepice pode mnou. Byla to amatérská práce, vybledlá častým praním, a dívka pod ní měla na sobě tenký svrchník z konfekce, jehož odřeným límcem prosvítalo hrubé plátno podkladu. Dole jsem zahlédl pečlivě vyčištěnou a značně sešlou hranatou špičku módního střevíčku za 80,- Kčs.

Dívka nebyla nijak krásná, ale měla příjemnou obyčejnou tvář a v ní staročesky pomněnkové oči. Na klíně držela knihu zabalenou v hnědém papíře, nahlížela do ní a pak utkvívala pomněnkovýma očima na mém břiše a potichu pohybovala rty. Učila se. Ale nebyla to slovíčka, která se dívky v tramvajích obyčejně učí.

Babička, která nemohla na nohy, vstala a začala nerudně odstrkovat lidi, stojící mezi ní a východem. Rychle jsem usedl vedle učící se dívky. Přes rameno jsem jí zašilhal do knihy. Četl jsem:

III. RUKAVICE

1. Vznik a vývoj rukavic

Dle dochovaných nástěnných maleb pokrývali již staří Egypťané při slavnostních příležitostech ruce jakýmsi druhem rukavic, zhotovených pravděpodobně z kozličí kůže…

Vzpomněl jsem si, nevím proč, na automobilistické rukavice Franty Putycha. Již staří Egypťané. A dívka se učila. Hustila to do sebe. Již staří Egypťané pokrývali své ruce kozličí koží. Představoval jsem si, jak stojí za pultem a nabízí mi rukavice. „Již staří Egypťané,“ říká, „pokrývali své ruce jakýmsi druhem rukavic. “ A pak mi pracovitými prsty pomáhá nasoukat moje měkké prsty do rukavic. „Již staří Egypťané, pane, pokrývali své ruce při slavnostních příležitostech jakýmsi druhem rukavic. “ Pravděpodobně to musí vědět, aby mi je mohla prodávat. Je to milé. Bylo by milé, kdyby mě při prodeji poučila: „Již staří Egypťané, pane… “

Tramvaj zpomalila, dívka zavřela knihu a rychle vstala. Pod ošumělým kabátkem se objevily ty věčné křivky mladého ženského těla, kterých se naštěstí pravděpodobně nikdy dost nenasytím, a na její místo těžce dosedl muž s fasciklem nějakých úředních listin a ihned se zuřivě ponořil do četby.

Ponořil jsem se do svého svrchníku a tramvaj mě unášela drkotavou pražskou cestou k redakci. Již staří Egypťané, milý pane. Jak je zajímavé vědět, že již staří Egypťané… jak je správné, že u zkoušek učňů oboru prodeje rukavic se vyžaduje, aby to věděli.

Na křižovatce nadával esenbé jakémusi roztržitému nebo barvoslepému pánovi, který přecházel na červenou.

Vstal jsem a postavil se do dveří. Tramvaj se blížila k místu mého určení. Ranní mlhou prokouklo zaprášené pražské slunce. Začal jsem se těšit na rukopis, který je třeba zpracovat podle nových pravidel, a na to, že večer se vrátí žena ze zájezdu. Již staří Egypťané, soudruzi, pokrývali své ruce jakýmsi druhem rukavic.

1962

Úsměv pennsylvánské noci

Pan Gillerlain ze Seven Centuries Clubu, tmavé mahagonové záležitosti s černošskými sluhy v livrejích a v bílých rukavicích, pan Gillerlain, srkající sherry pod honosnými, temnými portréty jakýchsi naprosto bezvýznamných lidí ze Seven Centuries Clubu, pan Gillerlain, s nímž jsem se seznámil na profesorově party na té longislandské univerzitě v tom Zeckendorffově campusu, pan Gillerlain ochutnal láhev Chateau Neuf du Pape, ročník 1952, a vrátil ji. Přinesli jinou. A v té zešeřelé mahagonové jídelně, voňavé doutníkovým kouřem a plné holohlavých pánů-babbittů, kudy černí číšníci plují tiše se stříbrnými podnosy a jenom jejich bělma svítí zdvořile do přísvětlí devatenáctého století v tom mahagonovém klubu tohoto léta Páně 1966, v té temné mahagonové jídelně dal mi pan Gillerlain doporučující dopis pro svého přítele, pana profesora Frommsetta z Hawkesovy univerzity, a zalepil jej starozlatým voskem. Seven Centuries Clubu a zapečetil safírovým prstenem.

A pak jsem ujížděl druhý den stříbrnou Pennsylvanií v stříbrném autokaru Greyhound, jak jezdí jenom nejchudší, s hezkou černošskou maminkou a jejím kávovým baby na vedlejším sedadle, a z tranzistoru tlustého černošského hejska přede mnou linul se do té stříbrné pennsylvanské krajiny zpěv hlásků tří černých grácií, nazývajících se The Supremes: Queen of the House… Queen of the House…, v

tom autokaru

s kondicionovaným vzduchem, takže tam nebylo ani horko, ani zima, v tom stříbrném autokaru, co o něm snila Lu Ann z Prezydenta Krokadýlů (a chudák Warren Miller právě umíral na Dvaasedmdesáté ulici na rakovinu), že v něm pojede na tu dlouhou cestu, na tu dlouhou, dlouhou cestu z New Yorku do San Franciska, - a černé baby pojídalo sladké Hershleyho čokoládky, které černá maminka na každé zastávce vytahovala z automatů, a tloustlo mi před očima, a za oknem plynula ta krajina stříbrná stříbrnými americkými břízami, ta dávná, indiánská, kvakerská krajina s bílými domky městeček v březových hájích, s barevnými reklamními tabulemi, s obrovským, obrovštějším než Vyhnání Adama a Evy z Ráje v paláci dóžů, vyobrazením párku zvaného hot-dog a nápoje jménem coca-cola a s nadpisem THESE ARE OUR HEROES - TOTO JSOU NAŠI HRDINOVÉ á

já nevěděl, je-li to Slogan poctivě vypocený za nějakým stolkem v nějaké reklamní kanceláři, za nějž nějaký šéf poklepal nějakému textaři pochvalně na rameno, anebo kráčel-li touto stříbrnou pennsylvanskou krajinou přede mnou Dobrý voják Švejk a bavil se přemalováváním nápisů, sbíraje hovínka stříbrných pennsylvanských pudlíků, černých trpasličích pudlíků, stříbrných pudlíků s trvalou na hřívě.

Tak jsem v tom Greyhoundu dorazil odpoledne do městečka Sleepy Falls, sídla Hawkesovy univerzity,

a zatelefonoval jsem z veřejného telefonního automatu panu profesoru Frommsettovi. Ovšem veřejný telefonní automat, to není v tom pennsylvanském městečku Sleepy Falls ta zlobivá, stále obsazená, věčně nefungující a peníze nevracející, v noci počůraná záležitost. Je to malá klaviaturka v béžových barvách, na každé klávesce čísílko. A jak se sluchátkem na uchu mačkáte čísílka, ozývají se jemné nebeské tóny malé hudby sfér jako z rokokové skleněné harmoniky, každé čísílko jiný tón, takže máte-li hudební sluch a špatnou paměť na čísla, můžete si zapamatovat melodii.

Pan profesor Frommsett měl melodii jako Perný den. A radostný hlas nějaké paní mi oznámil, že jsem vítán, ale až večer po půl deváté, neboť u Frommsettů mají křtiny, které oslaví večerní party.

Chodil jsem tedy celé odpoledne tím krásným anglickým parkem, kde se rozkládají historické budovy

Hawkesovy univerzity, z nichž některé jsou téměř sto padesát let staré, ohlížel jsem se po hezkých studentkách v sukních typu miniskirt do půl stehen, v nichž sedět a neukázat, co má dívka pod nimi, je velké umění, nové anglosaské umění, postál jsem pod rozložitým jilmem, kde se konaly dozvuky německého semináře pana

profesora, jenž (to jsem se pak dozvěděl) se jmenoval Silberstein, a dívky z jeho semináře, hezké brýlaté dívky stály pod tím jilmem a recitovaly vážnými hlasy s těžkým americkým přízvukem německy Hdlderlina. Ale spustil se déšť, stříkavý pennsylvanský déšť a dívky v minisukních hopkaly mezi kalužemi, jak jsem se na to díval ze studentského zátiší popíjeje tu dobrou coca-colu a tu ještě lepší Seven-up, jarní americké bláto kolem nich stříkalo na všechny strany, a já, rázem půl deváté, jsem vykročil k domu pana profesora Frommsetta.

Obýval, jako všichni profesoři té Hawkesovy univerzity, hezké bílé rodinné stavení, v tom parku nazývajícím se město Sleepy Falls, a když jsem se blížil k tomu stavení, zdálo se mi špinavé. To po tom odpoledním dešti, nějaké blátem zastříkané. A jako na povel, když jsem přišel blíž, zapěnilo se najednou v růžovém světle pennsylvanského západu slunce tomu domečku pod střechou, taková bílá, saponátová pěna, kolem dokola celého domečku; a stékala pomalu po bíle natřených prknech i po oknech, za nimiž svítila medová světýlka, až domeček vypadal jako dort se šlehačkovou polevou. Potom pod střechou zašumělo a zpod krovů se vyhrnula voda a spláchla tu saponátovou pěnu se stěn i s oken a domeček tu najednou stál v tom růžovém světle

pennsylvanského západu slunce jako alabastrová hračka, zářil, leskl se bělobou, a z medově svítících oken zněly veselé hlasy a cinkot sklenic.

Zazvonil jsem, otevřeli mi, vešel jsem dovnitř a octl jsem se v pestrém mumraji pánů a dam a dívek pleti bílé, hnědé, mandlové a nažloutlé - party byla už v plném proudu. Dopis od pana Gillerlaina dopravil mě k pohovce v Early-American stylu, na níž uprostřed čtyř velebníčků seděl šťastný otec, pan profesor Frommsett. Have a drink! pravil pan profesor Frommsett dřív, než si přečetl dopis, a jeden z těch čtyř velebníčků mi podal sklenici. Přiťukli si se mnou - byli každý jiný: jeden katolický, druhý episkopální, třetí presbyteriánský a čtvrtý metodistický. A už jsem plul uličkou drinků s paní profesorovou Frommsettovou, starou bělovlasou dámou, vstříc překrásné černošské dívence v šatech jako Kašpárek, okolo níž vytrvale kroužil můj přítel zpod jilmu, pan profesor Silberstein, jenž se mi potom hrdě, radostně a s nepedagogickou nadějí svěřil, že dívka s tím půvabným jménem Cricket West bude příští školní rok členkou jeho německého semináře.

A paní profesorová Frommsettová mě odvlekla k domácímu baru, avšak moje oči zůstaly přilepeny na té černošské dívence s půvabným jménem Cricket West v šatech jako Kašpárek, a paní profesorová Frommsettová mi nalila růžový gin, a sledujíc směr mého pohledu mi řekla, jak hrdi jsou všichni na Hawkesově univerzitě na tu dívku Cricket West, kterou objevil jejich talent-scout, hledač talentů, v nejvyšší třídě černošské měšťanky v Blueberry Ferry v South Caroline. Kdo, řekl jsem. Talent-scout? Tak to není studentka, ale filmová herečka?

řekl jsem, vzpomenuv si na ten výraz: talent-scout; ve staré Kinorevui jím označovali agenty velkých hollywoodských společností, kteří jezdili ve velkých amerických autech po zapadlých amerických oficínách a obchodních domech a objevovali krásné dívky, z nichž se potom stávaly starlets - hvězdičky. Ne, je to naše studentka, v prvním semestru, pravila paní profesorová Frommsettová velice hrdě. Hawkesova univerzita má svoje talent-scouts pro černošské studenty. Jsme jedna z nejstarších amerických univerzit, Hawkes, obchodník kůžemi, nás založil v roce 1827, a chceme mít hodně nadaných černošských studentů, dáváme jim stipendia.

A na to máme přece talent-scouts. Proč je chcete mít? zeptal jsem se. Chceme, řekla paní profesorová Frommsettová a zatřpytila náušnicemi. Země potřebuje čím dál víc inteligence, to víte, rozvoj vědy, techniky -

Ale proč černochy? zeptal jsem se. Paní profesorová se mile usmála a podala mi nový růžový gin. To víte, řekla, chceme je mít. A tak jsem se nedozvěděl proč. Asi ze špatného historického svědomí těch čachrářů s ohnivou vodou, nebo z vrozené křesťanské laskavosti těch šlachovitých idealistů, těch Yankeeů, těch drobných anglosaských bezdětných manželských párů, které měsíc co měsíc posílají tvrdých sto dolarů spolku Nevlastní rodiče, a za těch sto dolarů žije někde v ubohých zemích světa nějaké nahaté Korejátko (pokud je nezdefrauduje nějaký mazaný yankeeský čachrář, zaměstnanec té filantropické společnosti), nějaké nahaté Vietnamátko, vypuzené ze své chýše napalmem, který platí jiní Yankejci. Ach, podivná Ameriko! Ty překrásná země! Plul jsem tím krajem koktejlů s paní profesorovou Frommsettovou a obdivoval jsem její stříbrné kadeře, čtyři rozjaření páteři různých věr zatančili kolem ní skotský taneček a velice rozjařený pan profesor Frommsett s očičkama rozsvícenýma od nápoje zvaného Bloody Mary - Krvavá Mařenka - černošsky zastepoval. Pak

políbil paní profesorovou.

Hubený yankeeský pětašedesátník a paní profesorová Frommsettová nejmíň šedesát - proboha! Což snad

americká věda dosáhla už met starozákonních? Což i k paní profesorové Frommsettové jako k Abrahamově Sáře sestoupili andělé Hospodinovi a

pověděli panu profesorovi Frommsettovi v

pětašedesátém roce věku

a v šedesátém roce věku manželky: „Aj, syna bude míti manželka tvá!“, a zasmála se snad stříbrovlasá paní profesorová Frommsettová, řkouc jako Sára: „Teprv když jsem zestarala, v rozkoše se vydám?“ Kde je dítě?

vyhrkl jsem, šplouchnuv růžovým ginem. Ukážete mi dítě? Jaké dítě? pravila paní profesorová Frommsettová.

To dítě. Křtěňátko. To, jemuž dnes udělen byl křest svatý, patrně od těch čtyř veselých velebných pánů v jejich čtyřech barevných kostelích. Vaše dítě!

A tu se stará paní profesorová Frommsettová rozesmála, až jí brilantky v uších zaskotačily, a táhla mě uličkou růžových ginů k drahocenné černé studentce Cricket West, záři a světýlku toho letního pennsylvanského semestru, a ta se taky rozesmála, až silný, bílý, krásný chrup zasvítil odleskem růžové hladinky, a rozesmál se pan profesor Silberstein, jenž, poháněn whiskou, stal se už pouhým sputnikem té dívky Cricket West, a rozesmáli se dámy a pánové, bílí, hnědí, mandloví a nažloutlí, rozesmál se presbyteriánský, episkopální i metodistický velebníček, ale nejvíce velebník katolický, rozesmál se celý ten bílý domek v tom zeleném parku nad městečkem, kde sídlí staroslavná Hawkesova univerzita.

Ale nejvíce se rozesmál pan profesor Frommsett. Vstal, a mávaje dopisem se starozlatou pečetí pana Gillerlaina, pravil:

„Já jsem to křtěňátko! Já, William Booth Frommsett, profesor paleontologie! Ve věku šestašedesáti let dospěl jsem k Bohu“ a na tomto místě pan profesor Frommsett velice a hlasitě škytl,“ k Bohu rodu křesťanského, řádu Catholicus, a to zásluhou své milované manželky - škyt - paní William B. Frommsettové. “ Rozškytal se, veselí velebníčci mu zabušili do zad a dolili mu ginu a smích sílil a sílil a já na vlnách růžových ginů plul jsem růžovou pennsylvanskou nocí s krásnou hnědou dívkou Cricket West a s jejím sputnikem Silbersteinem v tichoučké měkoučké limuzíně pod staniolovým měsícem jako z biografu k dalším nočním i denním divům té podivné podivuhodné, divné, krásné, veselé, divné, teskné, nikdy nevyjádřitelné, nikdy nepochopitelné, nesdělitelné, staré americké země…

1966

Lekce na parní lodi

Dopřál jsem si té výstřednosti, že místo tryskovým letadlem konal jsem cestu z USA lodí MHS Queen Mary.

Tato cesta mi přinesla neobyčejně cennou zkušenost.

Nemyslím jízdu samu na nejstarším luxusním parníku ve službě, jízdu v tom mahagonovém městečku, které v noci, když se něžně houpá na vlnách Atlantiku, skřípe a praští jako romantický hrad z gotických románů; nemyslím také oddělení pro domácí zvířátka, kde velký habešský kocour očividně trpěl mořskou nemocí a vodou z misky, určenou k pití, si neustále omýval obličej; nemyslím ani šeptanou přítomnost (v první třídě) vévody z Windsoru, jehož spatřit bylo touhou všech dam britské národnosti v turistické třídě. Myslím zkušenost s anglickou konverzací.

Teoreticky jsem o ní byl ovšem poučen předem. Vždycky mě okouzlovaly meteorologické poznatky lordů ve starých anglických románech přeložených starými českými překladateli, a konečně z každé příručky se dozvíte, že umění britského společenského hovoru spočívá především ve schopnosti se zájmem rozmlouvat o počasí.

Jenomže teorie není praxe a nad praxi není.

Když jsem první den sešel do jídelny k večeři, probíhal u mého stolu asi takový rozhovor:

Slaměná vdova (starší, s náhrdelníkem z neobyčejně studených perel, manžel fyzik, vydělává v USA):

„Doufejme, že nebudeme míti přiliš drsného moře.“

Pán (starší, inženýr, vydělává v USA): „Na naší cestě do Států minulého jara měli jsme docela drsné moře.“

Jeho žena (starší, s velice studenými perlami kolem krku): „Tentokráte však počasí zdá se dosti slibujícím.“

Ir (ze Severního Irska, asi třicetiletý, zaměstnanec americké firmy): „Naslouchal jsem předpovědi počasí BBC.

Podobá se, že naše cesta bude dosti klidnou.“

Černošská dívka (velmi hezká, okatá, z Pobřeží slonoviny, jedoucí do Anglie údajně si tam doplnit vzdělání; toho večera v kanárkově žlutých šatech s hlubokým dekoltem): „Jé, podívejte se, jakýho máme hezkýho číšníka!“

Všichni (včetně mě) se dívají na hezkého číšníka, potom (jakoby s mírnou výčitkou, já se zájmem) na černošskou dívku.

Slaměná vdova: „Moje poslední cesta byla dosti drsnou.“

Pán: „ V tuto roční dobu bývá značné množství bouří.“

Jeho žena: „I když ovšem toto žádným způsobem nezdá se býti pravidlem.“

Ir: „Vyšel jsem nahoru na horní palubu. Veje dosti značný vítr.“

Já: - mlčím, okouzlen první, na vlastní uši slyšenou, pravou britskou konverzací.

V podstatě stejný rozhovor konal se druhého dne u snídaně i u oběda. Poněkud jej zpestřil obdiv černošské dívky (v šatech barvy bílé kávy s hlubokým dekoltem) k jakémusi Japonci a úvaha o různých tvrdostech řízků, která bezprostředně následovala. Večer mně bylo už jasné, že meteorologicko-gastronomická konverzace na parních lodích přetrvala všechny vládní změny a technické revoluce a je spolehlivým a stále živým kouskem dobré staré Anglie.

Zároveň se však ve mně probudil můj osudný sklon k ostudným provokacím, a tak jsem hovor o podezřelé zamračenosti večerní oblohy přerušil dotazem Slaměné vdově, byla-li odpoledne v lodním biografu.

Slaměná vdova: „Ano, byla jsem.“

Já: „A líbil se vám film?“

Slaměná vdova: „Ano, dosti se mi líbil. Tato kapusta není příliš šťavnatou, není-liž pravda?“

Ir (jemuž byl dotaz určen): „Shledávám ji poněkud ožehlou.“

Žena inženýrova: „Mají obvykle čerstvější zeleninu na Queen Elizabeth.“

Inženýr: „Máte pravdu. Tato kapusta je vskutku poněkud zvadlou.“

Tím skončil můj první pokus a kouzlo konverzace se zvýšilo. Třetí den následovaly referáty o nočním chladu v kajutách, způsobené severním větrem, jenž v těchto končinách obvykle věje (u snídaně), a o různých druzích zimního počasí v Irsku, na rozdíl od Minnesoty (u oběda). Také moje konverzace s černošskou dívkou (v tyrkysově zelených šatech s hlubokým dekoltem) o účesech nositelů řádu The Beatles, přerušená poučením o přílišné tučnosti skopového. Večer jsem si znovu zaprovokoval. Vzdychl jsem:

„Ještě tři dny a budu zas doma. Velice se těším na svoji dceru. Mohu vám ukázat její fotografii?“

Černošská dívka: „Ukažte! Ukažte!“

Ostatní společnost (přikývnutí; co se dalo dělat).

Vytáhl jsem fotografii jedné pražské dívky, která vůbec není mou dcerou. Svěřila mi ji, abych ji ukázal jejímu vzdálenému bratranci, jenž na Manhattanu vlastní noční podnik, v naději, že se bratranec rozhoupe a pozve ji na prázdniny do Ameriky; v naději, měl jsem dojem, dosti oprávněné, neboť to je velmi hezká a vyvinutá šestnáctiletá dívka a na té fotce leží v nesmírně nepatrných bikini a v póze okopírované z jedné z nejlepších obálek časopisu Playboy. (Bohužel, když jsem přišel k bratrancovu podniku, stála před ním picket-line elegantních mladých krasavic, které na prsou i na zádech nesly plákáty: TANEČNICE BARU RŮŽOVÁ

DŽUNGLE STÁVKUJÍ. NENAVŠTĚVUJTE BAR RŮŽOVÁ DŽUNGLE! ŠÉF JE VYDŘIDUCH!

Bratrance jsem sice našel v kanceláři, ale byl silně rozčilen, a když zjistil, že dívka na fotce není nabízející se stávkokaz, nýbrž vzdálená sestřenice z Československa, vyhodil mě i s fotkou z baru).

Tuto fotografii jsem tedy nyní vytáhl a ukázal společnosti. Skočila po ní ta černošská dívka (v leskle černých šatech s hlubokým dekoltem) a zvolala:

„Jéje! Ta je krásná! Ale trošku kostnatá ( skinny; termín, jehož vskutku nebylo možno užít o černošské dívce).

Měla by víc jíst!“

Fotka zakolovala.

Inženýr: „Ano. Ona je po čertech hezká dívka.“

Jeho žena: „Vskutku je. Och! Tato ovesná kaše nebyla vůbec slazena! Číšníku! Číšníku!“

Slaměná vdova: „Vskutku. Více cukru by jí neuškodilo!“

Ir: „Nemohu dnes téměř jísti. Zjišťuji, že počasí stává se maličko drsným.“

Inženýrova žena: „Obávám se, že budeme míti bouřku v noci.“

Inženýr: „Stejně tak já. Jest to zvláštní věc, ale třetí noc plavby bývá obvykle poněkud neklidnou.“

Duch dobré staré Anglie bezpečně překryl dívku v bikini podrobným vylíčením různých bouří.

Snídaně posledního dne poskytla příležitost k výměně názorů na rozdílné povětrnostní vlastnosti jar v Británii a v USA, shrnuté v poznatek, že valných rozdlů není. U oběda vzbudil jistou pozornost přepadlý habešský kocour, kterého majitelka vedla přes jídelnu na růžové stuze a jenž, omámen patrně těžkou vůní skopového z kuchyně, uprostřed místnosti vrhl na atlasové střevíčky manželky Japoncovy, když ho chtěla pohladit. Jinak jsem se leccos nového dozvěděl o tepelných poměrech v kajutě Slaměné vdovy během uplynulé noci.

Zato večer došlo málem k senzaci. Toho odpoledne viděl jsem černošskou dívku (v růžových šatech s hlubokým dekoltem) koketovat v kuřáckém salóně se skupinou neuvěřitelných svalovců. Byli to peruánští zápasníci stylu catch-as-catch-can, jedoucí na mezinárodní šampionát do Skotska. Chodili v chladném větru promenádní paluby v rozhalených košilích, z nichž jim přetékal huňatý porost na prsou; ten, zdálo se, magicky přitahoval dívku, zvyklou z Pobřeží slonoviny spíš na hladká hadí těla.

A večer, právě když žena inženýrova informovala společnost, že v den přistání v Anglii budeme míti

pravděpodobně dosti hezké počasí, černošská dívka to už nevydržela a oznámila zničehožnic:

„Ten zápasník s tím velkým knírem říká, že mě miluje!“

A tu poprvé vznikla malá trhlinka:

„On mluví anglicky?“ zeptala se Slaměná vdova udiveně.

„Ne, nemluví,“ pravila černošská dívka (v zlatých šatech s hlubokým dekoltem). „Umí jenom tu jednu větu I love you. Tu mi dnes odpoledne řekl sedmkrát.“

„Tento řízek jest opět tak tvrdým!“ pravila vzrušeně inženýrova manželka.

„Můj jest poněkud nedodělaným,“ řekla spěšně Slaměná vdova, aby odčinila předchozí zaškobrtnutí.

Řekl jsem:

„A co vy? Vy ho taky milujete?“

Černošská dívka se zachichotala. „Hihihi!“ řekla. „On je tak velkej!“ naznačila velikost rozpřáhnutím velmi pěkných nahých čokoládových paží. „A v pase je zas takhle tenoučkej!“ Vosí charakter pasu znázornily růžové dlaně, které mě na černošských dívkách vždycky tak fascinují. „A má takový veliký svaly! Ten když člověka zmáčkne-“ zarazila se.

„Zmáčkl vás?“ otázal jsem se.

Ale kohorta věrných strážců britské tradice včas zasáhla.

„Přál jsem si řízek napůl udělaný,“ zanaříkal Ir, „a přinesli mi dobře propečený!“

„Je to skandální,“ souhlasila Slaměná vdova. „Toto přece není mrkev! Toto vyhlíží více jako špatný vtip na mrkev!“

Inženýrova žena: „Nebudu to jísti. Minulé noci jsem chytila zlou rýmu a dnes v noci mi nechutná.“

Ir: „Ano. Minulé noci bylo poněkud chladno. Zdá se, že jim nefungovalo vytápění.“

Inženýr: „Je stále ještě poněkud časně na jaře. Počasí je pořád dosti chladné.“

A pak jsem se definitivně sklonil před dobrým konzervativním duchem ostrovní říše.

Když jsem potom ujížděl ve vlaku líbeznou Normandií, napadaly mě v duchu poznámky jako: „Máme dnes

krásné sluneční světlo, neshledáváte?“, a cestou Německem jsem si zas říkal: „Zdá se, že v Německu jest chladněji nežli ve Státech. “ Potom však jsme se přiblížili k hranicím a děs z celní prohlídky vypudil mi z hlavy myšlenky na konverzaci. Zvyšoval se plynule, jak jsme se blížili ke Krušným horám, naštěstí však seděla ve vedlejším kupé jakási velice hezká německá statistka s množstvím kufrů, která jela na Barrandov natáčet koprodukční horor, a celníci ji podrobili tak pečlivé a dlouhé prohlídce, že na mě jim nezbyl čas. Bez obtíží jsem proto propašoval svou láhev whisky a dvě láhve coca-coly jako náplast pro dívku, kterou bratranec asi nepozve, a vyčerpán nervovým napětím jsem usnul.

Probudil jsem se, až když vlak zastavil v Praze na Hlavním nádraží. Chvilku jsem nevěděl, kde jsem, ale to už ke mně chodbičkou utíkala moje rozesmátá žena, popadla mě do náručí a zasypala polibky.

„Dobrý večer,“ pozdravil jsem ji, ještě napůl omámen. „Shledávám počasí v Praze již dosti teplým, nenahlížíš?“

1966

Můj táta haur a já

Co vy víte. Moje smůla je, že jsem buržoazního původu. Kdysi to bývalo terno, jenže v těch dobách já buržoazního původu ještě nebyla.

A vůbec. Čert ví, já ne, čím to je, že někdo má v životě štěstí a druhý smůlu. Kdo má štěstí, nehloubá obyčejně proč, ale smůlu člověk vždycky na něco svádí. Já taky, i můj táta, který si vlastně všechno zavinil sám, protože byl haur a vejtaha a nakonec se na všechno vykašlal.

Jenomže proč vlastně byl táta haur? Čím to, že jeden je lump a druhý dobrák od kosti?

Na tuhle otázku si nedovedu odpovědět; někdy je mi z toho smutno. Když si vzpomenu, jak mě táta posílal pro pivo k panu hostinskému Steinerovi, když jsme u něho neměli zrovna moc velkou sekyru, jak maminka šila zástěry, padesátník za kus, a táta seděl doma a vařil si černou kávu z melty nebo se flákal v parku po Letné, anebo se chodil koukat do města na výklady a snil.

Pocházel z Košíř a maminka ze Žižkova. Když se s maminkou seznámili, dělal knihkupeckého praktikanta, a když si ji vzal, zařídil si za její věno obchod v Karlíně a ani ne za rok se položil. Dědečka z toho ranila mrtvice, protože maminka byla jejich jediná dcera a na to věno jí šetřili třicet let v mrňavém žižkovském hokynářství. Po dědečkově smrti dal táta babičku do chudobince, hokynářství prodal, peníze vrazil do nového knihkupectví a položil se za půl roku.

To už byla na světě Zuzana a já na cestě, tatínka honili fenďáci a on se s maminkou a se Zuzanou stěhoval z hotelu do hotelu po Žižkově, po Smíchově a po Malé Straně, protože neměl na činži, a tak já spatřila světlo světa v hotelu U růže na Malé Straně, kde si na ten večer najali za desetikorunu pokoj. Jenže víc peněz už táta tenkrát neměl, a když jim druhý den v poledne chtěli dát vyndáváka, udělal místo placení scénu. Scény uměl dělat výborně: vždycky vyhrožoval, že to vrazí do novin, jak se zachází s nezaměstnanejma - a tak hostinský dostal strach ze skandálu a nechal nás na pokoji, dokud maminka nemohla zas chodit.

Pak jsme se dlouho stěhovali sem tam, až jsme na nějaký čas zakotvili v Sochařské ulici na Letné, kde se za nás přimluvila jedna prostitutka, nějaká Gréta, která mamince půjčovala peníze za to, že s ní maminka chodívala hrát žolíky. Na ten byt v Sochařské se už pamatuju. Byla to jedna místnost jako nudle s oknem na ulici, v okně stál šicí stroj u jedné stěny postel, kde spali táta s mámou, u druhé matrace, na které jsme spaly já a Zuzana. Pak jsme tam měli ještě kuchyňská kamna z modrých kachlíků a stůl a židli, a na ní seděl vždycky tatínek a snil, nebo se hádal s maminkou, která šila na stroji. Měli jsme jen jednu. Tu židli, myslím.

Táta byl hezký, proto si ho maminka taky vzala, ale jinak byl haur. Jak někde sehnal pár korun, hned platil v hospodě za kamarády; dokud měl krám, nalít každému agentovi s knihama, a tak byla v regálech pořád zásoba ležáků. Když o krám přišel podruhé, začal být vzteklý, často se tak rozzuřil, že zbil maminku, a když nabil mamince, namlátil obyčejně i nám. Bil nás tím víc, čím míň měl peněz. Takže nakonec nás bil skoro pořád.

Ale někdy přesto býval smutný a hodný. To se mě pak ptal, jestli ho mám ráda, mazlil se se mnou a mně ho bylo líto. Jednou na podzim, jak začlo být už doma zima, udělal mi ze starého balicího papíru draka a šel ho se mnou pouštět na letenskou pláň. Foukal studený říjnový vítr a obloha byla vymetená a modrá. Všude na pláni, kam se člověk podíval, byli samí tatínkové s dětma, a některé děti měly nádherné draky z tenkého papíru

s namalovanými ksichty nebo barevné hvězdice s dlouhými ocasy z papírových mašliček a jejich tatínkové v raglánech a trenčkotech jim je pouštěli. Draci tančili vysoko na obloze v říjnovém slunci a tatínkové v trenčkotech stáli a povolovali nitě.

Náš drak byl z modrého balicího papíru a na ocase měl mašličky udělané z novin. Tatínek ho rozpačitě držel v ruce a koukal po těch ostatních dracích. Měl na sobě sako zapnuté na všecky tři knoflíky, bylo mu trochu malé, a dole na manžetách nohavic se mu třepily kalhoty. Pamatuju si ho, jak stál a koukal se zasněnýma očima na ty pestrobarevné draky, kteří kroužili po obloze. Potom se rozběhl s naším drakem a já za ním. Běžel rychle přes pláň a vlekl draka na papírovém provázku za sebou, ale drak se nechtěl vznést, smýkal sebou ze strany na stranu a tatínek se brzy zadýchal a musel se zastavit, a tu drak spadl bezmocně na zem do písku. Tatínek ho zvedl, a jedna špejle byla nalomená. Jak ji chtěl narovnat, zlomila se úplně a probodla modrý balicí papír, na kterém byla ještě napůl utržená nálepka z pošty. Tatínek stál a koukal na draka, vítr mu cuchal vlasy a nad ním létali a tancovali červení, modří a zelení draci a kolem nás pobíhali pánové v raglánech a světlovlasé holčičky v červených a bílých kloboučcích. Vzala jsem tátu za ruku a řekla jsem: „Pojď domů, táto,“ poněvadž mně ho bylo líto. Tatínek si ještě chvíli prohlížel draka, a pak s ním najednou praštil o zem a řekl: „Počkej, Lucinko, až bude mít táta penízky, koupí ti draka, že budou všichni mrkat!“

Někdy mě vzal s sebou do města a vodil mě za ruku po ulicích a dívali jsme se do výkladních skříní. To měl táta strašně rád a vykládal, co všechno mi koupí, až bude mít „penízky“. Já jsem to ráda neměla, protože pak býval obyčejně ještě smutnější, a tak jsem ho vždycky táhla od každého výkladu pryč. Ale jednou jsme se zastavili na Můstku, kde byl odborný závod s pannami, a ty byly tak krásné, že jsem z nich nemohla spustit oči, a táta, který se rád díval na všechno, se díval se mnou. „Táto,“ řekla jsem, „až budeš mít penízky, koupíš mi pannu, viď?!“

„To víš, Lucinko, támhletu,“ řekl tatínek a ukázal na jednu, která trůnila veprostřed výkladu a byla skoro větší než já a měla zlaté vlasy a na sobě nádherné šaty, že se mi o takových ani nesnilo. „Ta je krásná,“ řekla jsem.

„Ty seš hodnej, táto,“ a čuměla jsem na ni, a ne a ne se od ní odtrhnout. Dřepěla tam, obklopena armádami jiných, větších i menších, až po maličké nahaté plaváčky za padesát halířů. Ale táta neměl ani na tramvaj.

A tak jsem si jenom představovala, že tu krásnou pannu mám a chodím s ní spát místo se Zuzanou a oblékám ji a svlékám, a najednou se nade mnou ozval nějaký cizí hlas. „Chtěla bys panenku, holčičko?“ řekl ten hlas.

Podívala jsem se vzhůru: byl to nějaký pán v šedivém klobouku s chlupy, na očích měl zlaté brýle a ruce v žlutých rukavicích a usmíval se na mě. „Ano,“ řekla jsem ustrašeně. Pán mě vzal žlutou rukavicí za ruku, povídal tatínkovi: „Dovolíte, příteli?“ tatínek jenom kývl a pán mě odvedl dovnitř. Tam bylo ještě mnohem víc panenek než za výkladem. Přihrnuly se k nám dvě prodavačky a pán řekl: „Tak kteroupak si vybereme,

holčičko?“ a znova se na mě usmál. Měl všechny zuby zlaté. Dostala jsem strach z těch panen, z těch zubú i z těch namalovaných prodavaček, regály s pannami se mi roztančily před očima a já honem ukázala na jednu pannu, menší, protože jsem neměla odvahu říct si o tu velikou, zlatovlasou, hlesla jsem: „Tuhle. “ „Ale, ale,“

podivil se pán. „Tuhle? Vždyť je celá černá!“ podívala jsem se na ni a opravdu, byla to panna-černoušek, měla tlusté růžové pysky a obrovské oči. „Když ale je hezká,“ řekla jsem. Pán se zasmál, zaplatil za pannu a řekl: „A kampak si chodíš hrát, holčičko?“ „Na Letnou do parku,“ hlesla jsem znovu. „Tak, tak,“ řekl pán, vzal mě za ruku a odvedl mě ven. „Tady máme naši slečnu, i s pannou. Je to černoška, ale ona si ji vybrala,“ pán pokrčil rameny a tatínek mě vzal za ruku. „Děkuji vám, uctivý služebník,“ povídal pánovi a poklonil se. Začalo mně ho být zase líto a nevěděla jsem proč. „To nestojí za řeč,příteli,“ odpověděl pán. „A jakpak se holčička jmenuje?“

„Řekni pánovi,“ pobídl mě tatínek. „Lucinka,“ vydechla jsem a dostala jsem z toho pána strach. „Tak Lucinka,“

řekl pán. „A ráda papáš cukroví, Lucinko?“ zeptal se. Pípla jsem: „Ano. “ Pán vytáhl z kapsy stříbrnou pětikorunu a podal mi ji: „Tak tady máš a kup si čokoládu, Lucinko,“ zašklebil se na mě. „Mnohokrát děkuji, milostpane, uctivý služebník,“ řekl táta a šťouchl do mě. „Poděkuj, Lucinko. “ „Děkuji,“ pípla jsem znova, ale pán se jen zasmál. „To nic, to nic,“ řekl, dotkl se žlutou rukavicí okraje klobouku, pohladil mě po hlavě a povídal: „Jen si hezky pochutnej na čokoládičce, Lucinko, a na panenku ať jsi hodná.“

Měla jsem radost z černouška, ale táta radost neměl, mračil se, zabručel něco jako „Prasák“ nebo „Pracháč mizerná!“, nerozuměla jsem mu, a pětikorunu mi vzal. Ale večer dal mně i Zuzaně táfličku čokolády, tenkou, že skrz ni bylo vidět, a Zuzana mi jí polovinu snědla. Pak jsme se přestěhovali do Holešovic a já už si nechodila hrát na Letnou a toho pána jsem už neviděla.

Černoušek přišel o život v Domově pro děti nemajetných rodičů, kam mě a Zuzanu naši dostali, když už nemohli sehnat vůbec žádné peníze a na cestě byla Eva. Zůstala mu hlava mezi dveřmi a zbylo z něho jen černé tělíčko.

Brečela jsem pro něj, až se mi ze žalu udělalo špatně, a když se o tom dozvěděla Zuzana, ještě mi nabila.

V Domově jsem bydlela půldruhého roku a začala jsem tam chodit do školy. Ve třídě byly samé chudé děti a dařilo se mi dobře, jenom se mi stýskalo. Ale každou neděli chodila maminka na návštěvu a někdy přišel i táta.

Jenže málokdy. Obyčejně maminka říkala, že je táta na obchodní cestě. Začal dělat agenta s knihama a býval třeba celý měsíc pryč, pak se vrátil a přivezl trochu peněz. Ale obyčejně to bylo málo, a tak maminka pořád šila zástěry.

Pak mě vzali z Domova a nechali tam jen Zuzanu. Spala jsem zase na matraci u stěny, a v noci, vždycky když táta přijel z obchodní cesty, jsem slyšela, jak se s maminkou hádají. Tatínek se dušoval, že víc nevydělá, a maminka plakala a říkala mu, že všechno prochlastá s kurvama, a pak si sprostě nadávali.

Po čase jsme se zas přestěhovali, do baráku ve Slavatově ulici o dva bloky dál, kde mě první noc tak strašně pokousaly štěnice, že jsem druhý den nemohla jít do školy.

V té škole se mi nelíbilo. Chodilo do ní mnoho nóbl dětí a já byla ze třídy nejchudší; já a nějaká Vlasta Marešová. Její maminka dělala pouliční holku a ona věděla, že děti nenosí čáp, ale že je mají maminky v břiše.

Jinak tam byly samé nóbl holčičky, do školy je vodily za ruku maminky a některé i služky. Před školou stálo železné zábradlí a na něm se holky o přestávce věšely za nohy hlavou dolů a houpaly se, až zametaly vlasama chodník. Přitom se jim pokaždé vyhrnuly šaty až k bradě a bylo jim vidět bílé a bledě modré kalhotky, a já měla strašnou chuť se taky houpat, ale styděla jsem se, protože jsem měla kalhotky přešité z máminých a samou záplatu a špinavé; měla jsem jen ty jedny a máma neměla čas prát je víckrát než jednou týdně, v sobotu. To jsem pak nemohla nikam jít, protože jsem musela čekat, až uschnou.

Nejlíp ze všech se tam učila Kristina Volhejnová; její tatínek byl dirigentem banky a do školy ji vodila služka.

Kristina byla krásná a já jsem ji milovala, ale ona si mě nikdy ani nevšimla, a protože si mě nevšímala ona, nestála o mě žádná jiná, kromě Vlasty Marešové. Jenže já milovala Kristinu a snila jsem o tom, kdyby Kristina mohla být moje kamarádka místo Vlasty. Zbožňovala jsem ji a nezlobila jsem se na ni, ani když jsem stála u tabule dutá a učitelka mě hubovala a Kristina v lavici třepetala rukou a syčela: „Prosím! Prosím!“, aby ji učitelka vyvolala a ona to mohla nahlas odříkat, jako když bičem mrská. Vúbec jsem na ni neměla vztek, jako bych mívala na každou jinou, a když mně ji učitelka dávala za vzor, připadala mi opravdu tak dokonalá a krásná, až mě z toho bolelo u srdce.

A jednou pořádala Kristina večírek na oslavu svých narozenin a pozvala na něj všechny holky, jenom mě a Vlastu Marešovou ne. Vlastě to bylo šumafuk, ale já myslela, že mě to zabije. Ten den, kdy se večírek konal, nemohla jsem to doma vydržet. Šla jsem do ulice, kde bydleli Volhejnovi, schovala jsem se naproti v průjezdu a dívala se, jak holky jedna za druhou přicházejí s pugéty a mizí v domě, a napadlo mi, že kdybych měla pugét, mohla bych taky jít k Volhejnovům, i když mě Kristina nepozvala, a přát jí všechno nejlepší k narozeninám.

Když už byly holky vevnitř, vylezla jsem z průjezdu, podívala jsem se na Volhejnovic okna a chtělo se mi umřít.

Najednou se za rohem objevil táta a zastavil se u mě. „Co tu děláš, Lucinko?“ řekl. „Proč nejsi doma a nepíšeš úkoly?“ Jak to řekl, nemohla jsem to už snést a rozbrečela jsem se. Táta si ke mně dřepl, vytáhl kapesnlc a začal mi rozmazávat slzy po obličeji. „No tak, no tak,“ říkal konejšivě. „Copak se ti stalo, Lucinko?“ „Kristina Volhejnová má narozeniny,“ vzly kala jsem, „a já - a já k nim nemůžu. “ „Pročpak?“ zamračil se táta. Už jsem mu chtěla říct, že mě nepozvali, protože jsem chudá, ale pak jsem si uvědomila, že by mu to třeba přišlo líto, a tak jsem řekla: „Ponivač nemám kytku. Všechny holky jí nosej kytky. “ „Opravdu? Kvůli tomu?“ řekl tatínek nedůvěřivě. „No,“ řekla jsem. Táta se na mě zadíval, chvíli přemýšlel, pak vstal a řekl: „Počkej tady,“ a odešel rychle za roh. Stála jsem a pofňukávala a za chvíli se táta vrátil s velikou kyticí bezu. „Tumáš,“ řekl a vrazil mi kytici do ruky. „A ať už seš tam!“ Přeběhla jsem ulici a vylezla jsem po schodech vzhůru. Kytice byla svázaná obyčejným špinavým provázkem, jaké táta nosil po kapsách, a snítky bezu vypadaly, jako kdyby je někdo uřezal hrozně narychlo. Táta ten bez nalámal v něčí zahradě, za Volhejnovic ulicí už začínala vilová čtvrť. Veděla jsem to. Věděla jsem, že tu kytici někde čmajznul. Ale byl hodný.

Když mě Volhejnovic služka pustila do pokoje, kde seděly kolem prostřené tabule holky a křičely jedna přes druhou, že to bylo slyšet až na chodbě, udělalo se najednou v pokoji takové ticho, Kristina vstala a opovržlivě si mě změřila. Zabolelo mě to, jak ohrnula půvabný nos a ušklíbla se hezkými rty; dala jsem jí kytici a něco jsem zablekotala. Byla jsem jako omámená a uvědomovala jsem si jenom, že všechny holky na mě čumí a že Kristina říká, abych šla do kuchyně, že mi děkuje, ale že u tabule není dost míst, protože se mnou nepočítali, ale že mi v kuchyni dají dort. Když mi tohle řekla, rozplynula se mi její půvabná postavička v blankytných šatech v slzách před očima, někdo mě vzal za ruku a odvedl mě pryč, a pak jsem seděla na stoličce v kuchyni a Volhejnovic služka Blažena mi nandávala na talíř dorty, vrtěla jsem hlavou, že nechci, ale Blažena se na mě utrhla a řekla:

„Nebul, ty trdlo, a pořádně se nacpi. Přinesu ti eště šlehačku a na ně se vykašli. “ Ale já jsem se na ně nemohla vykašlat, na Kristinu ne, a bulila jsem pořád dál. Když už jsem nemohla a přišla na mě škytavka, Blažena mi zabalila do balíčku cukroví a pět obložených chlebíčků a vystrčila mě za dveře. Odnesla jsem balíček tátovi a ten ho snědl.

Ach ano, táta nebyl zlý, ale byl veliký haur a hogofogo, jak říkala maminka.

Štěstí - nebo neštěstí, jak se to vezme - se na něj usmálo koncem války, když začal hlad po knížkách; sehnal někde úvěr, otevřel si zas knihkupectví, a pak dokonce splašil nakladatelskou licenci. Koncem války ho Němci na dva měsíce zašili a on se v kriminále seznámil s nějakým panem Krtičkou, který měl v šupleti román a čekal na osvobození. Hezký román, o českých vystěhovalcích v Americe, za války se nemohl vydat. Tak ten se s tátou v kriminále skamarádil a po revoluci mu půjčil peníze a vymohl mu ještě půjčku u svých známých, a táta ten román slavně vydal.

A tak se stal nakladatelem. Románu vyšlo pět nákladů, rychle za sebou, a tátu si začli předcházet. Po všech těch letech fenďáků a štěnic mu po nočních lokálech najednou začali říkat „pane nakladateli“, dal si vytisknout vizitky a obchodní papíry s nádhernou firmou, kterou mu navrhl akademický malíř za pět tisíc na ruku, přijmul tři prodavače, slečnu účetní, hezkou a mladou, a „ředitele“. Pan Krtička, kterému ten román vynesl nečekaný kapitálek, mu sehnal ještě konexi na jednu dámu ze společnosti, která pod uměleckým jménem Scintilla psala úspěšné dívčí románky, a táta je začal chrlit na trh. Najednou byla kancelář za krámem plná autorů s rukopisy a táta tam s nimi sedával dlouhé hodiny, promlouval k nim o literatuře, naléval jim tříhvězdičkový koňak, koupený pod rukou, dělal mecenáše a rozdával smlouvy. Rukopisy si obyčejně ani nepřečetl, chodil po kavárnách, nabízel vizitky a nechával se titulovat „pane nakladateli“. Připadalo mi, že najednou žije v jiném světě. A v podniku za něho tiše a pilně pracoval „ředitel“.

Pak už mu pracovna a kavárny a obchodní papíry nestačily, a tak sehnal dvanáctipokojový byt na nábřeží a pustil se do adaptací. Nevím, kolik ho to stálo jenom na byťáku, a nevím, kdo tam bydlel před náma, ale vypadalo to spíš jako někde na zámku. Na stropech fresky, štuka, vyřezávané rámy dveří, dřevem obkládaná kuřárna, tři pokojíky pro služebné. Já, Zuzana, Eva, Robert i Karel (moji mladší sourozenci), každý jsme v tom bytě dostali vlastní pokoj, mimoto tam byla jídelna, salon, knihovna, pracovna, ten kuřácký pokoj, „boudoir“ pro maminku a „domácí kaple“. Táta v životě do kostela nepáchl, ale teď si dal do zadního pokoje pověsit veliký mariánský obraz v kostelním vyřezávaném a zlaceném rámu, na stěny draperie a kolem nich šest těžkých svícnů se svícema, a každý večer jsme se tam museli chodit modlit.

Byt byl jako kasárna. Měl dvě koupelny, z kterých táta vyhodil železné vany a dal tam udělat kachlíkové bazénky v podlaze, jeden růžový a druhý bledě modrý. Šlo se do nich po dvou malinkých schůdcích. Táta často ležel v modrém bazénku i hodinu a víc, a zpíval.

Vzal si do hlavy, že jeho jméno má dobrý zvuk, a my že musíme žít podle toho. Zuzana začala chodit do obchodní akademie, já přestoupila ze čtvrté měšťanky do tercie a Roberta posílal na klavír k profesorovi z konzervatoře. Už neříkal, co všechno udělá, až bude mít penízky. Teď je měl a dělal všechno možné.

Jenomže to netrvalo ani rok a autoři začali vymáhat vydání svých děl a táta neměl na tiskárnu. Vydal jedno, a prodalo se ho padesát výtisků. Paní Scintilla si vzala zpátky rukopis, který ležel čtvrt roku v tiskárně, a odnesla ho k Vilímkům. Banka odmítla další úvěr, protože tam měl táta zářez jako Macochu. Majitelé smluv si podávali dveře. Ale táta už byl na dně. Majitelé smluv odešli, a místo nich začaly chodit obsílky k soudu. Jednoho dne odešel také „ředitel“ a vzal si s sebou pokladní hotovost. Kam jde, neřekl. A pak se táta položil.

Protože v tom za ta léta už uměl chodit, zase z toho nějak vybruslil. Přestěhovali jsme se z plyšových kasáren do pavlačového baráku na Žižkově a táta si otevřel krámek v Karlíně. Ale pořád byl „nakladatel“, ne knihkupec.

V krámě skoro nic neměl. Když tam občas zabloudil nějaký zákazník a něco chtěl, co nebylo na skladě - a na skladě nebylo skoro nic -, řekl mu táta, aby ráčil okamžik posečkat, že pro knihu pošle do „skladu“. Pak majestátně odešel do komory za krámem, naškrábal rychle objednávku na jeden výtisk a poslal s ní mámu nebo někoho z nás, kdo měl právě „službu“, klusem na Gremium. Museli jsme sebou pokaždé švihnout, protože táta zatím mluvil se zákazníkem o literatuře, ale zákazník někdy spěchal, a my se přihnali s vyplazeným jazykem pozdě. To potom přibyl na regály další ležák, protože v tom zaprášeném krámku za viaduktem bylo ležák skoro všecko.

Ale táta pořád žil v představách o dobrém zvuku svého jména. Dařilo se nám mizerně. Chodila jsem sice dál do gymnázia, ale měla jsem jenom jedny šaty, a když se mi na nich něco stalo, musela jsem ze školy zůstat doma, než to máma nějak spravila. A to trvalo obyčejně dlouho, protože máma musela být v krámě. Táta jí nedovolil jít někam do zaměstnání, a tak jsme žili jen z toho, co vynesl krám.

Se šatama to bylo zoufalé. Měla jsem jen ty jedny a styděla jsem se v nich chodit po ulici. Do gymnázia jsem šla vždycky hodně brzo ráno a v poledne jsem honem utíkala postranníma uličkama domů, aby se na mě lidi nedívali.

Přesto jsem klofla jednoho mládence, i v těch starých šatech. Jednou v tramvaji, takového vyjeveného, ulízaného, v modrákách. Pozval mě na neděli na Slovanský ostrov a doprovodil mě až před vrata. Jenže já z toho neměla velkou radost, spíš mně bylo mizerně, protože jsem věděla, že na Slovanský ostrov nemůžu jít. V těch svých šatech ne.

Do neděle chyběly čtyři dny a mně to leželo v hlavě, že jsem nemohla spát. Dlouho jsem sbírala odvahu a druhý den večer jsem šla na tátu. Táta mě pozorně vyslechl, zakýval hlavou a řekl: „Je mi líto, Lucinko, momentálně ale nemám žádnou hotovost. Počkej tak čtrnáct dní, mám právě rozdělanej nějakej obchod, a pak ti koupím šaty, že ti budou všechny závidět. “ Stál v tom svém zešeřelém krámku, upnutý do ošoupaného saka na tři knoflíky, a v zasněných očích měl zase něco z toho smutku nebo vzteku jako tenkrát na letenské pláni, když mi sliboval draka, „že budou všichni mrkat“. Ale bylo to už nějak unavenější, a táta mi připadal jak blázen, když mluvil o

„volné hotovosti“ a o „rozdělaném obchodě“.

Věděla jsem, že z něho nic nekouká. Byla jsem zoufalá. Prohledala jsem všechny krabice pod postelema, ale nenašla jsem nic, jen veliké kolo zažloutlého obinadla, které kdysi táta bůhvíodkud přitáhl a schoval je, protože ze zásady nic nezahazoval.

Nápad to byl fantastický, ale byla jsem tak šílená z toho, že mám rande a že na něj nemůžu jít, že jsem si z toho obinadla ušila šaty. Profesionální švadlena by to nedokázala, ale mně bylo patnáct a bylo to moje první rande a byla jsem zoufalá.

Udělala jsem je s nahým hořejškem, jenom s ramínkama z těch obinadel: ne z nějaké rafinovanosti, ale protože jsem to jinak nahoře neuměla zakončit. A to se tenkrát na letních šatech žádné dekolty nenosily. Byl to vlastně takový pytel bez dna, skoro jako ropsak, nevzhledný, zažloutlý, strašný. Zastavilo se mi srdce, když jsem s tím byla hotová a podívala jsem se na sebe do otevřeného okna, protože zrcadlo jsme neměli. Šaty byly strašné a mně vhrkly slzy do očí. Viděla jsem, že v tomhle jít nemůžu. A pak jsem ze zoufalství dostala nápad, jak by se daly zachránit. Potřebovaly něčím pomalovat, nějakým vzorkem, ale ten vzorek musí být něco skutečně extra, žádné něžňounké květinky nebo podobně, ale něco, co bude bít do očí, aby šaty trochu odmocnil. Bylo to v době ručně malovaných pánských kravat, v době kovbojů a Lucky Strike, a já si z víka krabice vyrobila šablonu lidské nohy v životní velikosti a plakátovou barvou jsem tím celé šaty potiskla.

V neděli odpoledne, když táta vypad do kavárny a matka na návštěvu k domovnici, natáhla jsem je znova na sebe a otevřela jsem okno. Venku na dvoře bylo slunečné jarní odpoledne a já jsem se podívala na svůj obraz v okně. Bylo to opravdu hrozné. Ne ta myšlenka se šlápotama; kdyby se to udělalo odborně, mohl to být šlágr.

Jenže barva se rozpíjela, kolem dokola se kolem šatů táhly červené proužky, protože obinadlo mělo do krajů zašitou červenou nit, a šaty vypadaly špinavé.

Ale jak jsem šíleně chtěla na to rande, začalo se mi nějak zdát, že to jde a že v nich můžu ven. Vypadla jsem z domu a na rohu jsem vlítla do esenbáka. „Kampak, dámo?“ řekl mi přísně, pak se na mě líp podíval a vyvalil oči. „Koukněte, slečno, není masopust!“ řekl. „Račte se slušně ustrojit, když dete na veřejnost.“

A v té chvíli jsem si uvědomila, že to nejde, a že to je ode mne čirá pitomost. Polila mě strašná vlna hanby, otočila jsem se na podpatku a utíkala jsem domů, jako kdyby mě ten esenbák honil. Doma jsem šaty ze sebe strhala a dala jsem se do breku. Brečela jsem ještě v pět hodin, když se pod pavlačí ozvalo zapískání. Byl to ten můj mládenec z tramvaje, jenže dnes měl na sobě páskovské kvádro. Jak jsem byla zoufalá, bylo mi už všechno jedno. Natáhla jsem si ty svoje jediné, všední, odřené šaty a šla jsem s ním do parku na Vítkově. Byl z těch šatů trochu rozpačitý, pořád si je prohlížel a už neřekl ani bé o Slovanském ostrově a o tancování. Seděli jsme na lavičce, ani mě nevzal za ruku, jenom kouřil. Vykládal něco o chatě na Medníku a o jejich partě, ale jenom tak, aby nestála řeč, a pak zmlknul docela a začal kreslit podezdívkama do písku. Potom řekl, že jestli prej o něj nestojím, že jsem nepřišla na to rande? A že prej on není zvyklej dělat vola, a když mně se nechce jít tancovat, že on prej mě nutit nebude, ale na nějaký řečičky v parku prej není dělanej, a jestli teda chci, abych s ním jela v sobotu na chajdu, ale teď abysme to prej rozpustili, anebo abych se šla domů voháknout, a že teda půjdem na Slovanskej ostrov. A tu jsem najednou na něj, a čertví proč zrovna na něj, dostala vztek, jak to bylo moje první rande, a vpálila jsem mu to do obličeje, že jsem na to rande nepřišla, protože jiné šaty nemám, a že s ním nikam nemůžu, protože nemáme prachy. Seděli jsme v parku, mladík byl celý zaražený, a se mnou lomcoval vztek a byla bych mu nejradši natrhla to jeho pomačkané kostkované sako nebo aspoň rozcuchala toho

napomádovaného emana, ale věděla jsem, že on za tohle za všechno nemůže, že nemám šaty a že jsme chudí, a že je to všechno tak pitomé, že za to ani táta, ten blázen, nemůže, nikdo za to nemůže, že to prostě tak je, jako zas jiné věci nejsou, že to tak je a nemůžu s tím nic dělat. Řekla jsem mu, že musím už domů, protože v šest večeříme, a šla jsem. K večeři byl chleba a kafe. Když mě potom vztek přešel, čekala jsem, jestli se mladík ozve.

Ale zmizel, jako kdyby se po něm Trafouš slehl.

A tak to s náma šlo od deseti k pěti, až jednou se na tátu zas usmálo štěstí. To ještě netušil, že naposled. Někde v kavárně se seznámil s prachatým pitomcem, který sepsal knihu básní a zmítaly jím vnitřní spory, jestli s ní má vyjít na veřejnost nebo ne. Táta ho svou osvědčenou výmluvností obloudil a přesvědčil, že je génius. Ten pitomec, postižený milionářskou daní, půjčil tátovi prachy a táta začal chystat přepychové vydání toho opusu na křídě, s barevnýma ilustracema a s padesáti číslovanýma, autorem podepsanýma výtiskama na similijapanu.

Ale potom se štěstí zas obrátilo. Přišel Únor, pán potrefený daní se vytratil, dílo bylo sice vytištěno, ale táta nemohl zaplatit za tisk. Neprodal se toho ani jeden výtisk, a tak se táta položil naposled.

Jenže to už bylo moc i na něho. Krámek mu zavřeli a on zůstal doma, sedával zas jako tenkrát dávno

v Sochařské ulici na Letné u stolu, pil černou kávu z melty, kouřil, jenže už nesnil, nadával. Celou nenávist a vztek svého zpackaného života obrátil proti strůjcům Února, před nimiž se vypařil jeho poslední mecenáš, milionářský poplatník. V té době už vydělávala Zuzana a celá rodina žila z jejího příjmu, z toho, co máma semtam sehnala šitím, a z nějaké občasné tátovy šmelinky. Pro tenhle režim, prohlásil táta, ani prstem nehnu, a to dodržoval. V noci jsem zas často slyšela hádky. Táta vyčítal mámě, že mu nerozumí, že mu nikdy nerozuměla a že nikdy neměla pochopení pro jeho ambice. A máma vyčítala jemu, že je haur a tlučhuba. Táta se kolikrát tak rozzuřil, že vstal a odešel v noci z domu.

Pak jednou zmizel a nechal doma lístek, že odjíždí na lesní brigádu na Šumavu. Bylo mi to divné, že chce najednou pracovat pro komunisty, které v jednom kuse proklínal, ale myslela jsem, že chtěl prostě z domova.

Když už tam byl měsíc a vůbec se neozýval, došla se máma zeptat na SNB. Zjistilo se, že na lesní brigádě sice byl, ale už čtrnáct dní tam není.

Vyšetřovali to, pátrali, vyslýchali drvoštěpy, kteří tam pracovali s ním, a my jsme čekali, ale nikdo se nic nedozvěděl a nikdo se ho nedočkal. Asi za rok jsme od něho dostali dopis z Austrálie. A tam teď je. Nevím, co tam dělá. Nikdy nám to nenapsal, a čas od času pošle nějakou pitomost, balíček vlny, čokoládu, která cestou zvětrá, krabičku cigaret, dopis s nylonkama. Asi tam musí makat, nebo se zas jen fláká a nemá prachy. V dopise vyčítá teď už nám všem, že jsme mu nikdy nerozuměli, nadává nám, konkurenci, komunistům, a vytahuje se, co všechno udělá, až to u nás praskne a on se vrátí, a jak to všem ukáže. Co ukáže, neříká.

Ale někdy se taky rozteskní, a to pak dostanu dopis s hlavičkou Moje drahá Lucinko, plný vzpomínek a celý uslzený, a je v něm nějaká obzvláštní hloupost, nylonky se srdíčkem na patě nebo křiklavé butóny do uší.

Ale co on taky může vědět o hezkých věcech? Takhle to s ním bylo, s mým tátou, a je to už skoro deset let a všechno je úplně jinačí. Nemáme kšeft a já nelítám pro knížky na Gremium, aby si zákazník nemyslel, že je to u nás jak u snědeného krámu. Já chtěla na vysokou, ale nevzali mě, protože táta byl nakladatel, a tak chodím do práce, Zuzana taky, vdala se a má holčičku, které už nemusejí kupovat panenky cizí páni. Když si vzpomenu na ty svoje jediné šaty, na černouška, který zahynul mezi dveřma v Domově pro chudé děti, na prostitutku Grétu, kterou pak zastřelili Němci, připadá mi to všechno, jako že mi to někdo vyprávěl a že jsem to ani nebyla já. Ale byla jsem to já a ten táta haur byl můj táta. A vzpomenu si taky na něj, jak pouštěl draka z modrého balicího papíru a drak nechtěl lítat, protože balicí papír je moc těžký a draci se z něho nedělají; jak býval smutný a snil, jak si dělal plány a žádný z nich mu nevyšel, jak se hádal, bil nás a nakonec se na nás vykašlal. Bůhví, možná že jsme mu opravdu nerozuměli. Snad ani nebyl zlý, jenom neměl v životě štěstí. A čert ví, proč ho někdo v životě má a druhý nemá. Čert snad; já ne.

1958

Feminine Mystique

Seděli jsme v Skočdopolovic skladě a čekali na Kadeřábka. Z kostela na náměstí bylo slyšet varhany a kvílení babiček:

„Tisíckrát pohozdravujeme Té - bé

ó matičkó páhana Ježí - šé -“

Představil jsem si Marii v jejích májových šatech, tmavomodrých s bílýma kytičkama, s modrou mašlí, která jí ze zlaté hřívy na hlavě dělala vzadu zlatý vodopád. Když s tím poprvé přišla do gymplu, Lexa mi řekl, že koňský vohon je falický symbol, a že mi tedy stoupaj šance, které zatím byly na nule pro Mariinu zbožnost. Jenže já Úvod do psychoanalýzy ještě nečet, měl jsem ho dostat až od Lexy, který ho měl vypůjčený z knihovny pana Mánesa, tak jsem se naivně zeptal, co to je, Lexa se neudržel, zařehtal jako kůň, což si Bivoj vyložil jako vyrušování a došlo k řetězové reakci. Vyvrcholila tím, že Bivoj Lexu tasil, zeptal se ho na nějaké integrály, což byla pro Lexu stejná mystika jako pro mě, zachovali tři minuty mlčení, pak Bivoj Lexovi oznámil, že má nedostatečnou a mimoto zápis do třídní knihy.

O přestávce mi Lexa vysvětlil, co je falický symbol.

„Není to blbost, čoveče?“ řekl jsem mu. „Vždyť to tak vůbec nevypadá,“ a pohlédl jsem na zlatý vodopád, který se vlnil a jiskřil kousek před náma, jak jsme korzovali po chodbě o hlavní přestávce.

„Ale řiká se tomu koňskej vohon, chápeš. Vohon je homonymum pro ptáka.“

„Synonymum,“ řekl Berta Moutelík, našprtaný jako vždycky.

„Jenže to je jenom slovo. Věc jako taková nejeví nejmenší podobnost,“ řekl jsem.

„Slovo může bejt taky erotickej symbol,“ řekl Lexa. „Například Freud píše, že když se ti zdá o místnosti, znamená to vaginu.“

Zamyslel jsem se a vzpomínal, co se mi v noci zdálo. Zdálo se mi, že jsem v kostele a že je tam se mnou Marie rychle jsem ty myšlenky potlačil a řekl jsem:

„Kecáš. To bysme ve snu prakticky pořád byli ve - „ zarazil jsem se, řekl jsem: „Mně se zdá furt vo boudě, a jak mě Bivoj usvědčuje z matický debility. Kde máš jakou vagínu?“

„Je v tom slově,“ pravil Lexa. „Ženská se německy řekne Frauenzimmer, teda ženská světnice. A světnice je dutej prostor jako vagina.“

„Pak je to ovšem lingvistický problém, sire,“ řekl Harýk. „V tom případě jsou ve snu píčama obklopení pouze Němci, případně obyvatelé Východní Marky.“

„Jak to?“ otázal se Benno. Bylo všeobecně známo, že má dlouhé vedení.

„Je snad, maestro,“ obrátil se na něho Harýk, „slovo světnice v češtině synonymem pro ženskou?“

„Příde na to, co je synonymum,“ řekl Benno.

„Nebo homonymum,“ řekl Lexa.

„Světnice a ženská homonyma nejsou,“ pravil Berta Moutelík rozhodně.

To mi utišilo svědomí. Sny o Marii v kostele teda nemravné nejsou. Aspoň ne v češtině.

A Marie je určitě v kostele. Někde v tom kvílení zní taky její lahodný alt. Snažil jsem se ho rozeznat, ale nešlo to, asi dálkou:

„Tys ozdóbou bohožího né - bé -“

zpívaly babičky.

„Na kterou myslíš, tupče?“ uslyšel jsem Lexu. Rychle jsem se vrátil do Skočdopolovic skladu. Přede mnou stál Přema a podával mi list papíru.

„Voprav to, Danny,“ řekl. „Ať v tom nejsou hrubky.“

Vzal jsem dokument do ruky, a hrubky byly hned v první větě. Tři nebo čtyři:

Bratři!

nezapoměli jsme na události, k nimiž došlo před

rokem na Karlovo Univerzitě, kde zahinul student

Jan Oplétal -.

Opravil jsem chyby a řekl jsem:

„Měl bys tam připsat ‚sestry‘.“

„Co?“ zeptal se Přema.

„Přeci Smiřickej,“ řekl Lexa. „Aby zapomněl na ‚frauncimry‘!“

„Myslíš ‚Bratři a sestry?‘ “ zeptal se Přema. „Já bych ženský do toho nezatahoval. Vodboj není pro ženský.“

Sebral mi opravenou plamennou výzvu k pobíjení Němců prakticky na potkání a odešel do rohu, kde měl v bedýnce, označené ještě z republiky ČS. TABÁKOVÁ REŽIE, malý cyklostyl.

„Proč sme teda pověřili Kadeřábka?“ zeptal se Nosek.

„To je něco jinýho,“ pravil Přema. „To má vážný důvody.“

Na dveře skladu někdo zaklepal signál. Přema šel otevřít. Do skladu vlezl Kadeřábek a posadil se na bednu, z které Přema vstal, když šel k bedýnce s cyklostylem. Kalné světlo žárovky, která visela na šňůře u stropu, mu výrazně modelovalo obličej. Podobal se manekýnovi, co ho za výkladem obchodního domu U města Paříže v plesové sezóně Berta Moutelík vždycky oblíkal do smokingu. Ale Kadeřábkovu mužnou krásu rušil opuchlý dolní ret, který opuchlý neměl, když z našeho pověření odešel do lesa. Moje nemravná mysl si to vyložila po svém a v duchu jsem dal Přemovi za pravdu. Holky se asi opravdu do odboje zatahovat nemaj.

„Tak co?“ zeptal se Přema.

Kadeřábek si odkašlal.

„Přijala?“

„No - „ řekl Kadeřábek, „ - ne.“

„Jaký no - ne?“ zeptal se Harýk.

„Vona - „ řekl Kadeřábek a znova si odkašlal

Že zatáhnem Gertu Wotickou do odboje, jsme se rozhodli, protože měla malér s Leopoldem Váňou a protože Leopold Váňa s odbojem nechtěl nic mít. Možná i chtěl, ale zakázal mu to asi otec, zrovna tak jako mu docela určitě zakázal Gertu. To byl ten malér.

Váňa, jako každý, se u holek snažil, ale kdežto moje podobné snahy troskotaly na příčinách mně nejasných -

celkem v předchozím roce třiadvacetkrát, a to pokaždé s jinou - proč se stejnými úspěchy mohl vykázat Váňa, bylo nabíledni. Byl, jak se vyjádřila Bibi Kalhousová, nuda v kalhotách. Co tím přesně myslela nebo čím přesně ji znudil, neřekla, a Lexa se nad takovou metaforou, nebo co to bylo, morálně pohoršil. Ale Irena mi sdělila, že to byl mezi holkama, co to s nima zkoušel - odvážil se jen u tří, mezi nimi u Ireny, takže mluvila z osobní zkušenosti - obecný konsensus Váňa je nudný, až to hraničí s nadpřirozeností. Krom téhle duševní vady taky moc nevypadal: byl tlustý jako Benno, jenže na nic nehrál, a nosil brejle s drátkama k obtočení za uši.

Nakonec mu to ale vyšlo u Gerty, což vlastně nebylo nic divného. Gerta nebyla žádná Ráchel Sommernitzová, ačkoliv se obě věnovaly plavectví - Gerta skákala z věže a Ráchel byla krajská přebornice na prsa ve sportovním i jiném smyslu. Jenže Ráchel byla krasavice trochu ve stylu Pauletty Goddardové z Moderní doby, kdežto Gerta byla hubená holka, a pokud jde o prsa, Benno - jak to vyjádřil Lexa - ji trhnul o dvě velikosti. Měla hezké černé oči, ale mezi nima nos jako z karikatury, jaké po zřízení protektorátu otiskoval malíř Rélink. Ten si říkal protižidovec, což si patrně vymyslel, asi proto, že na začátku přivtělení k Říši se dost rozmohlo čištění češtiny od cizích slov a slovo antisemita se malíři Rélinkovi zdálo možná nečeské. Lexa tenkrát založil Spolek prožidovců, ten však nevyvinul žádnou činnost, neboť Benno jako, jak pravil, položidovec odmít přijmout předsednictví.

Brzo taky začalo být jasné, že to s protižidovectvím nebude jenom sranda, jako byl sranda malíř Rélink, proto jsme na spolek rychle zapomněli, hlavně vlastně proto, že tou dobou došlo ke Gertině maléru.

Váňovi to teda s Gertou vyšlo o pololetních prázdninách na Krkonoších v roce osmatřicet, kde mu Gerta vlastně zachránila život. Váňa si tam při lyžování zlomil nohu, a protože s ním nikdo nikdy nejezdil - neujel nikdy víc jak tři metry než sebou seknul -, zůstal ležet v rokli, a to zrovna u vodopádu. Volání o pomoc proto nikdo nezaznamenal, pak padla mlha, všichni se stáhli do boudy a Váňu nikdo nepostrádal. Až si na něj u večeře vzpomněla Gerta, protože zbyly knedlíky. Mlha se mezitím zvedla, stráně ve světle hvězdiček jiskřily, zapálili jsme pochodně a vydali jsmé se Váňu hledat. Bylo to poprvé, co jsme byli na lyžích v noci, a navíc

s pochodněma. Lucie přiložila pochodeň Harýkovi vzadu ke kalhotám, až zařval, nastala všeobecná zábava s pochodněma a na Váňu zas všichni zapomněli. Ohlíd jsem se po Venuši, na kterou Marie s přehnaným zájmem ukazovala prstem v růžové pletené rukavici, a zahlíd jsem plápolavé světýlko, jak rychle ujíždí do rokle k vodopádu. Gerta. Snad si byli souzeni.

Jenže nebyli. Ze začátku to tak vypadalo, společensky i po stránce erotické. Pan Váňa a pan Wotický vlastnili dva největší obchody se zbožím textilním v Kostelci, jeden měl jedináčka syna, druhý jedinou dceru, dcera nebyla žádná Afrodité a syn žádný Adonis, spíš Hefaistos, zejména po karambolu na lyžích, kdy začal kulhat.

Vypadalo to na vážnou známost, trochu možná předčasnou, protože Váňa byl teprve v sextě a Gerta v kvintě, ale ani to nebyla žádná mimořádná věc. To léto se třeba vdala Gertina spolužačka Libuše Kučerová, taky žádná Afrodita, den po tom, co jí bylo šestnáct. Ne že by musela, ale jejímu otci, dr. Tannenbaumovi, táhlo na osmdesátku a obával se, že nevydrží do švestek. V Kostelci bylo veřejným tajemstvím, že Libušiným otcem není vrchní Kučera z kavárny Beránek, zrovna tak jako není otcem její starší sestry Tety, která se vdala před rokem, den po maturitě, a její nejstarší sestry Kazi, co musela po maturitě čekat celý rok, než ji dr. Tannenbaum dostal pod čepec. V jejím případě neměl taky naspěch: bylo mu tenkrát teprve sedmasedmdesát a pořád se ještě o Vánocích zúčastňoval plaveckého maratónu otužilců na Vltavě. Každému v Kostelci bylo tak jasné, že toliko z tuzérů pan Kučera vilu od Gočára pod Černou Horou nevybudoval. Pokud se našli důvěřivci, trochu jim asi nehrálo, že všechny tři pohansky pokřtěné holky byly jako noc, ačkoliv Kučera byl pardál s gableovským knírkem a paní Kučerová i ve své čtyřicítce vypadala jako osmnáctiletá modelka od Rosenbauma. Důvěřivci si to mohli vysvětlit jako hříčku přírody, ostatní věděli, že prezidentský rada dr. Tannenbaum se podobá obrázkům troglodytů od Zdeňka Buriana. Kromě slavné příručky společenského chování byl taky autorem díla Mravy a zvyky českého pohanství, což vysvětlovalo ta jména ze starých pověstí. Taky se šeptalo, že jmění si dr.

Tannenbaum nenahromadil jako slavný literát z úřednického platu, ale jako proslulý dohazovač ve službách austročeské šlechty.

Vážná známost kvintánky se sextánem byla tedy na kosteleckém gymplu spíš pravidlem než výjimkou. Zářné příklady jsme měli přímo v kapele: nejenom že Benno se vláčel s Alenou už od tercie, ale Harýk vlastně, ve smyslu téhle zvláštní tradice, zlomil rekord. Když městský lékař pan doktor Eichler to jaro v osmatřicátém jako každoročně konal zdravotní prohlídky žactva, zavolal si potom do ordinace Luciina otce, pana architekta Hartmana, který potom, jak nám sdělil Luciin brácha, Lucku bez vysvětlení seřezal páskem, ačkoliv to byl nóbl člověk, a uložil jí čtvrt roku domácího vězení, což ovšem jí už bylo houby platné. Důvody nezůstaly totiž dlouho neznámé, protože za dveřmi ordinace se nad latinskými slovíčky nudil Jarka Eichler. Pan architekt začal mluvit, vyhrožovat a bědovat zvýšeným hlasem, a takovou senzaci si Jarka nedokázal nechat pro sebe. Lucie byla tenkrát v sekundě a Harýk v kvartě.

Byla to teda vážná známost. Jestli to byla láska, to je jiná věc. Spíš to vypadalo na z nouze ctnost. Ačkoliv já jsem něco takového nedokázal pochopit - všech těch třiadvacet pokusů jsem se pokusil z lásky, aspoň z lásky po tu dobu, co jsem se pokoušel -, věděl jsem, že takové věci existují, protože lidi nejsou všichni stejní, jedině v tom, že jim jde o jednu jedinou věc. Vášeň to teda asi nebyla, čistě jen že Váňa nemoh žádnou utrhnout, tak vzal za vděk Gertou, a Gerta - no. To bylo taky jedno z veřejných tajemství kosteleckého gymplu, že z těch, co propadly kouzlu manekýna Kadeřábka, byla Gerta ta nejpropadlejší. A jestli všechny propadlé postihla šeroslepost, Gertu posedla vlčí mlha nebo spíš babylónská tma. Kadeřábek byl už od tercie nerozlučný kamarád s Františkem Buřtochem - ačkoli ten byl aspoň o deset let starší -, kterého jeho otec, řezník a uzenář, vydědil potom, co si po vyučení řezníkem František zařídil za peníze, které mu odkázal svobodný, teda, mládenec Nesládek, obchod se starožitnostmi a uměleckými předměty. Jasné. Ale ne těm šeroslepým holkám, co si tajně za těžce pořízené úplatky kupovaly u fotografa Kubišky Kadeřábkův kabinetní portrét. Láska je prostě zaslepila, anebo možná že byly z domova vedené, ačkoliv jak jsem je znal, to se moc nezdálo.

Kadeřábek byl vůbec perverzní Adonis. Místo aby hrál tenis, házel za S. K. Kostelec koulí. Proto se lehká atletika stala u holek z kosteleckého gymplu tak populární, že Kostelec měl nejpočetnější družstvo dorostenek a i žákyň v Jiráskově kraji, a taky nejlepší; to proto, že jinak v ženské atletice velká konkurence nebyla. Jediná holka, která se honila po škváře, protože ji to bavilo, byla Irena, ale ta byla v tomhle směru taky skoro perverzní.

Jinak se holky v šortkách plácaly po dráze kolem fotbalového hřiště a hupsaly do písku na doskočišti z důvodů jasných, jestli ne nízkých a nemravných. Marie mezi ně bohužel nepatřila, a na tu bych se moc rád díval v šortkách. Asi ji citově neutralizoval Kočandrle.

Gerta odmala skákala z věže. Když propadla kouzlu, začala taky skákat do výšky, a zlomila v té disciplíně rekord mladších dorostenek. Bylo jí to houby platné. Pak se proslavila tím, že když jednou Kadeřábkovi ulítla koule dozadu, Gerta vyrazila z davu přihlížejících obdivovatelek, kouli sebrala a s vyplazeným jazykem s ní přiběhla k dost udivenému vrhači.

Prostě, nad slunce jasné.

Ať už to teda vášeň byla nebo nebyla, jednou na podzim v devětatřicátém nepřišla Gerta dva dni do školy, a když se konečně objevila, byla poznamenaná další vadou na kráse: veliký nos jí zrudnul do pivoňkova a kolem hezkých černých očí se jí udělaly červené ráfky. Váňa na ni přestal po škole čekat a v sobotu přišel na čaj do Berana sám, pokusil se tancovat s Alenou, ale prošlápl jí střevíček, až zařvala, a až do konce čaje seděl pak sám a mračil se do limonády.

Protože jsme ho neměli v lásce, a Gerta vypadala tak zničeně, přišli jsme o jauzepauze k jeho stolu a Lexa ho oslovil:

„Cos jí udělal, vrahu?“

„Nic. Šláp sem jí na kuří voko. To se může stát každýmu.“

„Nemyslim milospaní Mánesovou. Neřikej, že nevíš, koho myslim!“

Váňa neřekl nic.

„Bude to, sire?“ řekl Harýk.

„Já za to nemůžu“ pravil Váňa.

„To vona ti dala košem, jo? Vona!“

„Nedala.“

„Tak pročs jí nechal? Dyžs jí votahal.“

„Nevotahal,“ řekl Váňa.

Podívali jsme se na sebe a zavrtěli jsme hlavama.

„No dobře. Jestli ti nedala, je to tvoje vina. Měls na to půldruhýho roku. To není důvod, aby ses na ni za to vykvajz.“

„Já sem se na ní nevykvajz.“

„Tak jak to, že s ní už nechodíš? Nevidíš, jak se to ubohé děvče trápí?“ řekl Lexa.

Váňa zase mlčel.

„Jakou lež si vymyslíte, sire?“ zeptal se Harýk.

Najednou Váňa vyhrk:

„Vona je židovka.“

To nás uzemnilo. Definitivně nám došlo, že s protižidovectvím přestává sranda. Ale že by Váňa byl takový blbec?

„Nezdá se mi, sire, že byste byl tak horlivým katolíkem, abyste něco namítal proti náboženství své souložnice,“

řekl Harýk.

„Nejde vo náboženství,“ zahučel Váňa. „Dyť víte, vo co de.“

„Víme, páni?“ zeptal se Harýk a rozhlédl se po nás. Zavrtěli jsme hlavou.

„Mně to nevadí, kluci, fakt,“ pravil rychle Váňa. „Ale fotr mi to - „

Jsou prostě na světě blbci, kteří do slova a do písmene zachovávají čtvrté přikázání, aby dobře se jim vedlo na zemi. Na nebe nemyslej. S Váňou jsme nehnuli. Dost možná, že mu Gerta opravdu nevadila. Ale na zemi se chtěl mít dobře, jako jeho fotr.

Kadeřábek byl teda hošan, ale jinak pro každou špatnost. Studenti mojžíšského vyznání do gymplu pořád ještě chodili, ale stačilo se zeptat času, aby člověk věděl, že k maturitě to nedochodí ani oktaváni. Brzo nato si Gerta na svoje zanedbatelná ňadra musela přišít žlutou hvězdu, ale to až po svém druhém karambolu; po tom, co ji postihl až po Váňovi, a byl horší. Hvězdu pak nosila i paní Mánesová, a taky Ráchel Sommernitzová, jenže ta se teda, už koncem osmatřicátého, podle matriky důstojného pána Melouna, vdala za Tondu Kratochvíla, a to věděl dlouho právě jenom důstojný pán Meloun, byla to teda tajná svatba. Proč tajná, když - podle matriky -

v osmatřicátém roce, ještě za republiky, bylo nejasné. Vysvětlilo se to až v jedenačtyřicátém, když jsme zkoušeli charlestonovou revui Jarky Mokrého, ale to je jiná historie. Benno do gymplu chodil i po tom, co se objevily hvězdy, i jeho sestra Věrka, protože byli jenom mišlinci. Věrka se mi líbila čím dál víc, ale podruhé jsem se nepokusil, ačkoliv jinak jsem nebyl proti druhým i třetím pokusům, často i čtvrtým a pátým, a v případě Ireny a Marie se to ani nedalo spočítat, protože kompjůtry tenkrát nebyly. Ale nebylo to z toho důvodu, co se z něj na Gertu vykvajz Váňa. I s mišlinky se to houpalo, každou chvíli mohli Němci dostat záchvat ještě větší rasové uvědomělosti, nevěděl jsem. Připadalo mi, aby si to Věrka nevykládala, že jako nějak využívám situace nebo tak, jako že je v tom něco jako milosrdenství, nebo že si snad chci utišit špatný árijský svědomí, když jsem teda ten árijec, nevěděl jsem. Nedoved jsem si to definovat. Byl jsem prostě blbec. Ale jiný než Váňa.

Taky už nevím, kdo dostal ten nápad. Každopádně ho dostal až potom, co Kadeřábek ze všech lidí přišel s nápadem odboje. Jeden nápad lepší než druhý. Řekl jsem o tom Přemovi, musel se mi ovšem zavázat mlčením, a z něho vylezlo, že oni už odbojovou skupinu mají, řemeslnickou, a Přema ji vede. Přema původně byl taky študák, na obchodní akádě, ale z ryzího vlastenectví se po březnu 1939 odmít učit německy, de fakto z něj profesor nevypáčil jediné německé slovo, a tak ho ředitel Brabec rychle z akády vyloučil. V jeho vlastním zájmu, řekl panu Skočdopolovi, když mu to přišel vysvětlit. Pan Skočdopole, jako legionář, na něho byl nejdřív nevrlý, ale jako alkoholík na něho vytáhl domácí slívovici od bratra z Moravy, udělali se oba pod obraz prezidenta Masaryka, z něhož pan Skočdopole sundal pro tu příležitost portrét Boženy Němcové, kterým Masaryka po zřízení protektorátu přikryl, a nakonec začal, spolu s ředitelem Brabcem, lát Přemovi, že si žádá o výprask, až usnuli. A Přema teď dostal nápad, že obě skupiny spojíme, abychom měli spojení jak na obyčejné lidi, tak na inteligenci, nápad stíhal nápad, až někoho napadlo, že bychom mohli mít spojení i na židy, kteří vlastně mají nejlepší důvod k odboji, a jako poslední nápad někdo řekl: Gerta.

„Na tu bude spoleh,“ řekl Nosek. „V jistym smyslu vlastně zakusila na vlastní kůži následky německejch zákonů.“

„Ale je to holka,“ řekl Přema.

„No -“ řekl Lexa, chtěl pokračovat, zarazil se, řekl: „ - vlastně je.“

„Holky se bojej,“ řekl Přema.

„Jó? Hele!“ řekl Harýk. „Dokážeš ty skočit z desetimetrový věže?“

„Já neumím plavat,“ řekl Přema.

„Páni!“ pravil Harýk.

Zmlkli jsme. Pak řekl Kadeřábek:

„V demokratickym státě sou holky rovnoprávný. A relativně vzato, podle fyziologickejch poznatků fyzicky vydržej víc než muži.“

Od něj to znělo trošku divně, ale krátké rukávy jeho elegantního trička nestačily zakrýt boulící se bicepsy.

„Ale ne emocionálně,“ řekl Lexa.

„Blbost. Vem si Janu d'Arc,“ pravil Nosek.

Zase jsme zmlkli. Řekl jsem:

„Holka, která se nebojí skákat z desetimetrový věže, bude asi mít nervy v pořádku.“

Nakonec jsme se usnesli, že Gerta, ač holka, musí mít nervy jak Tarzán, a navíc, protože vinou blbce Váni na vlastní kůži jako první na gymplu zakusila následky náckovství, má důvody lepší než kdo z nás.

Pak šlo o to, kdo s ní promluví.

„Danielek, samozřejmě,“ řekl Harýk. „Je na mluvení přeborník.“

„Ale ne na přemlouvání,“ řekl Lexa. „Teda aspoň ne dam.“

Ta trapná pověst mi už přestávala vadit.

Potom přišel ten poslední, nejbrilantnější nápad, a napad zrovna mě.

„Já mám lepší typ,“ řekl jsem.

„Kdo prosim tě? Tady Bertík?“ zeptal se Lexa. Berta Moutelík sebou škubl a zčervenal.

„Houby,“ řekl jsem. „Tady Květomil.“

Kadeřábek se dost případně jmenoval Květomil.

„Pánove - „ Kadeřábek se očividně zarazil. „Já na takový - věci nejsem.“

„Jde o politiku, nikoli o erotiku, sire,“ řekl Lexa.

„Mimoto seš předseda,“ řekl jsem. „Nebo teda velitel.“

„Mimoto ses Gertě dycky líbil,“ řekl Harýk. „Pamatuješ, jak ti nosila kouli?“

„Kouli?“ jako užasl Lexa. „To ty seš i takle postiženej?“

„Jen se bavte,“ řekl Kadeřábek. „Mně to neva. Ale na to já nejsem.“

„Opakuji: jde o politiku, ne o erotiku,“ pravil Harýk.

„O politiku přes erotiku,“ řekl jsem, „a účel světí prostředky.“

Protože jsme byli odboj demokratický, odhlasovali jsme, že spojení s Gertou naváže Květomil.

Pokusil se o to druhý den o velké přestávce. To ráno došlo k trapné situaci při první hodině, což byla němčina, když Ilse Seligerová vstala a požádala slečnu doktor Althammerovou, aby Gertu přesadila do zadní lavice. Ilse seděla v jedné lavici s Gertou už od primy. Byla to Němka, a radši mluvila německy než česky, taky jí to líp šlo, a Gerta německy uměla. I slečna dr. Althammerová byla Němka, přesto se ale Ilsy zeptala:

„ Warum den? “

„ Sie wissen doch, Fräulein Doktor! “ pravila Ilsa ledově, slečna doktor Althammerová zrudla, nadýchla se, jenže pak splaskla a řekla potichu:

„ Na gut - wenn Gerta nichts dagegen hat. “

Gertě vyhrkly slzy a utekla do poslední lavice, kde seděla tlustá Petridesová. Ve třídě bylo ticho jak v hrobě.

Viděl jsem, jak Petridesová dává Gertě kapesník.

Petridesová taky korzovala s Gertou o velké přestávce, když se k nim přidal zapocený Květomil. Petridesová chvíli dělala slona, ale pak odešla na dívčí záchod. Květomil s lesklou tváří kroužil s Gertou kolem dokola, mluvil a Gerta k němu zdvihala červeně orámované oči. Když zazvonilo, viděl jsem, jak se na přeborníka ve vrhu koulí usmívá.

„Tak co?“ zeptal se Harýk.

„No - navázal sem spojení,“ přavil Květomil.

„A je pro?“

„Na to sme se nedostali, žejo. Nejdřív jí musím voťukat.“

„Páni! Jaks ji voťukával?“

„No - mluvili sme vo bijákách, a - „

„A co?“

„A tak,“ řekl Květomil.

„A pak?“

„Pak zvonilo.“

První kontakt byl teda jenom ohledávací.

V příštím týdnu musel Květomil s Gertou o velkých přestávkách probrat celou historii filmu, protože jiné téma ho nenapadlo. Přitom naň Gerta zírala čím dál zamilovaněji. Mohl by asi mluvit o střevním kataru, nebo i o odboji, a Gertiny krásné oči by ani nezamrkaly. Dokonce se jí vytratily červené ráfky kolem nich, i nos jí zbělal.

Ale pořád zůstávalo jen u, teda, oťukávání. Na konci týdne Květomil řekl:

„Ve škole to nejde. Musim ji někam pozvat.“

„Tos měl dávno, vole,“ řekl Lexa.

„Do bijáku,“ řekl Harýk.

„Tam to teprv nebude vhodný.“

„Dej si s ní rande v lese,“ řekl jsem. „V lese máš navíc jistotu, že vás nikdo neuslyší.“

Nakonec teda Květomil pozval Gertu do lesa, na palouček zvaný U chaloupky, ačkoliv z chaloupky, bývala to pastouška, byly už jen ruiny. Zato palouček pokrýval aromatický mech. Jeho vůní jsem se nedávno snažil omámit Irenu, ovšem marně.

Z oken Mánesovic vily sledovali jsme nejdřív Květomila v manšestrákách a v jednom z jeho elegantních triček, pod nímž se mu vlnily jeho zdařile vypěstované svaly. Za deset minut po něm přešla po mostě k pivovaru Gerta a měla na sobě nedělní šaty.

Potom jsme seděli ve Skočdopolovic skladu a čekali na Květomila a snad i na Gertu, jestli se to povede. Čekali jsme dlouho a to nevěstilo nic dobrého. Nebo možná naopak. Nakonec přišel Květomil sám a řekl:

„No - ne.“

„Počkej,“ řekl Harýk. „Jaký no - ne?“

„Vona „ řekl Květomil - a opatrně si sáhl na výmluvně opuchlý ret, co jsem si ho špatně vyložil.

Takže já nevím. Asi jsme udělali chybu. Zvolili jsme špatnou taktiku. Byli jsme mladí a blbí. Neměli jsme v úctě žádnou slávu, ale taky jsme neměli tykadla. Za tři roky nato kde byl s Gertou konec? Ona si to tenkrát asi uměla domyslet víc než já, než Lexa. Všechno. Odboj i lásku. Nojo. Odbojová skupina taky zvadla, a já nevím, snad i to mělo něco společného s Gertou. Jenom Přema vytrval, protože ten tehdy asi nepochopil nic. Přema na holky nebyl, i když ne z toho důvodu jako Květomil. Byl to stydlín, holkám nerozuměl a bál se jich. Já se jich nebál, ale že bych jim rozuměl? Kontaktovat Gertu přes její teplý idol Květomila byl přeci můj blbý nápad. Takže jsem holkám taky houby rozuměl.

Z kostela pořád zněly babičky:

„Tys ózdóbou celičkého né - bé -“

Už jsem se ani nesnažil rozpoznat Mariin sladký hlas v tom pekelném nebo snad nebeském kvílení.

„Vona co?“ zeptal se Harýk.

„No,“ řekl Květomil, „nechtěl sem s tím na ní hned tak zničehonic vyjet. Tak sem začal - „ odmlčel se.

„Vo bijáku?“ zeptal se Lexa.

„Ne. Vo atletice. Pak vo plavání,“ řekl Květomil.

„Výborný,“ Harýk se podíval na hodinky. „Páni, jak může někomu plavání a vrh koulí vydržet čtyři hodiny! To musí bejt okresní rekord. Nebo aspoň světovej.“

„Mluvili sme taky vo literatuře,“ řekl honem Květomil.

„To tobě mohlo vydržet tak pět minut,“ řekl jsem. Věděl jsem, že jediná tiskovina, kterou Květomil čte, je obrázkový týdeník Start.

„No a vo politice,“ řekl Květomil.

„A řeks jí to?“ pravil netrpělivě Harýk.

„Začal sem vopatrně, abych jí nevyděsil, žejo,“ pravil Květomil. „Řek sem jí, že ji už dlouho pozoruju, a že mi vždycky připadala ze všech holek na gymplu taková - „

„Jaká?“ řekl Harýk.

„Jako - nejzralejší. A - nejzajímavější - „

Představil jsem si je na tom paloučku. Jak seděj na voňavém mechu, který málem omámil, ale neomámil, i Irenu.

Jak Gertička visí krásnýma židovskýma očima na manekýnu Květomilovi - a najednou mi došla ta chyba. Nojo.

Jeho řeči o vrhu koulí Gertička moc nevnímala. Byla v pátém nebi, když si sedli na mech, v šestém, když se nadechla jeho vůně, a když začal blábolit, jak je ze všech holek na gymplu nejzralejší, nejzajímavější, dostala se do nebe sedmého. Pak ji přemohl ten pocit, co se o něm píše v románech, vzlétla k němu na, teda, perutích lásky, přisála se k němu dlouhým polibkem, až mu napuchla huba, a on se asi k důležitému sdělení ani nedostal.

„Ózdóbou jsi céličkého né - bé -“

„- no a pak sem jí to řek,“ slyšel jsem Květomila. „Že sme se usnesli přizvat jí do naší vodbojový skupiny - „

Zase, už asi podesáté, se odmlčel.

„A vona?“ vyhrkl na něho Harýk.

Květomil v té chvíli vypadal jako Honza z Bezu, právě spadlý z nebe.

„Dala mi, pánove, přes držku,“ řekl. „A utekla.“

Ve Skočdopolovic skladu zavládlo mlčení. Jenom zpěv babiček tam doléhal z kostela na náměstí.

„V ženskejch se člověk nevyzná,“ řekl Květomil, a dodal jako omluvně: „Teda aspoň já ne.“

leden 1988

Neuilly

Paměti, úvahy, příběhy

Neuilly, čtvrť, ulice, biograf, scéna z filmu, srpnové slunce prosakuje kaštanovým listím na záclonu z béžové krajky, těhotné vězeňkyně (prý), když se dítě narodilo, buď matka na šibenici nebo do oddělené samoty ženského lágru, ale kojeňátka ne určena k adopci jako lidické děti: do hrobečků, malých hrudek hlíny, kde kolem nich pracovitě budovali své obydlí slepí krtci, opuštěné hřbitůvky. Přijel jsem domů, Přema mi v průjezdě ukázal pistoli. Stačí ji strčit pod nos, počítám; Přema, dávná první vzpomínka (má ji každý). Je vždycky na smrt? Moje: rozjetá žába na cestě podél líbezné řeky Ledhuje v tom líbezném věku dvacátých let, určitě jsem ještě nemluvil, nevěděl, nerozuměl, jenom vnímal počáteční organizací mozkové kůry, líbezný podvečer na břehu Ledhuje, šumící stříbrné korunky mladých lip, vkleče na dětském kočárku, vyřezávané opěradlo, strkán tou, jež mě zrodila, dávné, mírové, poklidné město samá krása, a přede mnou dole na cestě ta žába, střeva vyhřezla z prasklého břicha, a Přema a jeho dětský sen o ráji zvaném Popovice, o světě ještě (je-li to vůbec možné) krásnějším, než byl Kostelec; potom v dětském vzdoru, v naivním dětském aktu vzpoury vydal se na cestu, zmizel, našli ho ajznboňáci dva kilometry za Kostelcem, tvrdošíjně kráčel mrňavý hošíček po pražcích mezi kolejnicemi, neboť všechny cesty vedly do Popovic, ta dětská asociace, věděl: do Popovic se jede vlakem, vlak jede po kolejích, ale našli ho, nedošel do ráje; a řekl mi o té vysílačce: ukradl ji na vojně, hned v pětačtyřicátém, sotva pečlivě schoval kulomet ukradený bratrancem Bobem v osmatřicátém, měl vždycky naprostou důvěru ve válku, že neskončí, v letech našeho života nikdy neskončí, všechno se bude ještě hodit. A měl tedy krátkovlnnou vojenskou vysílačku ukrytou v šatníku, jenomže já už nebyl, já snad nikdy nebyl tak jednoznačný, neúchylný, věřící, skálopevný, já (prostě) nikdy nic nevěděl jistě, a tohle bylo pár měsíců potom, právě zemřel prezident, a za dlouhých konverzačních nocí končícího mládí leželi jsme s Bennem v ložnici vdovy Ledvinové a Benno mluvil jako Démosthenés, hlodal na mně, ve mně, jako kdysi, když ještě byla sociální demokracie, ale já si nikdy nebyl jistý, nikdy do žádné strany, ne z lhostejnosti, naopak, a taky ze strachu, vždy jsem byl obklopen děsy, nemohu za to, peklem hodin katechismu, plynovou válkou ve vzduchu (v osmatřicátém plynové masky,

proměnil jsem se v nestvůru z Marsu před zrcadlem a poděsil jsem sám sebe), a předtím upíry z pohádek, které mi vyprávěla služebná (tehdy to ještě existovalo), pak skočila pod vlak, byl jsem sám, rodiče dlouho do noci v městském baru, byt plný duchů a netopýrů, upírů, vrahů, zamykal jsem se na záchodě, tam zády ke dveřím, oči vytřeštěné na okno do světlíku. A za ním stíny, a půlnoční meluzína, rodiče zatím v baru, meluzína saxofonu, probouzel jsem se ve vlastním zmrzlém potu, pak koncentráky, tetička Pavla v dalekém Rusku, pan učitel Katz v blízké Osvětimi, začátkem války poslali odtamtud ještě malou plechovou rakev s panem poručíkem

Penningerem, neodvratné děsy, úzkosti, neboť jako Přema věděl jsem, že neskončí nikdy, neskončí v letech našeho života, větší či menší, ty menší vždycky jen předzvěst možnosti větších, a tak jsem neustoupil. Ale nahlodán Bennem, tlustým trumpetistou z lékárny, podlehl jsem (skoro) svůdnému volání přesně definovaného ráje, iluzionismu ignorance, opravdu se mi (jako jiným) zdálo, jak všechno bude snadné a zrodí se obecné bratrství; NE. To slovo jsem neměl rád, nebyl jsem nikdy schopen intimity; věřil jsem v snadný socialismus, to slovo tehdy nemělo všechny své možné významy, už předtím jsem s ním zápasil, s tou specifickou nejistotou nazvanou Zoščenko, Achmatová, Výstava sovětského umění, věděl jsem (to jistě), že je to konec svobody pro mne, který, for better or worse, hledal smysl, náplň, štěstí, nebo prostě život ve slovech, slovech daných dohromady luxusním způsobem krásné prózy, ale nevěděl jsem jistě, zda tento luxus je unum necessarium, a jestli nejsou důležitější věci na světě, nežli jsem JÁ, jestli tedy JÁ bych se neměl vzdát výsady svobody Luxusních Slov, nikdy nic mi nebylo úplně jasné, a tehdy Přema řekl, že bratranec Bob, britský poddaný, přijel a zase odjel (nositel kříže za vítězství), a dohodli kód, vlnovou délku. Budeme vysílat, potřebuju tě, protože to musí být anglicky. Nechtěl jsem, Přema však byl můj kamarád z velice dávných dob, kdo tomu porozumí, nikdy intelektuál, kapelu neměl rád, ani studenty, osamělý lovec podvečerního korza, nesmělý panický dobrodruh, odešel hned zjara před válkou, plán: přeplavat Moravu a přes Slovensko do Polska, do armády, jenže mu nebylo čtrnáct, přespali v rozestavěném domě, u koksového koše, kde bylo teplo a omamný plyn, ráno je zedníci našli přiotrávené a postrkem domů. Tak stříhal pak telegrafní dráty, odmítal učit se německy, z obchodní školy ho vyhodili, v Lufthanse sypal písek do leteckých motorů, ale přežil a řekl mi: Přijď. Potřebuju tě. Přišel jsem.

V šatníku vysílačka, lovil jsem smluvený signál ševelem světa, vysílal signál do šumění světa, Přema a Vašek, zelinář, přes den ve vlastní malé dodávce, těžce pracující, pihovatý zrzek, oba tiše vedle mě, jazyka neznalí, a já pípal ten signál, uvažuje o trojbodovém zaměřování, Kostelec jako vždy, zase pod svorníkem děsu, nepovedlo se, pak v noci domů, rozlomen na přátelství a nejistotu, co je správné, tu věčnou otázku, které se nezbavím, ani ty hrobečky nového Herodesa, děťátka zrozená v kriminále, matky na šibenici, protože jsem možná pitomý, věřím jen napůl na vlastní oči nespatřiv, ale což není horší než smrt neviňátek, která nic nevědí, život je pouze pohyblivá mlhovina, pocit nelibosti, brzo pro ně zhasla, brzo usnuly, což není horší to, co vím přeci jistě, přiznali to a nepopřeli, viděl jsem přece pod textem ze známých liter každé ráno Rudé právo, viděl jsem přeci JEHO

podpis A. Dubček, tolik poprav, že ministerstvo žádalo o zvolnění tempa, kati jsou unaveni, poprava je výkon náročný na nervy, soudruzi, a přeci se jasně pamatuji, jak jsem četl ty rozsudky, osmnáct, devatenáct let na patnáct na dvacet, člověk přece není odpovědný za víru v ten nebo onen idealismus, protože v osmnácti to nikdo nemyslí špatně, zle, nikdo není přece lhostejný v osmnácti, neboť nepočítá, ale zavřeli je, protože věřili (osmnáctiletí) v jiný idealismus než zavírači, což tedy není horší než mrtvá neviňátka mezi krtky, která jsou možná výmysl, to čekání v cele, kde se čeká, a ráno: Oholte se! a my koukali (vyprávěl Ota, jak se všichni tři na provazárně mydlí, pokukujou jeden po druhém, protože pověsí jen jednoho, a pak, nemohli si pomoct, bylo to na nich vidět, ti zbylí dva, čistě oholení, si oddychli, zas nejmíň den života před nimi, třetí čistě oholený zmizel tou chodbou k tomu dvoru, děs, hrůza socialismu, a což jsem neviděl nad podpisy B. Kolder, A. Dubček, nutili jíst vlastní lejno, v tom dokumentu Strany, proč potom nevěřit na neviňátka v zásobárnách krtků, není to horší, jen sentimentální klišé reaguje s větším odporem, ne však s takovou hrůzou, jako ta smrtelná oficína. Ale to bylo. Co bylo, bylo. Lidé odcházejí z měst do družstev, na vesnici je dobře, nikdo by nechtěl návrat soukromých polí, jsou moderní byty, auta, televizory, co když jsem měl tedy pravdu? Co když ten sladký luxus slov je důležitý pro mne, ale já důležitý nejsem, co když měl pravdu Orwell, že vypěstují plémě bez oné potřeby, co když je svoboda předčasný luxus (jak tvrdí oni)? Potom ty hrobečky - ne: nebyly nutné, bourat však kvůli nim pomalu rostoucí organizaci utopie - nikdy jsem nic nevěděl. Tehdy jsem nevěděl ani o hrobečkách, ani o lejnech, a měl jsem zlou noc, přátelství a nejistota Co dělat? pak ráno, pak odpoledne v lese na břehu Ledhuje, naproti bydlela Irena, v té magické oblasti končícího mládí; potkal jsem Přemova strýce: Co to ten náš kluk proved, nevíš? Leknutí. Že ho přišli sebrat. No tak utek. Vyskočil oknem, tak jak byl, v kalhotách a v košili, domů, a tam skutečně Přema; nervózní, ale ovládal se. Dal jsem mu svetr a peníze, v noci se vykradl ven a lesem do vedlejšího města, tam rychlík do Prahy. Měli jsme plán. Můj strýc poslanec, ten bude vědět, někoho znát, někoho najde, něco to bude stát - ale strýc nevěděl nic, byl poděšen, jak by byl mohl vědět, strýček, vždyť když to začalo: Co je? Co se děje?

A celý týden, kdy městem chodily čumpelíkovské milice a lehce, svižně nám rozstříhaly svět a jeho staré jistoty, seděl u rádia, poslouchal, do parlamentu nešel, nevěděl nic. Bratranec v hale otevíral dopisy: Akční výbor Vás zbavil… Akční výbor Vás vyloučil… bratranec zaštkal, zavyl, zavytí bezmocnosti a já v té vteřině věděl, že všechno je navěky to tam, že opravdu existuje kolo, jenseits von Gut und Böse, těžké a tmavé, které se nikomu nikdy nezdaří otočit nazpět, jako v té vteřině na břehu krásné Ledhuje jsem věděl, že svět krásy je pomíjivý v čase, však mrtvolka se střevy ven z prasklého břicha je ale věčná. Tedy jsem věděl, když bratranec zavyl, že je to navždycky. A bylo mi zoufale, ale snad velebný pán Meloun, komický světec, jenž vštěpoval mi tu

nadpřirozenou víru, že nemám právo, nemá-li také můj bližní, ani v té vteřině zoufalství jsem nevěděl, jestli to tak není, jak má být (Bennovo hlodání), jen málokteří měli ty vily jako můj strýc, proč jeden vilu, druhý - já nevím. Tenkrát už přece nebyla bída. U nás. A žádný člověk ostrov, sám pro sebe. Kdekoli moře odplaví kus břehu, Evropa se zmenší, i svět. Nevím nic. Pak přišel čas unavených katů, nyní přichází čas vepříků a televizorů, mladých dělníků, co berou víc než staří lékaři. Zapomenout? Věřit? Strýc nezařídil nic, jenom jiná tajná schůzka v jakémsi bytě, mapy, jiný plán: den nato pohřeb prezidenta, všichni esenbáci budou staženi do Prahy. To ještě jezdily vlaky do Německa, asi dva kilometry před pohraniční stanicí silné stoupání, vlak zpomalí, vyskočíš, dojdeš to lesem. A došel. Nechytli ho. Přema.

Neuilly, o dvacet let později, zoufalé Neuilly, jako to zavytí bratrance (taky ho zavřeli, na samém počátku éry unavených katů), byl na vojně, nějaký politruk přednášel o státem schválené svobodě náboženství, bratranec (zbožný) se neudržel, pro pobuřování vojsk. A strýc, ten hodný, asi strašně sobecký, velice zbožný strýc starého světa: Přece znám Gottwalda z parlamentu. Dvacet let. Vždycky mě zdravil. Napíšu mu. Pro mě to udělá. Starý hloupý strýček. Ještě pak odhlasoval Ústavu, jež potom zaměstnala katy, do prvních voleb bez volby už ho nepostavili. Ale měl štěstí, byl starý, odešel na penzi a ještě asi pět let, obklopen starými jezuitskými časopisy, spisoval spis proti marxismu: poslední z jeho směšných činů, neboť nikdy nepochopil, že vykořisťování je ekonomická kategorie, ne rozhořčená slova kazatele, a spisoval kroniku přátel, drobných továrníků, větších živnostníků, zbožných statkářů, kteří vždy platili spravedlivé mzdy, a tudíž - pak i toho nechal a dožil se vysokého věku. I bratranec měl (z nebe? z pekla?) štěstí, stalo se mu to ještě před érou třídnosti (kati dosud nepracovali), dostal jen půl roku, jenže s právy, samozřejmě, šlus. Prošel pak typickým životem sladké hrdé buržoazie: pomocný dělník ve slévárně, vstávat o půl páté, dojíždět, domů v sedm večer, po letech parťák, večerní kursy, v době Neuilly už technický kreslič a žena mu umírala na rakovinu. Ach, všichni ti buržousti, ty milostpaničky, ty dcerunky v hedvábném prádle, jak skutečnost nikdy neodpovídá socialistickému realismu: jak káceli stromy, pracovali(y) na štancnách, v dolech, u černých baronů, jak tvrdošíjně (zatímco tamti zůstávali v dolech, na štancnách, v lese) pronikali strukturou nového člověka (tzv.) opět vzhůru, ne z touhy po zisku, ale protože to byla buržoazie, ten základ světa. Ti pracovití, schopní, tvůrčí, tvrdohlaví, omezení, nepoučitelní.

Dagmar, kdysi v zámku nad krásným Kostelcem, dnes v rozkošné hospůdce v Sierra Nevada ve voňavých lesích krásné Kalifornie, rotundní, tlusťoučká, ruce červené od nádobí, a hospůdka Umělecké dílo (milovaný Sinclair Lewis), zatímco v zámku zbudovaném za válečné zisky je škola dělnických ředitelů (předtím tam bývala škola ministerstva vnitřní bezpečnosti, a co se tam vyučovalo? Mučení? Vždyť jsem to viděl na vlastní oči literami.

Každé ráno a pod tím B. Kolder, A. Dubček). Jak všechno, jak nic nesedí. Ale v Neuilly, za oknem mirákl Paříže, má žena šla už spát, neboť pro ni to bylo nepředstavitelné, ona nevěděla, snad jenom odmítala vědět, že městu jejího celého života je navždycky konec, protože je moje žena (ale i jinak). Městu, kde zažila hlad, skutečně hlad, něco, co tam už neexistuje, co nikdy nezažili autoři socrealistických románů, v nichž jedině (v těch románech) to dosud existuje, a potom, v éře katů - ale ona to napsala líp, proč přidávat dříví k tomuto dříví, co já je nosím do lesa, který zná každý. Tedy šla spát, a já seděl se Sylvou a s vínem v tom luxusním dvoupatrovém bytě v Neuilly, bylo mi hořce, četla krátké povídky, nahlas, mluvila o divadle a práci, které nemůže nechat, tvář jí opravdu zářila v té krásné noci v Neuilly, recitovala ty krátké povídky, najednou jsem viděl, že jsem to zase JÁ, pro něhož to končí, ne pro Sylvu, pro Sylvy, neboť já jsem už starý, zamotaný do konfigurace věcí, nad nimiž nemám vládu, ona ne a jako ona i oni jejího věku. Kolik jí bylo v éře unavených katů? Jeden. Jeden rok. Tehdy já taky, taky tak dychtivě, cosi recitoval, Lizetce v Radlicích, a taky při víně, a jako ona na milovaném jevišti drásal jsem své šuplíkové spisy, všechno mi zakryly, ten mechanismus lhostejnosti historických procesů: ty, co byli tehdy staří jako já v Neuilly, ty ničili. Některé na šibenici, jiným vzali jen naději vydávat zatímco já - ne, taky jsem ji neměl, nebyl jsem nikdy socialistický realista, ale bylo mi dvacet, a budoucnost byla (pro mne) dlouhá. A snad to všechno - divadlo, spisy v šuplíku je luxus, snad mají pravdu. Jenomže: proto, že je to luxus, tím spíš to musí být pravda. Veliké slovo, neznáme nikdy celou, já vím.

Ale musíme říct celou, co známe. Jinak je náš luxus urážkou všech, kteří pro svůj luxus - jenž bude denním chlebem všech jednou v utopii, to říkají utopisté - umírají, odcházejí do vyhnanství, zabíjejí se. Není tedy luxus nepravdy urážkou utopie? Zajisté je, větší než nevědomé blábolení tvrdohlavých a neznalých, neboť v něm zní možná ozvěna zdravého rozumu (aspoň ozvěna), v luxusu nepravdy luxusních slov zní ozvěna zadrhnutí

smyčky. Zakašlání kata. A: Všeliká věc má jistý čas, jest čas mluvení a čas mlčení; čas psaní románů a čas psaní detektivek, Láďo, to přeci není celá pravda, co víš, dilema mezi vůní rodného lánu a americkou autostrádou, mezi (státem schváleným) lpěním na jistotě tzv. rodné hroudy a rozšafného (fiktivního) lidu, a (ilegální) odpovědností intelektuála našeho času hledat pravdu (co nejvíc ji lze nalézt) o světě unavených katů, nikoli o světě ideologických posvícení. Ale já vím. Ty za to (snad) nemůžeš, a řekl jsi už dost prostředky metafory. Ale snad bys moh mlčet. Nebo psát detektivky. Já nevím, jestli máme právo říkat jen něco z toho, co víme, když ještě žije můj bratranec, když oni, ti lovci dušiček tísněných strachem (strachem z minulosti, která se docela dobře může stát přítomností, a nakonec se asi bude muset stát budoucností), potřebují, abys řekl jen něco, jen něco málo, jen to, co ani tebe jistě netíží (proč bys mi jinak posílal pozdrav, na který ses bál podepsat celým jménem?). Jenomže co já vím. Ne tolik, co vědí oni o tobě, co je zaneseno v zkybernetizovaných šanonech v kachlíkárně. Nevím.

Tedy v Neuilly Sylviny oči hořely bezpečnějším plamenem těch, co nikdy nevstoupí na strašnou cestu slov, jež vždycky vede k hořkému konci, a mohou proto jít po bezpečnějších cestách, na jejichž konci je jiná, snad snesitelnější hořkost; hořely. Já věděl, že na tento annus mirabilis, na to nemilostivé léto brzy v podstatě zapomenou (nebo se mýlím, snad se mýlím), a pyrotechnický svět mladých let bude zas existovat simultánně se světem unavených katů, dnes snad už jen se světem unavených vyšetřovatelů, přepracovaných fízlíků, které (snad) ani nepodezírám z cynismu, snad skutečně přijali víru v nerovnost schopných a neschopných, v právo, protože povinnost (schopných; ovšem čeho?) rozhodovat za druhé a o druhých, protože protikladná víra se zmítá v divokých křečích sladké svobody, ve zmatcích světa, kde žiju teď, snad mají pravdu, má se zapomínat (nebo jen nemluvit? Ale na to jistě nemají právo ti, co mohou. A Bůh nebo biologické složení těla či duše je obdařilo luxusem slov).

Snad je to jenom otázka schopnosti okřiknout se, utlumit nejistotu. Protože lze žít v nejistotě?

Ano, lze. Není, myslím, možné nic než nejistota, je-li člověk schopen luxusu slov. Každou jistotu musí vyvažovat alkoholem nebo nevyřčenou nejistotou. Kdo je schopen luxusu slov, musí říct všechno, co ví, anebo neříkat nic, anebo vyprávět o Sherlocku Holmesovi nebo o Šípkové Růžence. Nedovedu si představit, že za vyřčenou jistotou by mohla nebýt nevyřčená nejistota. Naopak, myslím, že řeknu-li všecko, co vím, tedy svou nejistotu, nejnejistější na ní je nejistota, zda právě v tom, co jsem neřekl (protože jsem to nevěděl), není jistota -

po které toužím, po které touží každý.

Sylviny oči hořely, a já, a my, náš a můj pokus najít bude zapomenut, neboť snad mladí, šťastní (protože vždycky nevědomí) vstupují do éry, kdy unaveni jsou už jen pilní fízlíci, kat zahálí, a to je pak ryzí humor, ne bretonovský, černý, tedy snesitelnější (?). Někde, ještě zapomenutější než já, existují zmizelé pod zarovnanou zemí, pod neošeřovanou trávou, hrobečky dětiček, které nepoznaly sladkou šťávu mateřského prsu, ty prsy se dřív, než se dotkly kojeneckých úst, zhouply na strašlivé houpačce éry unavených katů, doby našeho mládí, when I swing by the string /I shall hear the bell ring (ale to bylo sedmnácté století, ne století rozbitého atomu.

Snad je (prý) nutné násilí (proč? Aby místo Welfare byl Sociální důchod? Snad tohle je ta otázka, úplně na dně); je-li nutné, neobejde se bez násilníků. Kdož jsou však schopni vzít do ruky strašnou smyčku, nedojmou se nad hrobečky, nad kostřičkami, jež ohlodali červíci, co pak skončili v zimních zásobárnách krtků.

Pak jsem ještě psal do Austrálie vojákovi, jemuž jsem opatřil v Kostelci obtloustlou souložnici po pětiletém půstu v zajateckém táboře. Nevím však, jestli dostal dopis, muselo se s tím tehdy na poštu a legitimovat se, kontrolovali, jestli zpáteční adresa souhlasí, a to já nemoh, hodil jsem jej do schránky, v dopise jsem žádal o pomoc pro utečence. Určitě to nedostal. Stejně už uplynuly tři roky od večera v pražském bytě, kdy Přema stál proti mně, úzkou gangsterskou tvář se smutnýma očima vážnou jak z hrdinského filmu, nesnášel jsem patos, jenom jsem mu podal ruku, Ahoj, a tak jsme se rozloučili (asi navždy).

Druhý den kráčelo to procesí na okraji historie, českoslovenští faráři s rudými kalichy na černých hábitech, brzo nato proměnění ve frašku (někteří. Jiní šli k zedníkům, do dolů, k černým), řezníci v cechovních krojích, zpupní a vzdorovití, ocelový den, snad pršelo, i duchovní Unitářské církve, stál jsem na nábřeží, plačtivé ženy plakaly, některé ženy pláčou ovšem snadno, ale snad už věděly, šestým ženským smyslem, že mrtvola, jež pomalu pluje Prahou, byla poslední, spíš už jen symbolická ruka opřená o prsa katů, poněkud odpočatých z válečné a poválečné žně světa, v němž rozhodují o smrti s přísnou spravedlností těch, kdož sami nejsou v nebezpečí smrti - jak snadno, jak snadno - jako bratrancovo zavytí i jiná vteřina, o tři roky dřív, šel jsem z pivovaru, kde ležela a dosud se hýbala těla napůl zabitých esesáků (snad esesáků, prostě mužů v nějakých, patrně německých uniformách) a Herbert Percy Siddell (skutečné jméno, možná ještě žije v Manchesteru) nazelenalý ve tváři řekl Don't you have a gun? Can't you get me a gun? Why don't they finish them off? (coup de grace, ale, ach, milost znali jen aristokrati, tenhle svět, vzniklý surrealistickým spářením lidojeda a strojní pušky, ji přece nezná). How can they let them lie here like this? To řekl Siddell, řezník (nemyslím to metaforicky, byl to jateční dělník), jenž pět let předtím patřil k staroanglickému hloučku na pláži u Dunkirque, zachytil se tam a střílel a střílel, dokud je nenalodili a nezmizeli směrem k břehům Albionu, teprve pak se vzdal, podle starých vojáckých kódů, z dob před spářením lidojeda s útočnou vozbou. Neměl jsem pistoli, stejně bych je nedokázal dobít, to snad důstojný pán Meloun ve mně, mé druhé já, který se nanejvýš dovedl dopouštět matrikových podvodů, jež zachránily pár židovských holek v antedatovaných smíšených manželstvích. Šel jsem tedy z pivovaru, rozložený v duši, všechna (vždycky dost malá) radost z konce války tatam - snad tady vzala počátek neschopnost jistoty - a jdu kolem hotelu Slávie a proti mně Ondra, koktavý přítel z obecné školy, pro mne černý dies irae, dies illa, vychrtlá židovka z koncentráku u Chudoby, která se v prodejně Jasy hádala s prodavačem o kus salámu, neměla přirozeně potravinové lístky a měla hlad, ale prodavač, jenž celou válku prožil ve složité hře o bezlístkový salám a v složitém fixlování s řezníky, se stínem koncentráku nad hlavou (za všechno mohl být koncentrák), prodavač tísněný směšnými setrvačnými (pro židovku, ne pro něho směšnými) strachy jí odmítl dát salám bez lístků, řvala na něho, byl v rozpacích, všichni v krámě byli v rozpacích, potom pan Bohadlo, advokát, otevřel šrajtofli (to slovo pro mne nemá socrealistické asociace) a s velkolepým gestem (kdo vidí do člověka? Hrál divadlo?

Opravdu mu jí bylo líto? Nebo obojí? A byl to proto objektivně méně záslužný čin?) dal prodavači všechny svoje masové lístky (ovšem, měl konexe na černém trhu) a prodavač pečlivě odvážil nepříliš velký kus salámu a pan doktor Bohadlo jej podal židovce, židovka se do něho na místě zakousla. Potom těla hýbajících se (snad) esesáků, a teď koktavý Ondra, obličej nepřípadně rozsvícený prostinkou radostí, myslel jsem obecnou radostí ze znovunabyté (jak zněl epiteton constans) svobody, mýlil jsem se. O-o-ženil sem se, čoveče! vydechl, jako kdyby tomu nevěřil (bylo to dost neuvěřitelné), připadlo mi to absurdní v těch dnech střílení a velkých národních pocitů, jež mně se nedostavily; konečně, duchem nepřítomen, jsem řekl: Kdo je ta šťastná? - Tu ne-neznáš. J-je to E-stonka, koktal nepřípadně blažený Ondra. I-Inžinýrka! To bylo ještě neuvěřitelnější, Ondra byl dělník u selfaktoru, proletář, školu vychodil v páté obecné, měl ještě pět bratrů, taková štafeta. Se všemi jsem postupně chodil do třídy, s jedním jsem vždycky postoupil, jeden vždycky propadl, ten, co postoupil, pak zůstal sedět, postoupil jiný a další propadl, s Ondrou jsem, myslím, postoupil ze třetí do čtvrté, z níž jsem do páté postoupil s Lojzou. Taková rodina podprůměrné IQ, Ondra navíc koktal. Teď: inženýrka!

Až později jsem pochopil, že si kulisáci z Prahy brali doktorky z Leningradu. Estonka, tím se to vysvětluje.

Nějakých deset let před námi prožila éru unavených katů, a pak chycena mezi dvě hlučné zuřivosti, nejdřív s nadějí, pak s beznadějí, pořád s noční můrou rychle vylidněné, postřílené a deportované estonské univerzity v zádech prchala před armádou ověnčenou písněmi laureátů a úvodníky poputčiků, jež věřícím přinášela velikou a šťastnou a tak dále, a za ní postupovali pilně pracující, unavení, ale neutahatelní kati (a v jejích řadách unavení chrabří vojáčci nabíhali amatérsky před rozžhavená ústí profesionálních pruských kulometů… Frontová cesta, do daleka, zdaleka srdce nám nepoleká, na smrt není pomyšlení…), před tou armádou prchala poděšená inženýrka z vytransportované a vystřílené univerzity, první tanky chrabré armády ji dostihly v Kostelci, do cesty se jí připletl koktavý Ondra, starý milý dělňas, chytla se ho, nějaký obecní úředník v nadšení revolučních (prostě: posledních válečných) dnů je oddal, získala tím (snad) československé občanství, buď jak buď, blažený a koktavý panic ji skryl v dělnickém domečku na Hadrnici mezi svých pět bratrů a sedm sester (Lojza právě umíral na tuberkulózu, ale neumřel), nějak tam přežila poměrně krátké pohostinství, jež země poskytla nejenom armádě, ale také unaveným katům (pracovali efektivně, systematicky, hbitě, to vím jistě, ne jako strašnou legendu o hrobečkách z druhé ruky, z dalekého doslechu. Už dvanáctého května sebrali profesora Okulina, Rusa, zmizel. Vrátil se až za osm let, když zmatený, ale v hlubinách srdce okoralého aparátnictvím asi dobrý Chruščov rozpustil, částečně, souostroví Gulag. V roce 1930, na jednu noc, poskytl přístřeší emisarovi, který jel se vzkazem kozákům z Paříže na Ukrajinu; chytli ho, vymlátili z něho itinerář cesty, na něm, na jednu noc, byl taky profesor Okulin), přežila to, a za krátké dva roky vykonala svůj malý wirtschaftswunder.

Opět jsem byl v Kostelci, opět jsem potkal koktavého Ondru, ale s ním se stala změna, stál na rohu náměstí v dvouřadovém business-suitu a už to byl továrník. Tedy: továrníček, ale pozval mě na víno, seděli jsme v chladné, kysele páchnoucí vinárně na náměstí, přisedl k nám Přemův jednoruký otec (legionář) a ještě dva tři kamarádi z mokré čtvrti, Ondra platil za všechny, měl už taky továrnickou šrajtofli (ale zase: zcela bez socrealistických asociací) a v ní stokoruny, nebo snad tehdy ještě byly tisícikoruny, a nalévali jsme se vínem, patrně dost mizerným, tehdy jsem takové věci neznal, a Ondra se skutečně zlatou jehlicí v kravatě mluvil o svém podniku, malé pletárně svetrů, estonská inžinýrka někde sehnala půjčku a pletací stroje, vystavovali na Veletrhu, pak přišel Únor, ale Ondra továrničil dál, zlikvidovali ho jako jednoho z posledních, tedy: ne jeho, třídní původ ho chránil; jenom pletárnu. Sotva však jeho i inžinýrku vypudili z pletárny, už zas sehnala kotce a angorské králíky, do roka nová likvidace divoké, dynamické píle a podnikavosti dcery noční můry čtyřicátého roku v Estonsku a tříleté cesty na Západ spálenými městy a zemí roztrhanou granáty, je to, ta vzpomínka, jako pomníček Renátce, dceři majitele armatur, pak přadleně, pak večerní kursistce, pak noční sestře (věčná historie mého bratrance), matce pěti dětí, manželce vězně a horníka, pak opraváře ledniček, pak účetního opravářského družstva, ach, zlatá mládeži, děti sladké buržoazie, vy věční a nepatetičtí budovatelé všech úspěšných ekonomií světa. A dnes? Ondra znovu na selfaktoru, estonská inženýrka na textilních plnoautomatech. Renátka noční sestra.

Kolem plačících žen šel průvod sokolů, orlů, študentů, plul jako umírající řeka mezi esenbáky, ocelový den.

Přema seskakoval z vlaku, plížil se křovím, v bezpečí dosáhl flüchtlingslágr. Myslím, že za mrtvým šel i malý arcibiskup, mučedník, ale kdo se na něj pamatuje? Sylva jistě ne, Sylva v Neuilly nadšeně recitující minipovídky svého divadelního šéfa, kvůli jehož divadlu a kvůli němuž se vrátila, a druhý temný věk české země je temnější, ale bez unavených katů, jenom s prudce pomnoženými fízlíky a prdelolezy, a proto Sylvy, proto hoši od bigbítu proplouvají lety, jako my jsme proplouvali, život je sladký a vzrušující, i svoboda, ač zavražděna, je možná o trošičku míň mrtvá, než byla tenkrát, možná že se mýlím, nikdy přece nebyl tak vymýcen luxus slov, ale i ten se objeví, sem tam, knihovny (soukromé) jsou koneckonců plny pozůstatků šedesátých let, z malých divadel tu a tam jejich ozvěna, divoká muzika zní naplno, na tu jsou krátcí, a země vzkvétá, nebo jen tuční, umřela literatura, ale dívky žijí, v mini od strýčků ze Západu, kdo si vzpomene na arcibiskupa. Možná se mýlím. Třeba pár zatvrzelých (idealistických? Prý se jim smějí), co jim nezaměstnaní kati dávají pár facek, co je nechávají umírat na neléčenou nefritidu, kdo se zajímá o ně? Dokonce strašné: Došlo na ně! Proč je litovat? Koho litovali oni v éře unavených katů? Ozývají se teprve, když došlo na ně. Ale jak na ně došlo? Vždyť tato doba (dokonce úplatných) fízlíků je snadná k přežití. Stačí maul halten, und weiter, weiter dienen, stačí žít v ústraní, říkat jen část toho, co vím. Co je to? Tvrdohlavost? Nafouklé ego? Setrvačnost? Idealismus? Nějaká jistota? Síla, která se vymkla z ruky? Předčasní prorokové, kající nadšenci.

Vždyť koho se vlastně týká svoboda. Opravdu všech? Nebo jen několika málo, většinou těch, co propadli luxusu slov. A ani těch ne všech: celé žánry se bez ní obejdou. Celá staletí bez ní stavěla nádherné katedrály. Je to opravdu takový rozdíl, odejdete-li z města, odkud nechcete odejít, za prací nebo na umístěnku?

Zapomínám. Zapomínám na černavé neštěstí, jež mně přinesla umístěnka, strašná skoro jak ortel vězení.

Zapomínám na Evinku, dcerunku, červené nehtíky, kvůli nim ji vyhodili z medicíny, ale dostala se tam zpátky, nebyla to proletářka, uměla to, její slasti byly utěšené a mladíci v modrých košilích, páni nad osudy, páni nad životy, páni (ne docela) nad budoucností, také rádi souložili, prosouložila se, dcerunka, zpátky na medicínu, ale prosouložit se až k umístěnce do Prahy už odmítla. Ach, velkolepá buržoazie! Chtěla být lékařkou, pro ten úmysl ochotna použít staré a ostudné metody, toho vedlejšího produktu všech diktatur. Ale stala se lékařkou, a třebaže milovala Prahu (kde se narodila, kde prožila celý život v intimním tichu nóbl bytu na Letné, z výtahu se vystupovalo rovnou do předsíně), třebaže poslušně, ale opravdu milovala rodiče (mamičku a tatíčka, skutečně používala těch deminutiv, vhodných do socrealistické satiry), třebaže milovala hedvábné punčochy a modely od Podolské i líbezné procházky v kloboučku (měla dokonce svou modistku, to už dnes neexistuje), novou aplikaci metody všech diktatur už odmítla, octla se na Dukle. Ve vesnici bez elektrického světla, v jediné místnosti, v chalupě se záchodem na hnoji, ale byla to lyžařka, vycvičená v hotelích nad Štrbským plesem, ujížděla s koženou brašnou na zádech za rodícími cikánkami. A není to historie Venkovské lékařky, ani řádu a tajemníka.

To je historie dívenky, která vážně brala pouze Aeskulapův slib. Vdala se tam, ovšem ne za tamního; taky byl z Prahy, z kožešnictví. Po patnácti letech se konečně vrátili, ona do Prahy, on do Ústí nad Labem. Dodnes tak žijí, jen pro víkendy, v pátek on rychlíkem z Ústí, den nebo dva v intimním tichu činžáku (tatíček už umřel, mamička dosud žije), potěšit se s třemi černookými holčičkami, v pondělí ráno rychlíkem do Ústí, pět nocí v lékařské svobodárně; život těch pravých budovatelů, těch, co - jak říká má žena jejich životy byli ochotni obětovat revoluci, snadná ochota.

A Lojza? Takový proletář, vyšel ze čtvrté obecné. A všechno vyžral, neuměl se bránit, pekařský tovaryš, nikdy ho nenapadlo, že z věcí se lze vylhat, že zákony jsou k obcházení. A tak ho poslali do rajchu, tam pekl chleba z otrub, noc co noc, i ve dne, v Berlíně, v Hamburku, v zóně náletů (kdo se pamatuje? Kdo ví o hrdinství letců a luftšucu?). Lojza tam dostal tuberu. Vrátil se pár dní po svatbě svého bráchy s inženýrkou; tehdy jsem si myslel, že medicína je jediné povolání, které má na světě ještě nějaký smysl, praktikoval jsem ve špitále, a Lojzu dali pod rentgen, pan primář Sumtych nám na něm ukazoval klasické kaverny. Lojza se zubil, snad mu lichotila pozornost bílých plášťů, pak jsem ho doprovázel ze špitálu, holedbal se těmi rychle zapomenutými

dobrodružstvími náletů. Půl roku, odhadl primář Sumtych, zavedl pneumotorax, aby něco udělal. Jenomže život je opravdu plný neuvěřitelných věcí. Lojza mi z rajchu psal, měl jsem vždycky talent skamarádit se s lidmi, kteří nebyli ze světa mého intelektu, a měl jsem je rád. Milý příteli, psal, předem mého dopisu přijmi srdečný pozdrav.

Mám se dobře, mistr mi přidal, už umím dobře německy. A tak. Jídla mám dost, jenom masa né, ale chleba co hrdlo ráčí. A tak. Život je neuvěřitelný vtip. Rodina z domečku na Hadrnici nejenom skrývala estonskou inženýrku, ale měla též tetu vyvdanou na Slovensko, za sedlácka, a teta měla dceru. A dceři se stal malér, zas jiný s tou armádou ozdobenou básněmi laureátů a úvodníky poputčiků. Nejstarší malér, a ani to snad nebyl Rus, a bylo jich víc. Tehdy to ještě na vesnici byla ostuda, málem k nepřežití. Někdo však dostal nápad, snad teta. O

outěžku ještě nikdo nevěděl, na budoucí matce nebylo nic vidět, v Kostelci bratranci Lojzovi zbývalo půl roku života, lepší pohrobek než parchant. Lojzu poslali na Slovensko, slavná vesnická svatba, ženich, přirozeně, netušil nic, všechno mu bylo už jedno. Ale na svatbě se hodovalo, po letech o otrubovém chlebě se Lojza nažral.

Anekdota to není. Uplynulo půl roku, narodil se pohrobek, Lojza zůstal naživu. Uplynulo dvacet let. Milí příteli, předem mojho dopisu (slovensky se nenaučil, česky zapomněl) přijmi srdečný pozdrav. Som kronikárom nášho JRD Bzinec a píšem rozné články do vyše ako páti listov, někdy aj do celoštátných. Eště ma ani jeden článok nevrátili a za všetkých som dostal zaplaceno. Mám záhumenok a pástujem si vepříka. Plynula léta, divná léta zla a dobra, asi podobná všem jiným letům všude jinde, jenom ve všem intenzivnější. Snažil jsem se být nesobecký, ne z vrozené vůle, byla to věc vůle, za vůlí ten komický velebník, za velebníkem už ne peklo, už jsem na ně dávno nevěřil. Milí priateli, prijmi srdočný pozdrav z NDR kam náše JRD usporiadalo autobusový zájazd.

Dopisy chodily s pravidelností nutkavého svědomí; snad mi Bůh pokaždé naznačil, kdykoliv jsem nabýval jistoty, že jistoty není. Tehdy, když zavřeli Geraldinku, taky dcerunku, nebylo jí ještě osmnáct, a na pět let, tehdy jsem do toho málem spad a říkal jsem si: pět let! A za co? Za nic nebo skoro za nic. Milí priateli, predom mojho dopisu… na kulturnom zájezdu v Bratislavskej opere… vepřík má už 300 kilogramov, o Vianocích ho zabijem, potom celé to svinstvo, kdy se na mě sesypali, a já s těmi nejnezištnějšími úmysly. Ale Lojza se mě dovedl zastat, nebyl to nový, orwellovský člověk, ne úplně. Posílal zprávy ze zájezdů do Bulharska, zprávy o váze vepříků. Žil jsem už za oceánem, a jeden z těch, co taky píšou, ale slova pro ně nejsou luxus, neváží je a lžou, protože co prospívá Straně, řekl Lenin, a zdá se, že lež často prospívá, aspoň tomu věří, dá-li se věřit, že věří, nějaký takový vypočítal v novinách zisk za můj román, do něhož jsem naléval vlastní krev, psal jsem jej v období krize, ve svém normálním období, zápasil jsem s textem jako stařec se smrtí, a neustále vycházely jiné romány, kritikové éry zrozpačitělých fízlů pěli na ně chválu, měli samozřejmě (asi) pravdu a bůh ví, nešlo mi o slávu, nikdy mi o ni nešlo, kdysi jsem snad chtěl přes slávu získat dívky, čistý Freud, ovšem ti, kdož nemají luxus slov, nikdy neuvěří, že jde o život, ne o peníze, o smysl, ne o fotografii v novinách, o jméno v titulcích, o život jde, a o pravdu (vím dobře, jak je to slovo otíráním vyhlazené do odporně vejčitého tvaru, ale jiné slovo za ně není), o život, rval jsem se s tím románem, neboť umění nikdo nemá v ruce, zakázali jej v tom krátkém období, kdy Sorry Tony se vzchopil k protiútoku, básník (říkají: Kupodivu dobrý. Ale dobrý básník je básník, jehož čtou, a těch je strašně málo. Seifert. Eliot. Because I do not hope to turn again, because I do not hope) na mě hleděl s rybím úsměvem, Ivan Skála. Vydat to nejde, pravil, ale my vám místo toho… druhé vydání… těch detektivek. Ne že bych je nepsal se stejným úsilím, ani kvůli slávě, ani kvůli penězům. I v nich jde o život.

A nevěděl jsem: Je to úplatek? Nebo projev, že si mého psaní cení, ale protože román nelze, kvůli cenzuře…

Myslel básník jako já? Věděl, že nejde o peníze? Po vstupu vojsk (jak tomu říkají) protestoval, ale jen krátce.

Nyní už opět vyrábí (prý dobré) rýmy o zahraničních svinstvech. A rovněž jsem nevěděl: jako kdysi podle Freuda, není to nyní dle Adlera? Nepíšu schválně, aby to nešlo vydat, mám přece odhad jako každý, kdo se v tom vyzná. Abych si mohl říkat: Je to dobré, nevydali to kvůli obsahu? Abych nikdy ani já, ani kdo jiný nezjistil, zda je to opravdu dobré? Jsem snad tak slabý, že jediná síla mých textů je v (takzvané) odvaze? Vždyť možná stačilo málo, dovedu odhadnout, několik vět ze dvou tří kapitol. Několik kapitol udělat trochu jinak. Jsou ty věty, ten způsob jak, životně důležité? Není těžší psát o věcech, které nejsou na jejich Indexu, o obyčejných věcech, o bezpečné minulosti - trápil jsem se, podivná sugesce, nejsem snad spolupracovník cenzury, snad jim schválně nahrávám na smeč, dle Adlera, nemoc, která umožní vyhnout se obávané zkoušce, podivná

psychosomatika, tak jsem se trápil, nadešel však annus mirabilis, a ještě po něm nějaký čas, román vyšel, stalo se něco jako z románu: ne že náklad desítek tisíc rozebrali za den, to bylo v té době samozřejmé, ale dopis slepé dívky, jako z viktoriánského románu, někoho napadlo román vydat v braille, a dívka četla mou historii o krásné Leoně, a jak říkají žargonem odlidštění: identifikovala se s tou zářivou dcerou Izraele ve svých věčných temnotách, pochopila staronové křesťanské poselství o manželské lásce - dopis jako ve viktoriánských románech měl rozpité písmo, snad slzami (diktovala jej mamince, možná tedy maminčinými), snad tedy jsem užitečný (jsem takový pitomý marxista, uvažuju v těchhle kategoriích), aspoň slepé dívce ze Smíchova připravil jsem chvíle snu. Slepé dívce, jako z kázání. Jako tolikrát chvíle, kdy snad boží prst zasahuje do všednosti.

Sentimentální satisfakce. A tu lžipsavec pro dobro Strany vypočítal můj příjem za román o krásné Leoně, jako by psal o defraudaci, možnost slepé dívky mu nepřišla na mysl (v téže době jiný, horší, protože inteligentní, pokusil se vyřídit Leonu jakousi snaživou sofistikou: Past na čtenáře: obratně, téměř perfektně lákám prý čtenáře do svého vidění světa, ovšem vidím jen něco ze společnosti (přirozeně vidím jen něco, říkám však všechno, co vidím). Opět se mě, jako by to bylo v nějakém mém vlastním románě, kde vždycky vystupují půvabné dívky, neboť to je můj symbol pro svět, v němž krása vždycky rychle mizí, opět se mě tedy zastala nějaká dívka z Karlových Varů, napsala dopis redakci Tvorby, půvabný dopis inteligentního člověka - ne inteligentního přizpůsobivou inteligencí autora recenze, ale těch českých čtenářek všech temných věků naší vlasti - to ještě tiskli /takovéhle/ Dopisy čtenářů, brzo přestali) a Lojza, už do Kanady, Milí priateli, předem mojho… prikládám článok akéhosi pána Ranečka… Zdá se mi, že ten súdruh Ti iba závidí úspech. Však keby on vediel zarobiť peníze, také by zarobil. Ma práve otískli stý článok, ktorý tiež prikládám. Za minulých pátnást let už som zarobil vela 5000 korún za svoju literárnu prácu. Nie je to tolik, čo Ty, milí priateli. Ale kto by si bol pomyslel, v Kostelci, že aj já, aj Ty budem spisovatelia? No, a jak Ty sa máš v dalekej Kanade? Letos, ako každým rokom, mám vepríka, do Vianoc bude mař takých 400-450 kilogramov - i to je součást domova, lžipsáči ve prospěch věci Strany, inteligentní posluhovači (jednou, v době zrozpačitělých fízlů, se posluha spletl, nebo v něm propukl nahromaděný vztek na nutnost ohýbat inteligenci ve prospěch Strany, a napsal paján na sbírku mého přítele, která jako generální bas měla verš A zatýkání všech. Po vstupu se zas rychle vzpamatoval). JRD Brinec oslavilo dožínky, psal můj přítel Lojza ve své sté literární práci. Letos, jako aj iná léta, shromáždili sa členovia JRD a tak dále. Ale ani jedno lživé slovo, ani slovíčko. Dokonce ani úlitba bohům od pěstitele vepřů, od otce dcery nejmíň tří otců. Taky to je skutečnost tam, kde už nejsme. Ota řekl: Tak žádali exhumaci, aby mohli syna přepohřbít, když ho rehabilitovali, ale řekli jim, že exhumace není možná vzhledem k pokročilému rozkladu a okolnosti, že oběšenec Syrový je osmý ve vertikální řadě společného hrobu. Z těch těl roste tráva, v té trávě jetel, pokosí ho, skrmí vepříkům, pak je zabijou.

Šli v průvodě, zatvrzelí, vzdorovití, vlekouce za sebou historii, již vylíčili skoro všichni velcí spisovatelé éry před příchodem katů. Vládly jim peníze, ctnosti se vázaly k rodině, každý pro sebe, pokrytci, hurávlastenci, schopní snad i zabít, jistě propustit, nechat hladovět, jen aby udrželi podnik, - ale taky nepochopitelně tolerantní (vidíme to přece v zemi jejich posledního útočiště, v zemi - myslím si - snad právě proto naděje); tisíce spisovatelů popsalo jejich černou duši, jejich malé, přízemní, zavilé dušičky, a všechny ty smolné ortely nad měšťákem, nad systémem kupců a podnikatelů (čachrářů a vykořisťovatelů) vstoupily do literatury, jsou to tzv.

triumfy lidského ducha a umění; prokázaly, že kořenný omyl je zevšeobecnění: jsou-li, zatvrzelí, vzdorovití, živým pomníkem zla, jsou zároveň i pomníkem podivného dobra; symbiózy dobra se zlem. A jejich specifické dobro zvané svoboda (oni je přece přivedli na svět, jím rozbili feudalismus a principy závislostí, citoyens, měšťáci, čachráři, podnikavci) rostlo, roste. Nikdo nikdy nikde nebyl tak svobodný jako občan tohoto posledního útočiště. Jistě, na Bowery dnes jako za časů Stephena Cranea ožralí ubožáci leží na chodnících, strašlivé trosky bez lidské budoucnosti. Jenže ti, kdož ponechávají Bowery Bums jejich osudu, stvořili systém, v němž lze ukrást a prodat tajemství armády a stát se hrdinou dne, lze vrahům dodat zbraně a stát se hrdinkou dne. V takových dimenzích se tedy pohybuje duše buržoazie: šlo o to pomoci Bowery, ale ponechat soud, jenž osvobodil Angelu; o to šlo v našem koutě světa, a zatím - vertikální hroby; dobře, už minulost. Ale šest let za šíření citátů z Ústavy -

ach letáky zemí buržoazie! Ty jejich podzemní časopisy (ti Nixonové v podobě nočníků!), smrt současné literatury, stařičké matky exulantů před místním bonzem: Tak pozor, soudružko! Když budu chtít, pojedete -

když nebudu chtít, nepojedete! Hovado, které si snad skutečně myslí, že se do něho vtělil sladký socialismus.

Smrt literatury. Úplatky. Pokrytci ze všech. Smrt románů. Malé dušičky, fízlounské dušinky. Smrt her, smrt Eliotů. Nepracovití, nepodnikaví, poslušní, neboť jedno vědí jistě: jejich sladký socialismus závisí na jejich poslušnosti. Smrt literatury. Jejich dobro je cele materiální. Lepší (poněkud) nemocenské pojištění (prý); lepší (poněkud) zajištění ve stáří; placená mateřská dovolená (ovšem, muž uživí ženu v systému kupčíků). Několik takových (částečně sporných) bodů - ale ta nemateriální dobra měšťáctví? Ty nádherné knihy? Život literatury?

Ty soudy? Ty věznice s televizory v ohnisku pozornosti všech? Svoboda jít, nejít, říkat, neříkat, uchlastat se na Bowery a napsat Americkou tragédii? Jaká ekvivalentní dobra poskytuje naše země éry fízlíků?

Demagogie. Ne, já vím i o těch pracovitých, upocených aparátčících, co mravenčí na zlepšení systému dřív katů, dnes fízlounů a nepoznali nikdy nic jiného, opravdu věří, že tohle tady je lepší (a není? Dělníci v lážoplážo fabrikách, zajištěná místa, ošetřovny, závodní kantiny - srovnej s ocelárnami v Chicagu, kde lepší je snad jen plat; anebo snad i jiné věci, je-li člověk mazaný, ví-li, jak převézt pojišťovnu; je-li však jen přiboudlý dělníček, lepší je zase asi jen plat) a ty obrovské kaluže krve snaží se vytřít hadříčky individuální pomoci; smrt literatury snaží se přežít jako suspended animation, až konečně přijde Godot Utopie, ti drobní, prostoduší, upocení aparátčíci, okresní funkcionáříčci, ti drobní hodní faráříčci doby temna a inkvizice, co zachraňovali (zachránili?) pověst Církve svaté; jak je to absurdní: typický hrdina socialismu: funkcionář, jenž vlastně proti příkazu bdělosti nezlomně věří v poctivost fízly označeného klassenfeinda; ten nejindividualističtější z hrdinů, prosazující maličkou individuální pravdu proti omylu Veliké Pravdy Strany? není to absurdní, a není to to jediné pravdivé (i když ne typické a i když bez happyendu) na socrealismu? Tedy o těch vím. Ale když oni nejsou nic než drobní faráříčci éry Svaté Inkvizice. Jednou se srotili, vzbouřili, vedeni jedním takovým faráříčkem, jmenoval se Saša.

Sašenka. No, rozjely je tanky. Ne všechny. Jistě, mnozí zbyli, jistě se snaží. Co je to však za systém, jenž sublimuje dobro postavou Velkého Individualisty: Funkcionáře s Lidským Srdcem, namísto Stranického?

A snad mají pravdu. Což není tenhle svět tak často světem paradoxu, absurdity? Možná že k Utopii Svobody (jaká už je tady a nyní v Americe) skloubené s bezstarostnou existenční jistotou (jaká bývala v klášteřích a jaká je v armádě v míru a ve fešáckých kriminálech posledního útočiště kupčíků) a obydlené velkými dušemi bez sobectví, pokrytectví, bez malosti (jaké snad žijí - tu a tam - už dnes a vždycky žily mezi námi) vede cesta přes ty hrobečky (neměly být, ale stalo se; cestu kvůli nim neopustíme); možná že ji vroubí kordony těch fízlíků, možná že je vykolíkovaná těmi příkazy, zákazy a rozkazy, možná že ji ochraňuje zrůdně hypertrofovaný Lenin: mravné je to, co prospívá Straně (vražděte tedy, Arabové a Židi, své mladé muže: co prospívá SSSR… největší zločinec dějin je Žid Kissinger); možná že i umožňuje smrt (suspended animation?) literatury (alespoň současné, kritické ke společenskému a lidskému statu quo; radikálně kritické. Zdá se mi, že ta, co přežila, co skutečně -

snad pohnula něčím nejen v literatuře, ale - snad - i ve společnosti, nikdy nebyla jiná. Jistě se mýlím. Což nebyl Shakespeare úlisný přidavač se na stranu vítězů? Ano. Ale šel velkolepě ke kořenům života, i když status quo Anglie velebil úlisnými verši. Jeho věk - počátek éry kupčíků - mu to dovolil. Moderní diktatury, také rozkazující pěstitelům slovního luxusu přidat se na jejich stranu; jít velkolepě ke kořenům života nedovolují. Zdá se mi, že ne. Pečliví, čmuchaví fízlíci fízlují i v textech historických her, detektivních románů. Všechno může být jinotaj); taková je možná cesta do Utopie - proč ne? Podstatou světa, snad, je paradox (credo quia turpe, amo quia absurdum. Ano? Je možno milovat Velkého Malého Funkcionáře, toho bůžka z aparátu Strany, jako

Tertulián miloval sladkého, pověrčivého, někdy zlostného Krista, jenž ale pravil: kdo z vás je bez viny, - té Strany, jež je a vždycky byla nejpohotovější házeč kamenů? Ani přiznat se nedovedla bez házení kamenů. Jako Církev svatá. Dovede to někdo? Nějaká právnická osoba?)

Vede-li však tahle cesta do Utopie, potom Utopie pochopí (musí; nebyla by Utopií), že jsem nemohl jinak.

A nemohu jinak. Snažím se sloužit paměti Utopie. Jiní ať dláždí její cestu. Stejně si myslím, že nebýt těch, kteří se snaží tu nelidsky rovnou cestu ohýbat, nebo ji i přehradit, ta rovná cesta by minula cíl. Zdá se mi, že pravdu má dialektika (řeči o antago a neantago, dobrého s ještě lepším, jsou dekadencí dialektiky, poklesem k sofismatu, jako na úsvitu naší civilizace: želva je rychlejší než zajíc: od velikosti Herakleitova sporu ohně a vody k malosti sporu o andělích na špičce nože.)

Vrátit se k příběhu? Měl bych. Ale není mi asi dáno umění říct všechno, co vím, všechnu svoji nejistotu, čistě jen příběhem, jak se to učí v kursech prózy, jako ji říkali Balzac, Dickens, Tolstoj, Dostojevský (říkali? Čistě jen příběhem? Všechno, co věděli?). Možná že víme už příliš mnoho, víc, než věděli oni, už to nelze doslova přeložit do příběhu (anebo: není mi tolik dáno). Pokusil jsem se (Mirákl) a je to snad (téměř. Téměř?) celý repertoár mých možností: lidé zevnitř (já, mně podobní) a lidé z vnějšku (všichni nejá), charaktery kulaté (Liška) a ploché (Bukavec, Bukavec?), ze života (Ponykl) a z literatury (pan Kohn. Pan Kohn?); chcete-li: kladné (Ivana Hrozná), a chcete-li, záporné (vrah Bárta; ne, k němu nejsem s to cítit sympatii); charaktery, které miluji, a nejsa patetický, neumím milovat než skrze směšnosti: v nich, zdá se mi, je lidská tvář (básník ovíněných divánů, páter Doufal, sladká Suzi, krásná Sylva); charaktery, nad jejichž osudem pláču; a: if you see me smiling, I'm smiling to keep from crying (Kopula, pan Pohorský); charaktery, které obdivuji pro to, co jsou (sestra Udelína); charaktery, které obdivuji pro to, co vědí (Dr. Gellen); charaktery, které respektuji, neboť oni nestvořili svět unavených katů (Očenáš); charaktery, které respektuji, neboť se snaží napravit (Vrchcoláb): charaktery, které mám rád, neboť se nezměnily (Kocour, Fikar). Repertoár postupů: logika, anekdota; pečlivé skládání pramínků děje k pointě (dívenka s useknutým nosánkem; cesty pana Kohna a Sylvy a Dannyho, setkavší se v pohraničním lese; ten rozvinutý gag, ten tribut starým mistrům moudré grotesky), jak říkají tady: skilful plotting; satira, kontrast, jeremiáda, do níž překládám Terentiovo Homo sum, nihil humani (ta mše ve Vincentinu v horách, pod bonboniérovým nebem pana Řeřichy); bonmot, wisecrack (miluju wisecracky: hrůzostroj revoluce… a tančili na něm srbská kola, případně jiné tance národní); a ano, správně, není to cynismus - jedno vím jistě: cynismus není nikdy ve slovech, je výhradně a vždycky (ať je to pleonasmus; umění slov je na něm založeno, ne na gramatice) v činech. Ale jak některým lidem dvacet tzv. sprostých slov překryje čtyři sta stránek vyznání lásky životu!, je to zarážející, (pro mne) neuvěřitelné. Jak takový důstojný pán (ne velebný pán Meloun, ani velebný pán Doufal, ani ten Dp., co Zbabělce přirovnal k přiznání ve zpovědnici), popíše tucet sloupců, aby dokázal, že vztah Dannyho k Ireně je čistě materialistický, fyzický (myslí přece pořád na její ňadra, stehna atd., v nejlepším případě na pusu a oči), a tedy nedůstojný člověka a křesťana, a dokáže přehlídnout tu klíčovou scénu (miluju klíčové scény; klíčové věty; celý smysl mých poselství - nijak závratných, dost všedních, doufám ale že lidských -je ukryt v těch snadno přehlédnutelných větách, ve větách, jež snadno přehlédnou profesionální orátoři doprava doleva v celé škále: taková věta - několik vět - je ve Lvíčeti - týká se socialismu, jiná lásky - i v Tankovém praporu -

socialismu - i v Legendě Emöke - toho, co nám umožňuje žít - (Graham Greene ji nepřehlédl), i v Bassaxofonu -

podstata umění - a tak dále, tady tu klíčovou větu o Ireně, a o lásce: … a já jsem zoufale myslel na její tělo a cítil jsem, jak je nesnesitelně horké a živé a jak ho miluju, ale najednou ne už jen pro tu slast, protože tu mi stejně odepřela, ale pro ten život v něm, pro to, že to byla Irena, i pro tu její třeba pitomou, ale živou a ženskou ztrápenou dušičku… Pokusil jsem se. Dal jsem tam vše, co bylo v mých silách (vše? Člověk je vždycky trochu líný. Anebo spíš si zoufá. Myslím si, že většinou je to tak. Pracujete na textu, zdá se vám o něm v noci. Pocit osciluje mezi: Sračka, a: Snad to de. Jsou dokonce pasáže, které vám pořád připadají krásné, a když je po sobě čtete, jak to řekl John Wain: I wrote this? Impossible! I cannot do a thing like that. It must have been someone else. Ale většinou jsou to jen pasáže, wisecracky, drobné formulace. Nikdy, skoro nikdy, celek. A pak se dostanete k bodu, kdy to prostě vzdáte. For better or worse, it has been done. Zde stojím, Bůh mi buď milostiv, nemohu jinak. Dáte to vytisknout). Takže snad vše, co bylo v mých silách. Pokusil jsem se. Jestli budu žít, zase se pokusím. Nechci si stěžovat, ale úplně lehké to všechno nebylo. A taky to nebylo bez (dost krátkých) chvilek radosti.

Raději však tedy příběh: týká se Přemy. Vysílačku tenkrát nenašli. Nenastala ještě doba katů: zatýkající éra přicházejících katů je pouze zdědila (brzy se jich zbavili) ještě z doby Dr. Mejzlíků. Přišli, počali divadelně (velice silně) bušit na dveře (také nepřišli v noci), hlučnými hlasy volali (skutečně: slova jsou autentická, opakoval mi je jednoruký legionář pan Skočdopole): Jménem zákona otevřte! Přicházíme zatknout Přemysla Skočdopole! Vytrvale bušili, dokud Přema nevyskočil z okna a jednoruký legionář nepřišel otevřít. Přema, v okamžitém pominutí mysli, vzal s sebou letáky s jakousi poněkud debilní výzvou k národu (Kostelecký manifest; teď se tomu říká manifesty), kterou jsem sepsal na jeho žádost, a v pokoji zanechal vysílačku. Před domem vrazil do Bendy, ten ani nebyl ve spiknutí, jenom kamarád, předal mu letáky: Spal to! A v kalhotách a v košili k nám. Bušícím pak bylo otevřeno, ale nedozvěděli se (neptali se na to), že Přema má pokoj se zvláštním vchodem. Prohlédli tedy byt, nenašli nic, vysílačka bvla v šatníku v pokoji se zvláštním vchodem. Ale jak prohlíželi, protože to bylo ještě před érou unavených katů, přemohla Bendu zvědavost; neměl - nikdo tehdy ještě neměl - zkušenosti z pozdějších zatýkání, a jak zatýkači slídili po obvyklých skrýších, doufajíce patrně, že nic nenajdou, Benda si přečetl můj debilní manifest, rozmnožený asi ve stu exemplářů na ručním cyklostylu ještě z Protektorátu Böhmen und Mähren, odešel s ním domů (bydlel za rohem), manifest strčil do kamen a podpálil, a přemohla ho zvědavost. Zaklepal, ale místo jednorukého legionáře otevřeli mu zatýkající. Je prosím doma Přema Skočdopole? Co mu chcete? A už to šlo. Zdědění uvítali záminku k opuštění bytu zjevného povstalce a k prohlídce bytu patrně nevinného. Jenže při rutinním nahlédnutí do kamen nalezli špatně spálený manifest (moc jsem mu nevěřil; doufám, že to byl můj jediný text, který jsem napsal bez plného přesvědčení; bane, lhal bych, psal jsem i jiné, později, ale - skoro - vždycky metodou zaštítění, abych pomohl na svět něčemu, co za to stálo): A pak: zrada vlasti, nebo v mém případě zrada politického přesvědčení, ostatně v mém případě značně nepřesvědčeného, je vždycky míň než zrada kamaráda, a Benda zatčen, propuštěn (snad na kauci, snad to ještě existovalo), pak odsouzen na osm měsíců (před érou unavených katů byl měsíc ekvivalentem roku), nástup trestu odložen, poslední den před nástupem, to už byl Přema někde (nevěděli jsme kde) ve flüchtlingslágru, jsme strávili na plovárně zvané Jericho (vystavěl ji nějaký židovský architekt: bylo to nejkrásnější místo na světě; taky taneční terasa, malý Barrandov; občas tam chodila Irena a já musel co chvíli skákat do bazénu: prudká panická touha vytváří vlhkost, neubráníte se jí, musel jsem mít plavky neustále mokré, aby si Irena nevšimla té vlhkosti, měla fantastickou cleavage ve výstřihu plavek, nemohl jsem si a nebylo mi pomoci), Benda chmurně roztažený na opalovacích prknech, ponuře meditoval o nadcházejícím výkonu trestu (když se v květnu vrátil - nastoupil v září - zase jsme leželi na těch prknech a řekl mi:), totiž: hlavně se bál zesměšňujícího ostříhání dohola (První, čeče, sotva vlezu na ubikaci: Prsk! Trha do zubů! Špatně sem se zahlásil - to už začínala éra bijců v chrup a unavených katů), neboť to zesměšnění prožil: za války, jenže tenkrát dobrovolně, pokud vůbec něco konáme dobrovolně. Plešatěl, jakýsi znalec folklóru poradil ostříhat dohola. Zaručený prostředek. Benda to podstoupil.

V nejparnějším, dusném kosteleckém létě chodil v klobouku, jenž mu schválně byl velký, aby zapadal až na uši, a musel si ten rok odepřít rozkoše Jericha. Do kina - byl vášnivý polykač hollywoodského a vůbec každého takového jedu - se plížil až po zhasnutí světel a vyrážel ven, hned jak se objevil KONEC: ve fabrice (byl kovosoustružník, což mu však u soudu nepomohlo, soudili ho ještě před érou třídních původů, která pak dva roky nato zachránila Otu před provazem) chodil v čepici. A stejně zplešatěl. Zelinář dostal dva roky, nápravné zařízení ho nenapravilo, když se vrátil, odstěhoval se z Kostelce. Proč? No proč, čeče, že se tak blbě ptáš!

vysvětlil mi po letech. Přece ta vostuda: bejt zavřenej. Nesnes sem to. Tak byl zatížený nenapravitelnými a buržoazními předsudky, a samozřejmě: s živnostenskou pracovitostí oněch jediných skutečných budovatelů všech úspěšných ekonomických systémů se přeškolil na elektrikáře, když jsem s ním mluvil naposled, za časů milého Sáši, byl už vedoucím Elektry, chodil v business-suitu (nevěděl, že se tomu tak říká), dařilo se mu dobře.

Ti vepříci, ty možnosti k nápravě, ta věčná, nezničitelná buržoazie, činorodost světa (zdá se mi, že v éře unavených katů ztratila všechny své špatné vlastnosti, popsané klasickými veterány literatury, ale popsat dobré éra katů ani éra fízlů nedovolila, nebo nebyli velikáni literatury; špatné vlastnosti, zdá se mi, zdědily povýšené kádry, nebo ti, kteří se stali kádry; nová třída, ale ne nová buržoazie. Generalizace, já vím. Ne všichni, ale dost.

Jistě někteří.). A vysílačku jednoruký legionář rozmontoval, a v noci ji přes sousední střechu odtransportovali pryč a po kusech naházeli do Ledhuje. Nalezena nebyla nikdy.

Takový je to příběh. Obyčejný. A co mu předcházelo? A co následovalo? Tam vás asi nemohu vést. Nemám trpělivost. Předlouhé večery na kosteleckém korze, nekonečné večery panické nesmělosti, tažení po zoufalém chodníku, kolem tisíce krásných dívek. Nikdy žádnou neoslovil. Byl takový produkt ženské mystiky, jak je vytvořila viktoriánská éra kupčíků a mravnosti. Jenom toužil, neměl mou žvanivost neměl nepřemýšlivé a sebejisté draufgängerovství zelináře, toužil, kouřil, korzoval (a ještě dnes, to jest až do doby, kdy jsem z té země odešel, Benda, jeho pard a druh, dosud svobodný, dosud krouží po tom zoufalém korze, v neděli po mši -

ale velebný pán Meloun je už na pravdě jistě boží -, od spořitelny k hotelu Granada a zpátky, vychcat na veřejném záchodku v rohu náměstí, zpátky ke spořitelně, k hotelu Granada, zpátky, pak se ulice pomalu prázdní, blíží se poledne, všichni odejdou na nedělní oběd. Tuhle poušť Benda nikdy neopustil, ani ve svých padesáti -).

Přema ji opustil. Korzovali jsme tak každý den, dlouho do noci. Často s Rosťou, malířem, dávno před Tolkienem vymyslel si Rosťa neexistující říši s neexistujícím jazykem obydlenou neexistujícími hobbity, napsal její dějiny, nakreslil její mapy - to vše je pryč. I ty smělé, propracované plány, jak polapit dívky do sítě mladistvého prasáctví (nevinného: jenom líbačky, dotyky, velice amatérské pokusy o soulož, velice obtížné nakupování prezervativů, Máte - kartáček na zuby? Máte - zubní pastu? Hele, dostaneš korunu, když mi pudeš do drogerie koupit, tady to máš napsaný na papírku. Zlomyslný drogista mi po klukovi poslal kartáček na zuby), jak polapit cudnou Irenku a ještě cudnější Marii. Popsal jsem to v Prima sezóně, a zrazuje přátelství (zrada kamaráda se nevztahuje na pokus přebrat mu milenku, stejně jen platonickou v těch dobách státního reálného gymnázia), vyprovázíval jsem Rosťovu Marii, když chodila pozdě večer z hodin klavíru, a neutuchajícím přívalem slov jsem do voňavého vzduchu letních a zimních kosteleckých nocí žvanil básně v próze, o tolik lepší než ty, co jsem je doma vyťukával na stroji v rýmech; Marie poslouchala, byla to krásná, ale nepřístupná, jako jahoda sladká, ale nepřístupná dívka (a má už dceru, taky takovou jahůdku), velice katolická dívka, ale i katoličky o sobě rády poslouchají. „Žvaníš, Daníčku,“ bylo její heslo, taky jsem jí pak ty krásné a, ach, tak pravdivé žvásty mládí psal v dopisech skutečně růžových (Kde asi jsou? Kolik kosteleckých holek z nich mělo legraci? Jestlipak z nich měla legraci taky Mariina jahůdka?), odesílal jsem je poštou. Bylo mi úplně šumafuk, že je Rosťova. Byla všech.

Je celého světa.

Ale o tom o všem jsem napsal příběhy, a tohle je jiný příběh. A přece: nikdy se mi to nepochybně vůbec nepodaří napsat, Marie však je pro mne portrét, jaký by uměl namalovat pan Řeřicha, kdyby pozadí mu namaloval Rembrandt. Pozadí je temné, Marie je v oslnivé tůni světla, její velké, růžové, červené rty jako jahoda jsou v oslnivé tůni bílé tváře (Marie byla běloška; úžasně světlá krásná blondýnka). Městské divadlo, kde se odehrálo drama basového saxofonu (skutečně se odehrálo, to není fikce), krásná secesní budova, kam jsme znali cestu zadem do provaziště a dívali jsme se zadarmo na zájezdová představení (jednou se Benda, myslel si, že chytře, skryl za kulisy, dávali nějakou konverzačku a hlavní půvab byl v tom, že hrdinka se každých pět minut objevila na jevišti v jiných šatech. Technicky to prováděla tak, že na sobě měla jen punčochy a podvazkový pás -

podprsenku ne, protože některé šaty byly večerní róby s úplně nahými zády - a každých těch pět minut elegantně plavným krokem vyšla za kulisy, tam z plavnosti /co to je?/ přešla v zběsile zrychlenou grotesku, shodila ze sebe jedny a hodila na sebe jiné šaty, připravené na pohovce za scénou; garderobiérku neměli, byla to chudá společnost. A když tak poprvé plavně vešla do zákulisí a počala ze sebe shazovat šaty, všimla si ve tmě mezi provazy kulaté tváře: Benda, přiklopený velkým kloboukem až na uši, léčil si zrovna pleš. The show must go on, i vyplázla na něho pouze jazyk, jak se to tehdy dělávalo, a poskytla mu požitek pohledu na svá velmi pěkná ňadra v průběhu prvního dějství - hra měla jen dvě celkem desetkrát. V přestávce se chtěl Benda vytratit, ale chytla ho, zatáhla k sobě do šatny, a tam mu zlomyslně dala volňásek do proscéniové lóže, kde Benda poprvé /a naposled/ za dobu své léčebné kúry sundal klobouk z holé hlavy a zářil odrazem jeviště. Po představení s ním šla do baru, ale byl tam taky její partner /a zřejmě milenec/, nic z toho nebylo, vyprchalo to do neurčita. Bylo to nejblíž, jak se ten milovaný panic z korza dostal kdy k ženským prsům. Nevyteks, čoveče? zeptal se ho draufgänger zelinář. Si piš, čeče, pravil Benda a začervenal se, byl cudný). Toho odpoledne jsem ale byl v provazišti čistě jen proto, že dole ve vinárně zkoušel náš jazzband, a někdo řekl, že na jevišti má zkoušku zpěvácký spolek Hron na večerní koncert, kde pohostinsky bude vystupovat Eduard Haken. Šel jsem tam čistě jen z lhostejné zvědavosti, s Bennem a s Lexou, zpěvácký spolek ani opery mě nezajímaly ani v nejmenším, má hudba zněla meluzínou luncefordovských saxofonů. Ale už jak jsme stoupali po točitém schodišti, zazněla ta melodie, luncefordovská, zdálo se mi, že docela swinguje, líbezná, nezapomenutelná (tak jsem poznal Dvořáka; tak jsem si uvědomil, že nejvyšším uměním v hudbě, nebo snad prvotním, základním, je klasická krása úplně nahé melodie), Květiny bílé po cestě, po cestě všude kvetly, zpíval to sbor neskutečně krásných dívčích hlasů (asi smíšený sbor, ale v tom věku jsem slyšel vždycky jen ženské hlasy, totiž: ve sboru jsem je automaticky izoloval) a v něm, s ním, proti němu v nejlíbeznější dialektice (kontrapunktu; starý Maestro Dvorak, jak mu tady říkají, v životě možná neslyšel slovo dialektika; jistě ne v jiném než antickém smyslu), prostě v protihlasu nádherný hlas Hakenův jakoby ze sametem potaženého dubu, Na vodách bílý leknín sní -. Vystoupili jsme ze šachty schodiště a otevřel se mi onen Rembrandt rámující pana Řeřichu, ve výřezu vysoké tmy provaziště vykrojená světla, lagůnka dívčího sboru, uprostřed vysoká postava basisty a uprostřed lagůnky zlatými kadeřemi (jistě v nějakém dobovém naondulování; Marie na sebe dbala) orámovaná bílá tůňka Mariiny tváře, v ní jahoda krásných dívčích rtů šestnáctiletého mláděte, byla to od té doby jediná moje estetika. Nemeškej, hochu, k milé spěš, dorosteš záhy v muže, nemeškal jsem, spěchal jsem, leč v muže jsem nikdy nedorostl; jsem umělec, někdy špatný, většinou průměrný, někdy možná dost dobrý, ale vnitřním ustrojením umělec, tedy panic; neexistují umělci, kteří by kdy přišli o panictví téhle vize, té jahůdky mladých úst v alabastrové tůňce dívčí tváře, v té neposkvrněné lilii mládí; zpátky až tudy pojedeš, pokvetou rudé růže, rudé, ale ne: oni je věšeli. Přitom se nekrvácí, přitom se zelená, jazyk vyhřezne z úst, napuchne, zčerná, dostaví se ďáblova erekce, jakoby na potvrzení starých pravd o podstatě oběti černé mše. Jeden voják (tedy: bachař) revoluce si vymyslil takový revoluční vtip: občas jim řekl: Připravte se. Dnes bude poprava. A dal jim štětky a břitvy, a nechal je oholit, nechal je v děsu těla myslet na poslední věc duše, člověka, pak řekl: Poprava byla odložena na zítřek. Revoluční vtip bachaře revoluce, který měl that beautiful detachment and devotion to stern justice of men dealing in death without being in any danger of it. Hemingway: tohle je střed jeho díla, přesně zformulovaná základní pravda našeho století: kdyby nebyl napsal nic jiného, zůstal by stejně v literatuře jako Shakespeare (jeho velikost je taky v několika takových základních formulacích, ne v nudných dějích jeho nesmyslných her). Tkvěla ve mně už od let protektorátu, a potvrdila ji ta procesí přísných, a potom trapně posraných, na začátku K. H. Frank, likvidující Lidice, a později pod šibenicí toužící odjet na Baleáry, pak ty davy volajících Oběsit! Oběsit! v čele s básníkem Skálou (psům psí smrt), jenž po mdlém protestu opět se posral do svých (prý dobrých) rýmů (nevytýkám posranost, ta je lidská, ale odporné je mi dealing in death without being in any danger of it, které je nelidské, jímž se vyznamenali čeští básníci, humanistické spisovatelky a bývalí gestapáci, o to hlučnější, čím víc se hlukem snažili uniknout vlastní možné šibenici). A pak, jednoho dne, holili se doopravdy.

Takové všelijaké jsou lidské situace našeho světa. Ten bachař revoluce? Dvě možnosti. Buď ho vyhodili za tzv.

nedovolené metody, a pak působí dnes v nějaké civilnější funkci, jistě, jak tam říkají, je z něho zdravé jádro Strany (pověstný - píše o ném London - Kohoutek byl za ty metody na rok zalígrován, a hned po propuštění dostal už funkci v čs. pavilonu v Bruselu 1958, který pošramotil kariéry tolika umělců, co se na něm podíleli).

Nebo ho nevyhodili, je dnes kapitán, vyslýchá (velmi korektně) Vaculíky, přijímá všivé zprávičky fízlíků éry fízlíčků.

Neboť tohle je éra fízlíčků, fízlounů, potopili se i pod hladinu řeky anabáze osmašedesátého roku. Ach, raději bych zůstal u té svítivé výseče ze tmy, u té Marie mých sedmnácti, ale chvilky ryzí, základní krásy jsou - a snad mají být řídké. Je namalována na příliš tenoučkém plátně konzistence pavučiny, snadno se potrhá. Rosťa, malíř, ji zachytil. Jeho nejlepší obraz: Marie. Ale když jsem se v květnu 1945 stal redaktorem svazáckého (tehdy to nemělo ještě pozdější asociace: nebyla to partajní filiálka) časopisu Slovo má mladý severovýchod, a protože jsem ten obraz miloval, uveřejnil jsem jeho pouze černobílou reprodukci hned v prvním čísle, a nazval jsem obraz ne Marie, ale Idea. A doprovodil článkem o Umění, jež, podle mě, spočívá v Kráse, ano, obojí velkými písmeny. Přišel nevrlý dopis z Ústředí SČM v Praze. Já na koberečku. Poučen, v tom raném létě 1945, že Umění nespočívá v Kráse, ale v Třídnosti. Slovo „třídní“ se mi do té doby asociovalo pouze se slovem „kniha“. Potom už ne. Poučili mě též o Třídním Boji a myslím že i o Diktatuře Proletariátu. Mě, který právě prošel taky nějakou Diktaturou, a ta zakazovala jazz, a který měl v hlavě Ideu, jež měla dvě jména: Irena a Marie (vlastně čtyři; ta druhá dvě byla zcela nehmotná: pouhé světelné obrazy vržené na plátno - Judy a Deanna). Vrátil jsem se do Kostelce. Ne, tedy už ne o Marii. O věku fízlů, o jednom takovém - ale zpět k příběhu. Mohl bych samozřejmě domýšlet, pentlit, dramatizovat a dialogizovat. To je řemeslo (někdy mám dojem, když čtu kritiky, že jsem jediný, kdo je nepodceňuje). Ale pro smysl tohohle textu je důležitý jen závěr příběhu, nikoli narátorské efekty mezi začátkem a koncem, v závěru doufám nalézt trochu málo jistoty v oceánu své nejistoty. Mohl bych holý, paradigmatický příběh tohoto věku opentlit hypnózou atmosfér, zcela vymyšlenými (ve skutečnosti z podvědomí přečtených morzakorů na úroveň krásné prózy transponovanými) dialogy, právě tak jako bych se mohl takzvaně vžít do jahůdky Marie, neboť vzory jsou četné, přečetné, přešlé do podvědomí a přeznámé, neboť lidé jsou věčná repríza, konaná dle společného libreta, pouze, jak praví génius lidu (vždy nemravného, ano, vždy nemravného, alespoň v zemích křesťanství, kde se to nesmělo, ne možná v krajích erotických bohů), jedni jsou dole puklí, jiní tam mají ocásek; vžívání je zase jen transformace, využití naší přirozené androgynie. Jahůdka Marie byla však, a proto zůstane, jen obraz, a beauty that is only skin deep, celý krásný kostelecký svět (i ošklivý vnější svět) je toliko skin deep, ale pod kůži mu nevidím, nikomu nevidím pod kůži, proto vždycky jen zvnějšku. Jenom popis a dialog a ichforma. Jistě: někdy er, ale tu pak obyčejně On jako vypůjčené oči Ich; ne důsledně, bohužel bohudík? - člověk se technice učí, intenzitě života (a tedy opusu) odnaučuje: Tankáč, jak tomu dítku zoufalství a nemohoucnosti říkají ve znormalizované lidové armádě, mohu-li věřit anonymním lístkům (ne že by se mi líbilo takové slovo, ale není v něm snad kousek krátké a smrtelné nesmrtelnosti, promění-li neznámí čtenáři, pro něž jsem to taky psal, titul v argotický neologismus; smím aspoň na chvilku doufat, jako Čapek, že jsem snad napsal román, jehož každý výtisk koloval z ruky do ruky… poznamenané těžkým životem až… se u všech výtisků ztratil titulni list a nikdo nevěděl, kdo to napsal! Bylo by také zbytečné vědět to, neboť každý… tam našel sebe sama? Výňatek z anonymního lístku: Jde z ruky do ruky, salátová vydání se opisují jako samizdaty, jsou na pokračování. Není kasáren, kde by nebyl Tankový prapor, ať politrukové sebevíce řádí a dávají přistižené čtenáře do samotky, nic to nepomáhá, kasárna jsou Tankovým praporem zamořena. Praporní a plukovní písaři a personál v účtárnách opisují pasáže z Tankáče a byli přistiženi i vyšší důstojníci, že mají tyto „škváry“ po kapsách), tedy Tankáč samozřejmě nedůsledný, ještě i report o myšlenkách několika osob, za něž nemohu ručit.

Ale byl jsem mladý, neuměl jsem (techniku, spíš jsem uměl život), nepoučený, neznal jsem, pamatuji však zoufalství na chatě Martinovce v Krkonoších, na zvětralém balvanu omámen vůní kleče, samoten, osamělý (Lizetka měla jiné), psal jsem Fučíkův odznak, překrásné hory, hory ztracené dřív, než si jich člověk naučí vážit (neměl jsem Irenin dar ostentativní lásky k přírodě; měl jsem radši lidi, ale bylo těžké se k nim přiblížit, a tak jsem chodíval po horách, sám, přírodní poezie, vůně a přísvětlí hor před schylujícím se deštěm, mlhy a horské hřebeny táhnoucí se jeden za druhým jak kulisy, ale protože jsem /asi/ nikdy nesnášel /proč? Nevím. Asi proto, poctivě řečeno, že jsem je postrádal/ ostentativní, obecně přijímané lásky a obdivy, šokoval jsem sokolské dámy výroky plnými cynismu o přednostech barů před kosteleckými lesy), měl to být velký román, jako jsou známé a příslovečné Velké Americké Romány, který přirozeně nikdy nenapíšu, ne pouze pro nedostatek talentu, ale protože nikdo jej nikdy nenapíše; je to ten vnitřní model, jejž máme, svítivý vnitřní svět, v nějž alchymii mysli metamorfozuje skutečný vnější svět, kde svítivé chvíle jsou zasazeny jako skleněné brilantky do sametové černi oblohy nad jesličkami; tedy ten vnitřní model, který se potom snažíme metamorfozovat ve slova, v luxusní (všem totalitám, jinak pro vyvolené luxusu holdující, nebezpečný) výrobek ze slov, a samozřejmě transmutace je vždycky nedokonalá, hroutíme se v zoufalství a hanbě nad trapnou, groteskní a blikající karikaturou vnitřní svítivosti. Šuple a takzvaný proces zrání. Scéna ze svítivého světa pohasne, v mysli (v duši? Ach, kdybych na ni mohl věřit, ale svět mi připadá tak zoufale chemický) ji vystřídají jiné svítící scény, ta specifická scéna hasne v šupleti; po čase je otevřete, po roce, dvou, už jste zapomněli na ten specifický jas, a text, luxusní výrobek, náhle svítí (měl-li člověk štěstí, to jest to, čemu říkají inspirace, když sešíval nití z inkoustu ten luxusní předmět denní potřeby) leskne se, jahůdka Marie, jaká byla v Rembrandtově rámu kolem bonboniérové figurální malby pana Řeřichy, neboť vnitřní model pohasl a artefakt, setkav se s očima, vyvolá ho znovu k svítícímu životu, poopravený, adaptovaný věci luxusně uštrykované z inkoustu.

Tedy: propuštěn z vojny, chystal jsem se psát Velký Román, kompenzační příběh o životě Dannyho ve Velké Praze, ale Život Dannyho byl tenkrát příliš intenzivní a já nebyl s to uštrykovat jeho složitosti (pamatuju se: Vidíš okno? V noci? V pokoji se svítí. Pohybuje se tam nějaká společnost. Scéna je němá. Jako ryby v akváriu.

Popiš to! Popiš to, aby to bylo! Bylo! Ale BYLO! říkala Lizetka, sama zle zřízená nemocí luxusu slov), i štrykoval jsem tedy -jako pouhý úvod k románu - srážku s tzv. životem, k tzv. lidem, nazvanou základní vojenská služba, a je to fragment. Teď po letech vidím snad ctnost toho fragmentu - snad na něj platí, co říká Henry Miller (ale jsem asi domýšlivý; ne: bojím se smrti, ne smrti: vědomí, že až umřu, budu mrtev. Jsem tedy možná ne - jistě ne - domýšlivý, ale neskromný. Chci víc, než mi patří. Zasloužím si asi být mrtev už zaživa.

Není-li ovšem právě tohle domýšlivost; už teď jsem živější než většina, a nejsem vděčen. Tedy nevděk. Mea culpa. Deus, ne me relinquis): And when you show me a man who expresses himself perfectly I will not say that he is not great, but I will say that I am unattracted… I run with joy to the great and imperfect ones, their confusion nourishes me, their stuttering is like divine music to my ears. Today more than ever a book should be sought after even if it has only one great page in it: we must search for fragments, splinters, toenails, anything that has ore in it, anything that is capable of resuscitating the body and soul. Neboť takové to bylo, protože to samozřejmě takové nebylo, nebylo, protože nikdo, ani já, ani nikdo jiný, nevstoupíme do složitosti vojína Bamzy nebo kapitána Matky, každý jsme s to vstoupit pouze do vlastních složitostí (neříkám: vyznat se v nich; vstoupit a reportovat pomocí cablese hrubou novinářskou zprávu, navíc zcenzurovanou majitelem novin s kanceláří ve vašem mozku), rozdíl je v tom, že ani vojín Bamza, ani kapitán Matka nikdy nepodají zprávu z (v)nitra, ani v cablese. Proč potom, jestliže neumíme víc než přeložit vlastní interiér do simplifikovaného interiéru na obraze z inkoustu, nikdy to není ani fotografie (neřkuli skutečnost), ale vždycky jen obraz: imprese skvrn, hrubé obrysy kubistické stylizace - proč potom analogií s přečteným a interním vytvářet mlhavé obrysy cizích interiérů?

(Částečně ovšem žvást: i ve vnějšku je vždycky příliš mnoho z Dichtung a příliš málo z Wahrheit. Nebo naopak?

Jisté je pouze, že nic není ani jenom Dichtung, ani jenom Wahrheit. Snad: Pravda pravdivější nežli pravda, ale to jen proto, že neurčitost toho výroku zdá se spíše odpovídat svítící neurčitosti vnitřních modelů skutečnosti v těch, kteří čtou. Jenže: co když právě jen to, co zbývá ze skutečnosti ve vnitřním modelu, je pravda, podstata, idea, kvintesence, vše ostatní jsou nepodstatné případnosti? Tak tedy: Jistě. Tak krystalicky Bamza, vojín Bamza, nemluvil. Ale mluvil. Z jeho mluvy kvintesence. Do jeskyně v něm jsem neviděl. To, co bych

prezentoval jako kvintesenci jeskyně, byla by jen analogie. Nikoli Ding an Sich, a tou je přirozeně skutečný vojín, skutečná jahůdka Marie: možná, jejich svítící model přenesený do luxusního výrobku ze slov.) A nevím tedy o ní nic, znám pouze její kvintesenci. A ta je: svítící tůňka, lilie tváře, zlatý rámeček vlasů. Ten modrý kabátek v svítící neděli, falešná kožešinka, jež lemovala (tehdy módní) kápi na zádech do tvaru velkého V (fau für fiktoria). Jahoda úst. Pak jiná rembrandtovština v Praze, taneční sál, Slovanský dům, její kolínka v lesklém nylonu, přijela, nevím proč, ani Rosťa nevěděl, dozvěděli jsme se to, kráska z malého města do Velké Prahy, zatančila jeden večer, neřekla nám, proč je tu, zas odjela, provdala se. Vše lemováno tmou podzimní noci v Praze. Ne, já vím. Kvintesence je její dcera, ale těch pár samoznaků, to znamenala (nebo byla) pro mne, pro Rosťu, pro jiné korzanty: korunka vlasů, fau für fiktoria, rýhované punčochy. Navzdory panujícím názorům, nesvlékali jsme očima, jimiž jsme žili. Naopak. Právě oči oblékly představu do nesmrtelného kabátku, do rýhovaných punčoch. Jahůdka úst na řeřichovském obraze překryla všechny fantazie ňader a pubes; nikdy vlastně nebyly. Kabátek byl fantastičtější (Ireniny kožené záplaty na zadničce, mezi pískovcovými stěnami). To (snad) znamenají takové dívky pro tenhle svět: jejich význam je v mládí, svým mládím přece lákají k repríze (mládím, ne ňadry), všechno ostatní je bohužel dohra; někdy ne špatná, ale dohra. Její půvaby jsou těžké a složité, pomíchané se starostmi světa, hierarachie důležitosti potom nejasná; ale v mládí svítí, lagunka tváře, jahůdka úst, vyděleny bodovým reflektorem z rembrandtovské tmy času.

Tedy jen paradigmatický příběh: začíná v lágru, protože se nikdy nevyznal v tlačenici, seděl tam rok a druhý rok.

Potom, někdy, snad tři čtyři roky po noci, kdy jsem marně navazoval spojení, ne abych bojoval (nejsem bojovník tohohle druhu), ale abych osvědčil přátelství; nechtěl jsem bojovat, Benno, tlustý a dobrácký, mě skoro přesvědčil, a moje duše vždy náchylná k Utopii, chtěla Utopii. Zachránil mě kdo? Strach mého buržoazního otce? Jeho snad instinktivní, jistě ne jenom rozumová nedůvěra? Buď jak buď: chtěl jsem Utopii. Já skutečně, není to zásluha, ctnost nebo vědomé úsilí, tak jsem udělán, nezápasím za sebe, pro sebe, jistě že to tak vypadá, ale třeba zápasím pro sebe, nikoli na úkor druhých; chtěl bych, abych nemusel; socialismus, ta skutečnost neotřelá, protože neexistující pod tím slovem otřelým jako žebrácký pětníček, by to měla (mohla, kdyby mohla; snad může, jestliže bude moci) umožnit. Tedy chtěl jsem Utopii, ale ty rozsudky : Jarmila Ebenová, nar. 1932,15

let; Jiří Kořínek, nar. 1933, 20 let; Dagmar Želivská, nar. 1932,10 let; to všechno v roce 1950, bývalí skautští vůdcové za organizování ilegálních skautských skupin ve prospěch Vatikánu. Dr. Milada Horáková, trest smrti za velezradu (to hrozné, stalinské, možná leninské, co já vím? orwelliánství, protože co zradila? Republika Klementa Gottwalda byla přece nepřátelský stát; nepřátelství nevypověděla ona, ale on; jeho Strana. Je možno zradit nepřítele? On přece věřil v nepřátelství, ve společnost jako zápas na život a na smrt - Jezdíme se do Moskvy učit, jak vám zakroutit krkem - ona, asi s Čapkem, na slušné obyčejné lidi. Kdyby ji byli prostě zabili: klasická revoluční vražda, jež však existuje jenom v literatuře Greene: Vy představujete nebezpečí. Proto vás zabíjím. Rozumějte, jako proti člověku nemám proti vám nic. Snad existovala ve francouzském hrůzostroji: Zabíjím tě, protože jsi šlechtic. Ale proč ta smrdutě páchnoucí omáčka jakoby legality? Proč ten žaludek zvedající puch ideologické jakoby spravedlnosti a falešného jakoby národního rozhořčení? Ta nová kategorie newspeaku: Zrada nepřítele?). Tak to mě zachránilo, to uchovalo můj selský rozum. Ne, i já jsem chtěl zadarmo léky a lékaře (zadarmo: samozřejmě nuceným pojištěním, ale to je křesťanské. Miluj svého bližního. Ty možná pomoci nepotřebuješ; vždy však jsou pomoci potřební), i já jsem chtěl zajištěné stáří (zase: nuceným pojištěním, tedy pro všechny, nejen pro prozíravé, šťastné, pilné), i já jsem chtěl, aby už nikdy ruce a mozky žijící prací nemusely nepracovat. Ale vzal jsem to doslova: vědeckost. Zrada nepřítele je však pojem z mystiky, já nejsem mystik, nikdy nebudu, ne takovýhle. Jahůdka úst, to ano. Metafora. Ne však zrada nepřítele. Oxymoron. Ne oxymoron. Prostý cynický newspeak. A taky ne dvacet let v ponižovanosti zvané koncentrák jen proto, že ve svých devatenácti letech někdo dosud věřil v to, jako jiný věřil v ono (to špatné, reakční, zločinné; ono správné, pokrokové, straně /bohu/ libé), a třetí ve svých devatenácti letech dokonce už nevěřil v to ani ono, ale v moudrost, protože výhodnost, masky, v pošetilost každé jiné víry, a čtvrtý, jako já, nevěřil, nevěděl, nebyl si jist, zdržoval se, ne ze zbabělosti (nebo ne v první řadě ze zbabělosti), ale protože nevěděl. To mě tedy zachránilo. Záchrana jedince, vykoupená staletími, jež v součtu let prožily ty holky, a ti kluci, co věřili v to (ne v ono; ne v jedinou moudrou víru; a ne nejistě), v těch místech, jež (mně aspoň) evokují nářek bukurešťského Kantora Katze: Rovnost, Nikolaj, Barbora, XII…

Takže tedy: snad za tři, za čtyři roky lístek z Alžíru: Zdravím tě z Alžíru, Tvůj starý kamarád P. Pak dlouho nic.

Nedal jsem si dohromady Alžír a první vietnamskou (jak jí tehdy říkali: indočínská?) válku, zase asi rok, lístek s italskou známkou: Zdravím tě ze Sicílie, Tvůj starý kamarád. Nic jsem si nedal dohromady, nevěděl jsem (já toho v životě věděl vždycky jen strašně málo), že jsou i takové lágry, kde drží nahé lidi. Lidi obnažené z dokladů, uniforem, legitimací, z dobrých (pro ně) důvodů: bývalí muži SS, jimž se podařilo proběhnout léčkami těch, co je porazili; bývalí muži Ustaše; bývalí (ti nejnešťastnější) muži armády Vlasova; a také ti, co se schovali mezi naháči, co vraždili pro peníze a utekli Interpolu (nebo co to tenkrát bylo). A také ti, kteří se nevyznali v tlačenici Evropy a namísto imigračních průkazů k břehům sladkého nového kontinentu podepsali jiné papíry: Marseille, vojenské tábory v oázách severní Afriky, transportní loď, Indočína. Až po letech jsem se dozvěděl detaily toho dobrodružného románu: jak seskočil z lodi, doplaval na břeh, dobré vojenské boty (kolem krku) vyměnil za civilní hadry, ale chytli ho, byl však němý, španělsky neuměl, německy neuměl (odmítl se naučit z vlasteneckých důvodů mládí v Protektorátu Böhmen und Mähren), místo do Indočíny tedy do lágru na Sicílii. Tam žil mezi muži SS a Ustaše a sprostými vrahy (stejně jako zelinář, jako Benda, jenže jinde) a mezi několika těmi, co je vítr neuvěřitelných osudů vždycky zažene na nějaké nevysvětlitelné místečko na zeměkouli (co dělá čtenářka Evžena Čtvrtková na Ostrovech svobody? Jak se tam proboha dostala?). Pak zase nic, pak dopis z Austrálie: Zdravím Tě ze Sydney, Tvůj starý kamarád.

Plynuly roky, jak vždycky plynou; neznatelnou rychlostí světla. Potom fotka: Tvůj starý kamarád. Na farmě.

Jenomže to bylo v Austrálii, kde ji koupil. Nejbližší farma tři sta mil, a on byl sám. Ženu neměl. Bojoval s králíky. Nakonec farmu prodal, nemohl snést tu samotu, řekla mi jeho maminka v Kostelci, a zase fabrika v Sydney, v Melbourne, v nějakých jiných městech.

Ano, mohl bych napsat román. (Jeho život, to je hotový román, říkají. Jenže kdybyste to napsal, říkají, řekli by: Trochu to přehnal). Ale nenapíšu jej. Neprožil jsem. Prožil jsem jen signály pohlednic. Tvůj starý kamarád (pavlovovský signál: vždycky se mi vybavil Kostelec, jeho korzo, jeho reálné gymnázium, staří kamarádi, prožil jsem, co prožila většina). Žádná cizinecká legie: jiné věci. Neříkám, že horší. Ale nebezpečí je dvojího druhu: nebezpečí toreadora nebo vojáka, a nebezpečí zvířátka v pasti. Oba mohou a nemusí přijít o život. U toreadora a vojáka to však aspoň trochu závisí též na tom, zda se brání. U zvířátka je to záležitost milosti nebo krutosti nastražitele pasti. I zvířátko se ovšem může bránit, jako voják a toreador. Ale je to dvojí odvaha: jedna se šancí, druhá bez. Ta druhá myslím je větší. Takový byl myslím generál Eliáš v pasti Protektorátu Böhmen und Mähren, proto odvážnější než partyzáni v šanci tatranských lesů. Jeho situace je opět paradigmatická pro naši voňavou zemi. Situace klece, do níž vás chytí. Do níž jich tolik chytili. Jarka, jiný starý kamarád, který ke mně přišel v Praze. Kdysi jsem ho miloval tak, že moudrost tohoto připitomělého věku by řekla: homosexuální tendence, potlačená, ale sublimovaná projekcí do kuriózní náboženské představy. Jarka chodil na československé náboženství, a já v té době dosud mocně věřící, i když v té víře byla myslím odedávna pochybnost: už ve věku asi devíti let věřil jsem v dinosaury, tedy v jinou historii světa, než jakou líčila Bible; když jsem se však z toho bludu, ač jsem na něj ani na vteřinku nepřestal věřit, vyzpovídal velebnému pánu Melounovi ve studené zpovědnici děkanského chrámu (měl jsem na papírku 14 hříchů, Berta Grymů jen 4. Připadal jsem si jen o maličko lepší Kaina) při první svaté zpovědi, řekl mi velebný pán: To není článek víry. Z toho se zpovídat nemusíš. Přijal jsem to tedy jako tajemství víry. Ulevilo se mi. Očištěn z hříchů, se smíšenými pocity (věděl jsem, že mám cítit blaženství posvěcující milosti Boží, nebyl jsem si však jist, že je cítím) šel jsem slunečným odpolednem domů, a doma, automaticky, bez úmyslu, z dětského zvyku jsem zalhal: nějaká zcela dětská lež, už ani nevím o čem. Ihned jsem si ji uvědomil. A zítra přijímání. Noc beze snů, nespavá noc - první v životě, ale později jich bylo mnoho - a ráno bez snídaně u Sv. Michala, v řadě holčiček v bílém a chlapečků v nedělním, a ruka velebného pána Melouna blíží se ke mně zvláštním pohybem jakoby svatého tělocviku, jeho tlusťoučké prsty do zlatého kalicha, z kalicha, jemně svírajíce bílou oplatku, běloučkého a kulatého Kristapána, pokládají jej jemně na vyplazený jazyk holčičky (až na bradu - přestože předtím nás velebný pán poučoval: Jenom trošku povystrčit jazyk z úst. Ne abyste ho na mě vyplazovali! zahrozil laskavě tlusťoučkým ukazováčkem), holčička přesto vyjevená, ztraumatizovaná, dlouhý holčenčí jazyk skoro se dotýká mašle pod bradou, hostie se na něj přilepí a holčička, lup, pohybem mravenečníka vtáhne jazyk i s hostií dovnitř, zavře ústa a už sklání hlavinku k mašli a bije se v dětskou hruď, až hruď duní vysokým dutým cé; vedle vyplazený chlapeček, a druhý, a třetí, a zase holčička, nezadržitelně se ke mně blíží místo posvěcující milosti peklem strašně páchnoucí hřích svatokrádeže, a bílá oplatka se vznáší nade mnou, zdvojená před mýma vyvalenýma očima, Otevři ústa, slyším velebného pána, otevřu, ale jazyk nevypláznu, Já sem, prosím, ještě včera zhřešil… Skoro omdlím. Děs, že mě vykážou z chrámu, aniž jsem spolkl kulatého Krista, že znovu - sám - budu muset činit pokání, a nikomu nevysvětlím proč; Berta to na mě řekne: Měl 14 hříchů! 14! To je moc! Obyčejné pokání na to nestačilo. Proto mu velebný pán nedovolil přijímat! A potom - blažené vysvobození, nadpřirozená dobrota toho vysokého, horáckého muže s hlavou skutečně jako meloun: Řekni v duchu: Pane Bože, já svého hříchu hluboce lituji!

Panebože, já svého hříchu hluboce lituji, řekl jsem v duchu, a opravdu jsem litoval. Otevři ústa! Jazyk mi proti mé vůli vylétl na vestu, ucítil jsem oplatku, jak se mi přilepila, pohybem mravenečníka stáhl jsem Krista do úst, zabušil se v prsa, Kristus se rozmočil, stočil se polkl jsem ho, dostavilo se blaženství zajisté psychologicky snadno vysvětlitelné: rozuzlení traumatické situace.

Tak velice jsem věřil. A miloval jsem Jarku, jenž byl synem malého sedláčka a dával mi kondice z matematiky.

Jednou mi přišla na mysl jeho strašná budoucnost. Nemá šanci, je jinověrec, a ví o existenci katolické církve.

Dostane se tedy do pekla, zatímco já možná do nebe. Mnohem jistěji než posvěcující milost Boží jsem cítil, že v nebi nebude blaženství bez Jarky. Ne, neměl jsem odvahu říct: Radši s Jarkou do pekla. Věřil jsem v obraz pekla takový, jak jej vylíčil Joyce. Den se zkalil, beznaděj, nešťastnost, jakou zná jenom dětství a potom snad stáří, věděl jsem, že moje nebe nezachrání přítomnost Boží, protože v něm nebude přítomen Jarka.

Brzo to přešlo a zůstalo (staré) kamarádství. Čoveče, potřebuju, abys mi poradil, řekl mi toho dne v mém pražském bytě s výhledem na líbezné baroko Markétky (basilica minor; nevím, co to znamená v církevním pojmosloví, ale má to sladký zvuk mládí, intimity; minor, jako jahůdka Marie). Vo co de? De vo to, řekl Jarka, že sem v tom. Zase? užasl jsem, protože to byla tedy sranda, jednou už v tom byl; už jednou mě takhle navštívil v bytě s vyhlídkou na líbeznou Markétku - ne, to bylo ještě v podnájmu u vdovy Ledvinové, dávno předtím -

úplně vysílen, neboť se nepřiznal manželce, a tak s nadpřirozeným úsilím vláčel břímě tajných alimentů, čtyři stovky měsíčně té druhé matce, která byla charakter a nezradila ho, ovšem čtyři stovky na dítě potřebovala. Jak ale v socialismusu vydělat k fixnímu platu (manželka přirozeně znala jeho výši) čtyři stovky navíc? Jak to děláš, čoveče? užasle jsem se zeptal úplně vysíleného Jarky, a úplně vysílený Jarka řekl, že si bere po práci domů účetnictví tří výrobních družstev, ale manželce tvrdí, že jen jednoho, a taky vypomáhá jako číšník při tancovačkách v rodné vesnici a manželce říká, že se jezdí dívat na maminku, úplně vysílený Jarka, tenhle sisyfovský balvan kvůli směšné několikaminutové rozkoši ze směšných (a dost namáhavých) pohybů, z toho funivého tělocviku. Valil ten balvan osmnáct let, až do parchantovy plnoletosti (z parchanta vyrostla překrásná jahůdka) a řízením božím plus jeho vytrvalostí plus charakterem svobodné matky (i jejího pozdějšího druha, jemuž se ale alimenty hodily) se to manželka nikdy nedozvěděla. Později to bylo ovšem už snazší: dvakrát se mu podařilo zatajit, že dostal přidáno, a mohl pustit účetnictví jednoho družstva.

A přesto - nihil humani a me, přestože, jak by řekli, když to napíšete, bude to jako vymyšlené - si nedal pokoj.

Jarka byl chronický, kunderovský holkař, hotová elektrická pila, kdy začala řezat, přesně nevím, ale snad, proboha, už v primě, protože až v kvartě mi došel význam jeho řehotu, když jsme, oba primáni, míjeli drogerii pana Černocha se známou vypouklou reklamou s nápisem OLLA GUM!!?, jež mi už dlouho vrtala hlavou, asi kvůli otazníku, jinak jsem si reklam nevšímal. Čoveče, to bych rád věděl, co to je, OLLA GUM!!?, pravil jsem zamyšleně, a Jarka se rozřehtal, tajemství reklamy však neprozradil. A to už jsem miloval dívky, Ičku, které jsem pak, o deset let později, pomáhal dávat pneumotorax. Poučil jsem se klasickým způsobem dětí buržoazie, které v tom punktu ponechávali v temnotě: na záchodě v bio Sokol. Tam se mi dostalo toho zjevení dospělosti, a protože tohle není román, kde se prý takové věci neříkají, alespoň dle moudrých svatých mužů (Právě tak, jako víme, že Anna Karenina chodila na záchod, a přece se o tom v románě Lva Nikolajeviče nedočteme, ani taková slova, ačkoliv se používají…), jelikož tedy tohle není román, ale životochorobopis, uvedu graffito v přesném znění:

Čurák do kundy plodí dítě!

Hraniční kámen dospělosti. Nemohu si pomoci, tak to tam stálo mezi obvyklým rýmováním, a tak jsem se to dozvěděl. Nějak to však na mě nezapůsobilo, asi jsem hraniční kámen nikdy neminul, zůstal jsem před ním stát.

Ani Irena, ani jahůdka Marie tohle pro mne neznamenaly. Byl jsem patrně retardovaný. Jistě, škemral jsem o to.

Ale kdyby k tomu bylo došlo, věděl bych, co se s Ičkou dělá, čistě jen teoreticky. Takové bylo naše (moje?) krásné mládí v tom krásném městě Kostelci.

Jarka ovšem věděl, co znamená otazník. Jarka pila řezal a řezal a seděl zas u mě, podruhé, za oknem půvabná basilica minor, a řekl: Ale né zase TAM v tom. Tohle je horší průser. Napadlo mi: pohlavní nemoc jako jediná možná horší alternativa mimomanželského otcovství (vyhrožoval nám jimi pan doktor Eichler, když v osnovách bylo poučení o pohlavním životě; pohlavní život, tedy, spojil se mi nikoli s jahůdkou Marií nebo Irenou, ale se strašnými nemocemi, jež si bylo možno opatřit v podniku V zatáčce. Proto jsem z něho, velice neslavně, utekl, když jsme se tam s partou z kapely rok po poučení pana doktora společně vypravili. Prostitutka vyšla ze dveří, popadla Lexu, a já jsem mezitím utekl. Nemoci, soudím, Lexa ušel. Později přežil i Bytíz). Mám známýho doktora, pravil jsem útěšlivě, jenže Jarka, ukázalo se, nepotřeboval lékaře. Jel na služební cestu do Zeleného Hradce, všechno bylo smluvené a zasichrované, kolegyně (vdaná) si najala zvláštní pokoj, jinak se ani v dobách unavených katů proti katechismu v hotelích hřešit nedalo: za deset minut po ní si v recepci vyzvedl klíče Jarka, ale šel nahoru do jejího pokoje, tak se totiž v dobách unavených katů a bytové krize konaly mimomanželské soulože. Pak krátká chvíle směšného tělocviku, který mu už jednou vynesl osmnáct let sisyfovštiny, a akustická stránka cviků dospěla k maximu, takže ho napadlo, že to je nějaký nediskrétní hotelový host, jenž buší na dveře, protože cviky ho ruší ze spánku, jenže z toho ho vyvedli - brzo se ozvalo: Otevřít! Bezpečnost! Zpětný striptýz, vstoupili dva a žádali občanský průkaz. Chladně, věcně, zdvořile, neutrousili jedinou poznámku kromě (po nahlédnutí do Jarkovy legitimace): Vy máte být v pokoji číslo dvanáct, soudruhu! Odešli, z tělocviku tu noc už nebylo nic. Nato čtrnáct dnů varu ve vlastní šťávě, telefonát, a ti dva v malé kanceláři. Výklad klasické teorie fízldomu: reakcionáři nás nezajímají. Pokrokoví lidé taky ne. Nás zajímají kolísaví, nerozhodní, nespolehliví.

Tím, co po vás žádáme, jim chceme pomoct. Nemůžeme jim efektivně pomáhat, neznáme-li je dost dobře, nemáme-li o nich dostatečné informace. Klasická teorie nové pedagogiky. A potom rovněž klasické: Máte týden na rozmyšlenou. Ovšem když nebudete mít zájem, vaše manželka bude mít třeba zájem o to, co jste dělal před čtrnácti dny v hotelu s manželkou, která nebyla ona.

Co dělat, čeče? pravil Jarka (rovněž klasicky). Teprve později (vždycky mi všechno docházelo pozdě) se mi rozednilo, jak pádný to byl doklad starého kamarádství, tahle důvěra, jež byla přirozeně porušením

místopřísežného prohlášení (tady nám to podepište, že o tom, co jsme tady projednávali, nebudete s nikým mluvit). Přirozeně jsem mu nemohl radit, aby nabídku přijal, a on přirozeně nečekal, že mu to poradím. Viděl jsem jen tři možnosti. Řekni to manželce. Je to blbý, ale pak na tebe nebudou moct. To nemůžu! zvolal úplně vysílený Jarka. Ovšem, svitlo mi, k čemu by pak bylo (tenkrát asi) čtrnáct let valení balvanu. Nojo, to ne, řekl jsem. Co mi můžou udělat? Těžká odpověď. Asi nic horšího, než že to řeknou manželce, a tamto druhý asi taky.

Určitě to vědí, schovávali si to pro strejčka Příhodu, strejček se dostavil. Jarka zbledl, žlutými prsty (notorický kuřák: cigaretama páchl na dva metry. Přesto po něm jely, ačkoliv jeho polibky musely mít chuť vody vypité z kavárenského popelníku) zatřepal hořící cigaretou, až mu z nich vypadla, pak projevil klasický pragmatismus: Sou dvě možnosti. Buď neudělaj nic, já mám dojem, že tohle zkoušej na moc lidí, a kdo se posere, ten do toho spadne. Nebo to manželce řeknou sebraná cigareta se znovu rozklepala - a to bude teda průser - cigareta se roztřepala k nezvládnutí (nikdy jsem nepochopil, proč ten strach z manželky: byla to milá, hezká nemocniční sestra. Řekl bych, že ani ne moc velká světice. Jediné vysvětlení je, že ji miloval, proto jí nechtěl způsobit bolest, ale při jeho výkonnosti je to vysvětlení přitažené za vlasy. Jenže je nějaké jiné vysvětlení?). Taky sem uvažoval, že bych jim to podepsal, a dával jim pak falešný hlášky: vo dobrejch lidech dobrý, vo partajních sviních svinský.

Ale to by asi prasklo, a manželce by to stejně -, znovu mu vypadla, už jen špaček, zapálil si novou. Hned se roztřepala, vložil ji do cukajících se úst, vypadla na zem, ještě že jsme neměli koberec. To bych ti taky neradil, řekl jsem. Asi uděláš vopravdu nejlíp, když se na ně vyflákneš. Pořád máš možnost, že se voni vyfláknou na tebe.

Potkal jsem ho na Národní, asi tři měsíce po tom roztřeseném dilematu. Dělal, že mě nevidí, ale vnutil jsem se do jeho pozornosti. Zapadli jsme do Slávie, rozhlížel se kolem dokola, jako kdyby na něho měli ze zálohy vyskočit Siouxové. A hned si zapálil - totiž hned. Chtěl hned, ale hořící sirka ne a ne se strefit do cigarety.

Zapálil jsem mu sám zapalovačem. Díky. Tak co? To myslíš - tamto? Jo tamto. Číšník přinesl dvě deci, hned je znehodnotil popelem, který mu do skleničky napadal z cigarety. Kolem očí měl hnědé kruhy, snad mu tam už prosakoval nikotin. Řeks to manželce co? Kdepak! Evidentně se lekl, znova pohled jako z otočného periskopu.

Voni, ztišil hlas do chraplavého šepotu a zatáhl z cigarety tak, že víno bylo definitivně k nepožití. Voni - jaks řikal. Vyflákli se na tebe, jo? Nojo. Místo do popelníku dopravil špačka sobě na kalhoty. Nechtěl jsem ho mučit.

Užil si zřejmě svý. Tedy: užíval. No vidíš, pravil jsem chlácholivě. Dyť sem ti to řikal. Tak je to dobrý, že?

Pokusil se napít znehodnoceného vína, vzdal to. Postavil sklenici na stůl, ale stejně mu šplíchlo na kravatu.

Dobrý, řekl. Podíval jsem se na hodinky, a že bohužel musím letět na redakční poradu. Nechal jsem ho jeho těžce zápalným cigaretám a bezcennému vínu a (evidentně) černým myšlenkám.

Jenže ani ne za rok jejich moc pominula, nebo spíš: měli jiné starosti - asi tak na rok. Ale tak dlouho Jarka nečekal. Tankům ještě nevychladly motory, když se i s manželkou zdejchnul, a hrrr do Švédska. Pokud jsem slyšel, jeho pila se i v té zemi pil zdatně roztočila.

Abych však pokračoval v paradigmatickém příběhu: prvních deset let byly to jenom signály dopisnic, fotek, na nich byl, jak trvá v mé vzpomínce, ve svítícím modelu (v)nitra: úzká mongolská tvář, smutné oči. Farmářské modráky. Počátkem druhého desetiletí počaly chodit i dopisy. Písmo progresivně nabývalo na kostrbatosti, jak lehkost ruky (nikdy ne moc lehke) ničila práce. Textilní fabrika, kovofabrika, naftová pole na Nové Guinei, nějaké doly, pak dopis: Už nám, starý kamaráde, pomalu táhne padesátka. Už je to těžký sehnat dobrou práci. Na lepčí práci chtěj mlačí. Já musim teď často až po pás ve vodě… ale hodně se u toho vydělá. Tvůj starý kamarád.

Dopis jak padělky fízlů pro Listárnu Rudého práva, nepochybně však pravda, žádná sentimentalita nikoli přeslazené vzpomínky jako tenhle text. Žádné vzpomínky. Fotka ze života. Chtěj mlačí. Často po pás ve vodě.

Hodně se vydělá. Paradigma klasické situace kapitalismu, jenž, zdá se, trvá klasicky pro ty, kdož se nevyznají v tlačenici. Přema, můj starý kamarád, se nikdy nevyznal, a v žádné.

Touha (ta paradigmatická) v něm byla silnější než ve mně dnes. Má sentimentalita nesahá po fyzické návraty.

Vracím se váhavě, nanejvýš v luxusu slov. Žiju budoucností, protože na mě nic nečeká, protože vím, že nikdy už nic jako jahůdka Marie, která je stejně jenom tenoučké plátno pavoučí pevnosti, ani ne fotografie, jen lehce načrtnutá japonská simplifikace, samoznak krásy zelených a zlatých lesních let; a v tom je stejná jako celá ta země, jako šedesátá léta naděje, vracím se k ní a k nim jen v těchto ručně háčkovaných dečkách z inkoustu, takové návraty nemohou přinést zklamání, neboť nepřinášejí konfrontaci modelu a předlohy, na niž působí čas a fízlové. Přema byl sentimentálnější než já, protože sotva nastal annus mirabilis nemilostivého Jara, přišel dopis, písmena rozházená, jako by do nich, po pás ve vodě, udeřil kladivem: Myslíš, starý kamaráde, že bych se moh vrátit, když je teď u vás obrodný proces? Zkonzultoval jsem to s advokátkou, kterou jsem znal z dob, kdy advokáta nešlo rozeznat od státního žalobce, jenže ji šlo rozeznat vždycky. Bůhví jak přežila. Protože zákonem našeho věku unavených fízlů je předpokládat vždy to nejhorší, řekl bych, že výměnou za služby, jaké odmítl poskytnout (starý) kamarád Jarka. Ne že bych tomu věřil, ale jak jinak to vysvětlit? Stejná záhada jako Jarkův terror mulieris. Přesto tomu nevěřím. Snad výjimka, jež někdy (velice zřídka, řekl bych) potvrzuje pravidlo, malá ironie, malá absurdita éry Velkého Teroru. Tamtomu prostě nevěřím. Advokátka byla pěkná, štíhlá, ale děsivě energická, s děsivě silným advokátským hlasem, přesto se vdala, porodila tři děti, chudáci, vypadaly vždycky jako marškumpačka ve strážní službě, byla to děsivá maminka, ale dynamo, vydala se hledat Spisy, věděl jsem (psali tenkrát o tom v novinách), že Přema dostal v procesu se zelinářem a spol. dva roky in absentia, vrátila se, Spisy nejsou, pravila ostře hlasem jak býčí roh. A- víte to jistě? Není nějaká možnost, že by je - Když řeknu nejsou, tak nejsou. U těchhle procesů z padesátejch let to není nic mimořádnýho. Někdo, rozumíte, prostě potřeboval, rozumíte, aby, rozumíte, nebyly. Váš přítel na tom vydělá. Z právního hlediska je to zcela bez rizika.

Bude to - v červnu, že? - tak jako tak dvacet let, a žádný doklad o rozsudku. Napište mu, ať přijede bez obav.

Kdo to napsal, kdo se potom oddělal? Biebl? Mladý Neumann? Inu, bez obav. Není to zrovna nejbezpečnější zaklínadlo. Ale advokátka se zvedla a málem v minisukni krokem málem sovětského jenerála napochodovala se mnou ke dveřím. Stisk ručky nejmíň deset atmosfér. Ubožáčkové děti. Servus (její tatínek i dědeček byli pražští advokáti) nejmíň padesát decibelů. Tak přijeď, starý kamaráde. Naučil ses řídit auto, umíš anglicky, mám nějaký známý na britskym vyslanectví, myslím, že snadno seženeš dobrou práci, a tady to teď vypadá, jestli to ovšem vydrží - (chtěl jsem ho vidět, neříkal jsem pravdu, přání vidět přemohlo pravdomluvnost; věděl jsem, že to nevydrží. Říkají, že dělám chytrého, místo aby přiznali, že oni dělali hloupé. Každý, kdo trochu zná pravidla hry, musel přece snadno vyřešit tu snadňoučkou rovnici). Nepsal jsem mu, aby nepřijel, že myslím, že to nevydrží.

Napsal jsem jenom, aby počkal až po Sjezdu Strany v září. Nemůžu čekat, odepsal, starý kamaráde. Mám už lístek. Už jsem všechno prodal, jedu lodí. Eroplán je drahej. Přijedu koncem léta. Tvůj starý kamarád.

Nyní ten druhý (nebo třetí, čtvrtý, ixtý) paradigmatický příběh. Bylo po průseru. V Torontu, zradiv nepřítele, budoval jsem si jako jiní po celém západním světě pozici na mrtvole té krásné současné české literatury: přednášky na pohostinných univerzitách. Vždycky stejný dav: několik profesorů slavistiky, jeden dva z Political Science, nějaký oficiál z děkanátu a jinak hlouček, ne: obyčejně dav mládenců a panen, s jakými jsem se setkal v černém lednu 1969 na filozofické fakultě Univerzity Karlovy, když se Palach Jan polil svým svatým benzinem.

(A jeden z nich tehdy vstal: Napíšete o tom nové Zbabělce? Zasmál jsem se. Ne. Ty musí napsat někdo z vás, řekl jsem. Někdo z vás, co tu sedíte. Bylo to patetické, vychloubačné, ale myslel jsem to (snad) tak. Necítil jsem v sobě vůbec sílu popsat annus mirabilis, nemilostivé Jaro naší (bez) naděje. Pak jsem se stejně pokusil. Ne s úmyslem napsat nové Zbabělce. Napsat prostě Kšaft. Rozloučení. Zúčtování. Apologii pro vita sua. Reagovali -

ne ti mládenci a panny - ti, co dělali hloupé, jako na Zbabělce tehdy reagovali ti, co v nemilostivém Jaru nedělali hloupé, ale byli chytří jako já, jenomže jinak než já. Pro mě to, co jsem očekával (přišlo to přesně tak, jak jsem očekával, jenom o něco dřív), byla zkáza, pro ně spasení. Pro jednoho z těch, co dělali hloupé, autonehoda na autostrádě k Utopii. Dělá se opět hloupým? Nebo teď už je to taktika? Tedy dělá se opět hloupým? Nebo tomu věří, jako, věřím, věřil, když v letech unavených katů básnil o láskyplném budování, jako když v letech, jež katům předcházela, před Excelencí Nicholsem recitoval: A housenky se šinou na palubu, což Dismanův sbor doprovázel brumendo: It's a long way to Tipperary, it's a long way to go. A proč ne? V tomhle absurdním světě neomezených možností má třeba pravdu: Třeba jen autonehoda na autostrádě k Utopii. V rozměrech mého (našich) života(ů) stejně: zkáza. Na očích hledících na mě s vážností jejich vážného mládí, s velikou dychtivostí, jsem jim viděl, že byť odešli, jsou dosud tam, že snad jestli někdo, tedy oni [jako před dvaceti lety ti, co věřili v to, ne v ono) brali annus mirabilis vážně, mysleli jej doslova, a protože jim bylo osmnáct, nedělali hloupé, skutečně byli hloupí (jako ti před dvaceti lety), ovšem krásně hloupí, nemohli vyřešit snadňoučkou rovnici, neměli zkušenosti, které jsem měl já (my) a teď tu pořád byli pouze tělem, s nejasným přesvědčením, že the fight must go on! Brzo, přirozeně, (po)zapomněli na chiméru, svět jim ukázal i jiná lotrovství, a protože byli mladí, splynuli mnohem líp. Ovšem: nezapomněli. Snad - prorokovat nebudu. Myslím, že ani ti doma nezapomněli, ale protože byli mladí splynuli mnohem snáz. Ovšem nezapomněli. Snad - prorokovat nebudu, ale krásná divoká hudba zní dál v polozakázaných diskotékách (pouštěčinách, kde pouští pouštěči, jak zní neologismus nového fašismu - pamatujete? Ježdík, dvoujezd, rozvid protofašismu z podzimu 1939 - z uzdy tu krásnou divokou hudbu nesmazatelné provenience: vždycky jsem věřil v nezvládnutelný odpor krásné rytmické muziky, nikdy ji nezakousnou, jsou sami neplodní), dál krásná čeština písniček dosud živého barda zesměšňuje newspeak jejich katechismu. Nebudu prorokovat. Vždycky též několik manželských párů v evropské eleganci (v téhle zemi už letěly fousy a vlasy a texasky na univerzitních profesorech), bez dechu, bez zazívání poslouchali o knihách, které znali stejně dobře jako já (asi líp: já četl většinou americké romány). A po přednášce, po několika západních (to jest: zrůdně naivních, true Innocents' questions) otázkách přítomných profesorů, shlukli se kolem mě. Pamatujete se? Mluvila jsem s vámi, když jste byl na besedě ve Rtyni. Když jste podepisoval knihy u Topičů. Na autogramiádě v Mladé frontě. Nastavovali knihy, převezené přes Atlantický oceán, ty dotýkané devocionálie, nejcennější moje knihy, moje jediné ceny za literaturu, ohmatané svazky přivezené ve studentských kabelách přes veliký oceán. Podepisoval jsem je svým starým podpisem jako ve Rtyni, jako u Topičů, jako v Mladé frontě, dlouho postávali(y), vytráceli(y) se, nepamatoval jsem se na ně, jak si člověk může pamatovat tváře z našvihnutých besed, sám přirozeně snadno zapamatovatelný, protože sám na pódiu, nechtělo se jim do kanadské noci, na kříž Blooru a Yonge, ale museli(y), vytráceli(y) se. Na okraji davu, který se zmenšoval, stáli dva, ve velice elegantní evropské eleganci, on dokonce s blankytným motýlkem, vysoký blond chlap s očima v permanentním sklopení, neboť vždycky každého o hlavu převyšoval, vágně mi povědomý, a vedle něho v sealskinovém kožíšku Evžena.

S ní do posluchárny Sydney Smith Hall vstoupil Kostelec swingového času, kapela v sakách ze sypkoviny, Port Arthur a kapelník Zetka, nápory šesti žesťů, jež cukaly Port Arthurem jako v disneyovské grotesce, a z oken té hospody vyjmuté z času a prostoru tekly medové plásty luncefordovských saxů. Evžena vždycky v rohu vedle Lucie, Aleny, nad sklenicemi válečných limonád. Každý (snad) máme své nedostupno, pozemskou zahradu Eden, a vůně jejích cypřišů se nás dotkne jednou, na úsvitu života, jdeme, ale nedojdeme. Můj Eden byla tahle kapela, tahle muzika. Leč byl jsem zvláštním způsobem hluchý: slyšel jsem, a platonská idea krásy a štěstí a hudby sfér splynula s medovým swingem saxofonů. Slyšel jsem líp než kdo jiný, zajisté hlouběji než jiní v kapele. Bylo to před objevem dixielandu, před vstupem USA do veliké války, v prodejně pana Maršíka prodávaly se dosud Deccy, Brunswicky, Polydory. A ve mně musel být hlad, blues naléhavější než ve všech těch čtrnácti z kapely, protože na jedné Decce jsem objevil Armstrongovo St. James Infirmary Blues, jeho zpěv, trubku, trombon Jacka Teagardena, probděl jsem polovinu noci nad smutně krásnou slastí, ale když jsem pak druhý den přehrál desku v Bennovic vile, neměla úspěch. Byli to swingaři, jen škrtnutí smutkem blues, pro ně nejvyšší krása jazzu byla Fletcher Henderson, swingová, plná aranžmá, lehce těhotný zvuk velké kapely. (Ach, pro mě taky: medový čtyřzvuk saxů, ostré dusítko nad medovou řekou, trombon in hat jak přitlumený zvon nad medem té řeky - ale docela pod tím, bylo blues, blues mých odvěkých a tajných neschopností a tím větší touhy, Bechetův sopránsaxofon, osamělý, pevný jak struna, lkající bez sentimentality nad strunami kytary, důstojně zoufalý, klasický.) To je primitivní, řekl Fonda, fantastický hráč. Obyčejný trojzvuk, jednoduchá harmonie.

Potřásli nad tím hlavami, zahanbeně jsem strčil desku do tašky. A spustili veliký, hřímavý, swingující swing Powerhouse, dávno (teď) zapomenutý. Takže já slyšel jazz, ale uměl jsem jen (trochu) psát. V nádherné kapele strávil jsem přesně jeden den, neobstál, zbytek válečných let v jiných, obskurních, mizerných swingbandech (Red Music, Betriebskapelle Metallbauwerke, The Plhov Swingers), mizerně jsem vyhrával na tenora Sjezd swingařů, Zamknu si dnešní den. V lednu je máj, Cherokee, vyhnaný z ráje, na samém okraji Zetkovy slavné kapely. Pak jsem ji ovšem napsal (Those who can do; those who cannot and suffer long enough because they cannot write about it), proto to vyprávím, protože o jazzu napsal jsem věru dost: to nejlepší (nejmíň špatné, nebo: ucházející, aspoň pro ty, kdo slyší jako já), co jsem napsal, napsal jsem o jazzu, ale proto to vyprávím, abych vysvětlil, proč Evženu v tom románě nenajdete. Důvod je prostý: technický. Snad zajímavě poučný pro kandidáty luxusu slov. Ale nemohu a nechci být domýšlivý: snad tedy aspoň kuriózum, zajímavé pro budoucího historika počátků krásné současné české prózy: Hrabal, Kundera, Vyskočil, Vostrá, Bělohradská, Beneš, Šotola, Salivarová, Klíma, Klimentěv, Prošková, Vaculík, Papoušek, Kovtun, Vejvoda (řekl bych také: Páral, Fuks, ale proč museli nevydržet), Körner, Pecka, Pujman, Pavel, (vždyť nejsou přece přáteli nepřátel, znají bibli: čas mlčení, čas mluvení, vědí, že v říši nepřátel některé věci se prostě nedělají, nenapadají se abstraktivisté, nad mrtvolou literatury nesluší se slavit hrdiny práce. Detektivky. Minulost. Pohádky. To je trojcestí, po němž lze kráčet i v zemi nepřátel. A mlčení, cesta hrdinů. Zde nelze nebýt patetický. Jenže možná, že všechno je ovšem fraška. Simultánka Palacha a našich ubohých kariér, jahůdky Marie a Osvětimi, tak tomu bylo vždy, buďte bez obav. A nezoufejte. Anton Pavlovič Čechov napsal:

Buďte veselí, vypěstujte si méně složité pojetí života, protože život je ve skutečnosti mnohem jednodušší. A jestli si život, o němž nevíme nic, zaslouží všechny ty mučivé úvahy, jimiž se naše ruské mysli tak vyčerpávají - to zůstává otázkou. Myslím si však, po nepatrném svazku svých osobních zkušeností, že Čechov kecal, když mluvil o jednoduchosti, nemyslil-li ovšem prostotu základních bodů: Zplození, Zrození, Zánik, ta tři poslední písmena naší beznadějné abecedy); marginální informace pro poznámku pod čarou: ZBABĚLCI, román mladého autora, významný hlavně v historickém kontextu: po letech socrealismu a socrealismem poznamenaného románu (Ptáčník, Otčenášek) uvedl do české prózy jako první bezprostřední, neskrývaně subjektivní pohled na život, svobodně traktované motivy, jež do té doby zůstávaly tabu (erotika, jazz), kolokviální autorský jazyk a v dialogu slang. Nesmím však být ani přehnaně skromný; i to je pokrytectví, jak nás učí svaté náboženství. Skutečně si myslím, že tenhle román po mně v české literatuře zůstane (ovšem: Večerní písně rovněž zůstávají po Hálkovi, ale kdo je skutečně čte? Pro potěšení, ne že musí, jak děti v čítankách. Snad ale - doufám - zůstanou Zbabělci, jako zůstaly Malostranské povídky - asi nepředstírám, ale JSEM domýšlivý. Pořád ještě jsem se nedopracoval stoicismu moudrých, toho jedině moudrého pohledu sub specie aeternitatis. Jisté je, že každý člověk, nemá-li být holou zbytečností, musí na světě něco užitečného vyrobit: pár bot, operaci slepého střeva, dítě, dobře vedenou účetní knihu, román, obdělané pole, vítězný gól, službu nemocným, součástku stroje, dobrý oběd, tisíce jiných takových věcí, a z hlediska světelných let je věčnost Shakespearova nerozeznatelná od věčnosti páru bot). Tedy myslím (doufám), že až odejdu cestou všeho těla, přežijí mě Zbabělci, jako ortopedické boty mého otce přežily kosteleckého mistra obuvnického Zahálku; že se najdou lidé (snad mladí), které potěší příběh Dannyho, Ireny, Benna a ostatních kluků a holek okolo bandu v Kostelci. Utěšuji se myšlenkou, že jsem udělal, co bylo v mých silách, a nikdy jsem nenapsal nic proto, abych se zalíbil jinému než sobě samému (nepočítám články, doslovy: ani jimi jsem se nechtěl zalíbit, jimi jsem vždycky zaštiťoval to, co se mocným nelíbilo). Skutečně si myslím, že to je rozhodující kriterium literatury z hlediska autora: jeho svědomí. V dějinách literatury rozhodne ovšem otázka: It comes from the bottom of my heart. But is it Art? (autorka těchto veršů: současná česká spisovatelka Milena McGraw; jedna z těch mých krásných českých holek šedesátých let, věku zrozpačitělých fízlíků, která se chytře /tím nemyslím, že ne z lásky/ provdala do Hixson v Tennessee, posedlá - jako já - anglofilií, a tam píše a odtamtud pašuje současnou českou literaturu do krajů přepracovaného fízlounstva). Rovnice je ovšem taky jednoduchá: Má-li to být Art, musí to být From the bottom of one's Heart. Naprosté klišé. Vtip je v tom, že ne všechno je Art co jde From the bottom of one's Heart. Stejně si však myslím, že nemá-li literární kritika být nenáviděné řemeslo, nemá-li být skoro stejně nelidská jako to, o čem se píše v Kolderově Zprávě (nad podpisem milého Saši), měla by rozeznat stejně přesně (ne: přesněji; to si myslím asi proto, že jsem křesťan ve smyslu přikázání: Co nechceš, aby jiní činili…) jak umění, tak stopy ze dna srdce a zničit toliko to, v čem stopy ze dna srdce nevidět. Odpusťte - neboť si nemohu pomoci - já stejně jako fízly a bijce a vyrážeče zubů nenávidím kritika, jenž naše krvavá ztroskotání bere jako zločiny, jako opovržení hodné výtvory ješitnosti, slavomamu; jenž se vysmívá našim hořkým porážkám (myslete na Chruščova: toho, jenž jako lotr po pravici, myslím, dojde spasení; čtěte druhý díl Pamětí, pomněte život, navzdory kecu Antona Pavloviče, spíš složitý než prostý. Do těch, co leží na zemi, se nekopá. Pamatujete na Dudinceva? Po nepovedené knize ležíte na zemi. Opovržení myslím zaslouží pouze nepoctivost. Psaní, abych se zalíbil nikoli pouze sobě samému. Ne ztroskotání. Všichni ztroskotáváme. Faulkner o tom přece něco věděl, rozlišuje nás pouze míra našeho ztroskotání, relativní pustota ostrovů našich knih.

Tedy těch několik kuriozit o českém románě nazvaném Zbabělci: Z big bandu je tam dixieland /bobcrosbyovský, to jest s tenorem přidaným k neworleánské frontline). Historicky věc odpovídá: v Zetkově bandu byl koncem války takový bobcrosbyovský dixieland; hrál ovšem z not Jack Bultermanovo aranžmá Liza Likes Nobody, dovezené z Amsterodamu; jak, vypsal jsem v Bassaxofonu. Ale to bylo jen sem tam, pojem dixieland dozvěděli jsme se až koncem války (v Rychnově nad Kněžnou měli tenkrát už skutečný dixie: Jirka Šlitr u piana).

Skutečnost Port Arthuru byl big band: šest žesťů, čtyři (koncem války někdy dokonce pět) saxofonů, plus rytmika. Jenže dejte do románu patnáct či šestnáct fungujících postav. Nevejdou se tam. Tak jsem to zmenšil.

I tak mi prakticky vypadl bubeník Brynych, Venca Štern na trombon, basista Jindra Kašpar. Jsou tam jen ve zmínkách. Zato však frontline: Beno, Lexa, Danny, je tam (skoro) celá, a piano (Fonda) a kytara (Harýk). Každý tam hraje svůj výrazný sólový part, a každý hraje i v tutti chorusech. Není tam Zetka, dirigent; dixieland nemá dirigenta, a proto tam není ani Evžena. A nejsou tam Vláďa Nosek, a Vláďa Celba, protože to byli altkaři, a nejsou tam Pepíček Syrovátko a Jirka Ptáček, druhá a třetí trubka, a Mirek Chmelař a mladší Syrovátko, druhý a třetí trombon. Ani třetí Syrovátko na baryton. Nevešli se tam. Jinými slovy vlastně říkám, že Benno je Pavel Bayerle, Lexa je Vladimír Stejskal, Fonda je Vladimír Šilhánek, Harýk je Jarýk Celba, a taky, pomoz mi Bůh, že Irena je Járinka Fibírová, Rosťa je Bouša Španiel, Dagmar (v Prima sezóně jsem z Dagmary udělal Marii: svítivá lagůnka v rembrandtovském rámu je příliš intenzívní, jméno Marie se vzpíralo vzít na sebe, dnes stejně už zbytečnou masku) Dresslerová je Marie Dyntarová, Lucie Hannie Hartmanová a tak dále. A že Danny jsem já.

To je ovšem jenom polopravda. Mohl bych opět citovat Goetha: že všechno v literatuře je Wahrheit a Dichtung; směs toho dvojího. Ale budu raději citovat Benna, tedy Pavla Bayerleho, který byl tlustý, dobrotivý, a protože byl napůl žid, prožil věk dospívání v děsu židovském (včetně sklonku války v koncentráku pro Halbjuden und arische Gatten von Juden: i to je ve Zbabělcích přesné: skutečně se z tohohle koncentráku vrátil ještě před koncem války a ještě před jejím koncem už zase hrál v Port Arthuru) a zůstal až do své krásné smrti (nemůže přece být krásnější: padl při koncertě své kapely - stal se profesionálním jazzbandleaderem - uprostřed skladby přímo na jevišti, sražen srdeční mrtvicí, na místě bylo po něm): na podzim po vpádu vojsk se vzmužil, přišel za mnou do bytu, kde za oknem stála líbezná basilica, chtěl na mně nějaké texty, opět manifest, aby je mohl předčítat na zájezdech: Manifest proti Okupaci. Brzo se ovšem zděsil. Jeho kapela byla snad první ze všech, co vyhrávaly Sovětské armádě. Jak bych mu to ale mohl vyčítat, dobráku Bennovi, který už jeden protektorát jen taktak přežil a který to ostatně zaplatil předčasnou smrtí, mlád sedmačtyřicet let. A když tehdy vybuchla bomba nazvaná Zbabělci, na sklonku doby unavených katů, a mocná ruka Strany vyhazovala nepohodlné (pionýry liberalizace: Fikar, Grossman, Hiršal, Lederer), když její hackwriteři dali signál k naivní identifikaci (v jejich případě ne naivní, ale záměrné) a zidentifikovali mě beze zbytku s Dannym a Dannyho, vyloučivše, co se nehodilo, vykreslili jako kvintesenci buržoazních špatností, zejména cynismu (ti přičinlivější rozeznali v něm i antisemitismus, titoismus a fašismus se stejnou lehkomyslností, s jakou Patty Hearstová říká fešáckým -

srovnáváme-li se souostrovím Gulag - americkým kriminálům koncentráky a státu, v němž lze beztrestně srát do nočníku v podobě prezidenta, státu ničím - ani ohledem na bližní - neomezených svobod říká Pattynka Hearstová fašistický), v těch dnech poděšený Benno logicky usoudil, že nařídila-li Strana identifikaci hlavního hrdiny, který se v románě chová a mluví celkem slušně, štréberské okresní formáty úslužně provedou identifikace další a další, vyvozujíce z nich příslušné důsledky pro identifikované, kteří navíc k cynismu pronášejí nemravné výrazy, odsouzené jako neexistující samým Stalinem (O marxismu v jazykovědě).

A protože v rodném Kostelci kolovaly už výtisky s identifikacemi v podobě marginálií tužkou (pan Moutelík, ačkoliv zcela ctihodný třídní nepřítel, pravil k Rosťovi: V Kostelci mu za ten román jednou postaví pomník.

A víte jaký? Rosťa zavrtěl hlavou, třídní nepřítel pravil ctihodně: Pětimetrový pískovcový pyj !), Benno se zděsil a rozhodl se k pokusu o vlastní záchranu. Do Literárních novin napsal dopis a v něm, s amalgámem strachu a odvahy, protože byl kamarád, pokusil se obhájit i mne. Všechno v románě je pravda, napsal, může to dosvědčit (bylo by to pěkně křivé svědectví). S jedinou výjimkou: on, Benno, nepoužíval nikdy sprostých slov, zejména v souvisloti s věcmi, jež jsou každému svaté (to citoval kritiky: Běhounka, Rybáka, Jana Nového), neboť on, Benno, je a vždycky byl vlastenec. A skutečně, původcem většiny cynických výroků ve spojitosti se svatými věcmi nebyl Benno, ale Vráťa Blažek; potkali jsme se na Václaváku, oba v hlubokém průseru (on právě vyhozen z Barrandova pro autorství titoistického filmu Třetí přání), Vráťa řekl: Nasrals mě, Pépi. Všechny sprosťárny v tom tvym románě sem v pivovaře ve skutečnosti řikal já. A já tam vůbec nejsem! No nebyl. Měl jsem hrdinů (tj. postav, které v románě musejí dostat nosný part) už tak víc než dost. Podobně jako altkaři a druzí a třetí trumpetisti a trombonisti, ani spiritus agens té pyrotechniky lidského (nihil humani a me) odlehčujícího cynismu nesnadných chvil Blažek Vratislav se do Zbabělců bohužel nevešel. Byl-li Vráťa v něčem génius, tedy v epigramu, v bonmotu, v poznámce, která odhalila, jak by se dnes řeklo, falešné vědomí (a ovšem v písňovém textu: předchůdce Suchého. Chodili spolu z čisté lásky, a sedmnáct jim bylo let, ten svět v nich ale viděl pásky -

nejněžnější český popsong, mimochodem taky nejlepší charakteristika hrdinů a hrdinek románu, do něhož se Vráťa nedostal). Stůjž to zde, když ne jinde.

Takže identifikace jsou vždycky šejdrem, i když historie moderní literatury je jich samozřejmě plná (jistě i historie starší literatury, jenomže ty identifikace už nás nepálí, už se na ně zapomnělo), a nejsou vůbec ani mojí, ani českou specialitou. Jiní byli sice opatrnější (kdy až se poznalo, že kadet Biegler je ten proslulý profesor češtiny?), ale jiní byli zas drzejší (jděte na nový židovský hřbitov v Praze, tam, co leží Kafka František; na gigantickém pomníku tam najdete pana Načeradce, majitele konfekce, und seine getreue Gattin Irma; nemusíte být ani z Rychnova nad Kněžnou, abyste - ach, ty historky. Tak jsem se poprvé dozvěděl o českých

identifikacích, dřív než jsem se dočetl, že Robert Cohn z Hemingwaye je ve skutečnosti Harold Loeb, a že ona šoustavá slečna z Lawrenceových Women in Love je Kateřinka Mansfieldová i s chlupy a chloupky: jel jsem pro med, do vesničky za Rychnovem, za války, a v kuchyni v chaloupce měli tabló: takové starorakouské: studenti ve vysokých tvrdých límcích, a pan třídní profesor s kníry a v nejvyšším límci. Jako každého, vždycky mě přitahuje camp starých fotografií. Koukám, a zdá se mi. Pani, optal jsem se babičky. Není tady ten pan profesor ten samej profesor, co v Poláčkovi jezdil na bicyklu, ten, co - jak se jmenoval - V jakym Poláčkovi? vyjela na mě babička s jakýmsi podezřením, které jsem nepochopil. No, v tom románě toho spisovatele, co se tady na Jo TEN Poláček! Ten žid smradlavá - rozkatila se stařenka antisemitsky, třebaže byla válka - co tady všechny naše pány tak pomluvil! Už jsem se dál radši neptal, stařenka, ještě když vázala pergamen na skleničky medu, brumlala zlostně pod vousy - a tak tedy nemusíte být ani z Rychnova nad Kněžnou, abyste zauvažovali o drzosti ubohého pana Poláčka nad hrobem Irmy Načeradcové). Lidé se zlobí, ačkoliv já jsem si naivně myslel (myslím, že i Poláček si myslel), že z mého románu dýchá láska. Že je to skutečně vyznání lásky (dokonce výslovné, zase klíčová věta) těm mým druhům, těm mým láskám těch mých mladých let. Ovšem, podcenil jsem lidskou

škodolibost. A proto se Irena zlobila tak, že dodnes se mnou nemluví, ačkoliv to samozřejmě není ona, protože co o ní vím, kromě té šlupičky krásy, ačkoliv (jak prý jí řekl manžel: Co se rozčiluješ? Vždyť tě tam vylíčil jako netykavku. Tos opravdu taková byla? Já se nepamatuju!) pravdivě jsem vylíčil vlastně jen to, že mě nechtěla a nedala na sebe (skoro) sáhnout, i když ta jediná pusa je historický fakt, ale to snad nepokládají za nemravnost ani dosud žijící staří velební páni; a třebaže jsem jí dokonce v románě vyrobil krásné, dlouhé, štíhlé nohy, ačkoliv ve skutečnosti je měla dost do hokejky. Všechno je amalgám Dichtung und Wahrheit a Dagmara

samozřejmě nic neměla s Herbertem Percym Siddellem, byla příliš dobře vychovaná, zbožná a spisovatel je tvor posedlý démony; ale když jsem to psal, nenapadlo mě, že budou identifikovat; pozor, když jsem to psal ne, to mě nenapadlo, že to kdy vyjde; ale když jsem to dával do sazby, asi napadlo. Jenže spisovatel je tvor štvaný démony, zabije vlastní matku, praví pravdivě Faulkner, jen aby dopsal svou knihu. Je mi to opravdu strašně líto, když myslím na lidskou potměšilost, na Kostelec, jak si povídal o té zbožné dívce v modrém kabátku (byla to jiná dívka, ale nemohl jsem rozšiřovat počet výrazných partů, tak jsem tu nepřístojnost hodil na hřbet chudákovi Marii). A přece zrovna ona mi prominula, je to křesťanka. Omlouvám se ti, jahůdko Marie, za všechno, čím jsem tě urazil, obdivuji tě. Zůstávám věren svým starým láskám, protože všechny byly platonické.

A habent sua facta libelli. Et critici. To snad psát nemusím, jsou o tom záznamy. Jak se mi veřejně omlouvali, odvolávali, když Strana Usnesením o Povolení zrušila starší Usnesení o Zakázání, a román vyšel znova (změny: Ano, změnil jsem sem tam Rusáky na vojáky, seškrtal - aspoň myslím, nemám po ruce první vydání -

masakrování esesáků, všechno na zdvořilou žádost Karla Kostrouna, jenž tehdy, vinfiltrován do stalinského mraveniště Ústředního výboru Strany, vedl boj za tuhle směšnou rehabilitaci jednoho českého románu. Tak se to tehdy dělalo, a zase: škrty nejsou specifikum diktatury proletariátu. Dělal je Faulkner, dokonce na žádost H. L.

Menckena, všichni a všude je dělali; takové škrty, co nemění smysl díla. Navíc jsem dokonce připsal pár epizod, což mi nikdo nenařídil, ani nenavrhl, třeba tu o panu Řimbálníkovi v cukrářském krámě, jak seřval SS

scharführera, a taky myslím o Harýkově hrdinském činu na protižidovské výstavě, několik takových, které smysl podtrhují. Což mě přivádí k otázce, kterou mi dávali vždycky. Proč Zbabělci? A kdo jsou zbabělci? No na mou duši, já nevím. Já nevím proč a nevím kdo. Napadlo mi to, prostě. Snad je to výzva k zamyšlení nad pravdivostí patosu velkých slov (jako je slovo zbabělci). Snad, tedy jistě, bylo směšné na pozadí vzdáleného hukotu blížící se kanonády cvičit zdravení a čelem vzad s tyčemi na cvičení místo flint. Ale jak pravil jednou profesor Václav Černý: A co myslíte, že s váma měli v tom pivovaře dělat? Nojo, co vlastně? Armáda musí mít disciplínu, truismus, který platí. Takže bohužel opravdu nevím Proč a Kdo.

Odvolání, omluvy, to bylo i v tisku. Snad ale aspoň dvě historky, které nebyly. Jedna pravdivá, druhá nevím; možná jen folklor národa, jenž je známým velkovýrobcem anekdot. Nikoli ovšem nepravděpodobná.

Ta první. To jsem byl v nemocnici, v trapném žloutenkovém špitálu v Motole, neměli rádio, neměli televizi, knihovnu měli plnou budovateliád (tak jsem se stal více méně odborníkem na český socrealismus), přátelé mi posílali detektivky (protože jakmile se jednou kniha dostala na žloutenkárnu, nesměla ven, a detektivek není škoda. Je jich škoda. Jsou v takových a podobných životních situacích cennější než Shakespeare. Tak jsem se stal taky více méně odborníkem na detektivky), tížil mě strach ze smrti (byl jsem teprve dva roky ženatý, do mladé ženy zamilovaný, tenkrát se mi ještě vůbec nechtělo umřít), byl jsem otráven. A chodila tam taková mladá doktorka, docela hezká. Neustále u mé postele, nejenom při vizitách. Znervózňovala mě; pokládal jsem to za příznak kandidátství smrti: proč ten zájem? Jednou - skutečně se přitom začervenala - povídá: Pamatujete se ještě, jak vás tehdy napadli v rozhlase? Pamatoval jsem se, ale ne na to, kdo. Bylo to takové trio: básník (později jsem se dozvěděl, že Ivo Štuka; ještě později byl ke mně velký kamarád; teď se, tuším, už zase znormalizoval), dělník a důstojník. Tak ten důstojník, pravila doktorka, to byl můj nebožtík muž. Nezlobte se na něj. On z toho byl potom hrozně nešťastný - honem jsem hezkou, už taky slzící mladou doktorku ujišťoval, že jsem se nikdy ani nezlobil (mluvil jsem pravdu. Není mi dáno se zlobit na lidi. Asi nějaká zvláštní psychopatologie. Jistěže ne ctnost). - Víte, on váš román tenkrát nečet. On byl důstojník, pracoval v redakci Československého vojáka, a ten večer měl v redakci noční službu. Z hlavního štábu volali, že má hned delegovat jednoho důstojníka do rozhlasu.

Ptal se, jestli by nestačil četař základní služby, byl tam s ním, ale prý ne, rozkaz zněl důstojník. Musel proto jít sám. V rozhlase mu dali už napsaný text, stihl jen letmo přelétnout očima, a hned to natáčeli naostro. On vaši knihu neznal, ale přečíst to musel, to snad chápete, byl jste taky na vojně. Byl to rozkaz a on byl důstojník. Ale hned věděl, že asi udělal něco, co nebylo správné. Hned potom si Zbabělce přečet, a věřte mi, opravdu se mu to líbilo, jenže právě proto to bylo pro něho tím horší. Chtěl vám napsat a omluvit se vám, pořád nevěděl jak, odkládal to, a potom letěl služebně do Sajuzu. Tam měli letět z Oděsy do Moskvy, ale pro bouřku se neletělo, jenže startovalo nějaké vojenské letadlo, to je vzalo, protože byli důstojníci. A to letadlo se zřítilo a manžel se zabil. Paní doktorka, docela čerstvá vdova (její zpověď jsem slyšel na jaře 1960, Zbabělce ostřelovali na jaře 1959), se rozeštkala, bylo mi to trapné, protože jsem se opravdu jakživ nezlobil, ale jak jí to vysvětlit, aby mi věřila.

Takhle se to tedy dělalo, v době zotavujících se katů a do rozpaků upadajících fízlíků. Druhá historka? Znáte jistě zařízení Odměn nejlepším pracovníkům. Koncem roku se vypraví kulturní referent do místní prodejny n. p.

Kniha a zakoupí příslušný počet knih. Mám dojem, že vedoucí se takhle zbavují ležáků. I vypravil se kulturní referent mlékárny v Radlicích a v prodejně právě dodali nový ležák. Totiž: vedoucí knihu zřejmě odhadl na ležák podle záštitného textu na záložce (ještě k tomu minihistorka: jako autor vydané prvotiny /hnusné slovo, čistě jen kvůli stručnosti/ okouněl jsem v knihkupectví ve Slovanském domě, kde měli Zbabělce vyložené na pultě, a vidím pána. Pán listuje v knihách na pultě, čte si záložky. Bere do ruky knihu s titulem nějak jako Noc hákových křížů, čte záložku, váhá, Noc hákových křížů odkládá na pult, a - sáhne po Zbabělcích! Čte záložku.

Z ní se dozvídá, že v ruce drží satirický román, v němž se nesmlouvavě odhaluje ledví měšťáků a podává se ostrá kritika chování buržoazie za květnové revoluce. Pán nevypadá na dělníka, záložku zřejmě nedočte, knihu sklapne, asi taky žádný milovník socrealismu, hodí ji na pult, energicky bere do ruky Noc hákových křížů a odchází s ní k pokladně. Pociťuju bolestné autorské zklamání). Vedoucí n. p. Kniha v Radlicích odhadl tedy knihu asi taky podle záložky, takže kulturní referent mlékárny zakoupil dvanáct kusů pro dvanáct apoštolů socialistické práce. Ty pak v mlékárně opatřeny razítkem ROH, ručně psanými dedikacemi Nejlepšímu

pracovníkovi na odstředivce apod., a rozdány při malé podnikové slavnosti před Rudou zástavou mlékárny, držitelky Rudé zástavy. Brzy nato krach, a fízlíci, nabyvší opět sebevědomí (ne na dlouho) po dvojicích po n. p.

Knihách zabavují neprodané výtisky. Moc nezabavili, vedoucí hned po prvním ataku (v Práci) nastavili uši, Zbabělci zmizeli pod pultem, určeni pro stálé zákazníky, zaplaceni zatím z vlastní kapsy, na fízlíky se nedostalo.

Jenže vedoucí Knihy v Radlicích, aby rychloprodeji prvotiny dodal věrohodnosti, přiznal, že dvanáct z prodaných výtisků (tehdy to byly všechny, co prodal; ostatní měl pod pultem) koupila mlékárna na výroční ceny. Fízli tedy do mlékárny, výslech dvanácti vzorných pracovníků, všichni lemplové. Všichni knihu ztratili!

Nebo děravé hlavy. Knihu půjčili a zapomněli komu! Do jednoho! Lemplovství z řádu matematicky

vyloučitelných pravděpodobností, nicméně nevysvětlitelné.

Tak se to tedy dělalo. Historek je mnoho, takový folklor kolem hříchu, jak se říká, mého mládí. Aspoň tedy tohle pars pro toto. Avšak k Evženě. Nenápadná, dost pohledná dívka z Opočna, tatínek staročeský pan učitel. Mluvila (dodnes mluví) s jasným náznakem východočeského nářečí a intonace, taková kamarádka. Taky jsem s ní studoval anglistiku na fakultě, dřeli jsme spolu na zkoušky, jednou, snad dvakrát mezi námi nepatrný náznak intimity, ale pouze v normě krásného Kostelce; dotyk nohy pod stolem, stisk ruky v lavici při přednášce. V mládí člověk prožije (prožil) desítky takových prchavých přiblížení, nic z nich nebylo, zůstalo kamarádství, a jak jsem se životem vzdaloval Kostelci, v čase i v prostoru, zůstávala Evžena nepatrným kamínkem v mozaice rodného města éry, kdy fízl, udavač, donášeč byl míň než vrah pro peníze; lidská veš, míň než veš: žádnou kosteleckou dívku by nenapadlo vdát se za udavače, i kdyby ho milovala. Byly všechny veliké vlastenky. Taková byla Evžena, veselá holka, slovanský obličej, samohláskování souhlásek (poudám, prauda), líbezně venkovsky stažené tvary slov (šaks cáks to poudal).

A stála přede mnou (skoro) stejná na vzhled, v evropské eleganci, manžel s motýlkem pravil nosovým hlasem, s očima sklopenýma z výšky k mé nízkosti: Já jsem Pavlas. Ty se na mě už asi nepamatuješ, ale jednou jsme s Evženou byli na tvojí besedě v Národním domě na Smíchově. Pepo… tos řek moc krásně, o té literatuře… Hlas mu zjihl (nikdy předtím jsem nevěděl, co to sloveso znamená, až když řekl, jak jsem to Krásně řekl), zrak se orosil, Sentimentální bloud, napadl mi příměr, odvozený myslím z Al Jolsonova filmu, The Singing Fool - pak se to mezi mnou a mou ženou a několika přáteli ujalo a jako většina přezdívek zkrátilo na pouhé Bloud.

Bloud zaslzel, vytřel si oko prstem s prstenem, a že Musíme přijít. Takže jsme pak přicházeli. Bydleli v hezké čtvrti blízko Ontarijského jezera, ženě se nikdy nechtělo, ale já kvůli Evženě, staré kamarádce. V bytě mi nebylo nic nápadné. Jen snad to, že v protikladu ke starým českým socialistickým tradicím nebyli štědří na alkohol. Pil se jen řiďounký aperitiv z kapesní láhve za dva padesát. Bloud mluvil a nyl. Hračana, a jestli je ještě někdy uvidí, Hračana.

A chatu… chatu… ukazoval fotografie chaty, kterou tam zanechali, komplet zařízenou, i s lednicí na plyn.

Ženské oči mé ženy si všimly, že torontský byt zdaleka není komplet zařízen. Koukni, voni pořád počítaj, že se vrátěj, pravila má žena. Všechno maj skládací, přenosný, sbalitelný. A nemaj koberec. Takovej seladon, Bloud, a nemaj koberec.

Bloud byl kompulzívní, arogantní přítel, zváč a vyčítač. Každý týden volal slovy: Proč nezavoláš, Pepo? To seš kamarád? Musíte přijít! Také agresivně žádal představování známým, zejména takzvaným co něco znamenají, které já všechny znal, protože patřím tedy do té kategorie (co znamenám, teda?). Představil jsem ho postupně Karlovi Ančerlovi, který byl šéfem Torontské filharmonie, Járince Blažkové, taky něco znamenající

spisovatelce, Evě Límanové, manželce profesora a sestře Ivana Passera, a když byl v Torontu Ivan, také Ivanovi, a že ho navštíví, až budou v New Yorku, celej šťastnej, Ladislavu Gudernovi, no všem. Bloud chodil z party na party, s různobarevnými motýlky, v oblecích od Knížete barvy světle šedé, béžové a neónové, nosovým hlasem pronikal každému přímo do prdele. A s ním vždycky Evžena (ta nepronikala nikomu), bavili jsme se o starých časech, drbali o stínech z Kostelce, hlas podržel své fonetické charakteristiky jako z J. Š. Kubína. Občas se Bloud skutečně urážel, že jsme nezavolali, trucoval, ale udobřil se snadno. Doma byl manžel metr, byteček jako podle lineálu, ženě se Evžena svěřila, že ráno vstávaje, zajede nohama v jisté, přesně vypočítané místo, a pakliže nohy hladce nezajedou do přesně nastavených pantoflí, Mám peklo, holka! pravila Evžena ženě.

Bloud byl starý (tedy od roku 1945) člen Strany a povoláním architekt. To nic neznamenalo, členů je všude plno v různých stadiích věrnosti, rozchodu, deziluze, krize nebo výčitek svědomí, Bloud se od jiných nelišil, leda snad tím, že když řeč přišla na Sovětský svaz, vše rychle převedl na jmenovatel Hračana a Co když je už neuvidím?

zvlhl a zjihl. Počkej, že se vrátěj ! říkala žena. Maj všecko skládací. A heimweh, no viděls někdy takovou homesickness?

V té době přišel list: Starý kamaráde, asi nám to není souzený, Zdravím Tě z Kostelce. To se divíš, co? Ale když už jsem byl v Evropě, tak jsem si řek: Ať se děje, co se děje. Jsem doma, místo jsem dostal hned, v slévárně v Poříčí.

To je teda gól, pomyslel jsem si, jak to říkávala Liška. To je teda česká anekdota. Škatule hejbejte se.

K dokonalosti schází jen to, že nejsem v Austrálii, ale v Kanadě.

Starý kamaráde, Ty nevíš, jaký to je, po dvaceti letech vidět televizi, na který se mluví česky.

Starý kamaráde, napsal jsem. Já to chápu. Až Tě to přejde, poslouchej, jestli ještě rozumíš česky, co se tam česky říká, a jestli je to česky.

Ale zavrtal se do mě velice tučný červ pochybnosti. Plazil se po signálech dopisů, které byly rozbité kladivem…

Na lepčí práci chtěj mlačí… po pás ve vodě… do Melbourne, snad tam najde lepčí práci… to víš, starý kamaráde, s dělnícima každej vorá… zatím je dost práce… řiká se, že napřesrok nebude tolik… autentické fragmenty zkušenosti, nikoli signifikátory socrealistických románů. Bál jsem se. Aby příští dopisy, starý kamaráde, nebyly taky o vepřících, o zájezdech JRD na MDŽ do NDR. Bál jsem se, aby starý kamarád (kdysi pravda zrádce nepřátel, opatřený dokonce ilegální vysílačkou a pistolí, kterou mi ukázal v průjezdě), jenž nebyl v zemi, když katy bolely ruce, jenž nikdy nic nedal na luxus slov, a cenzura je tedy prázdný pojem, aby ten australský proletář nedošel k nadšení nad rájem dělníků, kde není nouze o práci, kde práce (dělníků) je dobře placená, kde smrt literatury a urážené matky exulantů spočívají na základně dělnických penzí, výhod, jež spočívají na vertikálních hrobech, uranovém mlýně a zatýkání všech. Bál jsem se, protože jsem se bál, aby starý kamarád se nezatvrdil, neobrátil se proti mně, protože jsem zradil nepřítele, jehož plynutí času a jiná autentická společnost ztotožnily s přítelem, proměnily v přítele. Protože bůhví jakou má škálu hodnot, nádeník, který tam tenkrát nebyl, stejnou asi jako jiní nádeníci, kteří tam nebyli nikdy (ale co o nich vím? Skutečně pro ně svoboda, v nejstarším smyslu toho slova, ještě před otřením, neznamená víc než tučný vepřík kamaráda Lojzy? I Lojza, taky spisovatel, bezpečně rozeznal, kdo je nepřítel a přítel: i Lojza se zastal Leony. Co vím o selském rozumu, možná bližším nejhlubší pravdě než věda věd a učení vůbec všech učení?), navíc, víc nežli Bloud onemocnělý nezdolnou nostalgií, jež se nezalekla ani tanků a ominózních zpráv, ničeho. Bál jsem se, aby mu nevočkovali svou ničivou simplifikaci skutečnosti: že každý, kdo nesouhlasí do poslední zlomené tečky pod zbytečným vykřičníkem, je zrádce nepřátel, vrah vrahů, nepřítel laskavých nepřátel. Ale další dopis dlouho nepřicházel.

Bloud mezitím dál zval, volal, trucoval, bloudil po parties českých i kanadských (zaměstnali ho na radnici, byl urbanista, a plánoval tedy výstavbu čínské čtvrti), lososí motýlek létal po parties starosty, radních, kandidátů městského úřadu, za rok a půl znal osobně všechny: liberály i pokrokové konzervativce, nové demokraty, kreditisty, jenom komunistům se vyhýbal, ale těch bylo maličko. A bez přestávky Hračana… Petřín… .

Stromovka… a chata! Chata! Tachatata!

Opět nadešlo léto, rok předtím byl Bloud s Evženou a synem (měli syna, klacka, právě odmaturoval a vzali ho v Torontě na architekturu) na Floridě, se Zemánkovými, jimž jsem ho představil. Úředník OSN už zdrhlý.

Velice, říkal Bloud, se spřátelili. Předloni v Maritimes: taky četná seznámení, spousta nových přátel mezi Čechy, je to tam krááásnééé… Letos konečně do Evropy. Řecko, Itálie, Francie. Převezli s sebou na lodi vůz, drahocenný renault, který tři roky předtím na jiné lodi převezli opačným směrem z Prahy.

Opět uběhlo léto. Jsou vždycky krátká, čím dál kratší, jak se zkracuje život. Bylo září, nadešel říjen. Něco mi scházelo. Bůhvíco. Pak jsem si uvědomil: Bloudovo volání. Volání dálek, divočiny pod Hračanama… Poprvé v životě vytočil jsem Bloudovo číslo. The number you're calling is not in service. Please, dial again. Něco skoro jak smutek. Byl první týden v říjnu, indiánské léto v zemi Indiánů. Musí už přece být zpátky. Evžena měla místo na high school, učila francouzsky, školní rok dávno začal, už v září…

Volal jsem na radnici. Mr. Pavlas is no longer wirh us. Kde -? I've no idea. G'bye. Zavěsil jsem.

Co se stalo?

Vrátili se, řekla má žena. Vždyť jsem to říkala. Měli všechno skládací.

Co když se utopili? řekl jsem. Divný (proč divný? Evžena byla stará kamarádka) smutek mi prosákl myslí.

Pamatuješ? Ta féra mezi Řeckem a Itálií? V srpnu se potopila, tisíc utonulých.

To by se vo tom vědělo, pravila žena. Kdepak. Všechno skládací složili, balicí sbalili a přenosný přenesli. I auto, to jsi nezaznamenal? Sou v Praze. A už tam na nás dávaj raport pod Hračanama.

Skutečně: přátelé usoudili, že tahle alternativa je pravdě nejpodobnější. Vyloučili ztroskotalou féru. A při tom zůstalo, za chvíli po Bloudovi jen legrační vzpomínka.

Nadešel listopad, půlka ho uběhla. Někdo zaklepal na dveře. Otevřel jsem. Jako při prvním setkání s Bloudem jsem poznal, co značí sloveso jihnouti, tak teď jsem uviděl, že člověk vskutku za tři měsíce může zestárnout o deset let. Za dveřmi stála Evžena, o deset let starší: šedivé vlasy, zelené oči v rembrandtovských rámech, skutečné půlměsíce černošedé kůže, síťovina vrásek, utahaná jako ztracený čoklíček.

Evženo! Co je? Co se stalo?

Čoveče, pravila východočesky, Karel se vrátil!

A rozbrečela se.

Plakala, napojili jsme ji whiskou, již jindy srkala jen symbolicky, nalízla se, vyprávěla. Že když už teda byli v té Evropě, nedalo jim, a rozjeli se z Řecka do Jugoslávie. Ať je to jak chce, přitahuje nás ten kus profízlovaného světa, alespoň nakouknout. A odtud do Rakouska, alespoň, rozhodl Bloud, spatřit zas kousek Rodné Země. Jako bych slyšel Bloudova slova, s velkými písmeny, a řekl možná: Rodný Lán. Zajeli těsně k hranicím, koukali na Rodný Lán (přes vyholený pruh Rodného Lánu, ozdobený ostnatým drátem, do úrodné prsti zasazené nášlapné miny, stádečko pohraničníků doprovázeno ovčáckými psy, kteří jsou kříženci vlka a vlčáka, nejlepší skus na světě, tvrdší než buldočí). Rodný Lán chyt Blouda za srdce, Evženo, rozhod, Já Se Tam Vrátím. Nádherná scénka ze stránek stranického tisku, i zneužitý Halas, všechno, jak má být. A kluk taky, čoveče, pravila Evžena v slzách. Prej chce jít s kamarádima na pívo (skutečně: pívo, i s dlouhým í, východočeským nářečím), to mu v Torontě scházelo, a vůbec, doma je doma. Rozeštkala se.

Ale, Evženo, přerušil jsem pláč, vždyť jste tu byli už proti zákonu? Doložky dávno propadly A jak to, že ty seš tu? zeptala se současně žena, tázali jsme se dvouhlasně. Von vod tebe utek?

Evžena se začervenala. To si myslej ve škole, řekla. Já jim namluvila, že vzal na půl roku výhodnej džob ve Francii, ale voni mi nevěřej. Myslej si taky, že vode mě utek.

A neutek? moje žena.

A nezavřeli je, bez platnejch doložek? dvojhlasem já.

Fakt ne. Neutek, pravila Evžena. A my sme doložky měli, zrudla (protože tou dobou přirozeně doložky už nikdo neměl, a kdo je měl, nebyl možná nikdo). Do konce srpna. Neřekli sme vám to. A Karel se s klukem vrátili posledního srpna.

Tak ty seš tu s propadlou doložkou, nebo s prodlouženou? zeptala se nemilosrdně žena.

A zase slzy. No sem, vzlykla Evžena. S propadlou. Von Karel se pokusí, aby mi ji eště na rok vymoh, mám tady smlouvu na tenhle školní rok Tak protos nejela s nima? má nemilosrdná žena. Nekecej!

Napadlo mi to. Pohlédl jsem na starou kamarádku. Černé půlměsíce, vlasy ještě v létě krásně tmavohnědé, teď prožrané čarodějnickým stříbrem, pokleslé svaly na tvářích, vějířky vrásek. A napadlo mi to. Došly mi věci, navázaly se spoje. To agresivní přátelství, ty seznamovačky, ta touha po parties, českých, starostenských. To nyvé lezení do řití všech. Ten zájem o politiku země, jež nikdy nepoznala diktaturu, tedy o nudnou politiku pro nás, staré kozáky. A dívka s tváří nad zelenou limonádou v Port Arthuru. Jak mi to táhlo hlavou, tenkrát…

žádnou kosteleckou dívku by nenapadlo vdát se za…, i kdyby ho milovala… A v Rakousku, při pohledu na Rodný Lán, jí konečně došlo, že dvacet let žila s fízlem. Proto to náhlé zestárnutí. A proto je tady sama, dokonce (to trochu nehraje, trochu moc) bez syna, holka z kostelecké mozaiky, z časů, kdy fízl byl míň než veš Váhala s odpovědí, hleděl jsem na ni, čekal jsem.

Evžena řekla:

Von… mě sem poslal zpátky…, abych zachránila majetek.

Jo tak. Saka od Knížete. Neskladné, nesbalitelné, nepřenosné. Jo tak.

Ale prosím vás, nikomu to neříkejte, že sem tady. Já… já to už ale nemohla sama vydržet.

Neřekli jsme. Jenomže Toronto je vesnice jako každá Praha. Zatímco já mlčel jako hrob a žena (prý) taky, potkala jednou Evžena na torontském Václaváku Yonge Street žákyni z dejvické hospodářské školy. A tak to prasklo.

Problém byl tedy obecně známý a psychologicko-detektivní. Řešili jsme jej několikrát, s Evou a s Hankou a s mojí ženou, jevil se nejasně, alespoň v jednom bodě.

Že Karel byl fízl, zdálo se jisté. A ženy tvrdily, že jim to bylo odjakživa jasné. Ty skládací věci. Navazování srdečných přátelství a tak dále. Jo, ale narušoval jsem ženám logiku, ale když byl fízl, pak jeli do Evropy už rozhodnutí vrátit se. Tomu nasvědčuje, že si dali lodí přepravit auto, což je přece finanční nesmysl, v Evropě se dá auto lacino najmout, jistě laciněji nežli dvě přepravy tam a zpátky. S druhou tedy nepočítali. Až potud to klape. A divný (proč divný?) smutek se znova rozhostil (to slovo! I je jsem pochopil, byl všude, jako vlezlá parta hostů) v mé duši. Jenže proč skládací, sbalitelné, přenosné nechali v Torontu? Že pustili byt, to klape. Že najmuli skladiště, to neklape. A proč, proboha, fízl vracející se na mateřskou loď, na fízlovskou základnu, pošle, proboha, manželku zpátky, de facto do ilegality? Pro přenosné, sbalitelné - proč?

Moc se debatovalo. Vykrystalizovaly tři možnosti:

1) Nebyl to fízl, ale Bloud. V Rakousku dostal málem smrtelný atak Bloudovství, ne však natolik, aby rezignoval na kolapsibilní Majetek. Rodný Lán zjevil se mu méně Rodný bez toho Majetku. Jenomže, namítla Eva, proč, jak by se dalo čekat od motýlkonosiče, elegána, a tedy gentlemana, neposlal tedy domů ženu s klukem a na záchrannou výpravu do ilegality nevyjel sám? Vzpomeňte si na ty přesně naplánovaný trepky! pravila žena.

Nojo. Biedermeierovský vkluz do domácí obuvi. Žádnej gentleman, pravila Hanka. Soudruh haustyran. To teda bylo psychologicky jasné.

Pořád neklapalo: jestli se nemínili vrátit do Prahy, proč pouštěli byt?

Držgrešle, (Eva). Tři měsíce skladné za skládací je míň než tři měsíce renty.

Jestliže držgrešle, proč přeprava auta. Dvojí, jestli se mínili vrátit do Kanady?

Asi si vypočítal, vypočítavec, že přepravné vyjde o dvacet baků míň než rentekár.

Summa summarum tedy, a natáhla-li se poněkud imaginace, hypotéza Bloud Nebyl Fízl klapala. Ovšem, ženy jí nevěřily, proto jsem přednesl druhou hypotézu:

2) Nebyl to Bloud, ale Fízl. Všechno, co v první hypotéze, dá se pak vysvětlit za předpokladu, že Evžena nevěděla, že její muž je Fízl. Všechno, co neklape, je pak kamufláž v zájmu utajení. On jel do Evropy už s úmyslem vrátit se na základnu. Evžena v domnění, že pojedou Pohledem Pohladit Rodný Lán. Ale někde se setkali s nějakým jeho kontaktem, z nějakých náznaků si věc domyslila, možná že jí to nakonec řekl na hranicích sám. A to byl šok, tak šokovatý, že nemohla prostě s ním. Žádný uskladněný majetek možná neexistuje. On všechno tajně odeslal, a skladiště si vymyslela Evžena, aby nějak vysvětlila svůj sólový návrat a nemusela přiznat, že Bloud je Fízl.

Nějak moc myšlení na takovou slepičku, pravila Eva. Mimoto: nepustila by s nim kluka.

Rozvedl jsem názor, že kluk má fízlovskou náturu po otci. A než domů s fízlem, radši do exilu bez syna.

Nepříliš přesvědčivé.

Pak tu byla třetí, pro mne nepřijatelná:

3) Jsou fízli oba. On jel podat hlášení a převzít nové instrukce, ona tu měla šířit verzi, že vzal na pár měsíců ten výhodný džob ve Francii a kluka dal, kvůli francouzštině, na Sorbonnu, což obojí je tady dost běžné.

Nesouhlasilo moc věcí.

Když měla hlásat, proč nehlásala?

Proč pouštěli byt?

A proč to Evženu tak vzalo?

Divný smutek se ve mně rozlézal, k neutišení. Asi je to na ni moc, na tu slepici, pravila Eva. Ruply jí nervíky.

Třeba ji povýšili na nějakou fízlovskou poručici, dali jí samostatnej úkol, a vona na to nestačí.

Evidentně nesmysl, přestože Eva je chytrá. Možná sice, ale nepravděpodobná možnost. Nejpravděpodobnější pořád číslo jedna. Ženy jí přesto nevěřily.

A Evžena - nevědomky, nebo jako součást kouřové clony? Nevím. To je to nejhorší na fízlounském systému, a smutek toho podzimu trval a trval. Nikdo tam neví, kdo je kdo. Nelze tam věřit starým kamarádům, milenkám, snad ani manželům, a protože absurdita fízlování všech roste geometrickou řadou, snad ani rodičům a dětem. Ale někdy si myslím: Co vlastně skutečně chtějí vědět? A jsme-li opravdu všichni profízlováni, neruší se to všechno navzájem? … nebo: není to všechno jen legenda? Částečně, částečně ne. Jak už to bývá v legendách. Prý, říkají, je to na principu velkých čísel (a také na luxusu nevyčerpatelných státních prostředků). Kdesi, snad v kachlíkárně, musí mít obrovské archivy, Himálaje fízlovských raportů (snad je fotí na mikrofilm, pak ale, řekl bych, spotřebují denně celou denní produkci Kodakovy rochesterské továrny, nejmíň). Mají i čtecí stroj, zkonstruovaný, prý, v Japonsku. Průsvitný běžící pás, na něj pošťačka, fízl-desátník, klade dopisy v zalepených obálkách, tak jak je z poštovní dopravy vytřídí podle seznamů. Už dávno tedy ne hrnec horké vody, pára a arabiguma. Japonský čtecí stroj (legenda? Nový úspěch pokrokové techniky?). Pás neběží plynule, cuká sebou v čtvrtvteřinových intervalech. Pod ním zdroj silného světla a nad ním zesynchronizovaná automatická fotokamera. V objektivu zkybernetizovaný transfokátor (science fiction? legenda? skutečnost?). Dopis v zalepené obálce dospěje cukavým pohybem pod kameru. Zespoda prosvícen silným zdrojem světla. Kybernet odečte počet přeložení listu, informaci předá do transfokátoru, kamera po zlomcích vteřiny vyrobí příslušný počet snímků, transfokátor ji přitom o zlomek milimetru přeostřuje. Vznikne tak skládačka, fízlovská jig-saw puzzle, a ta se v mikrofilmu uloží do šanonu. Čeká tam na strýčka Příhodu. Prý, praví legenda, jen asi jedno procento se ho kdy dočká. Ani ne Hemingwayův ledovec, spíš Faulknerova špendlíková hlavička. Špendlíček sedí však na vrcholu Himálají, a použije se k píchnutí. Když jsem býval redaktorem v angloamerickém oddělení nakladatelství Odeon - a byl jsem mladý, dosud jsem si myslel, - tak na mě zapůsobila hypnóza války a marxismu - že člověk svou existenci ospravedlňuje užitečností své práce, že staré hodnoty nestačí - četl jsem korektury viktoriánských románů, tady a tam jsem opravil tiskovou chybu, tu a tam čárku (těmi jsem si byl však málokdy jist), občas jsem opakované „který“ nahradil „jenž“ a vice versa. Po osmi stech stránkách a čtyřech pracovních dnech nad Davidem Copperfieldem míval jsem pocit příbuzný kocovině: snad dvacet „který“ za

„jenž“, tři tucty čárek, dvě stovky tiskových chyb (a kolik jich asi uteklo!). Co by se stalo s Davidem Copperfieldem bez těch mých dvaceti „který“ za „jenž“ anebo vice versa? Co by se stalo, jestli vůbec něco? Byl by se umenšil? Říkal by míň o životě časném i věčném? Tu kocovinu jsem míval, vtíravou, hlodavou:

zbytečnost, dost dobře (ne zas moc) placená zbytečnost. Co teprv výrobci špendlíčků pro vrcholky Himálají? Ale prý se to vyplatí. Jediné užité procento váží víc než horská pásma odpadu. Vědecký systém, jako štěpení atomů.

A skutečně, mohu to dosvědčit. Nejdřív však - o hypnóze školení. Je to nebezpečná věc, jste-li mladý, neublížený, máte-li pořád ještě dojem, že nejdůležitější je VE SPOLKU S JINÝMI změnit svět a zrušit jeho špatnosti (když zatím možné je pouze každý sám a jenom v okruhu svého okolí, nanejvýš, máte-li štěstí, v okruhu svého čtenářstva, a nikoli změnit, nanejvýš opravit, jenže: dobří budou ještě lepší, špatní krásnou literaturu nečtou). Nebezpečná věc. Byl jsem mladý, Bennem nahlodaný (když on, syn boháče, proč ne já, syn dělníka v bílém límečku?), a na tom školení v překrásném hotýlku magický hypnotizér s dělnickýma rukama a s rozšafnou výmluvností. Co na něm bylo fantastické (a hypnotizující), že v době prefabrikace a frází mluvil vlastním jazykem. Měl prostě dar překládat fráze do češtiny, do východočeského nářečí, v podstatě spisovatelský dar podstaty spisování. Já mladý, Bennem prefabrikovaný, se špatným svědomím dětí buržoazie, v nichž velební páni příliš probudili sociální cit, naslouchal jsem výmluvnému exdělníkovi, exdělník pravil: Nejde o pomluvy.

Jde o soudružskou, kolektivní pomoc. Chceme-li pomoci, a my chceme, každému, my nediskriminujeme,

musíme vědět a znát. Člověk, aniž to ví, má několik tváří, jinou pro každého. Potřebujem je všechny znát, z nich simultánní projekcí na jediné plátno získáme onu skutečnou, vnitřní tvář každého soudruha. Poznáme, co ho trápí, v čem si není jist, a pomůžeme. Mocně jsem zatoužil po pomoci, všechno mě trápilo, třebaže

prefabrikován prosťáčkem Bennem, jist jsem si nebyl ničím. Rozdám vám formuláře, pravil exdělník, jeden pro každého soudruha z vaší školy. A vy je vyplňte, anonymně, aby vás nebrzdil (přirozeně zbytečný) strach, že se to ten který soudruh dozví, abyste mohli bez zábran napsat čistou a úplnou pravdu, tak jak ji vidíte. Jenom tak můžete pomoci. Rozdal formuláře, a já prefabrikovaný, zhypnotizovaný, chtěje pomoci a touže pomoci, poctivě sázel příšerné pravdy, rubriku po rubrice. Škola, na níž jsem učil, asi typická, byl spolek zavile nepoučitelných nemarxistů. Přirozeně, většinou byli ve Straně, snad jenom já a učitel zpěvu jsme byli nestraníci, kantoři musí být vždycky, jsou avantgarda a závisí na tom živobytí. Překvapovala mě u nich podivuhodná imunita vůči vědě, zejména vědě věd. Vše pro ně byla blbost: nadhodnota, bída proletariátu, socialismus, úplně všecko. Nechápal jsem to. Dnes chápu, že jenom tahle iracionální imunita nás zachránila, že v rámci humanismu (nového) en gross docela nevyhynul ten (starý) en detail. Snad. Jenže tehdy jsem chytal svatým plamenem idealismu, ještě jsem nehořel, jenom chytal: Málek Jan, odborný učitel. A sázel jsem do rubriky po rubrice. Soudruh, jenž vůbec nechápe, o co jde. Prostě jsem sázel. Dosud věří v Boha, ne: v boha. Vypráví politické vtipy. Zločinná hypnóza.

V tom pomatení myslí - snad nám dávali taky něco do kafe - proměnil jsem se ve zcela zrůdného Morozova, ve fantasmagorické monstrum. Kdyby mi v té chvíli, zhypnotizovanému rozšafným antifašistou s dělnickýma rukama a darem jazyka, byli dali přihlášku do Strany, byl bych podepsal.

Naštěstí rozšafa udělal chybu. Dotazníky nám rozdal před polední pauzou, k vyplnění přes odpočinek, a jak jsem na lavičce před hotelem sázel do rubrik inkriminující pravdy, všechny absolutně pravdivé a všechny - aniž jsem si to uvědomoval - na zavření, na vyhazov, náhle, jak v mysli pomalu odezníval rozšafův hlas, hypnóza začala slábnout, jako se vytrácí alkohol (možná nám dali něco do kafe), sázel jsem pomaleji, pomaleji, netvor zalkoholizované (zdrogizované, masově vsugerované) jistoty se zvolna kuklil, kuklil, z kukly vystrčila hlavičku krásná princezna nejistoty a na slunci kýchla, pocítil jsem spisovatelskou nutnost na chvíli přestat, něco si přečíst, kolem mě právě soudruh čtec s čerstvými Rudými právy, jedno mi dal, otevřel jsem a - ta chvíle z těch chvil, co jsou snad jediné, co zbývá z náboženství, stává se mi to pořád a pořád, v okamžiku základních krizí nebo už úplně černého zoufalsví vždycky nějaká jakoby náhoda: zavolá někdo, otevřu knihu, zrak padne na větu, ta zažene krizi, dostanu dopis, něco se stane: absurdní Bůh prostě zasáhne absurdním způsobem, credo quia ridiculum - v Rudém právu titulek: ROZSUDEK NAD PROTISTÁTNÍ SKUPINOU. Ti skauti. A sázeli jim to,

jako já svým kolegům (Málek Jan byl učitel zpěvu, zpěv asi to jediné, co na té strašné škole mělo úroveň, zeměpisář učil, že v Kanadě se mluví kanadsky; ale Málkův dětský sbor alespoň ladil, dětskými hlásky sfér): Jarmila Ebenová, nar. 1932 (ta moje chvíle pokušení nebezpečnějšího než svatého Aloise pod macatými ňadry necudného zjevení: bylo to v roce 1950), 15 let; Jiří Kořínek, nar. 1933, 20 let; Dagmar Želivská, nar. 1932, 10

let. To jsem ještě nevěděl o hrobečkách, krvavé varieté Slánského procesu mělo teprve přijít. Mlhou ideofízlologie počaly však prosakovat v mladistvé lhostejnosti sotva zaznamenané události z Kostelce, zavřeli Rudu Macha, dostal osmnáct let jako důstojník… dobrácká Bendova tvář na Jerichu: První, sotva tam vlezu, čeče, lup do zubů - ta věda, a snaha pomoci, jako bych najednou vyskočil z bahenní lázně a stál nahý, celý zasviněný bahnem, uprostřed oblečených. Doopravdy jsem se otřásl, sebral jsem formuláře s nedosázenou pomocí soudruhům (pomocí jistě, a soudruhům, ale kterým, kterým asi?) a odešel jsem do místnosti tak důležité ve všech diktaturách, to jest na hajzl, kam se hází dopisy milenců, protože by je přivedly do báně, cizí valuty, zápisníky s adresami, protože by vás v poslední chvíli mohli poslat z hranic domů, kdyby je u vás našli, ačkoli zájezd je řádně zaplacen a vy řádně prokádrováni (jaké pokladnice informací pro fízlvědce jsou asi hajzly v pohraničních hospodách, možná že mají už těžební stroj na rozmočené zápisníky); zamkl jsem se tam, ohradil se poslední intimitou zbylou v diktaturách (ne docela: Má přítelkyně Kathryn objevila jednou v klozetové míse ve svém pokoji v hotelu Kijev v Moskvě odposlouchávací mikrofon. Ta konkrétní hudba KGB, jediná

modernistická muzika SSSR) a vytáhl jsem sirky, spálil svá fízlovská hlášení na pomoc soudruhům, protože mladý život celý v diktaturách naplnil mě hlodavou nejistotou, nebyl jsem si ani jist, jestli Učení, Věda věd nezná metody, jak cárečky močí rozmočeného papíru smíšeného s fekáliemi vydestilovat, slepit, uhladit a přečíst, takže přes snahu trhajícího a pomočujícího zpátečníka soudruhům bude pomoženo, proto jsem je spálil, snadno se rozpadající papírový popel rozkvrdlal ještě v záchodové míse stočeným Rudým právem, sundal jsem kalhoty a vysral jsem se na to, suchou část Rudého práva použil k vytření (klozetpapír samozřejmě nebyl, což není použití archaického vtipu, jenom holá skutečnost) a všechno to splách (hajzl naštěstí nebyl zacpaný, jak býval). Tak prošed očistným rituálem, sebral jsem ze stolu v prázdné učebně čisté formuláře a do nich pak vepsal osobní pozorování o kolegáčcích, z nichž svítila uniformní tvář Vzorného Soudruha s Poměrem Kladným, lež jako věž, soudruzi si s tím mohli leda vytřít nemravné slovo. Jak ale pravil velebný pán Meloun, když se chystal zfalšovat zápis o sňatku árijského hocha s židovskou nevěstou v matrice: Podvod za určitých okolností může se stát skutkem křesťanského milosrdenství. Podvedl jsem soudruhy, já špatný soudruh. Byl jsem si jist, že kolegáčci právě tak popsali jeden druhého: s Poměrem Kladným, což ovšem jsem byl možná vedle. Ne každému se do ruky včas dostalo Rudé právo. Kdoví. Kdo ví.

Chtěl jsem však vlastně vydat svědectví o rentabilitě špendlíkové hlavičky. To až o mnoho později, mojí ženě, zatížené bráchou v base (deset let, převedení dvou skautů ilegálně přes hranice, sám jako dobrý skaut zpátky domů, neboť otec v base: dva roky za zpěčování se orgánům lidové moci provádějícím znárodnění knihkupectví, neboť matka bez zaměstnání pro zpěčování se manžela orgánům lidové moci) a otcem uteklým do USA,

nepovolovali zahraniční zájezdy, což ji pro soubor, kde byla zaměstnaná jako zpěvačka, činilo nerentabilní.

Někdo mi poradil zajít na Vnitro a případ tzv. vyložit. Pořád jsem se ještě nezbavil úplně víry ve vědeckost orgánů (státní lidové) moci, nebo ne: předpokládal jsem, že respektují dvojitost tváře, soukromost a veřejnost, a že vyložím-li svou ženu v termínech Učení, zákon (nepsaný, možná psaný) společnosti zvané lidově

demokratická, budou muset respektovat a Vyloženou uznat za Spolehlivou. Vykládal jsem tedy soudruhovi se služebně bezvýraznou tváří, v níž ale ani zjevný profesionalismus (odtud ta bezvýraznost) nedokázal vykouzlit příznaky inteligence (napadlo mi však, není-li i to profesionální mimikry), vykládal jsem mu svou ženu dle návodu Učení jako produkt Velké Světové Krize, kdy zkrachovaný knihkupec byl Nezaměstnaný, žena pro Podvýživu dána do Domova pro Chudé Děti (zamlčel jsem pouze: Masarykova), početnou rodinu živila

Domácím Šitím Zástěr, padesát haléřů za kus, matka - a tu mě přerušil: Tu známe! Je to stará reakcionářka! I jal jsem se, dle návodu Učení, vykládat matku: dcera Ostravského Horníka a Služebné, za Velké Hospodářské Krize žena Nezaměstnaného, za Nacistické Okupace žena Politického Vězně, po Vítězství Lidu žena muže

v Nápravném Zařízení, bez Vzdělání, nemohla Pochopit, Život Příliš Těžký, de facto Dělnická Máma, jak možno chtít, aby Pochopila, když v jejím Individuálním Případě souhra Náhodných okolností, Krutých Zkušeností ženy Nezaměstnaného, dcery Ostravského Horníka, za Nacismu Politického Vězně, dvě Děti za Krize zemřely na Podvýživu - vtom vstoupil jiný soudruh, přinesl šanon, můj konfesor se vnořil v šanon, listoval, já dál dle Učení vykládal matku, Buržoazní Společnost jí Neumožnila Vzdělání, je Třeba jí Pomoci, je Potencionálním

Spojencem, de facto Proletářská Že- tu mě soudruh zarazil, pravil: A jak to, že tady stojí černý na bílým, že třetího května devatenáct set padesát osm řekla v prodejně Pramene ve Vítkově ulici, že soudruh prezident je vůl? a zadíval se na mě takzvaně vítězně. Učení se zhroutilo, výklad matky jsem nedokončil, žena nejela nikam.

Špendlíček na Himálajích se rentoval.

Evžena tedy - nevědomky, nebo možná jako součást kouřové clony - chodila si k nám pro útěchu, přinášela smutek (proč smutek? Ale co je na tom veselé?), kruhy pod očima se zvětšovaly, citovala z Bloudových dopisů (ten smutek, ten smutek), dosud nemá místo, chodí po ouřadech, kluka se snaží dostat na architekturu, pro ni se pokouší vyběhat prodloužení doložky, slzela, kluk chodí na pívo s kamarádima, ale píše si o tričko tzv. T- shirt s nápisem University of Toronto, o desky s momentální hvězdou rocku, dokonce taky o jakousi holicí vodičku a knihu o amerických astronautech, slzela, nechtělo se jí domů (najala si bachelor suite ve vedlejším věžáku), nalízla se, Evžena, bylo mi jí líto.

Taky jsem dostal dopis z Kostelce. Nepsal mi Starý Kamarád, ale detektiv Babočka, rovněž kráčivec z korza, podivuhodný jev, patrně génius, jací na malých městech někdy jsou, ztracení, nebo snad zachránění,

přemýšlivec, filozof, jestli blázen po vzoru blouznivců našich hor, nebo Einstein bez židovské odvahy vyrazit z malých měst do velkých měst nebezpečného světa, to nevím, elektrikář. V šestnácti ovládl krimonologii (přezdívka Detektiv Babočka pochází od Přemy), v

osmnácti Russelovu symbolickou logiku, dělník

v elektrotovárně, z dopisu vypadla fotografie, na fotce Babočka, dvě baculinky (žena a dcera) a jakýsi stařec, všichni zvednuté číše. Na rubu: Přemek u nás, před odjezdem zpátky do Austrálie. Ten stařec? Vskutku. Úzká mongolská tvář, bezzubý úsměv, strnisko šedivých vlasů, ale ty smutné oči, smutek se rozhostil v Torontu.

A zpátky do Austrálie. Dva roky, psal mi Babočka, pracoval ve slévárně, a začal se ožírat. Utápěl v sobě něco, psal, smutek a žal. Není to zvláštní, psal Babočka. Principiální komunista, a odejel, psal. Něco ho ale žralo, co, Bůh sám ví, a dopisem umně protkaná satira na život v zemi přepracovaných fízlů, nestihatelná, protože uznání výhod výslovně zřejmé (úlitba za tu satiru? Ale pravda), že summa summarum otázka balancí, hlavou ty smutné signály: často až po pás… jen mlačí, na Guineu, tam dostanu lepčí… torontským smutkem blikla noc u vysílačky, volání smíšených pocitů do hluchého éteru, jednoruký legionář, moderní luddita, rozbíjí stroj, hází jej po částech do líbezné řeky Ledhuje, do řeky prostého, krásného (krásného? prostého?) mládí… skok z okna…

skok z lodě, ten panic, kulometčík, ten krásný partyzán věku prostoty, poslední principiální Co to znamená, ta Babočkova detektivka?

Uplynul čas, den před Štědrým dnem přišla Evžena. Z černých půlměsíců zelený pláč. Tak sem ji dostala. Co?

No doložku. Jen ale do konce roku. Tak jedu - lidi! Jakoby výkřik, výzva k lidem světa (a smutek.

A sentimentální Bloud, já. Já?). Vytryskly slzičky, skáply na kožíšek. Lidi - nemáte mi to za zlý - že se tam vracim? Varianty se zhroutily - co když mluvila pravdu? Což když tahle nejnepravděpodobnější varianta platí?

Lítost mě popadla, jak život, proces naší ruinace, rozbíjí mozaiku mládí, že možná je už takováhle nejistota. No jasně, Evženo! Máš tam muže a syna! Nikdo ti nemůže nic vyčítat. Bylo by nelidský zůstávat tady, když -

Napájeli jsme ji, utěšovali, mluvila kňouravým hlasem, jak mluví stařeny. Holka, to k mojí ženě, já vím, že Karel udělal blbost, ale já přece nemůžu - No jasně, Evženo, nemůžeš Vyvedli jsme ji před dům. Tam patetické rozloučení. Tisknutí rukou, polibky. Pak řekla: A - lidi – kdyby se Karel vrátil - von psal, že torontská radnice chce, aby dodělal ten projekt - kdyby ho pustili, může tu u vás přespat tu první noc, než sežene byt?

Proboha, proč to říká? Strašlivý smutek se prohloubil. Co je to? To tomu sama věří? Anebo návod k budoucímu vysvětlení nemožného návratu? A jestli návod: is she in on it, či opakuje prostě naivně (dívka z kostelecké mozaiky) tu léčku hozenou v dopise sepsaném na vršku Himálají?

Nechtěl jsem věřit, co se k víře nabízelo, mozek si vždycky vyrobí vhodné řešení, když chce. Ne léčka, patrně jenom zbožné přání. Svítivý obrys Hračana, tachatata, Vltava pohasla a jiný svit se vynořil ve vzpomínkách Blouda: kříž Bloor a Yonge, Casa Loma (stomp), lodičky s bílými plachtami, kouřící Buffalo, jak se pomalu noří z jezera Ontarijského zem indiánských kmenů… Chingashgook… Já se tam vrátím. Ne. Evžena říkala pravdu. Je to jen Bloud, jen věčný Bloud východozápadních nostalgií, chycený v Eliášově kleci Buď jak buď, když někdo zaklepal tři týdny poté, pustil jsem dávno z hlavy možnost návratu, jemuž jsem nikdy nevěřil. Otevřela žena, a zarámován dveřmi - Opravdu! BLOUD! Bloud - snad je to přírodní zákon - v gestapáckém kožeňáku, patrně od Saks Fifth Avenue, přichází nás líznout, v kloboučku těchže asociací, hlavičku s blond vlásky (když ho sundal) ke straně, očička sklopená dolů, kde pod ním moje žena s otevřenými ústy: Tak jsem zas tady! hlasem, jenž nyje (podruhé mi plně došel význam nýti), kožeňák rozpřáhl ruce, objal mou ženu, a na líčko (uhnula hlavou) vtiskl jidášský polibek (jak direkt do nosu došel mi význam jidášský).

Má žena, prošlá tvrdším školením života než já, pravila: Tak ty mi nic neřikej, Pavlasi! Co? Co? Co? pravil Pavlas, z Blouda Fízl, usedl ke stolu, sentimentální oči nervózně těkaly, a: Jak vám jde nakladatelství? Kolik je čtenářů? A co náklady? A co zisk? vyveden z fízlounské míry mechanicky je sázel, fízlounské otázky, neprokládal je těsněním, snad fízl amatér - a mozek, když chce, pořád hledá možnosti, aby ta mozaika mládí nepukla docela - snad skok do Rodných Lánů skončil v síti fízlů, snad teprve výměnou za syna na architektuře (před Štědrým večerem nám řekla Evžena, že kluka přece jen vzali, dalo to fušku. Fušku? A jakou?), ne předtím, ne odjakživa, teprve tohle je první fízlexpedice, ale proč do Toronta? Zase to nehrálo, nehrálo. A že tě pustili?

(já). Teď už zase pouštějí. Už je zas všechno v pořádku, celkem. Kdo má na Západě nabídku místa, toho zas pouštějí, už. Vykládal pohádky, krev ho zradila, zrudl, a dál mechanické otázky: Kde všude čtenáři? Kdo vám to rediguje? Jak to že nemáte dům? Musíte přece mít peníze! A kde máš místo, Pavlasi? (moje žena). No - na radnici. Takže je všechno v pořádku, říkáš, Pavlasi? No - všechno ne. Ale - skoro všechno. Zavíraj? Ani ne.

Jenom - (Všechno je v pořádku. Někdy prostá lež, někdy sobecká věta. Nikdy nezapomenu. Zazvonil telefon.

Jste to vy? Holčenčí hlásek se sladkým akcentem Prahy a šedesátých let, hlas mládenců a panen z hydeparku pod sochou upáleného světce, v tom jarním slunci, hlas české holky. Pozdravuje vás Jirka Štajdl. A kdo - ste vy? Bez rozpaků to vysvětlila. Švýcarská občanka, maminka Češka, tatínek švicrdojč, diplomat v Praze, študuje v Praze a chodí s Jirkou Štajdlem - okamžitě jiná vzpomínka, v hotelu Chelsea, Miloš jako obvykle napolo spí, a jakýsi Čech z Texasu cynickým /takzvaně/ způsobem Američanů vykládá, jak včera v Mnichově mluvil se Štajdlem, jak Karel Gott, páni, šílenec, interview za interview, v jednom, že do Československa se nikdy nevrátí, hned nato v jiném odvolá, ve třetím zas, že se nevrátí, páni, chechtá se texaský Čech, tu srandu bych vám přál zažít - doma v Torontu pak dopis od Štajdla /odpočívej v pokoji/, jestli bych nevěděl o místě na univerzitě pro českého textaře, básníka, a přiložena knížka o Karlu Gottovi, jež vyšla v Praze v době zcela znejistělých fízlů, vydali byste? Snad by to zajímalo - Pak rychlé ticho po všech pěšinách, a nové texty v Melodiích příštího roku - no, teda, chodí teď s Jirkou Štajdlem a Jirka mě dává pozdravovat. A - a jak je? ptám se. Co dělá, Jirka? A Karel?

Už je zas všechno v pořádku, povídá holka, vidím ji jak lilii, jahůdka ve stínu černé světcovy sochy /pak mi sám od sebe, neznalý kontextu, napsal synovec: Ten Štaidl má kliku, strejče. Nejdřív Helenka Mašková, teď zas má takovýho zajíce z vyslanectví, autentická Ráchel Velš/. Už je zas všechno v pořádku, povídá Ráchelka Welshová z Prahy. Karel má už zas peníze, Jirkovi už ani tak moc zase necenzurujou texty, už zase zpívaj v rozhlase, i v televizi - A co Marta? skočil jsem Ráchelce do řeči. Marta? No Kubiška? Jo ta. No ta si nevrzne, povídá Ráchelka. Všechno je zase v pořádku, ty stará kurvo světe s krátkou pamětí, ty Lhostejnosti, naše Matko, naše Spáso, naše Zkázo /tahleta klíčová věta: Legenda Emöke/) Fízl Bloud Pavlas seděl a rudnul, sázel a sázel otázky, vyzvěděl, nejčrreli, velké Há. Promiň, sme pozvaný na party. Musíme jít, pravila žena. Byly dvě odpoledne.

Kam? vylítlo ještě z fízlových úst. Vlastně na svatbu, pravila žena. A kdo se žení? Jedna ženská.

Odešel, usedli jsme k telefonu. Varovat přátele, jednoho po druhém podle exulantského zápisníku, té cenné knihy.

Den nato byl Fízl Bloud Pavlas na koncertě Torontské symfonie (Ančerl varován). Po koncertě přišel lézt do prdele do šatny. Mistře! Bylo to Krásné! nyjícím hlasem. Božské (skutečně užíval k nytí taková adjektiva). Ta Třeti Věta! Ty Valdhorny! Musíte omluvit Evženu, nepřišla, má chřipku. Musela zůstat v posteli. Vstoupila paní Hana: Pane Pavlas! Já myslela, že jste v Praze? Fízlbloud zrudl, zakoktal: K-kdo vám to řek? Kdo vám to řek?

V Torontě se to povídá. Zalapal po vzduchu (došel mi význam idiomatu), vyskočil z prdele, zdejchl se.

Druhý den u Járinky, ta před ním zabouchla dveře. Třetí den volá Eva: Byl na radnici. Olina ale varovala Williamse, a Williams ho uvítal s kanadskou otevřeností: But Mr. Pavlas I hear you work for the Czech Secret Police. So you'll understand, I'm sure, I can't give you your old job back! Zdejchl se. Podobně pochodil všude, s výjimkou Guderny. Ten nebyl doma, když fungovala varovací služba, a pak jsme na něho zapomněli. Nevěděl ani, že Pavlas byl v Praze, malíři mají svůj svět, ač nerad, přestál fízlounský výslech. Jak vám to jde, Mistře?

Prodáváte hodně? A komu? I lezení do řiti, Ty Barvy! Ta Struktura! Ta Imaginace! Ten večer Jiřinka, asi v předtuše, volala Gudernu. Když se to dozvěděl, zazněly ve sluchátku příznaky srdeční mrtvice. Takže teď asi vědí, kdo v Torontě vlastní Gudernovy obrazy. Jak z toho však vyrobí špendlíkovou hlavičku, nemohu říct.

Nevím.

Zase jsme drželi konferenci, neboť to vůbec nehrálo. Jsou vskutku tak naivní? Přece si vypočtou, i když třeba umějí jen do deseti, pravila Eva, že bude každej vědět, kolik uhodilo. Každýmu bude podezřelej, a každýmu podezřelej fízl je ke škodě, ne k užitku (Umí jen do deseti? Možná, že jako vše, je to směs blbosti s intelektem, dle zákona velkých čísel všech společenských jevů nějak to nakonec klape. Úniky ze schůzí ÚV uniknou, matčin nesmrtelný výrok o panu prezidentovi neunikne, a koneckonců summa summarum tak moc se nestane tak jako tak). Lámali jsme si hlavu. Ze všeho existují výjimky. Možná že v bordelu vlasti opravdu se někdy podaří zázrak, a pustí poinvazního navrátilce znovu do nepřátelské ciziny. Možná že quia absurdum.

Vytvořil jsem, ve svém smutku, novou hypotézu: Všechno zvorala Evžena, ale Pavlas to napravil. Tedy napravil v Praze. Evžena měla v Torontu šířit tezi o přechodném džobu ve Francii a Pavlas přesvědčil své šéfy, že ji Evžena taky šíří. Proto ho pustili. Netuší, že Evženě praskly nervy. Evžena, smutek skončeného mládí No dobře, pravila Eva. Ale co potom Evžena? Proč se vrátila do Prahy? Jak tohle Bloud vysvětlí v kachlíkárně?

Neklapalo to.

Byla to záhada.

A hořký, těžký smutek nad mozaikou puklou a zborcenou Bloud Fízl Pavlas pak zmizel z okruhu české

komunity. Někdo dal hlášku, že dostal džob na Yorkské univerzitě. Ale byla falešná. Bloud zmizel.

No asi působí jinde, pravila Eva. Přesunul se. Motýlek svítí na parties v Calgary nebo v Edmontonu. Ve Vancouveru. Tam všude sou Češi, a nikde ho neznaj.

Napsat tam? Hledat ho? Dostal jsem nápad. Střádám si vdané české dívky, dobré emisary. Napsal jsem jedné do Švédska Pavlasovo pražské číslo, které mi v záchvatu loučení dala Evžena. Švédská emisarka odjela na Velikonoce.

A ve schránce jsem našel dopis z Austrálie. Co mi to píše absurdní Bůh. Ještě než jsem jej otevřel, věděl jsem, že je od něho. Uvnitř písmenka rozbitá kladivem. Starý Kamaráde.

Starý Kamaráde,

už Tě teda zdravím zase z Australie. Z domova mě vihostily, prej ať si vyberu, buď Britský podanstvi anebo československý občanství. Někdo na mě udal že sem ve fabrice kritizoval a na policii mi řekli že sem nežádoucí osoba leda že bych se vzdal Britskýho podanstvi jenže jsem na to nesed. To by mě hnedka mohli strčit do chládku že kritizuji. Usadil jsem se v Darwině, práce je dobrá a lehká v hospitálu u desinfektoru. Pyvo tu neni jak plzeňský ale ujde. Ale sem tady těm idyjotum čajáckejm podezřelej že jsem byl tak dlouho doma, nediv se, na pitomost nemaj patent jen komunisti. Jak víš Labour vyhrála což sem docela rád protože začali dávat nějaký to sociální zabezpečení to co u nás bylo už před 50 léty, zde se to teprve zavádí. Jenom by eště měli zastavit tu inflaci. Představ si, že za tu dobu co sem nebyl v Austrálii pyvo šlo z 30 na 40 a za cimru jako vy jste měli pro služku ptatím 15 $ za týden a maso pomalu budu jíst jako v Evropě jen tak na chuť. Ale klíma je tu pěkný, z práce jedu na kole rovnou na pláž a večír do taverny je tu dost čížků. Taky budu mít asi v srpnu a v září dovolenou 6

týdnů tak se mrknu nejspíš do Indonesie nebo na Haway. Napiš někdy co je s Tebou a s pani.

Tvůj starý kamarád

Vzápětí dopis od švédské emisarky:

Vážený pane doktore,

jak jste si přál, vytočila jsem číslo, jak jste poradil, z veřejné budky, mluvila jsem přes kapesník (jak jste také poradil) a to: Mohu mluvit s panem architektem Pavlasem? Tady Procházková. Pane architekte, já jsem slyšela, že jste se vrátil z Toronta, a já tam mám chlapce a von už mi dýl jak půl roku nepsal, tak mám starost - načež pan architekt mi skočil do řeči (vůbec nenyl, jak jste mi psal, že nyje): Já jsem byl v Torontu jako odborník-urbanista a s žádnými Čechy jsem se nestýkal. A zavěsil. Z toho, jak byl nevlídně strohý, jsem usoudila, že mu odposlouchávají telefon, a trochu mi zatrnulo, jestli - co myslíte, pane doktore. Myslíte, že ten kapesník stačí?

Mají prý už analyzátory hlasu, já jsem sice mluvila nepřirozeně vysokým hlasem, ale právě na takový triky prý mají ten analyzátor. Utěšte, prosím, Vaši věrnou postrašenou vyslankyni do zestárlé vlasti.

Ludmilu F. Olavssonovou

Dlouho jsem seděl nad oběma dopisy, torontskou oblohu pokryla duha z neonů na Yonge Street. Fízl? Anebo jen zázrak z bordelu české pitomosti? Vyšlou ho zas? A kam? A co Evžena? Ví to? Ví to. A žije s ním. Proč ne.

Smrt literatury, smrt krásného města Kostelce. Absurdní Bůh, jenž z nějakých jenom Jemu známých důvodů nemluví nikdy jasně, jenom v rošádách. Chci říct: v šarádách. Anebo - pohlédl jsem na mapu světa, kterou si má žena přišpendlila na stěnu pro povzbuzení mysli. Svět velká šachovnice, opravdu, hrají s námi podivnou rošádu.

Ty tahy lodí, tryskovým letadlem Kostelec Darwin Toronto Praha. Šachy však nemají smysl. Je to jen hra.

A tahle globální rošáda Jaký má smysl? Já nevím. Žádný, možná. Nevím, a není to přirozeně důležité, že nevím.

Za oknem blikaly rozsvícené vertikální nudle St. James Townu, ty mrakodrapy mých snů z éry dr. Mejzlíka, černoch o poschodí nad námi zpíval blues:

Shut up, double-dealin' Mama, you know you done

me wrong!

I say, shut up, you double-dealin' Mama, you done me

goddam wrong!

I'aint got nuttin lef, jes to sing dis song…

Magna Mater, světe, má matičko, ty stará lhostejná kurvo. Neuilly, čtvrť, kde dělají trvalou zeleným trávníkům, ulice, biograf, scéna z filmu. Sylva, která svým návratem ze všech sil prodlužuje neskutečné trvání snu o éře bezradných fízlů, těhotné matky zapomenuté, porodily, budou viset, děťátko zemře, alimenty sisyfovská práce osmnáct let inžinýrka z Estonska vepřík 500 kg pivo kdo by to byl tušil, že aj já, aj ty Neuilly noci nejasné vize jahůdko Marie má ženo poslušná starého slibu zmatečný světe žábo rozjetá na břehu líbezné řeky Ledhuje Tato výpověď

1974

Document Outline

Obsah

Eva byla nahá

Jak jsem se uèil nìmecky a€anglicky

Poèátek mé literární dráhy

Tøi mládenci v€peci ohnivé

Babylónský pøíbìh

Divák v€únorové noci

Cesta k€ateliérùm

Šmé s€literaturou

Sam píše recenzi

Hovory s€Okšabrinou

Již staøí egypšané

Úsmìv pennsylvánské noci

Lekce na parní lodi

Mùj táta haur a€já

Feminine Mystique

Neuilly