SPISY JOSEFA ŠKVORECKÉHO - SVAZEK 7 -

PŘÍBĚH NEÚSPĚŠNÉHO TENORSAXOFONISTY

A JINÉ ESEJE

Obsah

• Vyznání muže z podniku paní Salivarové

• I. - PŘÍBĚH NEÚSPĚŠNÉHO TENORSAXOFONISTY

• II. - SAMOŽERBUCH

(O titulu tohoto díla)

• ČÁST PRVNÍ - Stručné dějiny Sixty-Eight Publishers, Inc.

• Dopisy, které nám říkají, proč jsme

• Dopisy čtenářů, kteří vědí, proč jsme, a nebijí nás proto za naše chyby

• Dopisy těch, co si nepřečetli katalog

• Veškeré informace zdarma

• Anglické knihy

• Ceny, honoráře, obohacování

• ČÁST DRUHÁ - Některé naše knihy a jejich historie

• Zbabělci

• Tankový prapor

• Mirákl

• Whoś who v Miráklu i jinde

• Kapavka, Pánbůh a prostitutky

• Prima sezóna

• Borůvka, Knox, Lvíče atd.

• ČÁST TŘETÍ - Dodatek po patnácti letech

• Příběh inženýra lidských duší

• Scherzo capriccioso

• Nevěsta z Texasu

• Bůh do domu, Franz Kafka, jazz a jiné marginálie, anebo Talkin´ Moscow Blues

• ČÁST ČTVRTÁ - A ještě poznámka z jara 1997

• Vydavatelská poznámka

• Ediční poznámka

• Poznámky a vysvětlivky k jednotlivým textům

Vyznání muže z podniku paní Salivarové

Dostane-li se člověku cti, jaké se dnes dostává mně, je to krásná věc. Je to však také, bohužel, memento mori.

Sotva kdy dostane člověk čestný doktorát, když mu je třicet.

A memento mori vede k zamyšlení: zasloužil jsem si takovou poctu? A jestli ano, čím?

Když mi bylo třicet, byla v naší vlasti v módě zvláštní literární metoda, jíž se říkalo „socialistický realismus“.

Po dlouhá desetiletí se o ní psaly učené studie, pokoušející se metodu definovat. Nepodařilo se jim to. Po sovětském zákroku v naší vlasti sešla se dokonce kdesi -- tuším ve východním Berlíně -- konference svolaná výslovně za účelem vypracování takové definice. Konference konferovala a usnesla se na závěrečném usnesení.

V něm se konstatovalo, že definici se sice definovat nepodařilo, ale zato se dosáhlo dohody, že bude svolána konference, jež se o to pokusí znova. Pokud vím, tahle konference se pak už nesešla a metoda de facto a snad i de iure závazná pro všechny spisovatele někdejšího tzv. „tábora míru“ zůstala nedefinována. Její přední světový reprezentant Michail Šolochov se sice v roce 1958 v Praze o definici pokusil -- při besedě v Klubu spisovatelů odpověděl na otázku: „Co je socialistický realismus?“ citací jiné významné, protože sovětské autority Alexandra Fadějeva: „Čort znajeť.“ Mně tahle definice pochopit metodu nepomohla, protože neumím rusky, a tak jsem neměl tušení, co Fadějev vlastně řekl. Pokud vím, žádný spisovatelský svaz, ačkoliv tam někteří rusky umět museli, Fadějevovu-Šolochovu definici za oficiální nepřijal. Svazy se raději přidržely metody nedefinované, což mělo tu výhodu, že se do ní vešel Kornejčuk i Kafka, Gorký i „Geminvej“. Na vlastní uši jsem se o tom přesvědčil na jedné literární merendě ve Vídni někdy v pozdních letech šedesátých.

Jenže to bylo až později. Když mi bylo třicet, vešla se do metody pouze díla psaná podle vzorce první

z kategorií formulované literatury, jak je v knize Adventure, Mystery and Romance popisuje můj kolega

z anglického oddělení Chicagské university John G. Cawelti.

Podle tohoto vědce existuje pět typů prózy psané podle formule:

1. Adventure neboli dobrodružné příběhy.

2. Romance neboli zamilované příběhy.

3. Mystery neboli příběhy o záhadě.

4. Melodrama neboli dramata, kde intenzita literárních efektů neodpovídá intenzitě situace.

5. Alien Beings Or States, příběhy o mimozemských bytostech nebo stavech.

Každá z těchto pěti kategorií je založena na central fantasy, což bych snad přeložil jako „ústřední fantazírování“. Fantazírování první kategorie, dobrodružného příběhu, je hrdina, jenž překonává všemožné překážky a nebezpečenství na cestě za uskutečněním nějakého vznešeně morálního poslání. Překážky klade hrdinovi do cesty padouch nebo padouši, jež hrdina nakonec potře. Kromě blahého vědomí úspěšně splněného morálního úkolu dostane hrdina obvykle odměnou také pohlednou mladou ženu. Podle Caweltiho aplikují tuto obecnou formuli různé kultury na rozličné konkrétní kulturní materiály. Klasickou aplikací je třeba americký western, nebo jak se u nás říkávalo kovbojka. Hrdinou je zde Stranger, cizinec, který se na počátku příběhu objeví na obzoru, pokud možno na pozadí vycházejícího slunce. Z horizontu sjede do údolí, kde je ranč, jehož majitele sužuje banda desperátů kradoucích mu dobytek, čímž ho ohrožují na živobytí. V městečku bývá

neschopný šerif, rančer bývá vybaven hezkou dcerou, anebo městečko bývá vybaveno, rovněž hezkou, učitelkou.

Hrdina postřílí desperáty v místním saloně i jinde, rančerův ranč je zachráněn před bankrotem a cizinec, navíc k dobrému pocitu, že vzal zákon za správný konec do svých rukou, dostane odměnou rančerovu dceru nebo

místní učitelku. Tento konec není obligátní: v řadě westernů hrdina pouze zachrání rančerově dceři věno a na poslední stránce příběhu se opět promění v siluetu na pozadí slunce, tentokráte spíše zapadajícího.

Romány a divadelní hry psané u nás v době, kdy mi bylo třicet, byly obvykle aplikacemi Caweltiho obecné formule na konkrétní materiál Československa padesátých let. Odehrávaly se v JZD nebo ve znárodněných

továrnách, případně dolech, jejichž předsedu nebo ředitele sužovala banda neuvědomělých, alkoholických nebo prostě líných dělníků, často ideově matených reakcionáři nebo americkými agenty. Místo děje bývalo vybaveno nedosti energickým stranickým tajemníkem, hezkou učitelkou, případně lékařkou. Roli Strangera obsadil stranický tajemník z okresního nebo hlavního města, tedy z vyšších a proto moudřejších kruhů stranické hierarchie. Ten přesvědčil dělníky o pravdě komunismu, o škodlivosti pití a o nemravnosti před -- nebo mimomanželského pohlavního života. Také odhalil reakcionáře nebo americké agenty a navíc k blahému pocitu dobře splněné stranické povinnosti dostal přívažkem učitelku nebo lékařku.

Této aplikaci Caweltiho se říkalo „socialistický realismus“.

Jenže když mi bylo třicet, Caweltiho jsem neznal. Proto jsem nepsal takové příběhy. Psal jsem divné věci. Třeba knihu povídek nazvanou Nové canterburské povídky, jež sestávala z rámcového příběhu a z několika vyprávění.

Rámcový příběh tvořila jam session studentského swingbandu, který se později, v omezené míře světově proslavil v románě Zbabělci. Jeho sidemeni Benno, Harýk, Lexa, Fonda a Danny Smiřický si v pauze mezi swingováním vzpomenou, že toho dne je právě výročí narození Geoffreyho Chaucera a kdosi navrhne, aby

každý vyprávěl příběh o něčem, co prožil za války. Tohle bych vlastně neměl říkat, protože to prozrazuje, že já, ač dnes doktor honoris causa, jsem tehdy, ač student anglistiky, nevěděl, že přesné datum Chaucerova narození není známo -- přišel na svět někdy mezi roky 1340-1344. Ale omluvme tu neznalost třeba známou vytáčkou, jíž se říká licentia poetica. Buď jak buď, každý účastník jam session tedy vypráví příběh, ale žádné nejsou podle Caweltiho. Ovšem sbírku jsem psal u babičky v Kolíně o letních prázdninách roku 1947, kdy se u nás Cawelti dosud neaplikoval. Pod pseudonymem Fred Errol jsem pak rukopis zadal do literární soutěže Svazu

vysokoškolského studentstva a v únoru 1948 jsem za ni dostal první cenu: měsíční zájezd do Anglie. Dvacet dní po vyhlášení výherců přišel Únor zvaný Vítězný a místo do Anglie jsem jel, jak říkávali příslušníci hnutí české recese, do Gedele.

Že jsem jel pouze do Gedele, nebylo takové neštěstí. Horší bylo, že rukopis sbírky, který jsem v padesátých letech půjčoval přátelům, se přílišným půjčováním ztratil. Říkal jsem si: Patrně žádná škoda. Jenže přece jen --

vyhrálo to tu první cenu.

Potom, když mi byl těch třicet, scházeli jsme se s přáteli u Jirky Koláře, u Mikuláše Medka, u Jindřicha Chalupeckého: Kolář, Zdeněk Urbánek, Jan Hanč, Jan Rychlík, Bohumil Hrabal, Věra Linhartová, Jiřina

Hauková, Medek, Emila Medková, Luděk Šváb, Vratislav Effenberger a několik dalších. Četli jsme si navzájem nahlas povídky, které nevycházely, protože nebyly podle místní aplikace; já třeba a mezi jiným novelu Zákony džungle, a tak se taky neustálým půjčováním ztratila. Teprve po čtyřech desetiletích, ani ne tak díky úsilí věrných kamarádů, kteří dokonce, jako Vláďa Justl, hledali ty texty inzeráty v novinách, jako spíš díky šťastné náhodě, že bratranec dr. Josef Novák se rozhodl udělat pořádek na půdě, jsou některé ty moje dávné rukopisy zase na světě.

To mě přivádí k otázce, již jsem si položil na začátku: Zasloužil jsem si ten dnešní doktorát? A jestli ano, čím?

Musím rovnou říct: ne tak docela, nebo ne já sám. Ale jsem pohlaví mužského a my pořád ještě žijeme ve světě navenek ovládaném muži, i když ovšem tito vládnoucí muži jsou ve skutečnosti pod dobře utajenou diktaturou žen. Fakt je, že zterorizován svou ženou, napsal jsem ten šek na pět tisíc dolarů, jímž se dostalo finanční základny nakladatelství Sixty-Eight Publishers Corporation v Torontovicích nad Ontárijkou, jak tomu našemu velkoměstu říkají kanadští Češi. Nakladatelství bylo ovšem mozkovým děťátkem -- anebo jak by se vlastně správně mělo přeložit brain child -- mé ženy Zdeny Salivarové; já jsem pouze vysázel těch pět tisíc doláčů. Ale umožnilo se tím, že přátelům a kolegům, kteří v sedmdesátých a osmdesátých letech v Československu nepsali podle místní aplikace, se nestalo, že by jejich rukopisy přišly k ztracení. Vydala je Zdena Salivarová, čemuž se říká, že vyšly „u Škvoreckýho“, neboť pořád ještě žijeme ve světě navenek ovládaném muži a já jsem muž, kdežto Salivarová je pouze ženská: nejdokonalejší tvor po člověku, jak říkával její bratr Lumír, než emigroval do Kanady a tam svou sestru poznal líp než doma.

Nechci se však chlubně umenšovat. Nápad dostala moje žena a moje žena mě zdolala, že jsem, ač svírán

strachem, souhlasil. Ale souhlasil. Ano, bál jsem se. Ne o těch pět tisíc baků. Ale že kdybychom zkrachovali, jak nám to prorokoval chudák Egon Hostovský, ale přesto nás podporoval, seč mohl, udělalo by to velkou radost vyznavačům místních aplikací v Československu. Naštěstí a díky mlčící, avšak kupující většině českých a slovenských exulantů, jsme nezkrachovali, nýbrž jsme rostli, a tak dnes -- samozřejmě taky dík našim exilovým kolegům z vydavatelské branže a statečným vydavatelům českého samizdatu -- neexistují snad ineditní rukoupisy ztracené přílišným půjčováním.

Na tomhle dobrém díle mám i já svůj podíl. Já jsem totiž Salivarovou živil, aby se čtrnáct hodin denně a sedm dní v týdnu mohla věnovat svému nakladatelství. Živil jsem ji tím, že jsem dělal profesora anglické a americké literatury na Erindaleské koleji Torontské university v městě s krásným indiánským jménem Mississauga

v Ontariu. Nutnost živit Salivarovou a její podnik mě donutila dělat literární vědu, kterou jsem pak jedenadvacet let dělal; snad přijatelně, protože jsem si od Torontské university vysloužil titul Professor Emeritus, což bohužel nevím, jak se řekne česky -- tak jsem v exilu upadl. Snad zasloužilý vysloužilec.

Taky jsem si tím snad vysloužil tenhle časový doktorát, který mi dnes Masarykova universita uděluje. Jaksi bokem jsem napsal i nějaké romány. Tím „bokem“ nemyslím, že bych je odbýval nebo že by mi na nich

nezáleželo. Ale psal jsem je teprve po tom, co jsem si odpracoval redaktorské povinnosti v podniku paní Salivarové.

Snad i proto jsem si nikdy netroufal prohlašovat se za umělce. Chtěl jsem být spíš entertainerem, a tak jsem upadl, že nevím, jaký je na to český výraz, Bavitel? Nevím. Prostě člověk, jenž vypráví příběhy, jimiž se lidé baví, doufejme na přijatelné úrovni inteligence. Ale baví. Nikdy jsem si taky netroufal žádat od čtenářů, aby luštili, co chtěl entertainer říci. Co jsem chtěl říct, je doufám jasné.

A tak tu dnes stojím ozdoben čestným titulem. Snad jsem si jej dokonce zasloužil. Buď jak buď, snažil jsem se, aby se mým přátelům a kolegům z undergroundu sedmdesátých a osmdesátých let jejich Nové canterburské

povídky neztratily a oni nemuseli spoléhat na náhody, jako jsou bratranci stižení záchvatem pořádkumilovnosti.

Snad jsem se -- díky své ženě, své diktátorce -- nesnažil zcela neúspěšně.

Děkuji vám.

1991

I. - PŘÍBĚH NEÚSPĚŠNÉHO TENORSAXOFONISTY

DICHTUNG UND WAHRHEIT

VLASTNÍ ŽIVOTOPIS

Narodil jsem se v Náchodě, v menším městě při severovýchodní hranici Čech, v nejzápadnější části

Československa. Jméno prý kdysi označovalo místo, kudy se vcházelo do země; horský průsmyk, na jehož dně leží moje rodné město, od nepaměti totiž používaly karavany kupců a armády vetřelců vnikajících do Čech.

Procházely úzkou průrvou mezi horami do velikého údolí české země, obývané na počátku křesťanské éry Kelty, které si římské impérium zřejmě nikdy nepodmanilo a kteří se později zčásti smísili s všemožnými slovanskými kmeny, jež se dostaly nejdál od své kolébky kdesi na okraji Asie, zčásti jimi byli vypuzeni. Z těch různých kmenů se jako přežití nejschopnější ukázali Češi, nakonec kotlinu ovládli a dali své jméno téměř všem jejím obyvatelům. Nejbarvitější ze skupin, které si zachovaly vlastní kmenové jméno, byli Chodové. Přišli ovšem do Čech dávno po původní slovanské invazi, možná dokonce na pozvání českého vladaře někdy v prvních stoletích druhého tisíciletí, a jejich původ, pokud vím, je nejasný. Buď jak buď, byli to svobodní ozbrojení sedláci a usadili se v horách hledících do německých zemí na západě. Čeští králové chytře využívali jejich

svobodomilovnou povahu tím, že z nich udělali jakési pohraniční strážce, poddané nikomu kromě krále, jenž jim výměnou za válečnické služby povolil různá privilegia, především je zbavil povinnosti feudálního služebnictví.

Moje hrdá maminka byla Chodka.

V raném dětství promlouvala ke mně historie ze všech stran a mnoha různými jazyky. Renesanční zámek

vévodící městu vystavěli na ruinách pevnosti, pocházející snad z jedenáctého století; zbytky jejích kamenných hradeb se vinuly po prudkém skalnatém svahu dolů a končily smradlavou věžičkou, prý bývalou zámeckou

hladomornou, údajně dosud plnou starodávných kostí. Poblíž hladomorny si člověk mohl sednout ke

kamennému stolu s prohlubní pro hrací kostky; u tohoto stolu zaháněl prý dlouhou chvíli Jan Žižka, jenž hrad obléhal celý rok, nakonec neúspěšně. Pán hradu, věrný katolík, uhájil před heretiky jak svou víru, tak svůj majetek.

Na náměstí, za raně gotickým kostelem vybaveným absurdně barokními věžemi, stál předmět opředený

pikantním tajemstvím: pískovcová socha obnaženého muže, přivázaného ke kůlu, jemuž po boku seděl pes držící v tlamě cosi, co nemohlo být nic jiného než mužská varlata. Podle důstojného pána Melouna, našeho učitele náboženství, byl ten muž křesťanský mučedník a koule v psově tlamě byly „mučící nástroje“. Podle tradice uchovávané v místních hospodách představovala socha místního playboye ze šestnáctého století, jehož

spravedlivě ztrestali rozzuření manželé záletných manželek.

Na vojenském hřbitově na vršku kopce tyčícího se nad horským průsmykem mohl člověk filosofovat před

náhrobky vojáků, kteří položili životy za rakouského císaře v prohrané válce s Pruskem v roce 1866. O něco dál v kraji označovala hromada kamení počasím ošlehaného místo, kde kdysi stála pevnůstka loupežných rytířů, kteří v čase Richarda Lvího srdce bohatli vražděním kupců. A asi třicet kilometrů na východ tyčily se kostelní věže jiného středověkého města jménem Broumov, jež vyneslo Adolfu Hitlerovi hanlivou přezdívku „der

böhmische Freiter“, kterou si pro něj vymyslel kancléř Hindenburg. Kancléř byl slabý v zeměpise a popletl si sousední město, vyzdobené spoustou nádherných barokních soch tak ohlodaných větrem a deštěm, že vypadaly téměř moderně, s jiným Broumovem, v Rakousku.

Historie se mi tedy jevila jak paradoxní montáž; promlouvala ke mně i velice soudobým jazykem

železobetonové opony, jež se pnula všude kolem města a pozůstávala z obrovských bunkrů, skrývajících těžká děla: česká Maginotova linie, po Mnichově vyklizená. Na počátku války rozervaly její stěny ženisti zbraní SS

dynamitem a kovové otočné věžičky, zapuštěné do železobetonu odvezli do Německa, kde je roztavili a použili k výrobě Tigrů a Panterů. Jejich ohořelé mrtvoly měly brzo nato označovat všemožná evropská bojiště.

Náchod bylo jediné pohraniční město v Čechách po Mnichově nepřipojené k Říši. V té obci asi 12 000 duší žilo jen nějakých sedm nebo osm německých rodin; většinou slušní lidé, pozoruhodně imunní vůči svodům

ideologie. Národnostně, i když ne rasově, byl Náchod čistý: bez Němců. De facto se česky mluvilo i na druhé straně hranice, v kraji kolem Kladska, odtrženém od země zase v jiné pruské válce -- tu prohrála v osmnáctém století Marie Terezie. Když se v Německu dostal k moci Velký Árijec, kladští Češi se museli rychle přizpůsobit, jinak... Poslali tedy děti do německých škol (jiné nebyly) a dávali jim ultraněmecká křestní jména: Horst, ve vlasti Horsta Wessela tehdy velice módní, nebo Gudrun, po jakési ženštině z wagnerovského mýtu. S příjmeními se moc dělat nedalo, takže když jsem v tom kraji po válce učil, zkoušel jsem dětičky honosící se jmény jako Horst Vohňousek, Gudrun Skočdopolová, Heidemarie Smrkáčová nebo Klaus Vopice. Mluvili českou

hatmatilkou na způsob kabaretního jazykového humoru.

Náchod byl taky městem přádelen. Odsávací zařízení odstraňovalo bavlněný prach ze strojů a vyhánělo jej na střechu, kde stály podivné výčnělky zvané „prašné věže“, a odtud se prach vyfukoval do vzduchu. Smog byl tak hustý, že když člověk k večeru vystoupil na kopce lemující údolí, město leželo v husté hrachové polévce. Jenže v těch dobách nikdo nevěděl, že existuje nějaký smog. Místní doktoři si lámali hlavu jak to, že vzdor zdravému horskému podnebí tu tolik lidí trpí chorobami dýchacích cest.

Patřil jsem k nim i já. Po kratičké kariéře pravého obránce v mužstvu fotbalových benjamínků sklátil mě zápal plic. Bylo to před objevením antibiotik a na pneumonii se snadno dalo umřít. Já umřít velice nechtěl, a slíbil jsem tedy Pánubohu, že když se uzdravím, budu se denně modlit deset otčenášů a deset zdrávasů. Dny,

znejasněné horečkou, se vlekly, a já zvyšoval počet slíbených modliteb, až jsem skončil s břemenem sto otčenášů a zdrávasů denně. Po celý rok, jak jsem se zvolna zotavoval, snažil jsem se slib splnit: noc co noc jsem hodiny proklečel u postele a ráno jsem vypadal jako dítě stižené ošklivou kocovinou. Intenzívní zbožnost mě tak vyčerpala, že za rok se o mě opět pokusil zápal plic. To už jsem ale byl chytřejší. Slíbil jsem pouze, že jestli se uzdravím, vstoupím -- až mi bude osmnáct -- do kláštera. Když byla ta lhůta v dohledu, posunul jsem ji na jednadvacet. Oddálení měla, nevědomky, na svědomí jedna dívka -- vlastně dvě. Sotva se přiblížily jednadvacáté narozeniny, opět jsem vstup do kláštera odložil na pětadvacet. Pro světský život mě nakonec uchovali komunisti.

Po puči jedním z prvních jejich činů, jimž říkali třídní spravedlnost, bylo, že zavřeli všechny kláštery.

* * *

Náboženství hrálo v mém dětském tápání důležitou roli. Před prvním svatým přijímáním ve třetí třídě zpytovali jsme svědomí, pak jsme si spočítali hříchy a porovnávali výsledky. Byl jsem zřejmě největším hříšníkem třídy.

Vyšlo mi hříchů čtrnáct. Berta Grym, nejzámožnější žák ročníku, se prozpytoval pouze ke čtyřem hříchům, a stal se tak vzorem zářné čistoty. A navíc byl mezi mými hříchy jeden, zvaný „pochybování o článcích víry“. Když jsem jej zamumlal do velkého ucha velebného pána Melouna, pohlédl na mě mřížkou zpovědnice udiveně

a užasle se otázal: „O kterém článku víry jsi pochyboval?“ Zakoktal jsem: „Že svět byl stvořen v sedmi dnech.“

Četl jsem totiž knihu o dinosaurech, jež vzrušila mou představivost víc než Mojžíš. „To není článek víry,“ pravil velebný pán chlácholivě, ale já místo úlevy pocítil zmatek. Proč jsou v bibli falešné informace?

Ano, náboženství mě provázelo celým životem, někdy za kuriózních okolností. Abych se naučil německy, posílali mě rodiče do letního penziónu Onkla Otty a Tante Blanky. Protože tam byla němčina povinný jazyk, každý se snažil co nejvíc mluvit česky. Devadesát procent dětí byli židi. Z nich devadesát procent o pár let později zahynulo. Když jsem strávil první prázdniny v ústavě Onkla Otty a Tante Blanky, něco o židovském náboženství jsem už věděl. Chodil jsem na němčinu ke kantorovi místní synagogy, jenže jenom dvakrát týdně, kdežto teď jsem byl se židy v denním styku a poznal jsem řadu jejich zvyků a rituálů. Nejvíc ze všeho mě oslňovala tradice obřízky. S úžasem jsem si uvědomil, že mi nikdy nenapadlo přemýšlet, co to vlastně udělali s Ježíškem: obřízka bylo pro mne pouhé slovo, nevázala se k němu žádná představa. Nyní bylo to slovo učiněno tělem: v noci je v chlapecké ložnici promítali baterkou na stěnu, měřili délku a tloušťku krejčovskou mírou.

Klukovský nápad, soutěž o nejdelší a nejtlustší úd, nebyla samozřejmě součástí oficiální „olympiády“, jež nás zaměstnávala ve dne.

Skupina ortodoxních hošíků se však nezúčastňovala penisové olympiády. Místo toho se ceremoniálně nořili do dlouhých modliteb, s cicitly na čele, a drželi všemožné půsty. Podezřele mnoho půstů, ale já nebyl podezíravý hoch. V penziónu byl nějaký Quido Hirsch, vedle Alexe Karpelese můj nejlepší přítel v té instituci, velice do všech stran přetékající tlouštík, který se postil prakticky pořád. Důvod byl lékařský, ne náboženský, jenomže to já nevěděl. Svým půstům dával Quido všelijaká hebrejsky znějící jména, a mě sžírala závist. Abych ho porazil na jeho vlastním trávníku, vymyslel jsem si třídenní katolický půst nařizující totální abstinenci od vody a nápojů z vody, a málem jsem umřel žízní. Jenomže ne já, ale Quido umřel, necelé tři roky nato.

Alex Karpeles byl jedním z mála těch, co nezahynuli v Aušvicu. Jeho rodina včas odjela za hranice a po válce se Alex -- na krátkou dobu -- vrátil v britské uniformě. Potom odešel zpátky do Palestiny, a jestli přežil všechny války, které následovaly, možná že je dosud naživu. Nese odpovědnost za můj literární debut.

* * *

Spisovatelem jsem se stal v klasicky freudovském stylu. Vinou mých dvou utkání se zápalem plic stalo se ze mě churavé, příliš opatrované dítě, moje úzkostlivá maminka mě denně doprovázela do školy a ze školy a nutila mě nosit ostudnou pletenou pokrývku hlavy, jež vypadala jako maska Pavoučího muže a měla mě uchránit před nastydnutím. Zbaven možnosti oddávat se klukovským dobrodružstvím, začal jsem o nich snít. Jednoho dne jsem jeden takový sen hodil na papír. Četl jsem tehdy v českém překladu první dva díly nedokončené trilogie Jamese Olivera Curwooda a mnoho let poté, když jsem se octl v Kanadě, k svému překvapení jsem zjistil, že toho mistra dobrodružného žánru tu nikdo nezná: Třebaže se Curwood narodil v Americe, napsal spoustu

romantickodobrodružných románů o příslušnících Kanadské jízdní policie v slušivých červených kabátech a o krásných indiánských dívkách: něco na způsob Rose-Marie. Otráven, že trilogii chybí happy end, dokončil jsem ságu románem Tajemná jeskyně, v déli celých osmnáct stránek na stroji, a prvně v životě jsem zažil rozkoš tvoření. Můj druhý román, inspirovaný jiným Kanaďanem jménem Ernest Thompson Seton a zasazený do

britsko-francouzské války v Americe, se jmenoval Mužové železných srdcí (srdce se tavila pod dotykem ženské krásy). A právě tenhle román Alex vydal v cyklostylovaném časopise Mladých sionistů v Praze, který redigoval na anglickém gymnáziu. Po komunistickém puči v Československu jsem se k tomuhle svému debutu moudře

nehlásil.

Jak jsem vyrůstal a zastihla mě puberta, následovala řada románových fragmentů, kde inspirací nebyla už kanadská literatura. Ve všech vystupoval mladý český herec, senzačně úspěšný v Hollywoodu, a tam slibující věčné přátelství jistému Freddiemu Bartholomewovi.

Jsem pravým opakem teplého bratra, ale zdá se, že většina mladých lidí prochází obdobím platonické

homosexuality. Okouzlila mě (patrně hrozná) hollywoodská chlapecká hvězda, kterou jsem viděl v dojáku podle Malého lorda Fauntleroye. Na nejbližší léto ohlásilo jedno místní kino jiné dílo v Freddiem v hlavní roli: Stateční kapitáni. Aniž jsem vysvětlil proč, rozhodně jsem odmítl strávit prázdniny v penzionátu ve švýcarské Ženevě, kde jsem se měl naučit francouzsky. Bál jsem se, že promeškám tu cukerinovou realizaci Kiplingova románu. No, nepromeškal jsem ji -- a do Švýcarska jsem se podíval až o nějakých pětatřicet let později; tou dobou Freddie s dolíčky ve tvářích se už dávno proměnil ve vybledlou vzpomínku.

Nějaký čas po těch neslavných prázdninách románové fragmenty pokračovaly, ale po filmu Vítězný běh (Thoroughbreds Don´t Cry) stala se hrdinovým protějškem dívka jménem Judy Garland. Zůstala hrdinkou i třetí sady fragmentů, v nichž se český herec proměnil v barového tenorsaxofonistu.

* * *

Protože do mého života, jako zjevení, vstoupil ten zvláštní způsob muzicírování. Bylo to jediné zjevení, jaké jsem kdy zažil. Nejsem mystik. Můj náboženský život byla skrznaskrz záležitost mozku. Zůstal jsem také lhostejný k mužům pochodujícím pod vlajkoslávou, k sloganům, k holčičkám, které líbají státníci, k pažím pozdviženým k římskému nebo proletářskému pozdravu. Ale...

Moje zasvěcení do jazzu znamenalo také začátek mého vstupu do literatury. Umluvil jsem otce, aby mi koupil tenorsaxofon, a zkusil jsem štěstí s několika místními studentskými swingovými skupinami. Ale jako jazzman jsem neměl o mnoho víc štěstí než jako milenec Judy Garlandové. Vždycky mi připadalo, že na můj případ se nesmírně dobře hodí věta z Faulknerových Neporažených: „Ti, kteří mohou, ti to dělají; ti, kteří nemohou, a trápí se dost dlouho tím, že nemohou, ti o tom píší.“ Nemohl jsem, trápil jsem se, a nakonec jsem napsal Zbabělce --

román, který mě znemožnil a později udělal.

Stejně jako Freddie i Judy Garlandová posléze zmizela z mých fragmentů, ale ovlivnila mou budoucnost

v důležitém smyslu. Abych jí mohl napsat dopis, začal jsem se z příručky pro samouky učit anglicky, a zle jsem zanedbal francouzštinu, kterou jsem studoval u drahé soukromé učitelky. Nakonec ta drahá soukromá učitelka řekla mé zklamané mamince, že student s menším talentem pro jazyk Racinův než jsem já by se sotva našel --

ačkoliv, dodala, skutečně nechápe, že mladík mluvící tak plynně německy je tak totálně neschopen naučit se francouzštinu. Ale ještě předtím, než jsem byl takto v nemilosti propuštěn, nahradily celuloidovou dívku mých snů náchodské krásky z masa a kostí, a dějiště mých románových fragmentů se přesunulo z Kalifornie do mého rodného města, které se proměnilo v Kostelec mých knih. Melancholický superstar nočních klubů na Sunset Boulevardu nabyl skromnější rozměr a proměnil se v cynika jménem Danny Smiřický.

Volba toho jména nebyla náhodná, a paradoxně za ni vděčím politice Velkého Árijce. Moje maminka si velmi zakládala na svém rodokmenu, a protože se za svobodna jmenovala Kurážová, což pokládala za fonetizaci

francouzského courage, vznikla legenda, že jejím předkem byl francouzský aristokrat, jenž po revoluci uprchl z Francie (proto ty soukromé hodiny francouzštiny). Ale dokud se v Čechách neuplatnily Norimberské zákony, byla to jen nepotvrzená legenda, zrozená snad z marnivé stránky povahy mé krásné maminky, jež jí plnila hrdostí na její snadno ověřitelné chodské předky -- tak majestátní hrdostí, že kdykoli chtěla v manželské hádce usadit otce, přešla z normální češtiny do tvrdě znějícího chodského dialektu. Můj otec byl naproti tomu třídně neuvědomělý demokrat do morku kostí a o předky se nestaral. Byl typickým produktem zamerikanizované

Masarykovy první republiky. Ačkoliv byl členem ultrakonzervativní národně demokratické strany, popíjel pivo s místními socdemáky a komunisty a ani jemu, ani jim na tom nepřipadalo nic zvláštního. Otcovu stranu

charakterizovali později fašisti reálného socialismu jako „polofašistickou“, ale většina otcových přátel byli židi, a ani v tom nikdo neviděl nic divného. Můj tatínek byl, popravdě řečeno, něco na způsob filosemity, myslím hlavně díky židovské tetičce, kterou měl nezřízeně rád.

Ta černooká kráska, kterou nepamatuju jinak než v černých kalhotách (a tenkrát nosily kalhoty jen sufražetky) a s půlmetrovou špičkou na cigarety v ústech, spojovala ve své půvabné osobnosti kapitalismus s komunismem.

Byla to milionářka a aktivní členka strany, do níž investovala většinu svého volného kapitálu: skutečná salónní bolševička. Sotva do Čech vtrhli nacisti, utekla do Sovětského svazu, kde ji promptně posadili za mříže. Došel od ní toliko jeden dopis a nad ním jsem otce zastihl v slzách, jež se před maminkou snažil skrýt. Tetička Marie ho prosila, aby jí poslal česko-ruský slovník. Pak už jsme o ní nikdy neslyšeli. V knize o židech

v československé Svobodově armádě, kterou má žena vydala o čtyřicet let později, je o tetičce zmínka: stala se politručkou ve Stalingradu. Ale z války se nevrátila.

Třebaže otec se o své předky nezajímal, nacisti se o ně zajímali; jako každý museli jsem i my prokázat árijský původ. Důkaz, částečně zfalšovaný, provedl otcův bratr, jenž byl katolický kněz a rád pročítal staré matriky.

Najevo vyšly tři překvapující okolnosti. Předně se potvrdila legenda o maminčině francouzském původu, i když ne tak, jak by se jí to líbilo. Ze strany svého otce skutečně pocházela z francouzského předka. Ale jediné spojení tohoto muže s aristokracií bylo jeho povolání. Byl to lokaj, jenž provázel svého pána do přechodného exilu v jakémsi západočeském zámku, tam podlehl půvabům chodské dívčiny z nedaleké vesnice a ze vznešených

služeb uprchl. Ale jestliže ten objev bylo pro maminku zklamání, druhý objev mého velebného strýce byl, ve světle nových zákonů, vyložený trapas. Zjistilo se, že dívčí jméno jedné z otcových babiček bylo Silbernáglová.

Šance, že dívka jménem Silbernáglová byla árijka, byly nepatrné, ale naštěstí svatební záznam v matrice uváděl, že nevěsta je římskokatolického vyznání. Nacistům bylo samozřejmě náboženské přesvědčení židů lhostejné a patetické pokusy o záchranu některých náchodských židů tím, že požádali vždy ochotného velebného pána Melouna, aby je pokřtil, se ukázaly marné. Jenže Norimberské zákony stanovily, že nešla-li prapředkova rasa zjistit mimo veškerou pochybnost, a prapředek byl veden jako katolík nebo protestant, měl být takový člověk pokládán za árijce. Strýček, který záznam ještě šikovně vylepšil, dokázal tedy, že právě to byl případ babičky Silbernáglové, a my byli v bezpečí.

Třetí strýčkův objev bylo příjemné překvapení pro mou aristokratofilní maminku. Škvorečtí byli zřejmě velice stará zemanská rodina, o níž se prameny poprvé zmiňují ve čtrnáctém století a která vlastnila tvrz ve vesnici Škvorec východně od Prahy. Jeden předek, Martin Škvorecký, který si po porážce protestantů na Bílé hoře převlékl plášť a z evangelíka se stal katolíkem, má dokonce jakýsi význam pro historiografii. Byl správcem statků hraběte Czernina, majitele jednoho z největších panství v Čechách, a jeho pravidelná týdenní hlášení o stavu hraběcích statků, která v třicátých letech našeho století vydal Zdeněk Kalista, jsou cenným zdrojem pro studium ekonomických poměrů za třicetileté války. Martin však skončil život bídně. Jeho sedmnáctiletá druhá žena, tehdy už matka dvou synů, mu utekla se švédskými vojáky a starý manžel přišel o rozum. Ti „švédští“

vojáci byli velmi pravděpodobně čeští protestanti, kteří bojovali v řadách švédské armády v naději, že znovudobydou svou vlast. Když poznali, že na něco takového není naděje, aspoň si s sebou do Švédska odvedli česká děvčata, bez ohledu na jejich manželský status, aby se tam staly jejich manželkami, matkami jejich dětí a kuchařkami, které by posilovaly slábnoucí vzpomínky na starou vlast knedlíky, vepřovou a zelím.

Škvorečtí byli jakási vedlejší neurozená větev mocného rodu Smiřických, jednoho z nejprominentnějších

aristokratických domů v Čechách. Odtud Danny Smiřický.

Narodil se ovšem až po válce. První čtyři roky toho Götterdammerung jsem navštěvoval místní reálné gymnázium, velice tradiční ústav s povinnou maturitní zkouškou z dvou hlavních předmětů, latiny nebo

matematiky. V průběhu těch čtyř let se české střední školy rychle a násilně germanizovaly, nejdřív zvýšením počtu hodin němčiny ze tří myslím na sedm týdně, potom rozkazem zemského inspektora, že ideologicky

důležité předměty jako dějepis a zeměpis se musí vyučovat německy. Pojem „ideologie“ zavedli do našeho slovníku nacisti; může se někdo divit, že od té doby jsem nedůvěřoval tomu slovu a všemožným obsahům, jichž postupem času nabývalo? Cosi nazvané Die deutsche Ideologie se stalo součástí výuky němčiny, a učila to s nechutí hezká Sudeťačka, profesorka Eva Althammerová, která se rasově zapomněla a vdala se za Čecha

s beznadějně neteutonským jménem Švorčík. To ovšem spáchala už před válkou: obdobnou mesalianci by sotva dovolili poté, co byl zřízen Protektorát Čechy a Morava.

Německá ideologie pozůstávala většinou z memorování životopisů nacistických prominentů: Adolf Hitler, der Führer und Reichskanzler des Grossdeutschen Reiches, wurde in Braunau geboren... Reichsmarschall Herrman Göring hat sich im ersten Weltkrieg als Jagdflugzeugführer auserordentlich ausgezeichnet. Větší legrace byla Die Rassentheorie, vyučovaná v rámci dějepisu hodnou staropanenskou profesorkou, jejíž němčina byla tak ubohá, že -- ačkoli když mluvila česky, byla to prvotřídní učitelka -- nás poučovala pomalou četbou

z cyklostylovaných stránek s mnoha příklady kuriózní výslovnosti. Rasová teorie byla za všechny drobné. Zjistili jsme, že Němci nejsou vůbec žádná „čistá“ rasa, nýbrž eine Rassenmischung der besten germanischen und nordischen Elemente: tedy rasový koktejl prvotřídní jakosti. „Čistá“ rasa byli židi. Ani kapka směsi s nějakou vznešenou krví jim nekolovala v žilách, vládli pouze cizopasným instinktem, chamtivostí a měli tlusté rty, jež slintaly, když žid spatřil árijské děvče.

Árijská děvčata se stala rovněž předmětem zájmu Rassenforscherů, rasových výzkumníků z Institut für Rassenforschung, umístěného v budově bývalé Filosofické fakulty University Karlovy v Praze poté, co nacisti universitu v roce 1939 zavřeli. Někdy v roce 1940 nebo 1941 dostaly všechny české patnáctileté Pražandy obsílku do Institutu, kde je vědci fotografovali bez šatů a přeměřovali jim hlavy, boky a ňadra. Asi rok nato jsem při návštěvě Prahy koupil sadu fotografií nahých dívek od jednoho číšníka. S překvapením jsem mezi těmi stydlivě se tvářícími kráskami našel i svou sestřenici. Rasoví badatelé zřejmě nebyli povzneseni nad praktické využití svých teorií.

A byla to teda věda, ta rasová teorie! Učili jsme se, že nejušlechtilejší germánský kmen byli Vandalové, neboť ti nejlíp uchovali válečnické tradice prastarých mýtů. Vojenské triumfy Říma bylo dlužno připsat příměsi

germánské krve v žilách legionářů. Táž krev představovala tu lepší ingredienci v tělesných šťávách Angličanů; svědčila o tom, například, nejdokonalejší Shakespearova hra Kupec benátský. Přes japonské spojence říše se teoretici přenesli poznámkou o „árijcích Východu“, a uvnitř německého národa existovalo několik rasových typů. Naše hodná paní profesorka škobrtala přes dlouhá slova popisující ideální typ -- vysoký, blonďatý, s úzkou lebkou a šedivýma očima -- a Lexa, jenž se pak stal neodmyslitelnou postavou v mých románech, se jakoby nevinně německy zeptal: „Proč je, prosím, paní profesorko, der Reichspropagandaminister pan doktor Josef Goebbels tmavovlasý a malý?“ Paní profesorku to zaskočilo, ale slíbila, že záhadu přešetří a vysvětlí nám ji příští hodinu. Dodržela slovo a

vytasila se s

charakteristikou Dr. Goebbelse jako nachgedunkelter

Schrumpfgermane, což je nálepka, kterou nedovedu dobře přeložit. Snad „potomně ztmavlý scvrklogermán“?

Nám to však tehdy dalo popud ke hře, která spočívala v tom, že jsme dávali německy znějící jména našim vlastním „rasovým typům“: Riesenbauchgermane - gigantobřichatý Germán -- nebo učeněji Rotundogermanus Goeringi -- což bylo označení milého tlustého trumpetisty místního jazzového orchestru Miloslava Zachovala, toho rasově smíšeného jazzmana, jenž se stal Bennem mých románů. Z knihy o Goebbelsovi, kterou jsem četl mnohem později, když jsem ghostwritoval autobiografii ministrovy slavné maitressy Lídy Baarové, jsem se dozvěděl, že nachgedunkelter Schrumpfgermane byla přezdívka, již si pro ďábelského doktůrka vymysleli někteří méně ideologicky ortodoxní SAmani.

* * *

Takže i v těch krutých časech jsme měli legraci: měli jsme své swingbandy a město bylo plné líbezných

horolezkyň. Když můj román Prima sezóna vyšel v Kanadě, našli se kritici pochybující o jeho autenticitě. To přece nesouhlasí, psali: on popisuje život pod nacisty téměř jako idylu, bez jakýchkoliv potíží a vlastně samou srandu. De facto jako život kdekoli jinde na světě. Jednomu kritikovi připadaly občasné připomínky

všudypřítomné nacistické hrozby „poněkud neorganické“.

Tenhle údiv myslím způsobilo zhlédnutí příliš mnoha hollywoodských kýčů o nacismu, pod jejichž vlivem

kritik zapomněl na nepotlačitelnou schopnost mládeže užívat si života téměř za jakýchkoli okolností. Můj nebožtík přítel J. R. Pick napsal dokonce humoristický román o Terezíně, jenž fungoval jako vstupní brána do pekla Aušvicu, Majdanku, Treblinky. Jmenuje se Spolek na ochranu zvířat a vystupuje v něm skupina židovských mladíků a děvčat, kteří chytají a jedí psy a kočky esesáckých strážců, aby zvířátka ochránili před špatným vlivem jejich nacistických pánů. Je to samozřejmě šibeniční humor, ale humor to je. Většina předloh Pickových postav zahynula v plynových komorách. On sám přežil, ale ztratil polovinu plic. Zemřel na infarkt ve věku sedmapadesáti let.

Hrůzy Aušvicu přirozeně existovaly. Ale když člověku bylo šestnáct sedmnáct a nebyl žid, a proto mu nic bezprostředně nehrozilo, netrávil všechen čas přemýšlením o hrůzách. Mimoto byly znalosti o tom, co se děje v koncentrácích, značně vágní. Nacisti dovedli držet věci v tajnosti. A jejich vláda v Čechách byla méně nápadně krvavá než v některých jiných okupovaných zemích. Čechy -- na rozdíl od Polska -- byly vysoce průmyslová země, proslulá svými zbrojovkami, a nacisti potřebovali udržet výrobu škodováckého tříúčelového děla,

útočných obrněných vozů Panzerjäger a jiných plodů české zbrojařské představivosti. Boss české země, SS

Obergruppenführer Reinhard Heydrich, se vydával za přesvědčeného socialistu a ochránce dělnictva. Z těch všech důvodů nebyl teror v Čechách tak nevybíravý jako jinde -- samozřejmě s výjimkou času, kdy čeští

a slovenští parašutisté z Anglie zabili přítele dělnické třídy.

Po té spektakulární události, snad nejbravurnější v druhé světové válce, lidé zprvu jásali. Pak se rozjel popravčí stroj -- asi pět tisíc lidí mu padlo za oběť, jejich jména byla na červených plakátech vylepovaných každý den, po mnoho dnů, vesnice Lidice a Ležáky byly vyradýrovány s povrchu země, všichni muži starší patnácti let

zastřeleni, ženy poslali do Ravensbrücku, a malé děti odvlekli do Německa, kde je adoptovaly německé rodiny.

Skutečně apokalyptická doba -- ale s typickou českou tečkou na konci. Můj přítel Zdeněk Mahler zjistil, že jediný lidický muž, který masovou vraždu přežil, byl vrah, který v době holocaustu dosluhoval mnohaletý trest vězení. Byl to slušný člověk dobrého chování, který před mnoha lety zabil svou mladou manželku nikoli

s rozmyslem, ale v záchvatu žárlivosti. Čeští vězenští dozorci ho měli rádi a aby ho ušetřili šoku, neřekli mu, co se v Lidicích stalo. A zapomněli mu to říct, i když byl asi rok před koncem války propuštěn, takže nešťastník marně hledal svou zmizelou rodnou vesnici. Nakonec zjistil, co se stalo, a v hlavě mu přeskočilo. Odešel na gestapo a domáhal se popravy. Je lidický občan a muž starší patnácti let, a Němci přece s pravou pruskou důkladností zatkli všechny lidické občany mužského pohlaví nehledíce na to, kde v čase tragédie bydleli, a zastřelili je. Gestapáci pokládali zřejmého šílence za dobrý vtip, a přání mu nesplnili. Když byly po válce Lidice znova vybudovány a ženy, které nezahynuly v Ravensbrücku, se tam se svými novými manžely

nastěhovaly (jejich vyhlídky na sňatek silně vzrostly, neboť se v čase všeobecné bytové krize staly majitelkami zbrusu nových rodinných domků), chudák vrah se přihlásil o dům. Rozzlobené ženy ho z vesnice vyhnaly, a brzo poté se prý upil k smrti.

* * *

Ano, ve dnech heydrichiády se život v Náchodě příliš nelišil od života ve varšavském ghettu. Ale jindy se žilo tak normálně, jak to jen šlo za války a v městě velice vzdáleném bojištím. Tu a tam gestapo někoho zatklo, obvykle nějakého intelektuála nebo bývalého důstojníka. Někteří se vrátili za několik měsíců -- mezi nimi i můj otec --, někteří až po válce. Mnozí se nevrátili. Ale smrt nebyla tak nevybíravá jako v Polsku nebo na Balkáně.

Člověk se s obtížemi situace naučil žít, a bylo mu šestnáct sedmnáct. Totalitní režimy nejsou jenom krvavé, taky jsou pompézní. Pompéznost je vždycky směšná. Proto má každá krvavá diktatura svou směšnou stránku.

Pamatujete se na Paradeschritt esesáckých jednotek? Na to absurdní mrskání nohama za zvuků lyrafónů? Když to lidé v Praze viděli poprvé, vybuchli ve smích, a některé hned sebrali, a někteří se nevrátili.

V roce 1943 jsem udělal maturitu -- tou dobou byla už škola tak zgermanizovaná, že i zkoušky z češtiny se musely skládat německy --, a tak jsem oficiálně dospěl současně s vyhlášením Totaleinsatzu, v jehož rámci všichni Češi obého pohlaví schopní fyzické práce byli odvedeni do zbrojních továren. „Všichni“ ve všech diktaturách znamená „kromě rovnějších mezi rovnými“, a ta větší rovnost se dá opatřit různými způsoby.

Dosáhli jí zejména lidé, kteří věděli, na které dveře zaklepat, a měli dost předválečného koňaku, aby jím podplatili vlivné nácky nebo kolaboranty. Můj otec byl naneštěstí abstinent a kdykoli se pokusil zaklepat na nějaké dveře, vybral si vždycky ty špatné. Byl jsem tedy také odveden a měl jsem jet do Brém, tehdy jednoho z hlavních cílů leteckého kobercového bombardování. Jenže, jak praví české přísloví, kam čert nemůže, tam nastrčí ženskou. Nebo je sukničkář možná Pán Bůh. V náladě pod psa jsem se ubíral z krajského Arbeitsamtu v Hradci Králové s rozkazem hlásit se za tři dny k transportu do říše, když jsem se málem srazil s veselou manželkou jednoho vzdáleného příbuzného. Nevyznačovala se ani vzornou manželskou věrností, ani správným českým chováním, a toho dne se kompromitovala s jakýmsi chlapem v uniformě důstojníka německé branné

moci. Aspoň to ale nebyl esesák. „Co tak zachmuřen, mladý pane?“ zeptala se mě škádlivě, a tak jsem jí řekl, co je příčinou mé ponurosti a poněkud nevlídně jsem mrkl po jejím průvodci. „Zaplať pánbůh, že to není zlomené srdce!“ zasmála se. „Tohle se dá zařídit. Jeď domů.“

A zařídila to. Nikdy jsem se jí nezeptal, jak to udělala, ale povedlo se. V životě jsem ji už pak neviděl, ale místo do Brém jsem nastoupil v Metallbauwerke Zimmermann und Schilling, v náchodské továrně, která vyráběla

součástky do stíhaček Messerschmitt a Focke Wulf a vzduchové brzdy do střemhlavých letadel Stuka. Ani

nevím, co se s tou mou „tetičkou“ stalo. Její manžel žil po válce sám.

Seslal toho sexy anděla strážce dobrý Bůh? Takoví andělé existovali. Jednu takovou jsem znal, bývala to místní rozhoďnožka, hezká proletářská holka, která před prací na selfaktoru v některé náchodské přádelně dávala přednost známostem s pány. Krátce před válkou svedla tlustého syna jednoho z otcových židovských přátel, vášnivého lovce zajíců. Sotva dosáhla postavení konvertované židovské dámy, vrátila se ke starému způsobu života. Postarala se o několik nejšťavnatějších skandálů ve městě, a tlustý lovec se proměnil v proslulého paroháče. Jenomže když přišli nacisti, lehkomyslná panička odmítla opustit manžela, ačkoliv dát se rozvést se židem bylo jednodušší než dát se ostříhat. Jinak se ovšem nepolepšila a k nemorálnosti a záletnictví přidala ještě hřích ložní kolaborace. Vídali jsme ji v elegantní kavárně Beránek ve společnosti pruských oficírů s pravítkem v zádech a s jizvami na tvářích, nestydatě se smála nad vzácným šampaňským pěnícím se ve sklenicích na mramorových stolcích, a lovec zatím nenápadně přežíval válku, ukryt v domečku rodičů podnikavé kurtizány: židé sezdaní s árijci nemuseli do koncentráku. Přesto však všichni městští spravedliví se chystali na den osvobození, který oslaví mimo jiné také tím, že kurvičku ostříhají dohola. Asi měsíc před tím, než zbraně utichly, však dámička zmizela. Objevila se devátého května v otevřeném kočáře, po boku ošrámovaného

a medailemi pokrytého důstojníka Rudé armády, rovněž s pravítkem v zádech. Zachránila tak své krásné dlouhé vlasy a s osvobozeným manželem se přestěhovali do Prahy, kde pak žili šťastně, a oba se, počítám, věnovali svým loveckým koníčkům.

Cést la vie. V létě 1943 jsem se stal hilfsarbeiterem v Metallbauwerke v Náchodě. Pro hýčkaného středostavovského mladíka, jehož jedinou fyzickou činností bylo do té doby mačkání klapek na saxofonu, to byl šok. Ale začala tím nová kapitola mého vzdělávání, které za pár let nato vyvrcholilo prezenční službou v armádě a udělalo mě tím, čím jsem: spisovatelem, jenž -- jak někteří čtenáři laskavě tvrdí (a já doufám, že nejsou zcela vedle) -- dovede stejně přesvědčivě vyportrétovat širokou škálu Čechů nejen obého pohlaví, ale také

všemožného životního postavení.

Byla to jedinečná zkušenost. Pracovalo se v třináct a půlhodinových směnách, jež jsme se snažili strávit většinou na latríně, zčásti abychom unikli nudě spojené s masovou výrobou, zčásti abychom pro nacisty

pracovali co nejméně. Společnost, která se shromažďovala v té zakouřené a smrduté místnosti, byla beztřídní amalgám všech tříd, ještě pestřejší než v kriminále: textilní dělníci, studenti, bankovní úředníci, krejčí, zahradníci, obchodníci, holiči, právníci, číšníci -- všichni přeškolení na svářeče, frézaře, zámečníky, obsluhovače vrtaček a hilfsarbeitery. Diskuse byly hluboké, živé a na spoustu námětů: občas to na tom sráči vypadalo jako ve filosofickém semináři.

Byla tam taky dojemná proletářská dívka, která pracovala na vrtačce a pomohla mi zbavit se břemene mladého muže. Taky mě málem stála život. Protože ve mně probudila pocit mužnosti, pokoušel jsem se chovat jako muž, což v těch dnech znamenalo chovat se jako válečný hrdina. Byla to velmi vlastenecká dívka a jsem si jist, že byla hotova za vlast bez velkých cavyků i zemřít. To jsem o sobě říct nemohl. Ale uvědomil jsem si to teprve poté, co jsem si vymyslel a provedl celkem chytrou sabotáž, do podrobností popsanou v Příběhu inženýra lidských duší, jejímž cílem bylo radikálně snížit palebnou sílu stíhačky Messerschmitt. Naštěstí sabotáž objevil český parťák, který ji neoznámil gestapu, ale pokusil se zahladit po ní stopy. Bez jakýchkoliv řečiček mi vysvětlil, že moje pitomost by ze mě skutečně mohla udělat hrdinu, posvěceného smrtí na šibenici. Dostojevským jsem se nestal jen proto, že nemám Dostojevského talent. Ale můj smrtelný strach byl myslím stejně silný.

Zůstal jsem naživu. Ta dívka však nikoli. Zemřela na klasickou nemoc své třídy: na tuberkulózu. A brzo nato jsem se stal svědkem jiné smrti na tuberkulózu. Ale k tomu došlo až po válce, v líbezném, slunečném jaru 1945.

Vypomáhal jsem v nemocnici, a tam umírala mladá vězeňkyně z Aušvicu. Zdálo se mi, že je to živoucí kostra.

Pomoct už jí nešlo. Přežila celou tu hrůzu jen proto, aby zemřela v triumfální vůni šeříků toho jara, za všeobecného jásotu a dychtivého očekávání nádherných časů za znovunabyté svobody. Málem jsem si zoufal.

Když jsem v noci ležel ve své pohodlné posteli, měl jsem intenzívní pocit, že nikdo nemá právo užívat si život, když v nemocnici, za antiseptickou zástěnou, dosud jakž takž žije ta kvintesence beznadějného smutku a pomalu, den za dnem umírá, až se ztratila do nicoty. Toho líbezného, smutného jara 1945 jsem se zapsal na lékařskou fakultu University Karlovy. Připadalo mi, jak jsem byl mladý a nevyhnutelně idealista, že pouze nezištná služba těm, kteří zoufale trpí, může ospravedlnit mé vlastní přežití. Velice málo mladíků, kteří se dali na medicínu, se míň hodilo pro to vysilující povolání. Moje služba bližním -- pokud to vůbec byla nějaká služba -- měla být úplně jiné povahy.

* * *

Náchod se stal svědkem patrně posledních bojů na konci války v Evropě. Desátého května se esesácký zadní voj armády maršála Schörnera rozhodl postavit na poslední odpor na předměstí města, aby způsobil poslední ztráty postupujícím předvojům ruské armády maršála Malinovského. Ta armáda byla ruská jen podle jména. Jistě, důstojníci vypadali a mluvili jako Rusové. Ale mužstvo byli odvedenci ze všemožných asijských republik Sovětského svazu.

Brzo bylo po boji, esesáky, kteří to přežili, Češi zuřivě zmasakrovali a za sovětským předvojem vjel do města tisíce a tisíce bryček tažených koňmi, následovaných stády ukořistěných koní. V životě jsem tolik koní neviděl.

Přídělové lístky na maso, které konzumenta i za války opravňovaly k dvojité porci, jestliže si vybral koňské maso, stouply náhle prudce v ceně, jako když se na burze zblázní akcie. Půl kila koniny za stogramový kupón.

Pak dvě kila. Pak pět. Potom patnáct. V prvních dnech po válce muselo moje rodné město pozřít ekvivalent čtyřnohých účastníků Kentuckého derby za celé století.

* * *

Ale v paměti mi neuvízla jenom umírající židovská dívka v nemocnici; mezi jasnými světly toho jara a léta byly i jiné stíny. O několik měsíců dřív, když se ještě válčilo, padl mi do rukou leták místní komunistické skupiny.

Ten dokument nabádal soudruhy, aby se připravili na likvidaci „buržoázních odbojových skupin“, jen co bude po válce. Byl jsem členem jedné takové skupiny, a takhle jsem byl zasvěcen do marxleninské dialektiky. Byl to první článek, který jsem četl a kde se slova „buržoázní“ používalo jako synonyma pro „špatný, chybný, opovrženíhodný“. Od té doby přijalo bezmyšlenkovitě tenhle význam starého slova příliš mnoho lidí na Západě.

A přece, podle mého názoru -- a já mám nevyléčitelný sklon zakládat své názory na zkušenosti a na solidní četbě, nikoli na pověstech a ideologii -- není buržoazie o nic horší než která jiná třída. Mnoho věcí mě de facto činí náchylným k podezření, že střední třída, ne dost bohatá na to, aby upadla do rezignace, a ne dost chudá, aby zchátrala, je páteří každé společnosti. Vím o příliš mnoha lidech, kteří v hitlerovských letech, a pak zase v letech stalinských, čelili životu nebezpečným situacím s chladnou hlavou, s odvahou, připraveni k sebeobětování a se ctí. Znal jsem hezkou řádku navoněných dívek s nalakovanými nehty, vydechujících sladký půvab buržoazie, které odvážně přežily ponižující podmínky komunistických koncentráků. Nejsem z těch, kteří to slovo užívají jako synonymum.

A brzo se mi dostalo další lekce v dialektice. Stal jsem se redaktorem místního mládežnického týdeníku, vydávaného právě založeným Svazem české mládeže. Potají to byla od samého začátku komunistická

organizace, ale navenek byla v roce 1945 pořád ještě nadstranická. Do prvního čísla jsem sepsal úvodník nazvaný „Good bye, mr. Churchill“, nadšený paján na velkého válečného vůdce, jenž právě prohrál -- pro mne nepochopitelně -- první poválečné volby. Do druhého čísla jsem přispěl „kritickým“ rozborem mladého místního malíře, zaměřujícího se na expresionistické portréty dívek, mezi nimi mých dvou velkých, ale bohužel

platonických lásek, Ireny a Marie. V článku jsem umění definoval jako lásku, inspirován jemnými barvami Mariina portrétu, který byl skutečně plodem lásky. Stejně jako já i malíř schnul touhou po nepřístupných rtech barvy zralých jahod, jež zdobily líbeznou tvář té veselé, ale slušné katolické dívčiny. Než vyšlo třetí číslo, pozvali si mě na ústředí Svazu do Prahy, kde mi několik podmračených funkcionářů vysvětlilo, že Churchill je válečný štváč a reakcionář a že umění není láska, ale třídní boj. Naneštěstí pro ně -- naštěstí pro mě -- já tu charakteristiku Churchilla coby válečného štváče už četl -- ve vývěsní skřínce náchodského Hitlerjugend. Tahle náhodička mi do hlavy nasadila cosi na způsob rovnítka mezi komunismem a nacionálním socialismem, jež jsem z mysli nikdy nedokázal vymazat -- patrně proto, že skutečnost se vymazat nedá. A to byl konec mé kariéry svazáckého redaktora.

* * *

Na lékařské fakultě jsem vydržel přesně jeden semestr. Namemorovat se latinská jména všech kostí v těle se ukázalo jako nedosažitelný cíl. Přestoupil jsem na filosofii, kde se člověk může vykecat z jakéhokoliv problému a úspěšně zdolat zkoušky, ačkoliv toho ví tolik jako Sókratés. Místo abych chodil na přednášky -- na kolokvia stačilo vypůjčit si poznámky od pilných kolegů --, vrhl jsem se do víru velkoměsta. Také jsem začal vážně psát a učinil jsem několik objevů. Mými mentory byli prodavačka, která si říkala Maggie, a Ernest Hemingway.

Třebaže jsem si, mezi jinými kursy, zapisoval také fonetiku přednášenou slavným profesorem Trnkou, jedním ze zakladatelů Pražského lingvistického kroužku, byla to velkolepě upovídaná Maggie, kdo mě přivedl

k poznání, že jazyk, jakým se skutečně mluví, se značně, někdy radikálně liší od toho, co stojí na tištěné stránce -

- anebo aspoň v těch dnech se to lišilo. Rozdíl je -- anebo byl -- mnohem větší než v pomarktwainovské americké angličtině. Maggie byla rozená raconteuse, neschopná vyprávět jinak než v dramatických scénách. Její základní vyprávěcí způsob spoléhal na časté užívání slovesa „povídat“, jež bez výjimky uvádělo její mistrovské interpretace konfliktních dialogů: „Já povídám -- von povídá“. Jenže ona zhustila tříslabičné slovo na jeho pouhou esenci a spojila je se zájmenem v jediné slovo: „Jápám -- vonpá.“ Podoben Archimedovi, vyskočil jsem nahý z tísnivého korsetu klasického českého usu a vyrobil jsem román nazvaný Věk nylonu. Na papíře vypadal jako fonetické transkripce Daniela Jonese. Když jsem zjistil, že pro nosovku „ng“ není v češtině písmeno, uvažoval jsem dokonce, že Jonesovu abecedu skutečně použiju, ale ten přeintelektualizovaný nápad jsem opustil.

Výsledek byl přesto sotva čitelný text. Vyprávěl -- s tisíci apostrofy -- o milostné aféře universitního studenta a prodavačky; jak vidno, obsah toho formálního experimentu byl rovněž realistický. A pak jsem si přečetl Sbohem, armádo! .

* * *

V těch mých mnoha fragmentárních hollywoodských románech jsem byla docela dobrý -- jako každý mladý

adept prózy -- v přírodních popisech a ve vytváření nálad, převážně chmurně sentimentálního druhu. Moje evokace nespatřeného Los Angeles trumfnul snad jenom Raymond Chandler, který tam žil. Ale když přišlo na dialog -- well, moje postavy mluvily jak pimprlata a poučovaly jedna druhou s životností figurin z výkladní skříně. Nad stránkami Hemingwaye jsem si uvědomil, že lidé mohou mluvit o veskrze nedůležitých věcech, a přesto jejich rozhovor může být zajímavý, úchvatný, plný nuancí, a když se nad tím zamyslíte, vlastně docela hlubokomyslný. Takže Hemingway mě naučil psát dialog a Maggie mě obeznámila s užitím hovorové řeči.

Ukázalo se, že lekce té dívky byla pro mne osudnější, neboť nakonec vyústila v obvinění, že imituju naturalisty, jako byl Louis Ferdinand Céline, a že jsem neuctivý k mateřštině.

Můj vstup na pražskou literární scénu undergroundového druhu připravila však poezie, nikoli próza. V roce 1945 jsem sepsal dlouhou whitmanovskou báseň nazvanou Nezoufejte! , kterýžto titul jsem si vypůjčil z verše surrealistického básníka Jindřicha Heislera. Byla to po všech stránkách značně nepůvodní báseň, a poslal jsem jí do jakési básnické soutěže v roce 1946. Namísto ceny dostal jsem dopis od Františka Halase, jenž vyslovil přání, abych ho navštívil.

Halas byl pro mne sotva menší básník než, řekněme, William Carlos Williams nebo W. H. Auden. Ale protože dělal své rýmované zázraky v malém, neznámém jazyce a překladatelé s básnickým talentem T. S. Eliota

a s intimní znalostí češtiny jsou vzácní jako šafrán, na mezinárodní scéně je Halas nikdo. Pro českou poezii a pro mě osobně to však byl... Třesoucím se hlasem smluvil jsem si schůzku přes básníkovu sekretářku, a několik dní nato jsem vstoupil do jeho kanceláře na nejistých nohách. Obecným údělem básníků bývá, že na živobytí si musejí vydělávat jako byrokrati, a Halas nebyl žádná výjimka. Začal tím, že mi sdělil, že mou báseň nedoporučil na žádnou z cen -- a já ho přerušil: „Já jsem si nikdy nemyslel, že by to mělo vyjít!“ Byla to přirozeně průhledná lež. Halas na mě pohlédl poněkud posměšně a pak řekl: „Jen nepovídejte! Jednou ta deflorace přijít musí.“ Ta věta z jeho něžných rtů mě umlčela a on pokračoval: obával se, že kdyby ta báseň vyšla, roznesou mě na kopytech kritici jak zleva, tak zprava.

Je docela možné, že mi tím chtěl neudělení ceny jenom osladit. Buď jak buď, já mu tenkrát nerozuměl. Vždyť jsem se přece v té básni jenom snažil popsat svět, jak jsem jej viděl! Vyznával jsem tehdy skutečně prostoduchou estetiku. Jak jsem byl nezkušený, neměl jsem ponětí, že prostý realismus je to poslední, co ideologicky zaměření kritici chtějí. A v těch dnech byla naprostá většina kritiků ideologicky zaměřena. Jejich pojetí spisovatelova námětu -- světa a lidského života na světě -- byla kombinace idealizace a diabolizace. Skutečnost nebyla jejich přítelkyně. Ona nikdy není. Nikdy se neshoduje s jejich vizí.

To byla moje třetí velká literární lekce: bez vlastní viny a bez přičinění jsem očividně kráčel po jakémsi laně, jež se nezamlouvalo levici ani pravici. Halas mluvil z osobní zkušenosti. Byl to jeden z těch laskavých, ale nepevných katolíků, kteří, vedeni skutečným sociálním citem v letech velké krize, vstoupili do komunistické strany. Na podzim 1947, vycestoval, poprvé a naposled, do Sovětského svazu. Vrátil se jako zlomený, zoufalý člověk. Dva roky nato, jenom několik měsíců po puči z roku 1948, zemřel. Před smrtí napsal závěť, jež

v padesátých letech kolovala v podzemí a o mnoho let později byla zveřejněna v cizině. Je to vášnivá zpověď o velké chybě, kterou udělal, a hořká kritika absurdního snu o spravedlnosti zvaného komunismu.

* * *

Halas také zanechal své poznámkové bloky svému příteli a faktotum, literárnímu a výtvarnému kritikovi

Jindřichu Chalupeckému. V jednom napsal několik poznámek o mně a o mé básni. Takže jsem dostal nový

dopis, tentokráte od Chalupeckého, jenž mě zval, abych přišel na neformální shromáždění několika přátel v bytě básníka Jiřího Koláře.

Tak jsem se stal členem jednoho z velmi mála podzemních literárních kroužků v padesátých letech -- v té době, kdy se věšelo a kdy Sověti spravovali české uranové doly. Pro šibenici se člověk kvalifikoval, buď že proti novým diktátorům skutečně něco dělal -- pokoušel se například pokračovat v činnosti zakázané Národně

socialistické strany jako Milada Horáková, jediná Češka, kterou její vlastní lidé kdy pověsili za politické

„zločiny“ --, anebo že byl žid a zastával vysoké stranické postavení, takže zlým očím Stalina a jeho českých pochlebovačů byl nápadný -- jako Rudolf Stránský a jeho „sionističní spoluspiklenci“. Pro uranové doly stačila obyčejná smůla. Dvakrát nebo třikrát jsem měl štěstí, zatímco jiné zatkli.

Jeden z nejpozoruhodnějších členů kroužku Chalupeckého a Koláře, jehož rodina po dobu války přijala do svého středu malou dcerušku Kafkovy Mileny, jednou ty zlé oči Josifa Stalina skutečně namaloval. Surrealismus byl přirozeně přísně tabu; malovat jako Magritte nebo Toyen, to jest oddávat se entartete Kunst, jak tomu říkal Genosse Goebbels, mohlo být i trestné, a tak musel chudák Mikuláš Medek malovat, co skutečně chtěl, tajně, a socialistickému trhu nabízet námezdnou službu. Nedá se však říct, že by na tomhle poli měl úspěch. První zakázka byla na plakát inzerující prostředek proti štěnicím. Medek vytvořil nádherně realistické lidské torzo, surrealisticky sežrané od štěnic (před použitím), a zářící tajemným vnitřním světlem (po použití). Málem ho za to zavřeli, neboť jeden z mudrců ve schvalovací komisi shledal pokousané torzo urážlivým a použitelným pro nepřátelskou propagandu, jež by v tom mohla spatřovat narážku na bytové poměry v socialistickém

Československu.

Brzy potom se však na Medka zdánlivě usmálo štěstí. Dostal hned dvě objednávky najednou: jednu na

třicetimetrový portrét partajního sekretáře Rudolfa Slánského, který měl za barnumských oslav prvního máje viset přes fasádu Baťova domu na Václavském náměstí, a druhou, soukromou, od nějakého okresního

stranického tajemníka. V jakémsi klášteře, kde soudruzi nashromáždili umělecké předměty z klášterů, které zrušili -- když napřed poslali jeptišky a mnichy do koncentračního kláštera v Broumově --, tento potentát spatřil barokní malbu spasitele, jeho oči, díky jakémusi malířskému triku, ho provázely po místnosti, kamkoli se hnul.

Tajemník vyslovil přání mít takový portrét pro svou kancelář, ovšem nikoli Krista, nýbrž Stalina. Mikuláš byl dokonalý řemeslník a ten malířský trik nebyl pro něho žádné tajemství. Stalin, jehož vytvořil, byla pronikavá studie velevraha, a když jsem obcházel Mikulášův stojan, abych vyzkoušel, zda oči fungují, roztřásla se mi kolena. Na Mikuláše však čekala pěkná sumička peněz.

A potom -- rána za ranou. Předně, několik dní před Barnum-Bailey-Marx-Engles-Lenin-stalinskou parádou, Slánského demaskovali jako sionistického špióna; soudruzi tedy Medkovi za práci nezaplatili a mohl si

gratulovat, že ho jako poputčíka nezahrnuli do spiknutí. Za Stalina s pohyblivýma očima zaplaceno dostal, ale pouhých pár let nato demaskovali i Stalina (i když ne jako sionistu), okresního stranického tajemníka zašili a jeho cenný obraz zabavila policie. A zase si Mikuláš mohl gratulovat. Ne všichni tvůrci Stalinovy podobizny se z té šlamastyky dostali tak lehce.

Příkladem za všechny je Švec, sochař, který vytesal největšího Josifa Vissarionoviče na světě, toho, který asi po šest let hrozivě čněl nad Prahou. Strana nařídila monument vyhodit do povětří v říjnu 1962. Ale splnit rozkaz nebylo jednoduché. Nemohli věc likvidovat jedinou mohutnou náloží, protože exploze by poškodila pěkně velký kus městského centra. A tak generalissima pyrotechnici okusovali kousek po kousku sérií miniexplozí. Trvalo jim to, myslím, asi čtrnáct dní. Socha postupně hubeněla, byla čím dál míň realistická, až nakonec vypadala docela moderně. Celý proces zachytil jakýsi fotograf, který z oken redakce Literárních novin pořizoval denně několik snímečků. Byl to dokument o nádherném experimentu v pop-artu, nebo snad v maximal art či v čem.

Jenže Švec už neviděl, jak se jeho realistický Goliáš kus po kuse proměňuje v monstrum jako od Giacomettiho: vzal si život ještě před odhalením pomníku.

Ten nešťastný sochař byl obětí spíš zlomyslného osudu než stalinismu. Snad jen jeden pozůstatek jeho díla ještě stojí: v zahradě Akademie výtvarných umění, a znázorňuje motocyklistu, beroucího ostrou zatáčku -- velmi neobvyklé, překrásné zachycení pohybu v kameni. Je to sochařova raná práce. Potom začal nadaný student dostávat zakázky. Velkou sochu T. G. Masaryka pro náměstí v kterémsi městě; ještě větší Jana Husa pro jiné město; a bezprostředně po druhé světové válce Franklina Delano Roosevelta. První dvě sochy zničili nacisti.

Pomník Rooseveltovi Švec nikdy nedodělal, protože moc ve státě uchopili komunisti. Když sochaře vyzvali, aby se zúčastnil neveřejné soutěže na Stalinův pomník, byl už značně zfrustrovaný a myslel si, že zakázku stejně nedostane, protože ostatní účastníci soutěže byli vesměs národní umělci. Proto podle pověsti uplácal model za jediné odpoledne s pomocí dvou láhví vodky -- a vyhrál. Vypadá to, že národní umělci -- nikdo z nich prý nebyl komunista, samé ředkvičky --, jimž hrozilo, že si udělají gigantickou ostudu, buď do soutěže model nezadali a vysvětlovali to tím, že měli pocit, že na tak velký úkol nestačí, anebo prací na svých modelech strávili ještě míň času a ještě víc vodky. To je příběh, nebo aspoň lidová legenda o největším Stalinovi na světě.

* * *

Doba byla vymknuta z kloubů. Scházeli jsme se u Koláře, nahlas četli nevydané a za daných poměrů

nevydatelné povídky, mluvili jsme o literatuře, o umění a podobných podvratných záležitostech. Jiří Kolář předsedal. Bohumil Hrabal četl první verzi novely, která ho později proslavila po celém světě, když film natočený podle ní dostal Oscara; ta první verze byla rozhodně entartete Kunst. Po sovětské invazi zůstal Hrabal v Praze, v osmdesátých letech se zapletl s Jazzovou sekcí, a od větších malérů ho uchránila jen láska statisíců čtenářů. Přicházela také hezká kunsthistorička a literární experimentátorka Věra Linhartová, která podobně jako Kolář žije teď v Paříži. Stejně tak Jan Vladislav, básník a překladatel mimo jiných také Shakespearových sonetů.

Jan Rychlík, modernistický skladatel, jazzový teoretik a tympanista, který zemřel předčasně. Jan Hanč, atlet a básník, následoval ho do hrobu za několik málo let. Zdeněk Urbánek, shakespearovský překladatel, chartista a posléze, po roce 1989, děkan Akademie múzických umění. Jiřina Hauková, básnířka a přítelkyně Dylana

Thomase, a její manžel Jindřich Chalupecký -- byli jsme zatvrzelá parta, a přežili jsme.

V tomhle podzemním kroužku jsem se poznal s mou budoucí ženou Zdenou. Setkání bylo de facto mazaně

naaranžované kamarádem Františkem Jungwirthem, překladatelem a autorem detektivek, jenž kdysi cestoval do Moskvy, za jediným účelem: aby tam na americké výstavě, pořádané v rámci sovětsko-amerického sblížení

koncem padesátých let, ukradl několik amerických detektivek, které se v Československu nedostaly. Tenhle dobrodruh byl snoubencem Zdeniny sestry. Zamilován, vychvaloval svou vyvolenou a přitom se zmínil, že jeho snoubenka má sestru, která „stojí za hřích“. „Tanečnice a zpěvačka, žejo, však víš,“ pravil a vilně na mě mrkal.

Přirozeně to vzbudilo můj zájem. Ten zájem se mi stal osudným. Ta osudovost však byla toho nejlepšího druhu.

V průběhu těch temných a pestrých let jsem napsal několik knih: Zbabělce v letech 1948-49, hned po puči; Tankový prapor, sotva mě propustili z armády v roce 1954; Povídky tenorsaxofonisty v letech 1954-56. A spolu s Lubomírem Dorůžkou, jazzovým historikem a muzikologem, a s Ludvíkem „Louisem“ Švábem, povoláním

psychiatrem a kytaristou Pražského dixielandu, dali jsme dohromady hudební revui Opravdu blues, vůbec první jazzovou shou uvedenou na scénu po komunistickém úchopu moci. Všechny tyhle počiny si říkaly o výprask; některé mě přivedly téměř do basy. Ale měl jsem štěstí. Nebo jsem možná měl dobrého anděla strážce.

Povídky tenorsaxofonisty padly do ne zrovna nejvhodnějších rukou mladé dámy, již jsem v několika z nich vyportrétoval. Jedné z těch femmes fatales padesátých let, které se rády stýkaly s lidmi z undergroundu, a opatřovaly jim cenné informace, neboť i velice prominentní lidé z abovegroundu se rádi stýkali s takovými ženskými. Tahle fantastická kráska, kterou jsem ve svých povídkách pojmenoval Lizeta, byla předmětem

milostných tužeb mezi jinými i Pavla Kohouta, tehdy mladé hvězdy literárního stalinismu. Po smrti svého boha začal mít pochybnosti, a měl takový zvyk, že se s nimi svěřoval Lizetce. Ta je promptně svěřila mně, takže jsem byl s to vyportrétovat Pavla celkem věrně v rozličných svých dílech. Pavel nakonec metamorfozoval ze

stalinského pisálka a výrobce ideologických klišé v pozoruhodného dramatika a romanopisce, s nevyhnutelnými následky takového růstu: musel do exilu.

Ještě vlivnějším Lizetčiným přítelem byl Václav Kopecký, ultrastalinský ministr informací a pán nad filmem a propagandou. Tenhle proletářský vůdce rád sbíral věci, a jedním z jeho nejcennějších exponátů byla skutečná hraběnka, devadesátiletá stařenka, jež žila v jednom starém malostranském paláci a ani nevěděla, že nás postihl komunistický mor. Ministr jí zásoboval cigaretami a platil jí penzi z vlastní kapsy, čímž jí umožnil, že spolu s devadesátiletou komornou žila v blahé nevědomosti o požehnání diktatury proletariátu. Kopecký rovněž disponoval soukromou promítačkou ve Valdštejnském paláci, barokní záležitostí s růžovými a zlatými tapetami a s hedvábně vypolstrovanými rokokovými křesílky, kde pro sebe a pro několik patolízálků a přítelkyň

několikrát týdně promítal americké kovbojky. Každý z patolízalů nebo přítelkyň měl právo pozvat hosta, takže jsem se stal svědkem památného promítání Dostavníku Johna Forda, při němž ministra málem trefil šlak, když indiánští hrdlořezové jen taktak nepřipravili o život Claire Trevorovou a Johna Wayna. Byl to skutečný zážitek, vidět vysoce postavené soudruhy, jak vítězně řičí, když lidem v dostavníku přijela na pomoc kavalérie Spojených států. Tou dobou diváci v normálních pražských biografech konzumovali dramata o plnění norem.

Ale Povídky tenorsaxofonisty znamenaly konec mého přátelství s Lizetkou. Rozlítila se na mě a v záchvatu vzteku mi vyhrožovala, že rukopis předá StB. Tu hrozbu učinila v střídavém pominutí mysli, a dnes jsem si jist, že to nikdy nemyslela vážně, protože ať byla jaká byla, takovou špatnost by neprovedla. Ale tehdy, rovněž ve střídavém pominutí mysli, jsem dostal strach, a dalo mi to práci, než jsem ji uchlácholil. Pak jsem ještě vynadal Josefu Nesvadbovi, jenž jí neprozřetelně -- nebo spíš schválně -- rukopis povídek zapůjčil.

Je to zvláštní, jak lidé na podobné věci reagují. V armádě se mnou sloužil jistý desátník Střevlíček, který na dvouletou vojenskou službu těžce doplatil. Do presenční služby nastoupil jako svobodný mládenec, pak

zbouchnul vesnickou dívku a rozhodl se, že zachrání její čest. Bral to s dobrou náladou. „Já jsem kovář, já rodinu uživím!“ znělo jeho sebevědomé heslo. Pak se manželce narodila trojčata. „Já jsem kovář, já rodinu...“

Optimismus mu vydržel až do chvíle, kdy dostal dovolenku, aby se na tu svou rodinku jel podívat. Když se vrátil, byl pořád ještě optimista, i když menší než předtím. Ukázalo se, že manželka má dvě nemanželské děti s předchozími milenci, z nichž jeden byl cikán. Střevlíček, před pouhým rokem a půl svobodný mládenec, byl nyní pětinásobným otcem. Ten večer přikrmoval svůj optimismus v místním hostinci popíjením a pak si dal zahrát svou oblíbenou písničku. Opakoval: „Já jsem kovář...“ a nato skočil na parket, dupl -- a zhroutil se se zlomenou nohou. Byla to zázračná, nebo možná surrealistická událost.

Well, tu příhodu jsem použil v první verzi Tankového praporu, a asi tři roky na to, do koho nevrazím na Václaváku jako do Střevlíčka. Byl to velký, svalnatý kovář s výrazem hádavého buldoka. Zle se na mě zašklebil, položil mi těžkou ruku na rameno a řekl: „Čet sem tvou kníhu... Ségra je písařka na stroji a musela ji vopsat pro svýho šéfa.“ (Ségra přirozeně přepsala nevydanou samizdatovou první verzi.) Proboha, pomyslel jsem si, a rychle jsem k Pánu vyslal několik střelných modlitbiček, protože jsem čekal, že v příštích několika vteřinách bude po mně, nebo v nejlepším případě budu ležet zmlácený na dláždění. „Príma kníha, kamaráde,“ řekl kovář.

„Tak to bylo, čoveče, cha cha! Že ale na vojně byla sranda!“ Pak mě odvlekl k Pinkasům, zaplatil za všechny u stolu, vyprávěl svůj příběh s celou řadou vylepšení a na závěr nám sdělil, že od té doby, co se vrátil z vojny domů, přidal ke své sbírce další čtyři spratky: dvě sady dvojčat, všechny „dole puklý“, dodal poněkud smutně, ale hned se zas rozveselil. „Já jsem kovář, já rodinu...“

Ano, lidé jsou nevypočitatelní. Po Zbabělcích se mnou Irena přestala mluvit, ačkoliv jsem v té knize o ní psal tak krásně, dokonce jsem narovnal její nohy do o. Což byla možná moje chyba, neboť jak už Poe věděl --

a Irena, jako každá intelektuální dívka v Čechách Poe četla -- „neexistuje mimořádná krása bez něčeho divného v proporcích“. Na druhou stranu, když si Marie přečetla propašovaný výtisk Prima sezóny, napsala mi líbezný dopis. „Daníčku, že to ale byly krásné časy, před těmi mnoha lety!“ A dokonce mi poslala fotografii, jak vypadala tenkrát, v těch starých zlatých časech. Musím říct, že i Irena mi odpustila. Poté, co jsem jí propašoval starou milostnou básničku, kterou jsem jí tehdy nedal číst, ale v exilu jsem ji vydal u Daniela Strože.

* * *

Žádná z knih, které jsem napsal jako mladý muž, tehdy nevyšla; až mnohem později. Tankový prapor musel počkat až do roku 1969, kdy jej francouzsky vydal Gallimard jako LÉscadron blindé. V Českoskovensku otiskli jenom dvě kapitoly, a to s katastrofálními následky. V záchvatu vzteku vydal armádní politruk rozkaz, jimž se všem českým časopisům zakazovalo tisknout jakoukoliv satiru na kteroukoliv stránku armádního života. V roce Alexandra Dubčeka román vytiskli, ale přišli Rusové a sazbu zničili před vydáním. Česky vyšel poprvé v roce 1971 -- sedmnáct let poté, co jsem jej napsal -- v nakladatelství mé ženy, Sixty-Eight Publishers, Corp.

v Torontu.

Když v srpnu 1968 přijely do Prahy tanky, jedním z jejich hlavních cílů bylo obsadit budovu svazu spisovatelů, v níž byly také redakční místnosti nakladatelství Československý spisovatel. Asi za tři týdny Rusové z budovy odtáhli a redaktoři se nastěhovali zpátky. Zjistili, že se nic neztratilo, až na několik filcových per a na originál jedné z ilustrací Karla Laštovky k Tankovému praporu. Byla to kresba na předsádku, velice drze karikující skupinu oficírských obličejů. Brzo však jeden z redaktorů kresbu objevil. Byla zastrčena mezi staré korektury a muž, který ji tam skryl, zřejmě dostal strach z toho, co s kresbou udělal. Pod nejodpornějším oficírským obličejem stálo pečlivě azbukou: Eto golova prokljatoj svini, generala Antona Antonoviča Grečka. To byl generál, který velel invazním vojskům. Dobrý voják Švejk měl zřejmě sourozence i v nejdisciplinovanější armádě světa.

Když už jsem u Švejka: lidé často říkají, že Tankový prapor je jakýsi Dobrý voják Švejk v komunistické armádě.

Jenže to je, myslím, omyl.

Kdo je vlastně Švejk? Stručně řečeno, je jedním z hlavních ztělesnění pasívní rezistence: esencí jedné z mála cest otevřených bezmocným, kteří hodlají přežít nebezpečí života v područí mocných. Kdykoliv Švejka vyzvou, aby udělal něco, co loajální poddaný totalitního státu udělat má, udělá to nejen poslušně jako většina poddaných, ale s příkladným nadšením. Kdykoliv mu dají rozkaz, s dychtivostí jej splní do písmene. Dává ostentativně najevo nezlomnou a nezlomitelnou víru v každou autoritu a v každou perlu moudrosti, již ta autorita vypouští z úst. Je energickým provolávačem úředně schválených sloganů. Krátce a dobře: tím, že se vždycky chová jako vzorný občan, ukázkový vojín, nadpřirozeně poslušný sluha, odkrývá nemožnost takového chování. Dobrý voják je příliš dobrý na to, aby mohl být skutečný. Kdybychom chtěli definovat jeho filosofický smysl -- a má velice hluboký smysl --, ozřejmujeme absurditu ideologické ortodoxie.

Na Západě je jméno jeho tvůrce mnohem méně známé než jméno Švejk. Hašek byl bezcharakterní, ale nesmírně talentovaný člověk. Zradil všechny a všechno -- ale napsal Švejka. Poté, co se proslavil jako epateur buržoazie a profesionální ochlasta, odvedli ho do rakouské armády, on zběhl k Rusům a vstoupil do české legie, jež bojovala za osamostatnění od Rakouska. Jako redaktor legionářského časopisu nadšeně podporoval T. G.

Masaryka, budoucího presidenta, jenž se snažil zorganizovat Čechy pro boj po boku Rusů proti Němcům. Potom vypukla bolševická revoluce, utvořila se jednotka české Rudé armády a Lenin podepsal s Německem separátní mír, který českou věc ohrozil. Hašek předpokládal bolševické vítězství, promptně přeběhl k rudým, udělal kariéru jako redaktor a politický komisař, a oženil se s Ruskou, ačkoliv jednu ženu už měl v Praze. Pod palbou projevil solidní zbabělost; jednou utekl z bojiště v ženském převlečení. Přesto jej po válce poslali jako agenta do Československa, aby tam organizoval komunistickou činnost v oblasti kladenských uhelných dolů. Sotva vkročil na rodnou půdu, zapomněl na to poslání a vrátil se k původnímu povolání populárního, povídky píšícího

zpustlíka. Začal pracoval na Švejkovi, ale nad jeho nedokončenými stránkami se upil k smrti. Ne zrovna roztomilý charakter, ale, probůh, jaký to byl spisovatel! A jaký vypravěč! Mezi jeho předválečné kanadské žertíky patří i založení Strany mírného pokroku v mezích zákona. Přibližně v té době můj strýček spoluzaložil katolickou Lidovou stranu, jejímž se nakonec stal místopředsedou. V době voleb se několikrát s Haškem utkal ve veřejných debatách a rád o té zkušenosti vyprávěl až do konce života, o půl století později. Až do té doby byl taky přesvědčen, že z těch debat vyšel jako vítěz. „Prosím tě, představ si,“ říkával mi můj zbožný strýček.

„Slyšels někdy o politické straně, která by měla hloupější jméno? Strana mírného pokroku v mezích zákona!

Kdo by, prosím tě, pro takovou stranu hlasoval? Říkám ti, Pepčo, ten člověk byl možná dobrý spisovatel, ale politicky to byl ignorant.“

Rád bych věděl, která z nesmírného množství postav zalidňujících Haškův magnum opus je portrét mého hodného strýčka, dlouholetého katolického poslance. On sám se přirozeně nikdy nesnížil k tomu, aby si přečetl ignorantovo mistrovské dílo.

Ironickou skutečností je, že v době, kdy jsem psal Tankový prapor, ani já jsem neměl Švejka přečteného.

Samozřejmě jsem si byl vědom jeho všudypřítomné existence; některé episody jsem znal z ústního podání nadšených znalců. Ale dílo samé jsem nikdy nečetl -- což potvrzuje mou hypotézu, že Tankový prapor není literární satira, ale prostý realismus. Satiru jsem rozhodně psát nezamýšlel; pokoušel jsem se pouze zachytit svou zkušenost. Neinspirovala mě světoznámá kniha, nýbrž celosvětový fenomén: armáda a jí vrozené absurdnosti.

Základní absurdita knihy je absurditě Švejka podobná: rozpor mezi ideologickými koncepty a skutečností. Ale když jsem knihu psal, ani jsem si toho principu nebyl vědom. Je to znalost nabytá post factum, nebo spíš analýza, na niž mě upozornila jedna bystrá literární kritička ve Švédsku.

* * *

Největší malér mé literární dráhy přišel s publikováním Zbabělců. Ten román jsem napsal v letech 1948-49

a k vydání jsem jej nabídl až o deset let později. V něm jsem se pokusil napsat knihu „magického realismu“.

Neměl jsem ovšem na mysli druh magie provozované některými jihoamerickými spisovateli -- jako třeba

Gabrielem Garcíou Márquezem, jenž používá gagu příbuzné surrealistické nadsázky, aby zdůraznil šílenost světa, anebo prostě mění historická fakta, aby to posloužilo jeho ideologickým potřebám. Ten termín zavedl před válkou básník Josef Hora a myslel jím proniknutí prózy poezií. Já se snažil o znovuprožití událostí svého uplynulého života, aby se mi jakoby magicky vrátily; takže by, jak napsal Hawthorne, byly „proměněny v éter vzdáleností v čase“. Jenže zároveň jsem moc dobře věděl, že jediný realismus přípustný v padesátých letech byl socialistický realismus, jakési socialistické kovbojky, a ten žánr jsem moc neovládal.

A patří k paradoxům mého života, že moje první vydané dílo byla kovbojka. Pouze jsem ji ovšem ghostwritoval, spolu s přítelem, jenž brzo nato zemřel na mozkový nádor. Vyrobili jsme to najati profesionálním námezdním spisovatelem, jenž si v lázních Bělovsi u Náchoda léčil alkoholismus. Tenhle zpustlík se zamiloval do mé krásné sestry Anny, a protože trávil veškerý čas buď pitím léčebných pramenů, nebo laškováním se sestřičkou, neměl čas na plnění smlouvy, podle níž měl dodávat jednu kovbojku měsíčně pro týdeník Rodokaps. Když se od sestry dozvěděl o mých literárních aspiracích, nabídl mi kšeft: poskytne mi synopsi, já kostru obalím masem, on potom provede závěrečné úpravy a o zisk se rozdělíme fifty-fifty. Opus -- jmenovalo se to, mám dojem, Pistole z Ria Presta, jenže redakce to možná přejmenovala -- měl zápletku, již nelze nazvat jinak než klasická. Hlavními postavami byl rančer a jeho krásná dcera, a tlupa zlodějů, kteří kradli rančerův dobytek. Neschopný místní šerif byl proti nim bezbranný. Poté se objevil cizinec, nejprve na pozadí zapadajícího slunce na obzoru, potom v místním saloonu. Spatřil dceru a nabídl pomoc. Postřílel zloděje a zachránil rančera před bídou. Dcera však potom informovala cizince, že je zasnoubena s mladým rančerem, majitelem sousedního ranče B v kruhu.

Cizinec odešel nejprve ze saloonu, poté z kraje. Naposled byl spatřen na pozadí zapadajícího slunce na obzoru.

To byla samozřejmě také formule socrealistických románů stalinské éry, kde v hlavních rolích vesměs

vystupoval ředitel továrny nebo předseda zemědělského družstva a krásná místní učitelka nebo lékařka. Bandu těžce chlastajících a lehce pracujících dělníků infiltrují agenti CIA, kteří kradou tovární nebo družstevní majetek.

Neschopný předseda místního národního výboru je proti nim bezbranný. Objeví se tajemník strany, nejdřív na nádraží, potom na stranickém sekretariátu. Ukáže se, že ho poslali z Prahy (nebo z Moskvy, nebo z Varšavy, nebo ze Sofie). Spatří lékařku nebo učitelku a nabídne pomoc. Odhalí agenty, polepší alkoholiky z dělnické třídy, čímž zajistí splnění plánu. Lékařka nebo učitelka však potom sekretáře informuje, že je zasnoubena za mladého úderníka z továrny nebo z družstva. Tajemník odejde nejprve ze stranického sekretariátu, poté z okresu.

Naposled je spatřen na železniční stanici. Jak vidíte, schází jen vycházející a zapadající slunce.

Jak jsem řekl, věděl jsem tenkrát, že jediná přípustná magie v rámci realismu bylo márquezovské ohýbání skutečnosti tak, aby to vyhovovalo ideologickým požadavkům. Proto první kniha, kterou jsem nabídl

nakladatelství v roce 1956, poté, co se Stalin bezpečně proměnil v mrtvolu, byl Konec nylonového věku; jakési myšlenkové pokračování mé oslavy prodavačky Maggie. Cenzoři román bystře zabavili a vydání zakázali jako

„pornografii“, protože jsem v ní užil slovo „ňadra“ pro ženská (vůbec ne obnažená) prsa. Když jsem cenzorce navrhl, že bych místo ňadra mohl použít „kozy“, neboť tak tomu říkají pracující, vyhodila mě z kanceláře. Proto mě velice překvapilo, když cenzura neměla námitky proti Zbabělcům, které jsem nakladatelství nabídl v domněnce, že po karambolu se svou pornografií nemám co ztratit. Netušil jsem, že ten neuvěřitelný

liberalismus tiskových dozorců způsobilo rozhodnutí stalinské frakce presidia ústředního výboru strany, použít mě jako nástroj pro zákulisní boj s liberární frakcí, jejíž akcie tehdy stoupaly. Potřebovali názorný příklad, kam by vedlo uvolnění cenzurní praxe: román, který by odpovídal jejich pojetí dekadentního naturalismu

a redakčního individualismu. Později jsem se dozvěděl, že nejdříve uvažovali o Karlu Ptáčníkovi a jeho vysoce politickém románovém pamfletu Město na hranici. Jenže za svůj první román dostal Ptáčník státní cenu a mimoto byl členem strany. Já byl nečlen, předtím mi nic nevyšlo, a příběh zachycující důležitou historickou událost nikoli z „objektivního“ (tj. marxistického) hlediska, ale skrze optiku buržoazního mladíka dujícího na saxofon se ideálně hodil za terč pro spravedlivé rozhořčení.

Tím terčem se taky stal. Po čtrnáct dní se dennodenně objevovaly recenze ve všech celostátních denících a časopisech, a pak se hon přenesl do krajských a místních listů. Ředitel svazového nakladatelství Láďa Fikar dostal výpověď, a zrovna tak šéfredaktor Víťa Kocourek a pět nebo šest dalších redaktorů. Novinář, který propašoval kladnou recenzi do Večerní Prahy, dostal rovněž padáka. Já ztratil redaktorské místo ve Světové literatuře. Potom president Novotný osobně zatratil román na jakémsi stranickém kongresu a moje tchyně, prostá žena z lidu, mi nabídla, že schová cennosti a vkladní knížky. Má žena odvezla mé rukopisy k otci do Náchoda, který je s pomocí sokolských spiklenců ukryl v jedné vesnici asi dvacet kilometrů od mého rodného města.

Vypadalo to, že se mi naskytne opožděná příležitost stát se horníkem na uranu.

Ale Stalin byl už šest let mumií, takže příležitost jsem promeškal a místo toho jsem se rázem stal známým spisovatelem. Skandály vždycky patřily k

nejlepším reklamním trikům. Když poslali policajty po

knihkupectvích, aby zabavili neprodané výtisky, strážci zákona shledali, že všude mají vyprodáno. Ve

skutečnosti podnikaví vedoucí výtisky skryli a později je prodávali za mnohonásobek úřední ceny.

V jednom knihkupectví řekl znechuceným policajtům vedoucí, že všechny své výtisky střelil kulturnímu referentovi pražských mlékáren tuším v Radlicích. Součástí tradice socialistického podnikání bylo, že na konci roku odměňovaly podniky nejlepší zaměstnance knihami, opatřenými podpisem ředitele a razítkem strany. Rituál po léta dával knihkupcům možnost zbavit se neprodejných ležáků: například Vybraných spisů V. I. Lenina apod.

Když vyšli Zbabělci, text na záložce, který měl knihu zaštítit, charakterizoval ji jako „zžíravou satiru na zbabělost buržoazie“. To knihu zařazovalo do stejné kategorie prodejnosti, v níž byli Marx a Lenin, a tak se nešťastný knihkupec zbavil všech výtisků, ještě než vyšly první útoky a kniha začala jít na odbyt. Veden snahou se pomstít, poslal policajty do mlékárny, kde mezitím došlo k magickému jevu: všichni mým románem poctění své výtisky ztratili, a policie odešla s prázdnýma rukama.

Tucty takových historek se staly součástí literárního folklóru na konci padesátých let v Praze. Ne všechny však dopadly tak dobře. V roce 1960 jsem ležel v nemocnici s těžkým případem hepatitidy, získané při operaci kýly.

V nemocnici byla mladá lékařka, hezká žena, která u mého lože trávila mnohem víc času, než jí ukládala povinnost. Jak jsem s ní klábosil o literatuře, o filmu atd., myslel jsem si, že je to jedna z příslušníků medického povolání, kteří si léčí komplex kulturní inferiority v rozhovorech s notoricky známým spisovatelem -- ale tak to nebylo. Jednoho dne se mi svěřila, že její nebožtík muž patřil k těm, kdo napadli můj román v pražském rozhlase. Chudák, byl to důstojník a redigoval armádní kulturní měsíčník. Osudné noci byl ve službě a dostal rozkaz, aby delegoval jednoho muže do rozhlasu k splnění zvláštního úkolu. Z nějakého důvodu byl ten večer v redakci sám, takže se do rádia odebral sám. Ve studiu mu dali jakýsi text s výzvou přečíst jej do mikrofonu: text zuřivě rozcupovával můj reakční román, který důstojník v té době ještě nečetl. Jako voják se rozhodl, že nejdřív splní rozkaz, a teprve pak se s knihou obeznámí. Někde si opatřil výtisk, přečetl jej a zhrozil se. Román se mu líbil! A přitom ho zle setřel v masových médiích! I v řadách stalinské armády se najdou spravedliví lidé.

Nějaký čas se rozhodoval, že mi napíše omluvný dopis a vysvětlí, jak k tomu došlo. Potom ho poslali na manévry do Sovětského svazu, kde se do jeho letadla strefil blesk a stroj havaroval. V tomhle případě byl snad dobrotivý Pán Bůh příliš přísný. Ale možná, že nešťastný důstojník se dostal do nebe.

* * *

Na Nový rok 1959, několik týdnů před tím, než došlo k dělostřeleckému přepadu, dostali jsme několik stovek novoročních blahopřání. O rok později přinesla pošta sotva několik tuctů. Na tom není nic zvláštního. Byly to tvrdé doby, které zkoušely srdce přátel. Jednoho dne, kdy to se mnou vypadalo hodně bledě, zazvonil zvonek u dveří, ale namísto očekávaných návštěvníků stáli za dveřmi dva neočekávaní: tehdy nejslavnější česká filmová hvězda Jana Brejchová a její tehdy zcela neznámý manžel Miloš Forman. Miloše jsem znal už ve válce; byl to tehdy hošík a bydlel u svého strýce hokynáře a jednoho mých horolezeckých kolegů. Milošovy rodiče poslali do koncentráku, odkud se nevrátili, a tak strávil většinu války u různých strýčků. Všichni ho litovali, ale pro mne byl příliš mladý, aby mě zajímal, a on sám se zabýval svými klukovskými záležitostmi -- nikoli holkama jako já.

Teď, jenom o pár let později, se v mém životě objevil znova a projevil přání napsat scénář podle povídky „Eine kleine Jazzmusik“ a podle scénáře zrežírovat svůj první celovečerní film: právě totiž absolvoval FAMU. Povídka se pod názvem „Slovo nevezmu zpět“ objevila v prvním ročníku ročenky Jazz 58 a tam přispěla k okamžitému zákazu publikace; Miloš se však zmocnil výtisku schovaného tiskaři. Tahle nebojácná demonstrace loajality mě dojala a vzpomněl jsem si na válku a na malé hokynářství, kde Miloš ochutnával kyselé zelí z velkého sudu. Proč bych měl říct ne? Pustili jsem se do díla. V těch dobách schvalovala scénáře velká dramaturgická rada, nějakých sedmdesát lidí. Protože za funkci byli placeni, pokládali za svou povinnost navrhovat změny. Scénář jsme nazvali Kapela vyhrála a byl to příběh o studentském swingbandu, který vyzraje na nacisty. Podtitul zněl

„hudební komedie“. Asi po roce připomínek a návrhů od toho zástupu mudrců scénář pořád pod stejným titulem už neobsahoval swingband a namísto komedie to byla tragédie o sabotážích dělnické třídy v nacistické zbrojní továrně. Jenomže souběžně s touhle metamorfózou proměňovalo se taky politické klima. Koncem roku jeden z těch moudrých mužů upozornil na okolnost, že ačkoliv se scénář jmenuje Kapela vyhrála, není v něm po kapele stopy, a třebaže slibuje hudební komedii, není v něm žádná hudba a je to de facto doják. Dali jsme se znovu do díla, a ani ne za rok jsme kapelu vrátili, tragédii eliminovali a scénář nesl nepochybné stopy formanovských situací a dialogů ze Zbabělců. Tou dobou politické klima téměř zvlídnělo a jednou večer naši práci schválili. V povznesené náladě jsme šli dolů po Václaváku, Miloš nahlas uvažoval, že hlavní roli obsadí sestrou své ženy (nakonec se stala hvězdou slavných Lásek jedné plavovlásky) a já kráčel mlčky, pln udivené nedůvěry. Ukázalo se, že moje pocity byly přesné. Tu noc přítel soudruh president poslouchal zprávy v deset hodin. Podnikavý novinář do nich propašoval čerstvou zprávu o novém mladém režisérovi a o jeho prvním

filmu, který bude natáčet podle Škvoreckého povídky. V presidentově mysli asociovalo moje jméno pouze

jedinou „povídku“. První, co ráno nato zařídil, byl rozkaz, že filmovat Škvoreckého nepřipadá v úvahu

a všechny pokusy o něco takového budou pokládány za vážnou politickou provokaci. Miloš se snažil o audienci u presidenta, aby mu vysvětlil, že nejde o Zbabělce, ale dostal se jen k jednomu z jeho sekretářů, který mu důvěrně sdělil: „Soudruhu, my víme, že šéf si to splet. Ale přece neočekáváte, že někdo bude mít odvahu mu to říct?“

Nakonec strana povolila nové vydání Zbabělců a já se oficiálně vydal na literární pouť. Román měl v několika letech asi čtyři vydání, a dohromady se ho prodalo kolem 100 000 výtisků. Stal jsem se úspěšným romanopiscem a všichni horlivě očekávali mou druhou knihu.

Šest let nato, v létě 1968, napsali jsme s Milošem synopsi Zbabělců, a román se měl natočit v létě 1969, s Ireninou dcerou v roli Ireny. Jenže přišli Rusové, Miloš odjel do Hollywoodu a já do Kanady.

* * *

Rád bych věděl, jestli si někdy nějaký umělec byl naprosto jist, že co dělá, je dobré; jestli některý měl pocit, že umění zvládl a že od té chvíle bude tvůrčí proces ryzí rozkoš, bez příměsi pochyb. Co člověk skutečně najde v různých spisovatelských zpovědích je, že s každou novou knihou musí autor řešit zbrusu nový problém, pro nějž neexistují prefabrikovaná řešení; že veškerá jeho předchozí zkušenost, ačkoli užitečná, nezaručuje nový úspěch. V takovém duševním rozpoložení se přistihuju znova a znova, a rozhodně jsem zakoušel takové duševní útrapy po úspěchu Zbabělců. V Čechách je zvykem oslovovat etablovaného spisovatele slovem „mistře“. To slovo se však tradičně užívá o každém zkušeném řemeslníkovi, ať je to kovář, truhlář nebo krejčí. Kdykoli mě někdo osloví mistře, jsem v rozpacích. Čeho jsem vlastně mistrem? Patrně pochybností. A když slyším některé své kolegy s veškerou vážností hovořit o jejich „umění“... Řemeslo snad. Ale mohu si být skutečně jist, že co dělám, je umění?

Člověk se musí snažit o jistoty. Já aspoň, po velkém třesku nad mým románem rozhodně musel. To byl jeden z důvodů, proč jsem začal psát detektivky. Nejdřív pod vypůjčeným, později pod vlastním jménem -- abych si dokázal, že jsem aspoň něco na způsob mistra řemesla. To první jméno mi půjčil můj drahý nebožtík přítel, básník a překladatel Jan Zábrana. Společně jsem si vymýšleli detailní synopse románů, já je pak napsal a on dodal většinu básniček, básnických hlavolamů a písňových textů, jimiž se text hemží. Celkem jsme

vyprodukovali tři předlouhé romány: Vražda pro štěstí (1962), Vražda se zárukou (1964) a Vražda v zastoupení (1967). Vražda se zárukou vyšla v několika vydáních, dvakrát dokonce za Husákovy republiky v roce 1983

a 1989, takže jsem patrně jediný exilový autor, jemuž v osmdesátých letech vyšla kniha v Praze. A mohu to dokázat -- první písmena prvních vět řady kapitol v tom téměř nekonečném detektivním vyprávění tvoří

akrostich Škvorecký et Zábrana fecerunt ioculum, neboli „Škvorecký a Zábrana spáchali tento žertík“.

Několik let jsem se v exilu zabýval myšlenkou, že bych poslední dva díly plánované pentalogie napsal

v Torontě a propašoval je Honzovi do Prahy k vydání -- tedy pašování opačným směrem, než se to tehdy dělalo.

Jenže první léta jsem měl příliš mnoho práce na universitě, kde jsem musel zvládnout přednášení literatury aspoň trochu slušnou angličtinou, a potom Honza nečekaně zemřel. Z pentalogie už tedy nebude nic.

Ale spáchali jsme spolu taky knížku pro děti, Táňa a dva pistolníci (1965). To byl plod jedné mé myšlenky, která se taky nikdy neuskutečnila. Navrhl jsem Státnímu pedagogickému nakladatelství, že bych sepsal učebnici angličtiny v podobě detektivního románu. Lekce první: „This is a knife. This is a body. The knife is in the body.

It is murder,“ atd. Redaktorům se nápad líbil, ale řekli mi, že první svazek takovéhle jazykové příručky by přirozeně musela být učebnice ruštiny. Řekl jsem jim, že rusky neumím, a tak mi poradili, abych si sehnal spolupracovníka. Tak jsem řekl Honzovi, a společně jsme si vymysleli příběh o ruské holčičce Táně, která se na výletu do Československa ztratí v lese a narazí na dva české kluky, již si hrají na pistolníky a dívku dopraví autostopem do Prahy. Protože Táňa neumí česky, konverzují spolu ruštinou, kterou se kluci velice chatrně naučili ve škole, a Táňa jim opravuje chyby. Románek zfilmovali a na festivalu dětských filmů v Moskvě dostal první cenu. Táňu hrála dívenka z pražské bělogvardějské rodiny. Stala se prý miláčkem Moskvy, protože

Moskvanům připadala její ruština neuvěřitelně krásná; byl to jazyk Tolstého, který se dívka naučila od babičky, jež v mládí bývala eserkou.

Buď jak buď, brzo jsem zjistil, že psaní o fiktivních zločinech mě z nejistot nevykurýruje. Detektivky možná nejsou zrovna umění, ale jsou zatraceně těžké řemeslo. Jednu jistotu mi však moje detektivky daly.

V Československu byly jak ty napsané pod vypůjčeným, tak ty pod vlastním jménem velice oblíbené. Prodej vyjadřovala šestimístná čísla, a cokoli lidé kupují v takovém množství, musí aspoň někteří z nich taky číst, nejenom to vystavovat na odiv v domácí knihovničce. Důležitá však není jenom kvantita takového úspěchu.

Jednou jsem dostal dopis od slepé dívky, která četla Lvíče v Braillově písmu a prohlašovala, že v životě jí nebylo tak dobře jako nad mým románem. Zase: na slepou dívku možná nepůsobilo umění, ale kniha pro ni zřejmě

nějakou lidskou hodnotu měla. Velké náklady a dopisy jako tenhle mě prostě přesvědčily o jedné věci, nezbytné pro spisovatelovu vnitřní rovnováhu; próza, vloží-li do ní člověk vše, co umí, byť to byl sebepokleslejší žánr, může být pro mnoho lidí zatraceně důležitá.

Potom přišla Legenda Emöke, romantický příběh o nenaplněné milostné aféře, a Sedmiramenný svícen, sedm povídek na paměť zapomenutých kamarádů z penziónu Onkla Otty a Tante Blanky. Potom jsem vydal první

detektivku pod svým jménem Smutek poručíka Borůvky, a uprostřed let šedesátých byl jsem úspěšný a velice oblíbený autor.

* * *

Na vrcholu mé popularity se přihodily dvě věci, jež mě opět mohly dostat do maléru, ale nedostaly; časy se změnily. Obleva v raných šedesátých letech umožnila opatrně vydat několik děl, jež by před několika málo lety byla ještě anathema. Potlačit takové věci cenzurou bylo pořád ještě tvrdé a riskantní úsilí, ale cenzoři začali upadat ve zmatek a člověk občas něco úspěšně prosadil. Jako redaktor nakladatelství Odeon jsem objevil krásně napsaný a dojemný americký román o partách mladistvých v Harlemu, Prezydent Krokadýlů (The Cool World) od Warrena Millera, a přesvědčil jsem svého surrealisticky laděného šéfredaktora -- který neuměl anglicky --, že bychom knihu měli dát přeložit. Není třeba příliš pochybovat, že kdyby román četl někdo, kdo vyznával to, co se tehdy prohlašovalo za marxistickou estetiku, vydání by vetoval. Na jedné straně příběh líčil jednu

z nejtemnějších stránek Ameriky -- zničený svět černošské metropole. Na druhé straně zachycoval život v té metropoli bez vynechávek. Postavy mluvily jak se v Harlemu mluví, což rozhodně nebyl jazyk socialistického realismu; dělaly věci, jaké tam lidé dělají, to jest chlastaly, kouřily marihuanu a prostituovaly se i na homosexuálním trhu; a v celé knize nevystupoval žádný marxistický Besserwisser, aby jim ukázal jedinou správnou cestu ze společenské mizérie. Jak jsem se později dozvěděl, autor byl komunistický poputčík

nejradikálnějšího druhu, ale to jen zvýšilo pikantnost událostí, jež následovaly.

Román jsem formálně zadal Honzovi Zábranovi, ale přeložil jsem jej sám. Nechtěl jsem ohrozit už tak riskantní podnik svým podpisem. Potom jsem formálně „zredigoval“ údajně Zábranův text a nakonec jej odnesl

k sekretářce nakladatelství, jejíž povinností bylo dát na něj štempl a poslat jej do tiskárny. Naneštěstí ta dáma byla z rodu lidských bytostí, pro něž jediným smyslem života je dělat maléry jiným lidem: tedy ideální kádr pro stavitele lepších společností. Jejímu orlímu zraku neušlo, že jsem byl blízkým přítelem jedné nájemnice v jejím činžáku, kterou zatkli jako francouzskou špiónku, a byla také sčetlá v kritické literatuře o Zbabělcích. Věděla proto, že jsem naturalista a formalista, titoista a hitlerovec, trockista a fašista, nemrava a katolík, dekadent, rasista a filosionista, a hluboce pochybovala jak o mém literárním vkusu, tak o upřímnosti mých redaktorských projektů. Sotva jsem od ní z kanceláře vypadl, otevřela rukopis a vzápětí našla na jediné stránce pět nemravných slov. Zalistovala dál a objevila popis lidské soulože. Další zalistování odhalilo homosexuální styk. To stačilo.

Naplněna spravedlivou třídní nenávistí, běžela k šéfredaktorovi. Tenhle bývalý surrealista byl skutečně chlapec z dělnické třídy, a proto slušný člověk, ale z toho monstra v sukních měl strach stejně jako všichni ostatní.

Třebaže byl v nakladatelství šéfem, ona byla předsedkyní závodní stranické organizace a tedy šéfkou mého šéfa.

Udělala scénu, takže chudák šéf místo do tiskárny poslal rukopis na kulturní oddělení ústředního výboru strany.

Záležitost se rychle vyvinula v kapitální skandál, který začal ohrožovat postavení šéfredaktora, pověst zcela nevinného „překladatele“ a mou vlastní nedávno znovu získanou přijatelnost. Ve snaze román zachránit, poslal mě šéf dokonce k sekretáři ministra vnitra se žádostí o předmluvu, neboť to byl anglista. Ten mi dialekticky osvětlil „dopad“, jaký román má v Americe (kladný) a jaký by měl v socialistickém Československu (záporný), a na památku mi věnoval několik amerických paperbacků s věnováními od různých amerických příbuzných

různým českým příjemcům: zřejmě to byla kořist poštovní cenzury. Ale aféra se vlekla plné dva roky, zasedalo se kvůli ní mnohokrát na nejrůznějších úrovních moci a ideologické důležitosti. Warren Miller, nic netušící autor, se několikrát dotazoval, proč ten odklad; pochybuju, že pochopil, jak mohl jeho sociálně kritický román narazit v zemi tak tvrdě socialistické, jako bylo Československo. Nakonec, patrně po konzultaci s americkými soudruhy, kulturní oddělení rozhodlo, že sprosťácký román se vydá v omezeném vydání několika set výtisků, a to nikoli pro veřejnost, nýbrž bude se distribuovat pouze mezi důvěryhodnými „literárními a pedagogickými pracovníky“. Tito „pracovníci“ měli pochopitelně nedůvěryhodné syny a dcery. Prezydent Krokadýlů se brzy stal šlágrem pražské intelektuální sezóny.

* * *

Tou dobou Honza pracoval na české verzi básně Kvílení od Allena Ginsberga. Anglicky tehdy ještě moc neuměl, takže jsem mu pomáhal. Ale moje vlastní angličtina nestačila na luštění mnoha narážek

v Ginsbergových verších neameričanům nesrozumitelných a na četná slova, jichž se začalo používat až dlouho poté, co vyšly moje zastaralé slovníky. Vyměnili jsme si s Ginsbergem několik dopisů -- podepisoval je Honza --

a on nám osvětlil různé záhady svého textu. Potom jednou v noci na počátku zimy zazvonil telefon, „Tady Allen Ginsberg,“ „To -- voláte z New Yorku?“ „Ne, jsem tady v Praze na letišti.“ Jeli jsme na letiště, naložili vousatého guru a dovezli jej do Honzova bytu. Právě ho vyhodili z Kuby, kde se dopustil jakýchsi sexuálně neuctivých poznámek o Che Guevarrovi, a kdo tenkrát chtěl z Havany letět do New Yorku, musel tak učinit přes Prahu.

Druhého dne jsme vzali Allena do Violy.

V příštích několika týdnech se stal nejznámější postavou pražského undergroundu a hrdinou studentských kolejí. Proto když se vrátil z krátké návštěvy Moskvy -- kde tamní lidi neshledával tak přátelskými jako Pražáky

--, nedalo mi mnoho práce přesvědčit studenty, kteří si vybrali mě, aby jej přijali za svého kandidáta na Krále Majáles. Jak se dalo očekávat, Allen byl zvolen zdrcující většinou hlasů. Jenže když už seděl na trůně a očekával, že ho „ožení“ s Královnou Majáles, vstoupil do haly Jiří Hendrych, obávaný partajní tajemník přes kulturu. Tou dobou už strana rozhodla, že mystika vypovědí ze sokratovských příčin (kazil socialistickou mládež). Jeho korunovace v rámci studentských slavností, sledovaná takovými svědky, jako byl soudruh

Hendrych, uspíšila provedení toho rozhodnutí. Krátce předtím, než ho v jeho hotelu sebrali a odvezli ho -- stejně jako na Kubě -- na letiště, půjčil jsem mu něco českých peněz. Guru, ve své americké nevinnosti a politické naivitě, požádal poldy o laskavost: aby vrátili tyhle peníze jeho příteli J. Š., protože je už nestačil utratit a české koruny nejsou konvertibilní. Poldové mu s radostí vyhověli.

Asi dva roky nato, když jsem se chystal do Spojených států na konferenci na Longislandské universitě, poldové mou cestu schválili pod podmínkou, že nevyhledám kazitele socialistické mládeže. Neměl jsem nejmenší úmysl něco takového podniknout, protože jsem se chtěl podívat do Ameriky i v budoucnosti, ale zasáhl zákon

schválnosti. První večer v New Yorku jsem do Allena vrazil na pánském záchodě na Grand Central Station.

Nevím, jestli policajti kdy vypátrali, co jsem s guru a s jeho partnery vyváděl v New Yorku. Ale i jestli ano, když jsem se vrátil do Prahy, česká společnost byla po kolena v šedesátých letech, a všechno bylo jinak.

* * *

V mnoha ohledech byla šedesátá léta velkolepý čas. Někteří bývalí stalinští nadšenci si konečně uvědomili, že v revoluční horlivosti napomáhali při zničení některých životně důležitých věcí a že bez těchhle věcí život nemůže doopravdy stát za to, byť společnost docílila sebevíc ekonomického socialismu. A teď se tihle soudruzi ze všech sil snažili znovuvzkřísit tyhle kdysi odmítnuté věci: intelektuální svobodu namísto stranické linie, bezpečí namísto politické bdělosti a ostražitosti, obyčejnou spravedlnost namísto spravedlnosti třídní. Když vzpomínám na ta dialektická úsilí, někdy se mi zdá, že marxistická revoluce je jakýsi monstrózní trest uštědřený Pánem Bohem, aby se zlobivé dítě zvané lidstvo naučilo čemu dávat přednost.

* * *

Šedesátá léta v Praze byl skutečně velkolepý čas, až na jednu věc: byl to taky čas předtím nepoznaného

literárního snobismu. V květnu 1963 se na zámku v Liblicích konala konference o Franzi Kafkovi; ta

rehabilitovala toho pražského židovského spisovatele, jenž do té doby sloužil marxistickému establishmentu jako prototyp dekadence. Marxističtí učenci nyní argumentovali -- s přesvědčivými a do té doby potlačenými důkazy

--, že odcizení, Kafkův životní styl, není monopolem ani židů, ani kapitalismu. De facto v zemi, kde političtí vězni kutali uran pro výrobu sovětských atomových zbraní, a kde nutili děti, aby vyhlásily, že nevěří na Mikuláše, ale na Dědu Mráze, v takové zemi byly existenciální pocity velice rozšířené. A jestliže tedy odcizení nezmizelo s eliminací soukromého vlastnictví výrobních prostředků, jak se domníval Marx, že zmizí, potom Kafka není nezbytně pro socialistického čtenáře irelevantní.

Až potud by všechno bylo v pořádku. Jenomže neochotné přijetí Kafky otevřelo dveře jiným autorům

a najednou zaplavovala stránky časopisů přehlídka jmen dávných obětí socialistických tabu: Beckett, Robbe-Grillet, Ionesco, Sarrautová, Butor, Artaud, Barthes, Lévi-Strauss atd., atd. Leccos z toho zakázaného ovoce se objevilo v knihkupectvích a kdekdo se je snažil ochutnat. Ne možná tolik čtenářů, ale příliš mnoho kritiků si navyklo na drogu znovuobjevené modernosti. Pražská kulturní atmosféra prošla dialektickou změnou. Ještě před několika lety pokládali člověka za politického reakcionáře, pokud nevyprávěl absolutně srozumitelné příběhy s černobílými postavami. A teď, když člověk vyprávěl srozumitelný příběh s realisticky viděnými postavami, byl literární reakcionář. Jestliže nepsal jako Nathaile Sarrautová nebo nějaký nestravitelný západoněmecký experimentátor, byl passé. Starobylost. Nezajímavý pro nový, kafkovský literární establishment.

Nejkafkovštější aspekt toho establishmentu bylo, že se v něm dávali slyšet mnozí literární arbitři -- a aktivní spisovatelé --, kteří, plně v dosahu lidské paměti, kdysi trvali na deus ex machina v podobě moudrého stranického tajemníka, jenž řešil všechny problémy, veřejné, soukromé i sexuální.

Jak jsem si stál já, kdysi peskovaný za urážku ikon, které jsem popsal v jejich císařových nových šatech, nyní opět peskovaný, protože jsem stejným odvěkým realistickým způsobem vyprávěl povídky v jazzmanech a o

líbezném půvabu buržoazie? A dokonce jsem se snížil i k psaní prózy podle formule? Jistě, jistě -- říkali blahosklonně tihle marxističtí literární objevitelé Ameriky --, dobrý vypravěč to je, to jest tradičním způsobem.

Také má smysl pro humor. Jistěže je populární. A má přirozeně historickou důležitost. Jeho první román byl konec konců ve vývoji české prózy mezní událost.

Takže jsem se stal literárně-historicky důležitým objektem. Jenže pokud je člověk spisovatelem hodným toho jména, nechce být významný pro autory učebnic. Chce mít pocit -- a být uznáván -- jako někdo, kdo má co říct ne historii, ale současníkům. Je to hezká věc, když o jeho převratném románě píšou studentky dizertačky. Ale je hezčí, jestliže ten román vidí v laciných paperbackových vydáních na stojáncích v drogeriích.

V oněch dnech antirealistických honů na čarodějnice šel jsem hodně do sebe. Nezanedbal jsem snad

neomluvitelně možnosti, které umění poskytl nový liberalismus? Neotočil jsem se trestuhodně zády

k experimentům? V životě jsem nenapsal jedinou prózu proto, abych se zavděčil nějaké tendenci, literárnímu směru nebo dokonce intelektuální módě či partijní linii. Ale neměl bych se snad pokusit o něco, řekněme, metodou nouveau roman? Neměl bych potlačit svůj sklon dobře vyprávět dobrou historku, pokud možná s překvápkem v závěru? Neměl bych usilovat o větší beztvarost, která prý napodobuje život líp než staré Poeovy strukturální koncepce? Neměl bych pustit k vodě psaní drobných satirických povídeček pro paravanské text-appealy, za něž mě káral můj přítel Jirka Menzel, právě po zásluze slavený za Ostře sledované vlaky, zčásti pod vlivem dobových tendencí a zčásti proto, že v jedné té povídce poznal sám sebe a nepřijal to tak dobře jako desátník Střevlíček?

Tou dobou můj starý věrný kamarád Honza Zábrana pracoval na překladu starého, trhlého nechutného fašisty, ale, běda, básníka první velikosti Ezry Pounda, určeném pro šuple, neboť Pounda nový liberální establishment ještě tak docela nepřijal. V tom šuplíku, v Honzově rukopise Canta LXXXI, jsem našel verše, které mi vzaly dech: „Co vřele miluješ, to zůstává, ostatní je drek. / Co vřele miluješ, nikdo ti nevyrve. / Co vřele miluješ, je tvoje pravé dědictví...“ A to byla odpověď na mé dilema. V polosnu tří extatických dnů jsem napsal Bassaxofon.

Když byl hotový, nemusel jsem změnit jedinou řádku. Bylo to celé o tom, co jsem vřele miloval. Bylo to o jazzu.

O umění. Bylo to o smyslu života; nebo aspoň mého života. Apologia pro vita mea.

Potom přišel annus mirabilis, annus horribilis 1968, kdy se vystřízlivělí soudruzi pokusili otočit idiotské hodiny historie nazpátek, s předpověditelnými následky. Orwellovská sovětská bota, šlapající na lidskou tvář -- navěky -

- vkročila na tvář mé vlasti a přinesla s sebou finis Bohemiae jakožto země západní kultury. Definitivně jsem tam přestal být doma.

A tak jsme odešli, moje dobrá a půvabná žena a já a usadili jsme se v Torontu, v provincii ontarijské, v Kanadě.

Moje celoživotní oddanost mistrům americké prózy se mi vyplatila: dostal jsem místo jako profesor americké literatury na Torontské universitě. Poe, Hawthorne, Twain, James, Hemingway, Fitzgerald, Faulkner, ten pozoruhodný průvod mužů, kteří -- poněkud jako já, narozený v horském městečku a v neintelektuální rodině --

čelili neintelektuálnímu kontinentu a vytvořili své báječné odpovědi na drsnost a svěžest života. Pokud mi vlastní schopnosti dovolovaly, snažil jsem se je napodobit.

Moje žena založila a tvrdou prací a vytrvalostí vybudovala nakladatelství Sixty-Eight Publishers, Corp., které nakonec (1993) vydalo 227 titulů: knih současných českých a slovenských autorů, prozaiků, básníků, dramatiků a esejistů z domova i z exilu, kteří všichni byli ve vlastní zemi zakázáni. Celkem to bylo asi 600 autorů: pro srovnání si představme současnou americkou literaturu, v níž by zmccarthyovali 8 000 autorů. Navíc k tomuto těžce představitelnému pracovnímu zatížení napsala má žena dvě úspěšné prózy, Honzlovou a Nebe, peklo, ráj, a stala se literárním miláčkem Čechů a Slováků v exilu i mnohých lidí v Československu, kam se její knihy --

a knihy, které vydala -- pašovaly ve značném množství. I já jsem pokračoval v krasojízdě dál a dokázal jsem za dvacet let v Kanadě napsat a vydat víc knih, než za pětadvacet let tvůrčího života ve staré vlasti. Jak je to možné? Odpověď je velmi jednoduchá. V téhle zemi je svoboda -- takové vysvětlení je klišé, ale klišé nejsou nezbytně nepravdivá. Někdy dokonce nejsou původní koncepce nic než komplikované lži. Jako marxistické

definice svobody.

V Kanadě jsme našli klid, v němž se nic neděje, a víc člověk nepotřebuje, jestliže je spisovatel, jenž vykročil po sestupné cestě života. Nepotřebuje už ani rodnou zemi; nepotřebuje dennodenně slyšet zvuk mateřského jazyka.

Na pozadí naučené řeči tím víc vyniknou jemné vlastnosti, nuance, hudba a půvab slov, jimiž píše; člověk si spíš uvědomí jedinečné vlastnosti, které má jen ten jeho jazyk -- a každý jazyk má své jedinečné vlastnosti. Jako romanopisec ze všeho nejradši píši o světě svého mládí; ale jako člověk vím, že ta doba, ten kraj, dokonce i ta společnost zmizely do nenávratna. Jako člověk vychovaný v tradičních -- nebo chcete-li konzervativních --

pojmech o životě, nejsem sentimentální, pokud jde o minulost, jež se ponořila do světa vzpomínek. Miloval jsem své rodné město a všechny jeho hezké dívky. Ale z těch jsou teď babičky. Měl jsem rád Prahu šedesátých let.

Ale ta už neexistuje. Dnes je to provinční hlavní město sovětské gubernie. Nelze dvakrát vstoupit do téže řeky.

Návrat domů je nemožný.

Někteří moji noví spoluobčané, kteří mou starou vlast navštívili, mě litují. Domnívají se, že se mi musí stýskat po zemi, kam se nikdy nemůžu vrátit, kam ani nemůžu jet na návštěvu, neboť koloniální úřad zvaný ministerstvo vnitra odňal mně a mé ženě občanství pro „činnost“, která poškozuje zájmy státu v zahraničí. „Je to krásná země!“ rozplývají se mí kanadští přátelé. Ale proč by se mně -- a vůbec komukoli -- mělo stýskat po krásách střední Evropy v kraji tak vizuálně překrásném, jako je Kanada? Nebo jsem snad už kosmopolita s hroší kůží, který je doma všude a nikde? Připadá mi, že krása rodného kraje je nahraditelná. Co se jen tak snadno nahradit nedá, jsou přátelé, které tam člověk zanechal, sdílená životní zkušenost, jedinečná zkušenost kultury rodné země, citová zkušenost, jež člověka zformovala -- takové věci. Ale ty jsou už tytam -- i tam jsou tytam. Pozoruhodný slovenský básník z devatenáctého století Jan Kollár napsal před mnoha lety: „Nepřikládej svaté jméno vlasti /

tomu kraji, v kterém bydlíme. / Pravou vlast jen v srdci nosíme, / kterou nelze bíti ani krásti.“ A tak to je.

* * *

A když jsem překročil rozmezí půlky života, začal jsem tady, na tomhle kontinentě Poea, Twaina a Faulknera rekapitulovat v próze svůj život. Velkým básníkem se člověk může stát ve dvaceti, pak zemřít ve čtyřiadvaceti, a zůstat živý, neboť pro lyrickou poezii člověk nepotřebuje víc než svěží, silné city a sluch pro slova. Ale stát se ve dvacítce vyzrálým romanopiscem, k tomu je potřebí zázrak. K tomu si člověk potřebuje uchovat svěží city až do sklonku svého času, když už nashromáždil bohaté zkušenosti: stovky skutečných událostí, na nichž se podílel, stovky lidí -- líbezných a legračních, smutných a protivných --, kteří mu přešli přes cestu, desetiletí historických zvratů, politických kotrmelců, moudrostí a pitomostí našeho věku.

A tak jsem se pustil do díla na Miráklu v letech 1969-1972 a na Příběhu inženýra lidských duší v letech 1975-1977. A musel jsem se vyrovnat s problémy, většinou technickými, jaké jsem předtím neznal. Tyhle fikce pokrývají asi třicet pět let života, příběhy se odehrávají v různých a velice sobě nepodobných místech na zeměkouli, v Čechách, v Německu, ve Spojených státech, v Kanadě. Existuje tradiční chronologická metoda, jež byla užitečná v devatenáctém století, kdy lidé, pokud měli to štěstí, že žili v početných místech na světě, kudy netáhly loupeživé armády a kde dobromyslní vládci nezasahovali do jejich domácích záležitostí a do estetiky, mohli strávit dlouhé, klidné, spořádané životy bez velkých událostí. Takových lidí bylo mnoho; ne-li většina, tedy jistě mnohem víc než v našem vlastním století. Zdálo se mi, že chronologické zachycení osudů na pozadí naší doby, kde šílenství války a místní despotové se zmocňují celých zemí a kontinentů, je neadekvátní. Joseph Conrad, jeden z vůbec nejlepších moderních autorů, zavedl do psychologického portrétování, jehož cílem je větší verisimilituda, hlubší realismus, metodu „úmyslného zmatku“ (deliberate confusion). Postava už se neměla čtenáři prezentovat spořádaným způsobem starých románů, od kolébky do hrobu, ale tak, jak poznáváme lidi ve skutečném životě: seznámíme se například se sympatickým padesátníkem, pak se od jeho odhozené milenky

dozvíme, jaký byl, když mu bylo dvacet, a později nám jeho bývalý spolužák poví, jaké lotroviny vyváděl jako kluk. Přemýšlel jsem o Conradovi a pak jsem uvažoval o nevyjádřitelné, surreálné změně atmosféry, již jsem zakusil, když jsem boeingem Air India odletěl jednoho temného lednového dne z Prahy, den po pohřbu Jana Palacha. Cestou na letiště jsem viděl ponuré, zoufalé skupinky studentů, kteří drželi vigilie na pražských náměstích, a potom, o hodinku a půl později, na slunném londýnském letišti Heathrow, jsem se díval na

skupinku hihňajících se děvčat ve školních uniformách, jež hlasitě zdravila jinou partu teenagerů vystupujících z jetu společnosti Swissair, vracející se zřejmě z prázdnin v Alpách. Oba ty zážitky byly součástí stejného, prý nedělitelného světa.

A meditoval jsem o politických dějinách své země. Bylo mi tehdy teprve pětačtyřicet, a přesto jsem v tom krátkém životě zažil všechny politické systémy existující ve dvacátém století v Evropě; liberální demokracii do roku 1939, nacismus v letech 1939-45, nejistý demokratický socialismus let 1945-48, stalinismus mezi roky 1948 a 1960, liberalizaci komunismu 1960-67, bláznivý pokus o kvadraturu kruhu v roce 1968, politické řešení stylem Atily Biče Božího, jež přivezly tanky roku 1968, kolonizaci Regnum Bohemiae, která začala, už než jsme odjeli. A touhle noční můrou historie prošli všichni mí spoluobčané. Spisovatel nepíše a nemůže psát jenom o sobě. Ten fakt nemá nic společného s romanticko-vlasteneckými představami o „mluvčích národa“. Tkví to v samém jádru psaní. Někteří spisovatelé se možná domnívají, že jejich jediným tématem je jejich vlastní já: jestli za něco stojí, vyprávějí de facto historii své doby a svých spoluobčanů ve formě autoportrétu. Neboť jen autoportrét má v pozadí krajinu a v ní malé lidské postavičky, jež tam pracují a skotačí, asi jak to malovali holandští mistři. Pokud spisovatel nedokáže víc než namalovat portrét sebe samého na pozadí neutrální opony, je to jen ubohý pisálek, který nevyrostl z puberty, lhostejno kolik souloží zařadí do svého opusu.

Jak ale dostat na stránky románu tuhle chaotickou dialektiku, tenhle kontrapunkt alegorické symfonie mého života a časů? Rozličnost osudů a podobnost, ano, stejnost lidství všemožných lidských bytostí? Ty růžolící dívenky z prérií Manitoby, které hrají stejné hry, a to stejným způsobem, jak je hrály dívčiny s jahodovými rty před třiceti lety, třebaže to bylo v jiné zemi a na jiném a velmi vzdáleném kontinentě?

Hlavou se mi honily stovky historek, tucty bezdějových dějů; odmítaly srovnat se do přehledných vzorů.

Nahodil jsem epizody, konverzace, images na kousíčky papíru, pak jsem se usadil na podlaze, a jako kdybych dával dohromady gigantickou skládačku, začal jsem těmi útržky minulosti šoupat. Rozdělil jsem je podle kontrastů, podle podobností, spojil jsem je tónem a smyslem; pokoušel jsem se stvořit svět ze zmatku svého života a našeho zmatečného století. Nakonec se jakýs takýs obraz vynořil. Spojil jsem úmyslný zmatek navzájem nesouvislých epizod pomocí několika sérií chronologicky seřazených dopisů od pisatelů z různých životních situací, přepsal jsem fragmenty z papírků na stránky na stroji, a měl jsem tak před sebou kostru příběhu. Pak jsem tu kostru začal oblékat do masa slov.

Povedlo se mi to? Bylo by sotva vhodné, abych to sám posuzoval. A o čem jsem to vlastně psal?

V diskusích, které mívám s kanadskými a americkými čtenáři o závěrečné větě Bassaxofonu, často se vynoří otázka: Co to přesně znamená, to „memento“ bassaxofonu? Kdybych věděl přesně, co příběh o gigantické houkačce znamená, byl bych jej -- protože jsem realistický spisovatel -- napsal tak, že by vyjevil svůj přesný smysl. Ale jeden možný smysl té novely -- všech mých knih, vůbec všech upřímných prozaických děl -- je tohle: Co je smyslem života, nevíme přesně. Ale ve chvíli, kdy ztratíme sensitivitu pro tuhle ústřední a tajemnou otázku naší existence, naše lidství se umenší. V té chvíli jsme se vydali na cestu za bezmyšlenkovitým přijetím bezmyšlenkovitých názorů, neprokázaných tvrzení, fosilizovaných představ o lidech, o jejich společnosti a o jejich životech. Něco přivedlo obrovitého saxofonistu do růžové tůně koupací vany a on se pokusil to něco vyjádřit divokým troubením na svůj nástroj. Esencí spisovatele je možná citlivá nejistota. Nejenom o hodnotě toho, co dělá, ale o hodnotě všech prefabrikovaných odpovědí. A v tomhle našem světě jsou jich hromady.

Literatura, která takové odpovědi přijímá, aniž se pokusí je prozkoumat, je opravdu velmi pokleslé umění.

Mnohem pokleslejší než laciný thriller, cukerinová romance, nestydatě komerční pornografie. Co je lidské, je neschopnost říct konečné slovo. Všechno ostatní jsou iluze, často nebezpečné iluze. Endlösungen, konečná řešení, jak už dnes víme, jsou všechna falešná. Nakonec nevyřeší nic. Zvýší jen utrpení a zmnohonásobí smrt.

* * *

Jak dopisuju tuhle autobiografickou črtu, napadá mi kuriózní myšlenka. S výjimkou mé poslední knihy Scherzo capriccioso, která vypráví o Dvořákových osudech v Americe, jakživ jsem nenapsal historický román. Většina mých pokusů sledovala dobrodružství Dannyho Smiřického, jak se motal životem. Tyhle romány představují, když chcete, vážnou linii mých pokusů. Druhá linie, moje detektivky, líčí trampoty smutného poručíka

z oddělení vražd jménem Borůvka skrze tři desetiletí české historie. A série detektivek podepsaná Honzou Zábranou jsou vlastně pitoreskní dějiny Čech od let velké krize až po druhou světovou válku. A to je to pravé slovo. Najednou si uvědomuju, že Dannyho historie, ale také historie melancholického detektiva a Holmesa Dr.

Pivoňky s jeho Watsonem, Božkou Skovajsovou, jsou vlastně historií mého národa. Proboha -- nejsem já snad nakonec historický spisovatel? Nebyl mým skutečným učitelem starý a paradoxní hlas mého rodného města?

Nacistický protektorát: z mých knih to je Bassaxofon, Sedmiramenný svícen, Prima sezóna. Velký zlom na konci války: Zbabělci. Strašlivá léta padesátá, plná policejní brutality, jež byla zároveň krásnou dobou Dannyho mladého mužství -- téma Miráklu, Tankového praporu, Povídek tenorsaxofonisty a řady nepublikovaných novel:

„Divák v únorové noci“, „Cesta k ateliérům“, „Zákony džungle“, „Hovory s Okťabrinou“, „Špinavý krutý svět“

a jiné. Čas tání v šedesátých letech: Lvíče. Rok Alexandra Dubčeka a nereálných nadějí -- opět Mirákl.

A konečně Kanada a osudy mých kompatriotů v té nové vlasti: Příběh inženýra lidských duší a má jediná hra, fraška Bůh do domu. V průběhu let jsem napsal tři svazky satirických povídeček, původně pro paravanské text-appealy, pak už jen pro legraci a pro ten špás, které nakonec moje žena vydala ve svazku Ze života české společnosti. První díl, Ze života lepší společnosti je evokace mých klukovských let v předválečném Československu. Název druhého dílu, Ze života socialistické společnosti, nepotřebuje vysvětlení a stejně tak dílu třetího, Ze života exilové společnosti. Až na to, že tenhle poslední díl jsem nenapsal běžnou češtinou, nýbrž americko-českým patois. A probůh! Vražda pro štěstí -- velká krize v třicátých letech, Vražda v zastoupení --

druhá republika 1938-39. Vražda se zárukou -- protektorát. Česká historie pak pokračuje ve Smutku poručíka Borůvky a v Hříších pro pátera Knoxe -- léta šedesátá. Konec poručíka Borůvky -- rok 1968 a začátek let sedmdesátých. Návrat poručíka Borůvky -- Toronto, kde nešťastný bývalý detektiv si nyní vydělává na chleba jako hlídač na parkovišti, ale svou obligátní vraždu přesto vyřeší.

V životě jsem nezamýšlel psát satiru -- a přesto jsem skončil tak, že jsem vyrobil cosi, co je od satiry nerozeznatelné. Nikdy jsem o sobě neuvažoval jako o disidentském spisovateli -- a přece mi sebrali občanství kvůli literárnímu disentu. Nikdy se mi nesnilo, že bych psal o historii -- a přesto cizinec, který se bude zabývat ságou cynického tenorsaxofonisty, získá možná více méně plynulý obraz posledních čtyř desetiletí českých dějin.

Co jsem to vlastně za spisovatele?

Jak praví Veronika, smutná hrdinka Příběhu inženýra lidských duší: „Nechme to koňům. Mají větší hlavy.“

Toronto, 1984

Tady jsem v roce 1984 skončil autobiografickou črtu, již jsem napsal anglicky na objednávku nakladatelství slovníků a jiných literárních příruček Dale Publishing Company v Detroitu. Tou dobou jsem už začínal číst knihy o americké občanské válce, abych se připravil na román Nevěsta z Texasu, který mi nejasně vyvstával v mysli.

Exil je po mnoha stránkách zvláštní věc. Doma v Československu jsem se o českou literaturu téměř nezajímal.

Sledoval jsem, více méně, současnou produkci svých kolegů, ale abych četl české klasiky, na to jsem neměl čas ani moc chuti. Fyzicky jsem žil v Praze, duchem jsem však byl spíš v Yoknapatawphaském okrese v Mississippi, kde Faulkner zbudoval svůj fiktivně reálný svět. A taky v Greenlandu, a v přísně katolickém hájemství Evelyna Waugha. Sotva jsme však přišli do Severní Ameriky, začali jsme já i moje žena číst Baara a Karolinu Světlou.

Ne že bych ztratil zájem o své Angloameričany. Jestli něco, ten zájem ještě zesílil, když jsem se dostal k

fantasticky bohatým kritickým a

literárně historickým pramenům, v

komunistickém Československu

nedostupným. Poprvé v životě jsem doslova ležel v knihách. Nejenom proto, že jako pan profesor americké a moderní anglické literatury jsem denně musel prokazovat znalosti méně chatrné, než jaké stačily v Praze, ale hlavně proto, že americká a britská literární věda je pro člověka, který odjakživa měl rád tu velkou plejádu státem nepodporovaných spisovatelů, často napínavější než detektivky.

Ale bylo tu nakladatelství mé ženy, jehož jsem byl jediným redaktorem, a s ním nutnost číst překvapivé množství českých a občas i slovenských rukopisů, jenom potvrzujících platnost staré Gaussovy křivky. Sem tam něco na první pohled brilantního a s tím spojená největší radost, jakou redaktor může zažít, tj. literární objev.

Redaktorský osud mi za těch dvacet let práce dopřál celou řadu takových radostí -- od Ulčových Malých doznání okresního soudce a Vejvodových Plujících andělů, letících ryb, přes krásné chicagské knihy Jana Nováka až po objev učiněný málem na samém konci komunistické éry v Československu, Péra a perutě Ivy Pekárkové, a mezi tím řádka knih nebeletristických i beletristických. Na druhém konci křivky sem tam snadno rozeznatelná pitomost, vrácená s lístečkem přeloženým z amerických rejection slip. „Děkujeme Vám za zaslání zajímavého rukopisu. Bohužel, do našich edičních plánů se nehodí.“ A mezi tím obrovský hrb průměru, nad nímž jsem si, jako každý redaktor, lámal hlavu a v noci se mi o něm zdálo. Leccos jsem taky zredigoval tak, že být to na komerčním trhu, měl bych nárok na podíl na honoráři. Jenže my jsme platili minihonoráře pouze disidentům doma, exiloví autoři se museli spokojit literární slávou. Tohle ostatně redaktorští světci dělali vždycky. Max Perkins, jenž z beztvaré mnohotisícové hmoty rukopisů Thomase Wolfa vytesal krásné K domovu pohleď, anděli, nevzal, pokud vím, za své úsilí ani cent.

Už při práci na románu o Dvořákovi jsem v českém archívu Chicagské university, který vybudoval člověk obrozeneckého typu, dr. Zdeněk Hruban, povoláním profesor patologie na té universitě, učinil jiný objev, tj.

objev pro sebe, protože mezi vzdělanými Čechoameričany ty věci byly známé. Dostaly se mi do ruky prózy českoamerických autorů, většinou o občanské válce. Povídky, kratší novely, jaké psali Josef Buňata, Hugo Chotek nebo Pavel Albieri (který se nějak dostal i do Lexikonu české literatury, díl I., vydaného Akademií věd v roce 1985) a dokonce román Po stopách české krve od F. Staňkové-Bujarkové, jež za první světové války a před vstupem Spojených států do ní jezdila do Prahy jako Masarykův tajný kurýr. Z těch próz a z Dějin občanské války od chicagského Josefa Čermáka jsem se poprvé dozvěděl, že v té válce bojovali také mí kompatrioti -- severoameričtí Češi. Spřátelil jsem se taky s jedinečnou chicagskou osobností Vlastou Vrázovou, dcerou cestovatele Enrique Stanko Vráze a vnučkou chicagského nakladatele Geringera, která, ačkoliv nejen ona, ale i její matka se už narodily v Americe, mluvila česky stejně dobře jako anglicky. V dlouhých hovorech s ní se mi naplno otevřel zvláštní svět uvědomělých Američanů a stejně uvědomělých Čechů v jedné osobě, jací představují tu větev národa, která se přes všechna ponurá proroctví a bez státní podpory etnické kultury v proslulém tavicím kotli Ameriky zcela neroztavila. Stal se ze mě Čechoameričan.

Můj umělecký záměr v Nevěstě z Texasu byl proto asi zcela nemoderní, spíš buditelský. Měl to být pomníček našim dávným krajanům, kteří ve vzdálené zemi šli dobrovolně bojovat za lidi, jejichž nesvoboda je osobně nepálila. Patřili k těm hloučkům nadšenců, kteří na dalekých bojištích občanské, a pak první a druhé světové války zachraňovali vojenskou čest národa, jenž od Bílé hory buď nebojoval, nebo byl přinucen k boji za cizí zájmy. Věc teda veskrze nemoderní.

Dopsal jsem ji až poté, kdy se pod obrem komunismu rozpadly jeho hliněné nohy, v krásné Canbeře, hlavním městě krásné Austrálie. Jako mnozí i já jsem věřil, že komunismus se nakonec zhroutí: jediná lidská vlastnost, kterou člověk nesdílí se zvířaty, je přece rozum, inteligence, schopnost myslet, a ta byla ve všech diktaturách, pravých i levých, pronikavě omezována. Jako většina exulantů jsem si však myslel, že se toho slavného krachu nedožiju. Proto jsem si uřízl ostudu, když jsem v notorickém Wall Street Journal, v čísle, jež vyšlo 17. listopadu 1989, na žádost redakce americkým čtenářům těžkopádně odpovídal na otázku tehdy ze všech stran na exulanty dorážející, jak to, že už i v NDR, nemluvě o Maďarsku, a jenom v Československu... Jenže ve srovnání

s kapitální ostudou americké kremlinologie, která vůbec netušila, to byla jen nepatrná ostudička, a ostatně jsem ji napravil v evropském vydání Wall Street Journalu, které vychází o dva dny později a kde se mi, jako Poeovi v Záhadě Marie Rogetové, díky několika drobným úpravám podařilo vypadat bezmála jasnozřivě.

Takže jsem se dožil. Ale psát už o tom nebudu. Dostávám občas absurdní dopisy z domova, jejichž pisatelé mě v dobrém úmyslu vybízejí, abych podobně jako ve Zbabělcích, kde jsem popsal květnovou revoluci, a v Miráklu, který je do značné míry o dubčekiádě, vylíčil v novém románě pozoruhodné propletence posametové éry. Na tom mě těší jen to, že takové dopisy potvrzují moje užaslé přesvědčení, že jsem vlastně kronikářem moderních (a po Scherzu capricciosu a Nevěstě z Texasu asi už nejen moderních) českých dějin. Ale napsat nic takového přirozeně nemůžu. Nejsem už u toho, jako jsem tenkrát byl.

A taky ubývá sil. Občas čtu v exilových novinách hořekování, jak nový režim, od něhož jsem všichni tolik očekávali, zničil českou literaturu, český film, české divadlo a snad i český šach. Myslím, že jsou to projevy malověrných. Samozřejmě, že nový režim nemůže, a ani nechce dát kultuře podporu tak vydatnou, jakou měla za soudruhů. Jenže tehdejší situaci nejlíp vystihl Graham Greene, sám vůbec žádný nepřítel levice, který napsal (parafrázuju), že spisovatelé v komunistických režimech jsou na tom nesrovnatelně líp než spisovatelé na Západě. Režim jim dává všechno -- vysoké honoráře, zámky, veškerá sociální zajištění a přemnohá privilegia výměnou za jedinou věc: že přestanou být spisovateli.

Samozřejmě, že ve většině vyspělých států se mnoho kulturních podniků neobejde bez státní subvence, ačkoliv i takové státy jsou -- třeba USA --, kde vládní podpora je minimální. Je těžké -- i když ne vždycky nemožné --

udržovat velké symfonické orchestry, opery, balet a filmový průmysl pouze z prodeje vstupenek a z příspěvků bohatých mecenášů. Ale literatura?

Nemluví ze mě závist, že jako mladý muž jsem nikdy nedostal žádnou státní ani jinou podporu, abych psal o Dannym Smiřickém, ani jsem nikdy nepobýval na nějakém zámku. Spíš jsem za to osudu vděčen. Podpora

mladých spisovatelů jiná než publikační je, řekl bych, nejlepší způsob, jak je zahubit. Spisovatelství je osud řízený Darwinovými zákony. Přežijou pouze nejsilnější. Státem podporovaná literární nenadanost vede ke vzniku frustrátů, kteří se začnou nenávistně uplatňovat, kdykoliv na stát došlápne těžká bota nějaké diktatury.

Když už podpora, tedy pro starší spisovatele, kteří už mají na svém kontě důkaz, že něco přece jen umějí.

Román o americkém pobytu Antonína Dvořáka a o Češích v občanské válce bych sotva mohl napsat bez grantů, které mi umožnily cestovat po českých komunitách, po knihovnách a po bojištích té obrovské země. Ale i to byla podpora převážně soukromá: peněžitá literární cena rodiny Neustadtovy a Guggenheimova nadace, a jenom

z menší části vládní Canada Council. A bylo mi tehdy už šedesát, neměl jsem už takovou výdrž jako dřív, kdy třeba všechny tři detektivky, vymyšlené spolu s Honzou Zábranou, jsem drásal den po dni od šesti hodin večer, kdy jsem se vracel z redakce a Zdena odjížděla na večerní představení Paravanu nebo do Laterny magiky, až do půlnoci, kdy se vracela. Potřeboval jsem dovolenou s polovičním platem, jemuž se v Kanadě říká sabbatical, a ty finance na tvůrčí turistiku.

* * *

Všechno, co jsem tu napsal, se více méně stalo. Literární a psychologická věda dávno objevila, že nikdo není schopen ve vlastním životopise napsat pravdu, celou pravdu a nic než pravdu. Každý se dělá trochu hezčí nebo trochu horší, podle nátury. Jde jen o to, aby v základních věcech se pravdě přiblížil co nejvíc. Jako Faulkner, který si sice vymyslel hrdinskou účast na vzdušných bojích v první světové válce, ale zato yoknapatawphaskou ságu neuvařil z vody.

O to jsem se pokusil i já.

V Torontu v říjnu 1993

II. - SAMOŽERBUCH

AUTOFESTŠRIFT

Památce pana Prokopa Havlíka

O titulu tohoto díla

O všech profesionálních zpěvačkách se říká, že jsou hloupé, a jsou-li ještě k tomu hezké, říká se, že jsou úplně pitomé. To se říká ze závisti, jak jsem se několikrát osobně přesvědčil, například na příkladě své manželky, která také bývala profesionální zpěvačkou a v Státním souboru písní a tanců platila za nejhloupější ze všech.

Taky se o nich tvrdí, že jsou domýšlivé, že dychtivě čtou sebemenší chválu o sobě v denním tisku a že dopisy od ctitelů si dávají vázat do kůže, z níž citují známým. To by spadalo do kategorie sebechvály a ta, dle mínění lidu, smrdí.

Kniha, již máte v ruce, taky vlastně patří do té kategorie, i když v ní najdete dopisy, které jsme prostě mohli hodit do koše, neboť zveřejněny, dají se označit spíše za sebehanu. Plně si však uvědomujeme, že většinou to chvála je. Ano, dělá nám dobře, když nás lidé velebí. Vám by nedělalo? A žere nás, když nás lidé haní.

Obojí, myslíme si, je společné všem normálním obyvatelům této planety. Rozdíl je v tom, co kdo z takové chvály vyvozuje. Nafoukne-li se jako balón, anebo jestli udělá to, co udělala Eva Pilarová. Tu jsem jednou navštívil v jejím břevnovském bytě, byla po autohavárce, od krku po kolena v sádře, takže vypadala jako betonová roura s nasazenou lidskou hlavou, a přistihl jsem ji, jak stříhá časopisy a výstřižky lepí do obrovské knihy. Smutně jsem si pomyslel, že co se říká o hezkých zpěvačkách, je zřejmě pravda, a otázal jsem se jí, co to dělá. „Obdivuju se sama sobě,“ pravila Eva. „Tohle je můj samožerbuch.“

Žádné zkoušce na IQ jsem Evu Pilarovou nikdy nepodrobil. Ale skutečnost, že si pro svůj scrapbook vymyslela tohle lahodné slovo, byla pro mne vyvrácením, že by to, co se říká o zpěvačkách, mohla být pravda.

Proto jsme si její slovíčko také zvolili za titul sebeoslavy Sixty-Eight Publishers a jeho majitelů.

Ale můžete se na tento spisek dívat také jako na rodinné album, jaká se ukazují přátelům. fotografií. Pravda je, že některé přátele to nudí. Pak jsou to ale, myslím si -- a soudím podle sebe v podobné situaci -- pouze známí.

J. Š.

ČÁST PRVNÍ - Stručné dějiny Sixty-Eight Publishers, Inc.

Jsem rád, že jste ! Dává to v tom exilu pocit jistoty a naděje. Zřejmě je to česká exulantská tradice, tahat s sebou knížky, ať to je Kralická bible, nebo Kunderův Žert. A protože se toho do kufru oktávie vešlo strašně málo, je existence vašeho nakladatelství zvlášť vítaná. Budeme se tedy těšit na vaše knihy, které -- jak vidíte --

objednáváme pro jistotu dvojmo -- opět česká tradice: co kdyby pak už nebyly! Ale zcela vážně, myslíme také na knihovny dětí pro jejich budoucí „domov“ v exilu.

Také já patřím do skupiny lidí, pro které ten rok 68 byl nadějí, a proto také s nadějí, že si něco dobrého přečtu, se přihlašuji za člena vašeho Klubu. Věřím, a váš plán na tento a příští roky mě v tom utvrzuje, že má naděje na skutečně dobrou českou, ale i slovenskou literaturu nebude tak brzy zmařena jako naděje roku 68.

Dr. X. mi vyprávěl, že vám nějaký ochotný pomocník vyvedl nějaký kousek s penězi, či podobně. Příště každého perspektivního dobrovolníka pošlete ke mně, psychiatr prokoukne lotra za pět minut i dříve, případně pozná, byl-li poslán rovnou z Prahy.

Věřím, že byste mohli být příkladem toho, že pan Trudeau neměl pravdu, když prohlásil: „V Kanadě už svobodné podnikání nefunguje.“

Historii dobrodružství nazvaného Sixty-Eight Publishers by měla vyprávět moje žena. Vyprávět by ji mohla, ale nevím, jestli ji napíše. Nemá na to čas. Jako čarodějova učednice vyvolala ducha literatury, které v roce šedesát osm vrazili nůž do zad, a nemůže se ho nyní zbýt. Z ničeho uplácala Golema, jenž požírá její energii a mění ji v knížky, přijímané tady v

exilu už jako samozřejmou, občas kupovanou součást afluentního trhu,

v Československu jako poselství ze zajímavějších časů, tajně půjčované, opisované, po mnohém přečtení slepované, občas zaplacené vyhazovem z místa, výslechem, nebo aspoň čárkou ve známých kartotékách.

Jak to začalo?

Začalo to tím, že jsme se ženou odešli, když oni přišli. Po matce z částečně chodského rodu, nesnáším dobře postavení nevolníka. Proto -- i z jiných důvodů -- nebyl pro mne odchod tak těžký jako pro mou ženu. Věděl jsem jasně, že teprve tohle je definitivní finis Bohemiae, konec Čech jako země západní, to jest liberálně humanitní, k socialismu tíhnoucí civilizace, o jejíž záchranu v tom prostoru se pokusil rok 1968. Nedalo mi práci pochopit, že Invaze a po ní rychle importovaná normalizace je noc dlouhých nožů stalinismu v naší vlasti.

Odcházel jsem s tzv. ukončeným vzděláním a bez iluzí a do země, jejíž jazyk jsem znal a která byla odjakživa mou druhou vlastí. Moje žena, pro syndrom zvaný v stalinském parlandu buržoazní původ*, dostala se na

vysokou školu teprve dva roky před Dubčekem, a mluvila pouze jazykem sladké Francie a méně už jazykem

méně sladkého Quebeku. Smutně se loučila s těžce dosaženou FAMU, kde byl jejím oblíbeným profesorem pan profesor Milan Kundera, jemuž se za Směšné lásky pomstila svou první, ještě v Praze v předvečer roku 1968

vydanou knihou Pánská jízda. (Jsou to povídky o pitomých mužích, na rozdíl od pitomých žen pana Kundery.) Těžce se proto loučila také s opět jednou z mnoha svých načatých, ale brzo zmařených životních kariér, a se čtenáři, kteří Pánskou jízdu po pražsku rychle rozkoupili. Ale slíbila mi věrnost v kostele sv. Cyrila a Metoděje (za ten kostel mě tehdy málem propustili ze zaměstnání, a to ještě nevěděli, že kvůli svatbě se má socdemácká žena dala v dospělém věku pokřtít). Starobyle slíbila mě následovat, kam mě osud zanese, tak se mnou jela do Kalifornie.

_____________________________________________________________

* Když přemýšlím o své ženě, vždycky si vzpomenu na historii své první cenzurou zabavené povídky.

Jmenovala se Můj táta haur a já a původ měla pragmatický. Žena tehdy byla zpěvačkou ve Státním souboru písní a tanců, ale pro buržoazní původ ji nepouštěli na zájezdy na Západ (a často i na Východ). Protože zahraniční zájezdy byly na umělecké činnosti ve Stáťasu to nejzajímavější -- jinak se těleso potloukalo po vojenských posádkách a výročních veselicích organizovaných KSČ a ROH --, byla žena pochopitelně otrávená a já byl, z otrávené ženy, otráven také. Jak to vlastně bylo s jejím původem, vylíčila později sama v Honzlové; když jsme se vzali, nebyla však ještě spisovatelkou, a tak mi napadlo, že její rodinný background osvětlím já, abych jí vyžehlil pomačkaný kádrový profil. Napsal jsem tedy tu historii v podobě povídky. Aspoň stručně: do obecné školy ženu nevzali z důvodu, jenž by se Straně měl hodit: pro podvyživenost (otec byl od roku 1930 do roku 1938 nezaměstnaný). Na konzervatoř o osmnáct let později ji však už nevzali z důvodu, který se Straně skutečně hodil: pro třídní původ. Do stáťasu sice nastoupit směla, ale přidělili ji tam jako převychovatelku soudružku, jejíž papá kdysi vlastnil jeden z největších pražských obchodních domů, a tou dobou už jen

stranickou legitimaci, ale ta mu stačila -- čili vzorec jak z protikomunistické anekdoty. Do něho si ještě můžete dosadit ženinu babičku, Augustu Nosálovou, dlouholetou soudružku (soc. dem.) v Moravské Ostravě, která v roce 1932 navštívila Sovětský svaz a napsala o něm do socdemáckého tisku leccos kladného (i když tak slepá jako Fučík nebyla -- ale Fučík nebyl konec konců proletář).

Někdo mi poradil, abych zašel na Vnitro a vyložil vše soudruhovi, který má na starosti Státní soubor. Zašel jsem, odvedli mě k soudruhovi, jenž mi nejdřív vynadal, jak se prý mohu domnívat, že v našem státě by vůbec někdo měl vůbec něco na starosti, ale potom si vše vyložit dal. Vykládal jsem s množstvím konkrétních detailů, jež jsem pokládal za nejlepší důkaz, že jsem si to nevymyslel. Třeba o naší první schůzce. Dali jsme si ji v zimě, Zdena přišla v manšestrovém kabátě a já ji vzal na nekonečnou procházku mrznoucím a zasněženým Petřínem.

Zcela zaujat úsilím dívce imponovat a zkoušeje na ní účinnost svých řečí, známých ze Zbabělců, Prima sezóny i odjinud, příliš pozdě jsem si všiml, že moje řeči mají na ni účin zmrazující. Byla modrá a drkotala zuby. Pak se přiznala, že pod manšestrákem nemá svetr, jenom bílou blůzičku. Uprostřed již dovršeného socialismu (v té době se ČSR měnila na ČSSR) žila tu rodinka v takové bídě, že tři sestry vlastnily dohromady jeden svetr, a ten na mou dívku tu neděli nevybyl. Vzal jsem ji tedy do Loretánské restaurace a vlil do ní pět sklenic glühweinu, takže velmi roztála.

Při tomhle detailu se soudruh, jenž na Vnitru neměl vůbec nic na starosti, zamračil a řekl: „Mhno, co mi tu, soudruhu, vykládáte, je možná pravda. Ale jak mi vysvětlíte následující?“ Otevřel tlustý fascikl, v němž měl za začátku mého expozé založený prst, a uzemnil mě detailem, proti němuž, musel jsem uznat, všechny ty moje byly krátké: „Dne 7. dubna 1959 dopustila se Eugenie Salivarová v prodejně Masna v Křižíkově ulici výroku: Novotný je vůl.“

Soudruh zavřel fascikl a pohlédl na mě s Marxem v očích. Viděl jsem, že Marx v očích mu zaslzel hanbou, ale jak se, proboha, tomuhle dalo parýrovat? Práskač nepochybně nelhal. Slyšel jsem podobné, i horší výroky z úst své tchýně. Počal jsem tedy chabě vykládat o drsných životních zkušenostech manželky dlouholetého

nezaměstnaného, které občas i ženy čistě proletářského původu -- jenže soudruh to taknějak nepochopil.

Evidentně neměl na Vnitru na starosti ani marxismus. Tehdy ve mně vzaly za své poslední iluze o tom, že učení Marxe a Engelse je v kachlíkárně teorií přece jen známější než Husserlova fenomenologie.

Nevěděl jsem, co podniknout dál, a pak mi tedy napadlo, sepsat curriculum své ženy ve formě povídky. Vyšla později i francouzsky a já četl nadšenou recenzi v jakémsi komunistickém listě vycházejícím v Alžíru, kde Zdeniny kádrové materiály byly opuncovány na skvost socialistického realismu. Připomnělo mi to tehdy, jak jsme ve Světové literatuře v roce 1957 otiskli kafkovskou studii Pavla Eisnera a byli za ni biti na ÚV KSČ, a jak na tutéž studii vyšla ve vedoucím italském komunistickém žurnálu nadšená recenze. Označili ji tam za skvost marxistické literární historie, protože Eisner vykládal Kafku po výtce sociologicky. Pavel Eisner, poslední člověk, který ještě dovedl dělat (a skutečně dělal) před redaktorkami pukrlata a návrhy na redakční úpravy komentovával slovy: „Vážená slečno, kořím se vašim nádherným emendacím“, po nichž se redaktorky

vyškolené už po zrušení latiny, červenaly, tento rozkošný pamětník starých časů byl tedy italskými znalci povýšen na marxistu.

Povídka začínala větou: „Moje smůla je, že jsem buržoazního původu. Kdysi to bývalo terno, jenže v těch dobách já buržoasního původu ještě nebyla.“ Soudruh z Kulturního oddělení ÚV, který Tátu haura nakonec zakousl, mě nejdřív vyzval, abych mu tu větu vysvětlil. I on byl nechápavý. Je-li někdo jednou nějakého původu, tvrdil, nemůže přece být později původu jiného. Původ je původ, s tím se nedá hnout. Neměl-li alžírský soudruh ponětí o estetice socrealismu a pletli-li si italští znalci sociologii s dialektikou, soudruh od Prašné brány nepostoupil zas v pochopení marxismu ani k dialektice. Nakonec jsem rezignoval: „Vždyť o tom ta celá povídka JE!“ zvolal jsem. Soudruh pravil, že v tom případě neumím logicky myslet, a jak tedy mohu psát krásnou prózu?

Pak označil Tátu haura červenou tužkou, což byl mezi cenzory ekvivalent Caesarova palce dolů, a propustil mě.

Později, na začátku šedesátých let, kdy už to nebylo mojí ženě třeba, vyšla povídka v Plameni jako důkaz mého sociálního cítění, ovšem s první větou vypuštěnou. V knize Babylónský příběh a jiné povídky z roku 1967 objevil se konečně Táta haur v původním znění, i s větou, jež ho jednou stála existenci.

---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

Pro mne bylo léto 1969 v San Francisku podivným cocktailem pozdě uskutečněných snů a nočních můr o nejisté budoucnosti. Pro mou ženu to byla noční i denní můra nesmírného stesku. Narodila se tam ale zvláštní osobnost nazvaná Honzlová Jana, takže i zlá Kalifornie byla k něčemu dobrá.

A z Kalifornie jsme jeli do Toronta.

Někdy začátkem roku 1971 mi Dr. Hanuš Lexa z Československé společnosti pro vědy a umění v Americe

napsal, jestli bych Společnosti nesvěřil k vydání svůj Tankový prapor. Věděli, že román byl v Praze ve stránkové korektuře zabaven, a chtěli mi pomoci (popravdě řečeno, nevím, zda měli tehdy Tankový prapor už taky přečtený, ale ať ano, nebo ne, podali mi vzácnou pomocnou ruku). Byl bych knihu tenkrát svěřil každému, kdo by ji vydal. Ukázal jsem dopis ženě a řekl jí, že Dr. Lexovi rukopis pošlu. V noci mě žena vzbudila: „Co je?“

„Vydáme to sami!“ „Co?“ „ Tankovej prapor!“ „Neblbni,“ řekl jsem a opět jsem usnul.

Ale jí to vrtalo hlavou. V průběhu několika horečných dnů, s angličtinou, jež tehdy byla ve stadiu Aj goink baj sigaret, zjistila možnosti, tiskárnu, poštovní předpisy, celní omezení a opakovala: „Vydáme to sami! Založíme nakladatelství!“ „Kde na to vemem?“ zděsil jsem se. Prohlásila, že do toho vrazíme úspory, ona napíše známým, aby posílali adresy, a já kamarádům, aby dodali rukopisy.

Ukecala mě. Dodnes nevím, jak vybudovala tu objemnou kartotéku adres. Známí a známí známých posílali, psala na všechny strany, obtěžovala lidi telefonem. Já vzkázal kamarádům, a někteří skutečně poslali rukopisy, protože co s nimi v exilu? Heda Kovályová, Beneš, Lustig, Kohák. Přemluvil jsem Otu Ulče, aby počeštil svůj anglický spis o každodenním soudcování za stalinismu, a Jana Drábka, aby dal přeložit rukopis Whatever Hapened to Wenceslav, který se nám taky podařilo střelit kanadskému nakladateli. A měli jsme ovšem Honzlovou. A Voskovec slíbil napsat Paměti. A Egon Hostovský nám dal svoje v exilu nevydané Všeobecné spiknutí a radu, abychom to nedělali, protože zkrachujeme. Pan Prokop Havlík se nabídl, že nám gratis povede účty, a tak to Zdena rozjela.

Probouzel jsem se zpocen, zděšený vidinami krachu. Ale ona, jako buldok, se zakousla do myšlenky a náš obývák ve věžovém domě v torontském sídlišti St. James Town se proměnil v kancelář. Zdá se to dávno. Přišly korektury textu vysázeného Polákem. Podle toho vypadaly. Přišel účet za sazbu linotypem, já trávil noci zbrocen potem a konto se scvrklo na 38 centů. Pozdě se ukázalo, že jsme také zvrzali kalkulaci a že při ceně S 2.80

budeme muset zpeněžit nejméně 3 000 výtisků, abychom aspoň zaplatili tiskárnu, nemluvě o poštovném a obalu.

Adres jsme tou dobou měli asi čtyři sta a na inzerci nezbyly peníze. Egon smutně kýval hlavou a odhadoval, že střelíme 300-400 výtisků, víc se prý ani v přednacistickém, ani v poúnorovém exilu nikdy neprodalo. Náš kategorický imperativ, prodat minimálně tři tisíce, abychom aspoň brejkli ívn -- což byl první výraz americké češtiny, který začala používat moje žena jako málem heslo našeho kulturního snažení --, tato existenční nutnost se Egonovi jevila asi tak dosažitelná jako Amalrikovo proroctví o zániku Sovětského svazu ve lhůtě dost krátké, aby všichni, kdož nemohou žít bez Račan, jeli se na ně podívat, aniž je přitom bude znepokojovat stín

Bartolomějské. Jaký je český výraz pro break even nevím, doma jsem účetnictví nestudoval. Ale znamená to, že se vám vrátí, co jste do věci investovali, a nepřijdete proto aspoň na buben.

A my, opakuji, jsme potřebovali odbýt aspoň ty tři tisíce. Probouzel jsem se čím dál zpocenější a místo příslovečných mžitků naskakovaly mi před očima titulky vysázené písmem, jaké používá Rudé právo: NESLAVNÝ KONEC BÝVALÉHO SPISOVATELE. Nebo: FINANČNÍ KRACH UTEČENECKÉHO

„NAKLADATELSTVÍ“. Anebo: MOUŘENÍN VYKONAL SVOU POVINNOST..., jenom byly ještě lepší, já

stalinskou patagonštinu plynně neovládám. Mé sténání vzbouzelo ženu, a následovaly divoké hádky, jakých naše manželství nepamatovalo. Obviňoval jsem ji z lehkomyslnosti, hazardérství a haurství, zděděném zřejmě po jejím tátovi, jenž zemřel opuštěn všemi a bez centu v Harlemu, a protože tento svět je absurdní svět, svědkem jeho skonu v newyorské Bellevue Hospital byl filosof Ivan Sviták, který si tam léčil údajně zánět močového měchýře. Žena plakala, já se hanbil, ale vždycky až když už se mi podařilo ji rozplakat, a bylo proto pozdě. Ale na mou duši: nešlo mi o ztrátu peněz, jichž jsem v Praze ztratil mnohem víc, ani o osobní ostudu, z níž mám ušitou bohatou gerderobu. Přísahám, že nejsem domýšlivý. Děsil jsem se dvou věcí: že když zkrachujem, tu holku, co se kdysi na socialistickém Petříně klepala zimou a kterou jsem lehkomyslně odvlekl do daleké ciziny, místo abych se zapojil, stal se zasloužilý a později třeba i národní (proč ne? Vždyť jak Strana opětovně dokazuje, není k tomu mimořádný talent podmínkou), tu holku, kterou jsem potkal v Praze, to zničí. To zaprvé. A zadruhé: jestli zkrachujem, jaký nádherný, slizce ironický argument pro těžkopádně výsměšný nekrolog poskytneme v Praze těm, kdož jsouce živi jenom chlebem, nepotřebují nějaké nakladatelství a nějakou českou literaturu. Ať domýšlivý nebo pokorný, nebyl jsem v tom nebezpečí jenom já sám, smrtelný jedinec. Cosi jsem, alespoň části těch zástupů, které také potřebují slovo, reprezentoval. Kdyby se na mně splnila slova Dykovy básně Opustíš-li mě..., kterou -- drze, jak to dovedou jen oni -- ukradli stalinčíci tomu velikému, tlustému a ušlechtilému člověku*, zasadí to ránu nejen mně, který jsem konec konců pásek a chuligán, ale i těm nevímkolika, ale asi hodně lidem (konec konců, rozkoupili několik set tisíc mých knih), pro něž snad cosi reprezentuju. Utratil jsem proto za těch několik týdnů, kdy po jedné, po dvou kapaly objednávky, asi padesát dolarů za uspávací prášky.

Dostavila se opačná reakce, a já musel místo prášků polykat scotch.

Jenže moje žena věřila víc než já čtenářům, zatím neznámým, a svou víru postavila na něčem, co stalinčíci mají sice v podtitulu, ale na co ze stratosféry Sanopsu, luxusních vil na Babě a na Hřebenkách a ještě luxusnějších chat na bývalém schwarzenberském panství srdečně kálejí. Na víře v lid a v demokracii bez pleonasmů. Věřila, že Češi a Slováci, kteří jako my odešli, když tamti přišli, a zdržují se nyní bez povolení v cizině, stejně jako tamti se bez povolení zdržují v naší vlasti, skutečně žijí nejenom chlebem. Také literaturou. Současnou, neboť ta je pro žijící generace vždycky lepší. Jakmile začne literatura přežívat pouze mrtvými klasiky, žije v kómatu. To je případ literatury dnešní československé gubernie.

_____________________________________________________________

* Tohle stalinčíci necitují:

Jak pírko je, čím jiný zatížil,

vždy vzchopíš se, byť prvou ranou zmámen.

Jen to, čím ty jsi jiným ublížil,

na tobě leží jako těžký kámen.

Je to z Dykovy básně Zápas Jiřího Macků.

______________________________________________________________________________

Takže jsme neměli peníze ani od CIA, ani od soukromých mecenášů-kapitalistů. Měli jsme jenom úspory, vzniklé převážně z honorářů za vydání mých knih na Západě (bylo mezi nimi i několik dolarů z Jugoslávie ze srbské vydání Tankového praporu, který se stal bestsellerem a porazil i Puzova Kmotra), a zčásti propašováním menší částky z Prahy, jejímž zdrojem byla jedna moje čtenářka živící se sexuálním pracovnictvím v Jaltě.

Uvážíme-li, že sexuální pracovnictví v Jaltě je prakticky nemožné bez registrace, a tedy i žoldu u Ministerstva vnitra, dá se předchozí informace použít pro hezký článek v Rudém právu, že naše nakladatelství financovali jednak západní kapitalisté, jednak titovská Jugoslávie a jednak nejmenovaná špionážní agentura. Bude to vlastně, proboha, pravda! Snad jsem to neměl psát.

Jenomže ti, co nemají absolutně nic na starosti, nám nevěřili. O něco později, když už podnik fungoval, navštívila nás celá řada transparentních pánů i dam a poctivě, ovšem marně se snažili, aby svým

zaměstnavatelům v Praze objasnili ten zázrak, že exilové nakladatelství nekrachuje. Počítám, že zprvu nahlásili pravdu. Proto ve výročí Invaze dne 21. srpna 1971 řekl soudruh Bohumil Roháček v pražském rozhlase toto (text mi promptně, avšak anonymně dodala jedna, ne ovšem sexuální, pracovnice pražského rozhlasu):

„Pozoruhodnou činnost zahájil v Kanadě Jiří (sic) Škvorecký hlavně tím, že založil jakýsi utečenecký podnik nazvaný Nakladatelství 68 a jako první číslo vydal svoji knížku, aby si rychle přišel na své, než to zkrachuje.“

Když se krach nedostavil, a neuvěřitelnou pravdu, že exilové nakladatelství žije, protože českoslovenští exulanti čtou, chlebodárci (doslova) v Praze odmítali fízlům sežrat, nahradili ji fízlové uvěřitelnou lží. O dva roky později jiný soudruh v témže rozhlase (v cyklostylovaném textu, opět pohotově dodaném touž pracovnicí, bylo jeho jméno nečitelné, vypadalo na Kezal, ale určitě to řekl 26. dubna 1973) pravil, že se pokouším „za vydatné finanční dotace jistých amerických institucí, zabývajících se antikomunistickou propagandou, o nakladatelské podnikání. “ Nakladatelství se však pořád nehroutilo, vydávalo čím dál víc, ačkoliv dotace, jak známo, se časem vyčerpají. Straně oddaní bezpečáci, kteří si činnost dovedou představit pouze za měsíční plat ve vyšších mzdových kategoriích plus diety, znejistěli. V červenci (10. 7.) 1973 řekl soudruh Vlastimil Dušek (zase dodaný mou pracovnicí): „Tento neúspěšný protisocialistický agitátor (tím mínil mě) nejprve tvrdil, že na Západě založil vydavatelský podnik, a to j e n (proloženo mnou) se svou manželkou... a mluvil o tom v interview ve Svobodné Evropě se suverenitou pražského chuligána* “.

_____________________________________________________________

* Opět mi to nedá, abych zde neocitoval krásnou báseň pražských androšových textařů, uplatňujících se pod jménem The Hever and Vazelína, nazvanou Tesilová verbež:

Tesilová verbež kráčí na čaje

na čaje kráčí

tesiloví sráči

Pořadatel s pleší stojí u dveří

u dveří stojí

pohazuje s pleší

Nažehlený puky tlačí se dovnitř

dovnitř se tlačí

tesiloví sráči

Pořadatel čumí, čumí na kvádra

na kvádra čumí

čumí na kvádra

Ve vodřenejch džínsách přichází chuligán

chuligán přichází

vlasama hází

Plešatej pořadatel na něj vyskočil

vyskočil na něj

tlusťoch ostříhanej

Já na ten váš bordel klidně můžu srát

můžu klidně srát

skálou chcem se stát

__________________________________________________________________________

Čtenáři jen poněkud obeznámení s písničkami šedesátých let a s atmosférou bojů kolem nich a kolem jejich interpretů, jistě snadno poznají nádherný smysl těchto lidových veršů z mnohem těžších let sedmdesátých.

A myslí-li pan Dušek takovéhoto chuligána, pak se s hrdostí hlásím k jeho rodu a tradici. Skutečně jsem kdysi takovým býval. Tenkrát se tomu říkalo potápka. (Báseň citována z literárního sborníku Pohledy 1, sestaveného Václavem Havlem a vydaného strojopisnou Edicí Petlice v Praze 1976.)

Ani tento, počítám tak pětitisícový idealista, dosud tedy nevěřil. Ale už pochyboval. Taky, aspoň zčásti, vyhmátl pohonnou sílu zázraku: mou manželku.

A já si je představuju: jak kouříce spartky (ale spíš Marlboro) sedí ve svých prodrátovaných kancelářích v kachlíkovém domě na Letné, probírají při kafi hlášení svých lidí v Kanadě a plánují akce. Kolik jich asi je pověřeno tímhle speciálním úkolem? A kolik dohromady činí jejich měsíční příjmy? Jistě by za tu sumu šlo vydat nejmíň půl našeho ročníku. Ale i kdyby z jejich gáží třeba jen dvě knihy, jsou za nimi neomezené finanční zdroje lidové antidemokracie a velkého Sovětského svazu. Na tomhle impozantním a děsivém pozadí vidím tu holku, samojedinou, s osmnácti centy na kontě, ale s tou vírou, jak otvírá dopisy, balí, zapisuje, nosí na poštu, a v noci, když se budím se svou osobitou variantou exulantského snu, ukecává mě do klidu, po dobrém i po zlém, sama asi také svírána úzkostí. Tu jednu jedinou mladou ženskou na obrovském a lhostejném kontinentě, a proti ní ten aparát, za aparátem kompjůtry, fízlovská síť a byra s bohatou tradicí guns for sale a specialistů na dezinformace.

Za tou holkou pár tisíc českých a slovenských čtenářů, zápasících o novou existenci a rozesetých po nekonečné půlce světa.

Naplňuje mě úcta. Ne k majestátu toho aparátu.

* * *

Pak začaly objednávky kapat hustěji, slily se v pramínek, ten zesílil v pramen. Bylo to neuvěřitelné. My toho prodali tři tisíce, pak pět tisíc, tiskli jsme druhé, pak třetí, a v roce 1976 čtvrté vydání. Už sedm tisíc výtisků.*

Egon zmlkl, poté gratuloval. Jiří Voskovec poslal prvních sedmdesát stránek svých pamětí nazvaných Stín svobody, tak jsme se odvázali a ohlásili je v prvním ročníku. V něm jsme vydali Benešovo Na místě, Lustigova Miláčka, Egonův román Všeobecné spiknutí, a Honzlovou. Tou osamělá holka v obýváku na 260 Wellesley Street East, která pro čtenáře dosud byla jen paní Škvorecká, nabyla osobnosti, tváře a získala duši.

_____________________________________________________________

* Ale nedůvěra nás pronásleduje, nejen v kachlíkárně. Jaroslav Dresler, v úvaze o triviální literatuře v exilové Národní politice v dubnu 1976 (hlavní příklad: Tankový prapor), napsané ve formě interview, odpovídá na otázku, jak čtenáři reagují na ten román: „ P r ý (proloženo mnou) výborně. Slyšel jsem nedávno interview paní Škvorecké s Hlasem Ameriky, v němž t v r d i l a (opět proloženo mnou), že její nakladatelství prodalo sedm tisíc výtisků Tankového praporu. “ Člověk nemusí být sémantik, aby poznal, že slova „prý“ a „tvrdila“ zde jemně naznačují nedůvěru, ne-li nevíru. Rozhodně nenaznačují radost, že se české literatuře v exilu tak daří. Ovšem, jde o triviální dílo, takže je to pochopitelné. Pan Dresler, soudě podle recenze ve Svobodné Evropě, má prý mnohem větší radost z Páralova románu Radost až do rána. Je to o tom, jak se Čechům pod vedením Strany a pod záštitou dočasně přítomné Rudé armády nádherně daří. Tedy ne námět triviální a velmi závažný.

____________________________________________________________________________

Obývák na Wellesley se pomalu plnil krabicemi knih. Začali jsme tisknout v Belgii, protože ceny linotypové sazby jsou příliš astronomické a fototyp s českou abecedou na americkém kontinentě neexistoval. Najali jsme byt o dvou ložnicích, z jedné byla kancelář, z druhé sklad a v něm jsme spali. Jakýsi hošík, Vejvoda, poslal ze Švýcarska rukopis s chagallovským názvem Plující andělé, letící ryby, Heda Kovályová a Erazim Kohák text Na vlastní kůži. A ve mně, při pohledu na pracující ženu, která stejně jako peníze nepočítala ani hodiny a neděle, probudila se naděje. Dal jsem se znovu do psaní. Nakonec jsem v Kanadě napsal víc knih než

v Československu.* Moje žena, vírou, dřinou a inspirací, kterou mi dala, znemožnila tak stalinčíkům, aby opět jednou vítězně a sborem zakrákali nad tlustou mrtvolou Viktora Dyka, otáčejícího se v hrobě jak vrtule: Opustíš-

li mně... (oni český pravopis neznají). Protože i kdybychom teď oba zahynuli -- ne proto, že jsme opustili, ale že před válením šunek na Dobříši a na Barrandově jsme dali přednost práci, protože je svobodná a nás těší, ale je jí moc --, i kdybychom já a Honzlová teď, v tuto chvíli, přirozeně nebo nepřirozeně zesnuli -- zemřeme příliš pozdě. Smíšený sbor už nemůže vítězně krákat. Tohle je naše padesátá kniha.

Proto mě mrzí, když občas, dost často, čtu chválu, jistě dobře míněnou, že Škvorecký založil, Škvorecký vydává, Škvorecký od dob Karla Čapka udělal pro českou literaturu..., protože to všecko Honzlová. Ta holka, kterou jsem potkal v Praze, která mě ukecala (ne abych si ji vzal, to bylo naopak). Asi skutečně existuje podvědomý male chauvinism.

* * *

Další historie těch šesti let je uložena v knihách; v nich je zajímavá. Jinak je to jen pro širší veřejnost neinteresantní statistika a nepřetržitá práce, bez víkendů, bez dovolených, protože bez administrativních zaměstnanců. Žádné nemáme, jen pro nás, když je potřebí, sází jedna česká dívka a o prázdninách taky jedna česká studentka. Takový podnik nelze opustit na déle než na týden za rok. Od té doby, co máme nakladatelství, měli jsme tedy celkem asi měsíc dovolené.

_____________________________________________________________

* Nebyl bych je napsal, nebýt oné noci před šesti lety, kdy mě Honzlová vzbudila se slovy: „Vydáme to sami.“

Snad jsem se jí aspoň trochu revanšoval, když jsem jednou, po dlouhé poštovní stávce, našel v koši na papíry vztekle zmačkaný sešit popsaný jejím rukopisem a začal číst: „ Teta Vilma se u nás stavila, až když měla z krku velké stěhování...“ Sešit jsem uhladil, přečetl do konce -- jak později psali čtenáři: jedním dechem. Pochopil jsem, že rukopis je klasická stopa jednoho záchvatu spisovatelského zoufalství. Když přišla Honzlová domů, vynadal jsem jí a potom jsme to vydali pod názvem Nebe, peklo, ráj.

______________________________________________________________________

Ale opět na mou duši: za obětavce se nepokládáme. Děláme to, protože nás to baví. Pro legraci a pro ten špás.

I když ovšem, na druhé straně... taky bychom se někdy chtěli podívat na Nový Zéland, na ostrovy Kerguelen, kde ubohý Poe..., projet celou Mississippi na kolesovém parníku Delta Queen... Ale kdo může, dělá prostě to, co ho baví nejvíc. My můžem. To není ani vina, ani zásluha. To je prostě to, co to je.

Další historie je tedy už jen historií práce, a ta je, popisuje-li se v knihách, notoricky nezajímavá. Konali jsme ji ve znamení stálé snahy udržet ceny, udržet čtenáře, udržet nad vodou aspoň kus současné české literatury, abychom mohli mít ten špás. I sázení v Belgii se ukázalo moc drahé, koupili jsme tedy (na splátky) sázecí stroj, dali zhotovit prototyp české abecedy (taky špás, ale dost drahý), a jali se sázet sami. Většinou Honzlová, ale i já dvě knihy: Konec poručíka Borůvky a Divišovu sbírku Noé vypouští krkavce. Pak začala Honzlová dělat i obálky a vykonávat všechny metérské úkony, protože i někteří přátelé pojali podezření, že (na nich) příliš vyděláváme.

A práce pokračovala vesele dál. Její líbeznou jednotvárnost přerušuje každoroční dobrodružství Katalogu, po jehož rozeslání nervózně čekáme, zda čeští a slovenští exulanti snad už taky jenom chlebem (a kaviárem)...

Zatím jsme to nebezpečenství vždy přežili. Jejich lidé v Kanadě pořád nemohou hlásit, že CIA, že Ford, že Rockefeller. A hlásí-li, hlásím, že se proviňují falešným informováním orgánů lidové moci (od šesti měsíců do šesti let).

Potkala nás taky dvě veliká dobrodružství: nekonečná poštovní stávka na podzim 1975, kdy dobře placení kanadští pošťáci málem dokázali, co nedokázali mnohem lépe placení českoslovenští příslušníci. Honzlová schla, teď zas ona utrácela za dormifery. Když se konto přiblížilo částce 38 centů, podnikli jsme zoufalou výpravu do Buffala, kde se nestávkovalo, a otevřeli si tam filiálku. Filiálka je poštovní pytel číslo 4529 na poště na William Street. Odtamtud jsme rozeslali Katalog na rok 1976, a den poté stávka v Kanadě skončila.

Ale Honzlová měla za sebou už čtyři roky toho špásu a těch každoročních menších dobrodružství, a počalo se to projevovat. Výdaje za prášky neklesly příliš ani po stávce. Nezmenšily se výdaje za tekuté medicíny, které zabírají, když prášky selžou. Zmocnil se mě strach.

A právě tehdy jsme po hlavě skočili do dalšího krkolomného dobrodružství, o němž ale nebudu mluvit.

Slibovali jsme si od něho, že racionalizací práce ubude práce pro Honzlovou. Ubylo peněz. Podstatně. Když jsme v dubnu 1977 rozesílali Katalog na roky 1977-78, konto už opět bylo poblíž osudné sumy 38 centů,

a Honzlová se v noci budila. Jednu jistotu ale máme: dobří přátelé v Americe, které jsme našli na vrcholu krize za poštovní stávky, se zaručují, že klesne-li konto pod zmíněné minimum, založí nás. Ty jisté americké kruhy se tedy konečně personifikovaly v mladou, ale úspěšnou dvojici českoamerických manželů čtvrté generace. Jejich čeština... no, je jen o něco horší, než byla angličtina Honzlové z éry Aj goink baj sigaret. Ale mají pořád české srdce. Vědí, že nejenom chlebem. Doufáme, že jejich peníze nebudeme potřebovat. Ale jak dobré je mít takovou jistotu!

Dívám se na Honzlovou, jak trýzněna nespavostí vstává jak Babička, v létě ve čtyři, v zimě v pět, podnikovým dusterem, jímž už tolik let dopravuje přetěžké pytle s knihami na dok torontské pošty, ujíždí ještě před rozbřeskem do redakce na Avenue Road, tam otvírá dopisy, zapisuje objednávky, píše účty a na ně připisuje přátelské poznámky přátelům, které v životě neviděla, protože odpovídat dopisem nemá čas. Vidím její slzy na krajíčku nad občasným listem nějakého exulantského bařtipána, jenž ačkoliv už před třemi nedělemi poslal šek na S (US) 5.76 za Mandlovou (v přepočtu z kanadských na americké dolary, podle kursu toho dne), dosud to dílo krásné české literatury nedostal, a nyní Honzlové laje a spílá podvodnic, jakými se prý exil hemží, to všechno, protože si pořádně nepřečetl náš junkmail (jak se vyjadřuje o našem Katalogu), a nedozvěděl se tedy, že knihy nejsou na skladě, ale budou postupně vycházet atd. Pak vidím Honzlovou, jak se usmívá nad dopisem, který má šest stránek a je celý o Nebe, peklo, ráj, nad tou svou literární cenou, větší než státní a jiné. A vidím ji, jak se zas vrhá do práce, sází, láme, koriguje, bere telefony, balí knihy, odmítá jet k přátelům na chatu, protože v neděli pracuje, a zavěšuje s nepříjemným pocitem, že opět jeden přítel neuvěřil. A odmítá přijít na mejdan, neboť v devět večer padá do postele a noří se do barbiturátového spánku s trýznivým pocitem, že na tom mejdanu se možná bude říkat, jak jsou ti Škvoreckých nafoukaní, s nikým se nestýkají. A druhý den už v šest opět balí, tahá pytle k výtahu, nakládaje do kufru dusteru, jehož pera vzala dávno za své, jehož tlumiče vyžadují neustálé opravy. Vidím ji, jak ujíždí večerním traffic jamem, směřujícím do torontských divadel a nočních podniků, na torontskou poštu, tam ty ráno naložené těžké pytle vykládá z kufru a snaží se je zdvihnout na rampu. Ale s tím už jí pomáhají kanadští dropauti v odřených džínsách, mluvící málem nesrozumitelným slangem. Několik slov však Honzlová zná, protože dropauti dobře znají ji. Je tu pečená-vařená. „ Hi, Zeena! How° s business?“ Přece aspoň někdo jí pomáhá. A bezplatně. Dropauty ovšem platí kanadský stát.

Ta jedna holka sama proti Svazu československých spisovatelů a jeho ruce, dlouhými prsty fízlů prodloužené až do Kanady. Za ní těch pět tisíc čtenářů a ti dva američtí Češi, povzbuzující Honzlovou nabízenými šeky a jazykem Hurvínka. Budou ti dva jednou nuceni napsat ten šek? Anebo vydrží čtenáři? A vydrží Honzlová?

Doufám, a nevím.

Ale i kdyby teď, v téhle chvíli... držíte v ruce její padesáté dítě. Kolika lidem se podařilo přivést jich tolik na svět?

Dopisy, které nám říkají, proč jsme

Ze Západu:

Vždycky když od vás dostanu knížku, mám asi takovou radost, jako když přijela babička na Staré bělidlo. Mělať taky pokaždé připravený nějaký ten pamlsek pro děti v kapsáři.

Když dojdou vaše knihy, je doma úplně pozdvižení.

Proč se tak dlouho z Kanady neozýváte? Člověk se tolik těší na vaše knihy!

Jsem potěšen, že vychází opravdu dobrá literatura a že naši spisovatelé umí psát jinak než konformně... Vaše knihy mě zbavily nechuti k čsl. spisovatelům...

Emigrantský osud zavál mou rodinu -- a naštěstí ještě několik Čechoslováků -- do malého městečka u polárního kruhu, o němž -- kromě divukrásné okolní přírody -- lze říci, že oplývá stejnými možnostmi osvěty ducha jako nejzapadlejší víska v opuštěném pohraničí doma. Jsme zde proto v pozici zapadlých vlastenců a to je pozice, v níž knihy přicházející z Toronta jsou zdrojem velikých radostí a důvodem k opravdu srdečnému poděkování za to, že jste se toho ujali a že to děláte, jak to děláte, tím spíš, že z toho ještě dlouho tlustí nebudete...

Díky za knížky, které vydáváte, jsou moc pěkné a vždycky mi spraví náladu. Člověk to napoprvé zhltne a potom to čtu pěkně pomalu a třeba za půl roku si to zopakuji...

Chtěla bych projevit vděčnost za to, co děláte pro nás, kteří jsme za hranicemi už od roku 1939. Těžce mi ten domov chyběl, a ač bych vás raději viděla doma, ovšem v jiných poměrech, raduji se velmi z vašeho příchodu mezi nás a přeji vám hodně porozumění a možnosti k práci.

Jak je vidět, i v emigraci je možné psát, a dokonce vydávat, takže tím pádem není vše ztraceno (jak by se mohlo zdát ze situace doma). Dokud žije kultura (a literatura asi především), žije s ní i národ -- a tak se nedejme a všechno zase přežijeme, viďte?

Přeji vám (z velice sobeckých čtenářských důvodů), abyste se stali prvními milionáři zbohatlými na vydávání českých knih v zahraničí.

Oba hodně čteme a máme 12-ti letého syna, který by si měl udržet řeč, a hlavně se dovědět, jak to tenkrát bylo a proč rodiče odešli.

I když se mi podařilo úporným studiem němčiny dopracovat se ke konzumaci německé literatury, přece jen nikdy nebudu číst německy s takovým požitkem a dokonalým porozuměním jako česky. Chci vám proto aspoň na dálku stisknout ruku...

...a už se těším na ty další (i když bych tedy měla, ruku na srdce, více číst anglicky). Mezi námi děvčaty: jste nejlepší nakladatelství. Jenom se nevzdávejte a vydržte, ano?

Mezi Západem a Česloslovenskem:

Podařilo se mi dostat do staré vlasti Tankový prapor a Honzlovou . Ani snad nemusím povídat, že knihy kolují z ruky do ruky a že jsou fantastický ouspěch. Prosím vás, pošlete honem honem oba díly Miráklu , za měsíc tam jedu zas...

I brought in two copies last fall and gave them to Milena and Berta. Both read the book and immediately they had a „fronta“ waiting for it. A friend of theirs managed to have it photocopied so it can spread further. In a recent letter Milena wrote (her English verbatim): The book by Škvorecký is something very fantastic and lots of people have read it and still many are waiting to read it. If you write to him let him know. A book like that is something very valuable. I appreciate the human man, he is a symbol of humanism for me and what a pity that such a man cannot stay where he was born...

Vyjde-li znovu Mirákl , počítejte se mnou. Můj výtisk se mi podařilo dostat do ČSR, čemuž dávám přednost před vlastní knihovnou. Ale moc rád bych Mirákla měl a přikládám šek.

Děkujeme za všechny vaše knihy, z kterých se těšíme nejen my, ale i naši přátelé za železnou oponou, kterým se nám podařilo vaše výtisky doručit. Jen Zbabělci zůstali na štrece -- nu, ať si bolševík počte!

Z Československa:

Franto, co kdyby se zkusilo utrhat tomu tituly a vzadu obsah a opatřit to nějakou škodlivinou socialistickýho realismu? Pochybuju, že by všechno četli. Nemůžete na tom nic tratit, nanejvýš to pošta vrátí.

Četl jsem Tankový prapor a cítil jsem se vyděděncem ze světa, když jsem si přečetl, že knihy vašeho nakladatelství si mohu objednat „kdekoli na světě“. Kde to tedy žiju, když si je objednat nemohu?

Abych se vám přiznal, začal jsem odebírat časopis Pes -- přítel člověka , abych měl aspoň nějaký přísun pravdivých informací, když vaše knihy tu dostat nelze.

Mým největším přáním je, abyste celý podnik v Kanadě co nejdřív zavřeli a otevřeli si ho (a větší) zde. Je mi letos 30, snad se toho někdy dožiju...

Jsem Vaše neznámá čtenářka. Vaše a pana Škvoreckého. Vlastním Vaši půvabnou Pánskou jízdu a všechny knihy pana Š. Až na ten Tankový prapor , který je mi prostě nedostupný, zrovna tak jako Vaše Honzáková (sic), tak je neznám. Objednat přes Orbis nebo pod. je bezvýsledné. Prosím Vás proto, zda byste mi ty dvě knihy nějakou cestou neposlala a zároveň s nimi lístek, jakým způsobem bych se Vám mohla revanšovat. Jistě existuje něco, čím bych Vás nebo manžela potěšila, a tak uhradila náklady spojené se zasláním knih. Já vím, že je to ode mne troufalost, ale kdybych Vám nenapsala, nebudu mít ani naději...

Hezký pozdrav z Budapešti, odkud si to troufnu, Vám posílá čtenářka Vašich knih Bibi L.

Vážení, dovoluji si Vás pozdravovat z Prahy, poděkovat Vám za Vaši práci a popřát mnoho zdraví. Váš Tonda M. z Prahy (toho času na 14 dní s Čedokem v Paříži).

Prosil bych vás o zaslání knih na adresu, která je na tomto lístku uvedena. Je to kamarád, přes kterého knihy do ČSSR dostanu. Bohužel, nemohu vám knihy zaplatit neboť u nás na ně neseženu peníze. Přesto vás moc prosím o poslání knih za sebe i za přátele. Všichni se na ně opravdu těšíme. Omlouvám se, že se nepodepíšu, ale snad pochopíte.

Činnost nakladatelství je tu velice známa a sledována mezi normálníma lidma má výbornou pověst -- říká se, že je to vlastně jediná soustavná dokumentace toho, co se dnes v česky psané literatuře děje.

Dostala jsem za úkol vyřídit, že je toho stále málo, že se okruh čtenářů rozšiřuje na venkov. Řekli mi, že vám mám povědět, že to, co děláte, je přesně to, co doma potřebují.

Vaše knížky se doma půjčují ve fantastickém tempu a dynamice. Moje dovolená na chatě vypadala jako kulturní soustředění. Střídaly se tam návštěvy a každá četla celou noc. Honzlová, Tankový prapor, Mirákl, Štěpení -- víc zatím nemáme.

Bude vás zajímat, že jsem se v posledních týdnech dozvěděl ze dvou na sobě nezávislých pramenů, že vaše knihy v ČSR kolují, opisují se a fotokopírují v různých kancelářích i v pracovní době.

Chtěl bych vám taky napsat, že Tankový prapor je radostí pro všechny naše přátele a některé pasáže se recitují zpaměti.

Pepíka Š. s chotí bude snad zajímat, že jsme Honzlovou i Mirákl dostali do Prahy, kde se knížky pilně opisují a recitují při nočních kontrarevolučních bohoslužbách. Ve Stáťasu se ještě stále konají divoké diskuse a kniha putuje od jednoho člena souboru k druhému, zatím bez zásahu souborových fízlů.

Dopisy čtenářů, kteří vědí, proč jsme, a nebijí nás proto za naše

chyby

Od teďka, vás prosím: posílejte mi každou knížku , kterou vydáte.

Obdržel jsem od vás dva díly knihy Mirákl . Při četbě jsem zjistil, že druhý díl je trochu zpřeházený. Končí stranou 168, pak pokračuje stranou 217 prvního dílu až do str. 240, a pak je v knize opět strana 193 druhého dílu. Nevím, zda se to stalo pouze v mém výtisku (doufám, že ano), a prosím tedy o zaslání jiného druhého dílu, který současně platím znova.

Všeobecné spiknutí končí na str. 306 slovy „Asi tříletý hošík“ a dále nic. Předpokládám, že chybí list, dva snad i více. Snad můžete z jiného vadného výtisku chybějící stránky vyjmout a s příští zásilkou mi je poslat.

Vůbec se neomlouvejte. Co děláte, je velká zásluha a snad se ani nedá ocenit v penězích. Jistě se na vás nikdo nemůže zlobit, jestli dostane náhodou vadný výtisk. Momentálně jsem finančně dosti ve srabu, proto vám ani nemohu poslat nic za toho Lelíčka , ale zadarmo ho nemůžu přijmout, takovou škodu si nesmíte dělat. Až dostanu šek, pošlu určitě.

Jaká to byla radost, když jsem nalezl útlou vzácnou knížečku, která k dopisu Vašemu přibalena byla! S dojetím jsem prohlížel ty zažloutlé stránky, z kterých jistě již mnoho párů očí čerpalo zábavu i dobrou náladu za dlouhých zimních večerů. Mrzí mě ovšem, že jsem Vás takto připravil o vzácný exemplář Vaší knihovny, neb dobře vím, že takovéto literární skvosty se dědí z generace na generaci spolu s rodinnými šperky a fotografiemi.

Budu chovati Lelíčka* jako oko v hlavě, jenom doufám, že v budoucnosti žádný můj dopis nezapříčiní vytvoření nových bolestných mezer v řadách Vaší knihovničky.

_____________________________________________________________

* Jednou v listopadu jsem šla na dobročinný bazár Dámského odboru NS v Torontě. Přišla jsem pozdě. Cukroví, guláš i dršťková už byly rozebrány. Knihy však rozebrány nebyly, protože, jak známo nejen četbou je člověk živ.

Našla jsem celou řadu pokladů a mezi nimi Lelíčka 5 centů za výtisk. V té době jsem zrovna přemýšlela o nějaké péefce pro nejvěrnější čtenáře, ale žádný nápad, který by kapsa nakladatelství unesla, se nedostavil. Až tady.

Lelíček, ta krásná starožitnost z roku 1919, mi padl do oka. Ukázalo se, že ve skladu za Torontem zahálí Lelíčků několik beden (v roce 1924 je poslal nakladatel B. Kočí českému knihkupci do Chicaga a když knihkupec po letech zemřel, knihy se podle jeho odkazu dostaly k rozprodeji dobročinnému spolku). Zabila jsem dvě mouchy jednou ranou -- koupila jsem všechny bedny s Lelíčky, podpořila hubeným grošem dobročinný spolek a získala malou atrakci pro své čtenáře. Máme jich stále dost, a tak je přikládám do zásilek čtenářům, které chci odškodnit za výlohy s vracením vadných výtisků, které chci pacifikovat za chybu v účtu či objednávce, jíž se občas dopustím, anebo je chci jen potěšit, pokud mohu uhádnout, že tuhle malou legraci ocení. (Kdo ještě Lelíčka nemá a chtěl by ho dostat, ať mi dá vědět.)

_______________________________________________________________________

Nedělejte si starosti s vyúčtováním z minula. Vím, chcete, aby byl pořádek, ale já jsem ty peníze poslal na knihy a není vůbec nutné je vracet. Vím, že máte mnoho jiné práce.

Účtujte mi každou knížku v plné ceně. Nechci 10% slevu, i když moje objednávka přesahuje těch 15 dolarů.

Neobjednávám si knihy proto, aby mi to dalo slevu, ale abych měla doma hezké knihy, ke kterým se budu ráda vracet. Neberte to, prosím Vás, jako snad pohrdání nabízenou slevou. Ale my jsme oba zaměstnaní, a tak jsme na to dva.

Došly všechny až na jednu: Konec poručíka Borůvky . Byl bych rád, kdybych ji dostal. To není nějaká stížnost, taková věc se může stát každému, že zapomene.

Už jsme se namouduši báli, že vaše onemocnění bude znamenat zánik vašeho nakladatelství. Co bychom potom dělali...

Promiňte, že citátů bylo tolik. Víme, že vás nemohou bavit tak jako nás. Nemůžeme se jich ale nasytit, proto ještě jeden:

Děkujeme vám za všechno, co děláte pro nás, nevděčnou českou sebranku.

Věříme, že tímhle posledním citátem neurazíme žádného z našich čtenářů a zákazníků. Nevyjadřuje naše mínění

-- jinak bychom přece nevydávali. Vyjadřuje však základní vlastnost -- a proto jej citujeme --, jíž se vyspělé národy liší od nevyspělých, nedospělých nebo zaostalých. Vyspělý člověk, stejně jako vyspělý národ, si dovede říct pravdu o sobě samém do očí. A zvláštní věc: jakmile to dokáže, stává se ta pravda vlastně lží. To není sofisma, ale paradox, a moderní věda, pokud víme, dospívá v tomto našem ohraničeném, avšak nekonečném

prostoročase čím dál víc k přesvědčení, že pravda není v jednoznačném: vizme kauzální nexy našeho světa, taknějak se líhnoucí z akauzality mikrokosmu, nebo naše love-hate relations, popsané už Tertuliánem (Credo quia absurdum, amo quia turpe, quia indignum). My Češi jsme tak strašná sebranka, že nejsme snad tak úplně marný národ. Proč?

Protože jen nedospělé národy jsou mesiášové, andělé stříknutí nadčlověkem. Moskevský taxikář, který ať tomu věří nebo nevěří, bude se před cizincem neústupně vytahovat, že moskvič po všech stránkách předčí rolls royce, je na dolním konci stupnice takového spasitelství. V jejím nabobtnalém středu jsou kremelští marxisté, kteří, ať tomu věří nebo nevěří, hlásají, že samoděržavný model vypracovaný cary je hegeliánským vzorem ideální

socialistické společnosti. Na absurdní špičce je onen dobrý židovsko-sovětský mukl, jehož jsem slyšel se hádat v torontské restauraci Umpapa se zřejmě jinak demokratickým Němcem (absolventem Buchenwaldu), zda silněji vězně dovedli mlátit gestapáci nebo kágébáci. Ruský Žid se nakonec pokusil dokázat převahu sovětských

kostilamů způsobem nazývaným v anglické právní terminologii physical assault, a museli ho z Umpapy vyhodit.

Ne že by Rus velebící nesrovnatelnou dokonalost ruského národa neměl vůbec pravdu. V mnohém ji třeba má.

V umpapském sporu jsem se sám přikláněl na stranu ruského mukla v obavě, aby i mě nepřesvědčoval pěstmi.

A jestliže Čech pranýřuje nesrovnatelnou nedokonalost českého národa, jistě rovněž v mnohém nepřehání.

Kterému jinému národu v dějinách se podařilo za nesmírných finančních obětí vybudovat dvě dokonale

vyzbrojené armády, a pak jim dvakrát vydat rozkaz neodporovati zlému? Ale větší pravdu má Čech, i když hanobí národ, jenž zrušil nevolnictví dávno před ruskými cary a jehož vojáci klozet od umyvadla rozeznají.

Paradox? Snad. Hluboké kořeny téhle paradoxní pravdy vězí patrně v bibli (nakloněn ke zlému) a v biologii (nejsme nesmrtelní, nejsme tedy dokonalí). Prostonárod ji vystihuje prostonárodně: Sebechvála smrdí.

V kontextu této knihy by tohle mohlo vypadat jako nahrávka na smeč našim přátelům doma v kachlíkárně

a našim nepřátelům porůznu v exilu. Kniha se ovšem jmenuje Samožerbuch.

Pronese-li totiž soudruh Brežněv ze sjezdové tribuny paján na Velikij ruskij narod a vypočítá všechny jeho pro výpočet tak vhodné výkony, od záchrany světa před Dubčekem až po záchranu Evropy před Kublaj Chánem, je to soudruh Brežněv osm let starý.

Kdyby mezi ty obdivuhodné výkony zařadil také nesporně rekordní ruskou výdrž na vodku, potom by poněkud dospěl.

Jenže takovou dospělost si mezi sovětskými masovými médii může dovolit pouze radiová stanice Jerevan.

Takže tedy snad oprava: dospělé a nedospělé nejsou národy, ale režimy. Nedospělé režimy dávají větší možnost nedospělým lidem, násilnické poskytují větší šanci násilníkům. Himmler by sotva mohl zastávat ministerský úřad za Masaryka a prokurátor Urválek by se asi příliš neuplatnil v Adenaurově Německu.

Promiňte nám tu digresi. Vraťme se k našim čtenářům:

Dopisy těch, co si nepřečetli katalog

Před dvěma měsíci jsem vám poukázal S 5.80 za 1 výtisk A. Mandlové Dneska se směji. Ke shora uvedenému datu jsem objednaný výtisk neobdržel. Žádám o storno své objednávky a vrácení vyplaceného obnosu (šek jste si vybrali). Považuji vás za pouze další komunistické lumpy, kteří se vloudili do našeho důvěřivého demokratického exilu. Je to moje první objednávka vámi nabízených knih, a hned takový podvod!

Už je to šest neděl, co jsem si objednal knihy. Bohužel, ještě dodnes jsem žádné neobdržel. O knihy, o které jsem si napsal, už nemám zájem a prosím o vrácení peněz, které jsem zaslal 16. prosince 1975. Prosím o okamžité vrácení obnosu. Tímto špatným zacházením jste ztratili jednoho zákazníka.

Velmi jste mě zklamali. Doporučovala jsem vaše nakladatelství svým přátelům, ale nezasluhujete si toho. Knihy jsou zaplacené rok předem a podle vašich informací měly vyjít nákladem v prosinci 1976.

Před třemi měsíci jsem vám zaslal objednávku na knihu (Mandlová) a současně jsem zaplatil šekem na vaše konto zde, využívaje vaší velkorysé nabídky, peníze předem. Zdá se, že jsem se přepočítal, neb jsem vydal peníze, a knihu jsem neobdržel. Buďte prosím tak laskav, vy nebo vaše faktotum, a podívejte se. Nevylučuju, že se objednávka mohla ztratit cestou.

Protože jsem od Vás vždy své objednávky dostávala včas, a dokonce na účtenkách i odpověď na dotazy, moc bych vás prosila o sdělení, co se stalo, že jsem tentokrát knihy nedostala. Asi se někam zaběhl můj dopis, nebo snad jste byla nemocná?

Ani nevíte, jak jsem ráda, že jsem konečně dostala Katalog na rok 1977-78! Už jsem měla strach, že od Vás neuslyším, a moc mi to scházelo. Doufám, že i Vy i pan Škvorecký jste úplně v pořádku a špatné časy jsou za vámi. Přikládám šek na 66.26 dolarů.

Vydávání knih v exilu a jejich prodej poštou je, kromě jiného, také malý průzkum lidské povahy. Ne že bychom vydávali, abychom se dopátrali tajemství českého národního charakteru, ale nelze se ubránit srovnáním. Dopisy v záhlaví téhle kapitolky jsme vybrali z několika tuctů podobných sdělení a tvoří zřetelnou škálu postojů. Čtenář číslo jedna, jemuž jsme po pět let rok co rok posílali Katalog (na opětovná doporučení přítele, který tvrdošíjně věří v jeho kulturnost), zabral poprvé teprve na udičku Adiny Mandlové, a z ročníku 1976 si objednal právě jen její paměti. Třebaže se zřejmě pokládá za mohutného demokrata (viz text jeho dopisu), z ročníku 1977 si už zase neobjednal nic, ani knihu Kaloušové o TGM, ačkoliv v ní Adina vystupuje taky. Naproti tomu čtenářka číslo šest je jednou ze zakládajících členek našeho Klubu čtenářů a výši její objednávky na rok 1977 srovnejte s tím, co se muž číslo jedna uvolil špendýrovat na českou literaturu v exilu po pětiletém nabízení. Je zajímavě zarážející, jak železnou zákonitost jeví tahle škála skoro ve všech jevech týkajících se našeho vydávání. Za Mandlovou nám několik lidí písemně vynadalo (jestli tohle má být, jak si představujete šířit vlasteneckou literaturu...)*

a současně si ji objednalo několik set (sic!) zájemců, kteří si předtím u nás nekoupili (a mám dojem, že ani v budoucnu nekoupí, pokud Adina zas něco nenapíše) jedinou knížku. Pornografické (charakteristika z úst těch, co nám vynadali) dílo bylo proto rozebráno v rekordní době šesti měsíců, a trumflo tak Tankový prapor. Jsme teď zvědavi, kolik těch čtenářských sólistů si objedná zmíněné Pod jednou střechou s TGM a kolik nás za tuhle knihu pochválí. Ještě jednou je upozorňujeme na to, že Adinka tam vystupuje taky!

_____________________________________________________________

* Jedna dáma -- taky náš čtenářský novic -- nám vynadala dokonce telefonem, a to v sobotu ráno. Protože jsme knihy dávali na poštu ve čtvrtek večer, mohla dáma dostat svůj výtisk nejdříve v pátek ráno, a jelikož je zaměstnaná, nemohla se do knihy pustit dřív než před šestou hodinou večer. V sobotu v devět ráno už však žhavila dráty planoucím rozhořčením, založeným na evidentně detailní znalosti textu. Pokud není absolventkou kursu rychločtení, musela Adininy pikantérie louskat do rozbřesku.

-----------------------------------------------------------------------------------------------------------

O jedné věci však dopisy zklamaných, rozhořčených a proklínajících svědčí především. Nepřečetli si pořádně Katalog, jinak by věděli, že v něm -- rok co rok -- zdůrazňujeme, že knihy nadcházejícího ročníku nejsou na skladě, ale budou postupně vycházet po celý rok. A také že náš ediční rok se neřídí rotací Země kolem Slunce, ale stavem podnikové pokladny. Bylo by jistě podceňováním inteligence i těch čtenářů, co nemají obchodní

vzdělání, vysvětlovat, že postupnost vydávání je způsobena tímto prostým faktem: abychom mohli najednou vyrobit patnáct titulů, museli bychom mít pohromadě kapitál ve výši aspoň 75 000 dolarů. Kdybychom takový kapitál pohromadě měli, zdefrauduju jej, ohlásím bankrot a vydám se s Honzlovou, s dvěma černošskými milenkami a se soukromým jazzbandem na luxusní jachtě kolem světa. Potom ať přijde potopa.

Ve skutečnosti je to tak, že každá knížka vydělává na svou následnici. A protože Adina Mandlová není velký psavec, a ani Voskovec se, máme dojem, nevyznačuje velkou pílí, nástupnictví je dosti lenivé.

K tomu přispívá i každoroční Katalog, jehož výroba a rozeslání na nějakých deset tisíc adres stojí 3-4 tisíce dolarů. Za tu sumu se dá vydat román. Bez Katalogu bychom ovšem moc těch románů neprodali, takže Katalog je současně mlýnským kamenem na krku našeho podničku i jeho záchranným pásem. Další z paradoxů, které nás obklopují.

A zároveň je to naše láska. Toužíme, aby čtenáři poznali, že Katalog není to, zač jej označil pisatel jednoho ze svrchu uvedených dopisů, když jsme mu nedodání Mandlové vysvětlili tím, že si Katalog pořádně nepřečetl.

Pokusil se své faux pas napravit a jak to v takových případech bývá, udělal krásné další:

Uznávám, že jsem se unáhlil a nepřečetl si váš katalog podrobně. Ale máte představu, kolik takového junk mail denně dostávám? *

_____________________________________________________________

* Pro čtenáře nežijící v anglické jazykové oblasti: junk mail by se česky dalo přeložit snad jako odpadková pošta nebo pošta pro koš na odpadky. Jsou to ty různé nabídky na poněkud podezřelé zboží, které dostáváte od podnikavých mail order firms, čili od zásilkových domů. Snad tedy michelupská pošta, podle toho pána v Poláčkovi, jenž se stal obětí své vášně kupovat výhodně do té míry, že si pořídil motocykl, na němž neuměl jezdit a který nepotřeboval, jenom proto, že mu jej nabídli se slevou.

-____________________________________________________________________

To nás ranilo víc než jeho předchozí stroze demokratické nadávky. Vždyť přece v našem džankmejlu je někdy (zdarma) deska s Voskovcem, někdy jen báseň Jana Zahradníčka, někdy jenom paňáčci Ivana Steigera. Jednou, doufáme, ale to nezáleží na nás, najdete v Katalogu i znak, vlaječku, bumper sticker čili nálepku, nebo dokonce bezplatné tričko s naším logem, jak by si to jeden čtenář přál (viz dále). Toužíme, abyste nás za Katalog pochválili, a když ne, abyste si jej aspoň dobře přečetli.

Ale to vy většinou děláte. A občas i pochválíte. Dokonce, i když jste už takoví ti Češi, co česky umějí jen Nastchar!

I was so glad to receive your Catalogue which is the most attractive and appealing piece of mailing of its kind I have seen. It is both highly professional and warmly personal. I am keeping it for reference (do you know that it even contains information I didn° t know before? Now I know from your last page what the current abbreviations are for all the states -- I had still been using some of the old ones, like Conn. and Cal. -- Now they are all 2 letters).

Děkuji vám za Katalog vašeho vydavatelství, vždycky se na něj těšíme, je pro nás pokaždé mezníkem označujícím další čtenářskou epochu. Představuji si, jak by se to všechno líbilo mým kamarádům doma. Nemáte možnost jim to tak nějak šikovně občas poslat? Dal bych vám adresy a předplatil, hrozně by se jim to líbilo. Měl jsem možnost si prolistovat celý ročník pražských Nových knih (1976), takže není pochyb, že by se to kamarádům líbilo.

Děkuji vám mnohokrát za Katalog . Právě jsem se vrátila z návštěvy v Československu, a váš Katalog působil jako zázračná krůpěj.

Od úpravy do posledního detajlu v dotazníčku, celé je to jistě děláno na koleně, ale je to perfektní! A když si člověk uvědomí, co je normální nakladatelství za aparát, jedno na kterém konci světa, musí smeknout klobouk, i kdyby ho momentálně neměl. Ta péče je vidět skutečně na všem, na všechno je myšleno a celé je to umné, vkusné a psychologicky promyšlené. Doubleday je jistě slušný nakladatel, ale měřeno možnostmi jste titáni, a já vám za to chci poděkovat. Co mne zvláště těší, že jsou to knížky nové, ať už odsud, nebo odtamtud, ale každopádně nejde o reprinty či o dramaturgii danou tím, co je obchodně výhodné. Trošku do toho vidím, protože jednou za rok vidím statečného pana Schillinga ve Švýcarsku, což je taky don Quijote par excellence.

Kdybych nevěděl, že to děláte sami, myslel bych, že máte po ruce celý štáb propagačních úředníků a účetních pracovníků.

Velice jsem též ocenil novoroční přání na gramofonové desce. Připomnělo mi to zašlé doby mládí; jsem tak asi vrstevník vašeho pana manžela, a přesto, že jsme se osobně nikdy nesetkali, máme zajisté mnoho společných známých a zájmů -- hlavně ten jazz.

Veliký dík za flexidesku P. F. 74! Slyšet tak výborný přednes Jiřího Voskovce je nevšední zážitek a úryvek z Prima sezóny je vlastně také kusem krásné poezie.

Rád bych také věděl, zdali máte i znak Klubu čtenářů, vlaječku a odznak. Máte-li, a bylo-li by možné zaslat, zašlete i s napsáním ceny, kterou ochotně zaplatím.

Chtěl jsem také dnes poslat Objednávku 1977 , ale nějaká maličkost mi vadí na obálce. Neberte to moc vážně, ale tady vám podám jednu malou kritiku. Kdyby ta obálka byla trochu širší, Objednávka by se nemusela překládat (lomit) na více částí a pohodlně by se zasunula dovnitř. Příležitostně si tedy koupím větší obálku a knihy objednám příště. Jinak se mi to ale líbí, že obálku s předtiskem vaší adresy pošlete. Člověk nemá žádný trouble s objednáváním.*

_____________________________________________________________

* Náš kompjútrový systém zkolaboval, formuláře na jeho normy však zůstaly. Obálky pocházejí z nákupu ve velkém a musíme je zužitkovat. Nebudeme přeci plýtvat kapitalistickým majetkem. Proto tedy každý pes jiná ves. Ale nám vůbec nevadí, jak je objednávka uvnitř složená, hlavně že ji dostaneme.

_____________________________________________________________________

Zcela pečlivě jsme se snažili si z něj něco vybrat, ale po mnohahodinovém úsilí jsme resignovali a objednáváme všecko, což ovšem myslíme vážně. Jako důkaz vám zasíláme šek, který je krytý. Ale vyberte si ho až po prvním.

Velectění páni majitelé, dva čeští spisovatelé,

propagační brožura Vašeho nakladatelství je tak slabé úrovně, že mně odradila od objednávání čehokoliv z vašeho výběru. Když jsem přišel v 1967 do USA, setkání s předchozími emigranty pro mne byly nesnesitelné.

Tolik ignorace, konservativnosti a nenávisti -- čas pro ně zmrzl jejich odchodem. Zapřisahal jsem se, že se nikdy takovým emigrantem nestanu.

Vaše brožura, duch celé akce, výběr knih a lidé v pozadí (t. j. páni majitelé) jsou krásným příkladem, že i posrpnová emigrace je na nejlepší cestě být za deset let na posměch kterémukoliv mladému člověku z Československa. Jelikož mi není ještě třicet připadá mi tragikomický Váš důraz na stupidní titulování (pan Josef Škvorecký, slečna Zdena Salivarová, pan režisér Miloš Forman a podobně). Jsem rád, že jste ušetřili Jana Masaryka členství ve Vašem klubu pánů. Mnoho z těch Vašich pánů byli odjakživa soudruzi -- švejkárna je Vám zřejmě blízká.

Vaše odvolávky v závorkách (jako nyní Toronto, už dlouho New York, už asi sedm let Binghamton atd.) by byly pouze hloupé kdyby se neobjevila jedna, řikající: (dosud Praha). V daném kontextu se mi původce této vtipné poznámky jeví jako jeden ze zmíněných emigrantů. Vždy si budu mnohem více vážit těch „dosud“ než těch nyní někdů. Myslím, že cílem nás Všech by mělo být „nyní a navždy Praha“ a „dosud Toronto“.

Nabízený výběr se ovšem nedá co do kvality porovnat s INDEX nakladatelstvím. Zvláště Lustig, Salivarová, Nováková, Drábek a j. nejsou ti kteří by mi mohli moji vlast přiblížit.

Pan spisovatel Josef Škvorecký je jistě i majitel (pan), vzhledem k jeho komerčním schopnostem prodávat pornografii (neumělou) Evergreenu.*

_____________________________________________________________

* Pisatel má zřejmě na mysli povídku Růžové šampaňské z knihy Hořkej svět, která pod titulem Pink Champagne vyšla v Evergreen Review, v březnu 1969. Ne snad text The Uncelebrated Jumping Frog from Calaveras County, jenž v tom časopise rovněž vyšel (září 1970), ale který za pornografii neprohlásili ani v Praze. Dopis, abychom se nedotkli demokratického cítění, ponecháváme bez jakýchkoliv úprav. Jenom jsme zatajili jméno, ale bude-li si autor přát, zveřejníme je.

-------------------------------------------------------------------------------------------------------------

Last but not least, jak se nyní říká v Torontu (a dosud i v Praze), je hezké, že si nejste jisti neexistencí Boha a že tedy s jeho pomocí ty čtyři knížky vydáte -- jen si dejte pozor, aby jste nevydávali pro snoby emigrace (a nestali se tudíž snoby a kšeftmany sami).

Jsem si jistý, že budete mít široké publikum, jen tajně doufám, že mezi nimi nebude mnoho těch pod třicet (tělem i duchem), kteří považují za „dosud“ to co Vy za „nyní“.

Jelikož jsem nyní Jižní Karolina musím Vám říci, že Váš příběh pana Oty Ulče je dojímavý, i když trochu zastaralý. Taková rakousko-uherská příhoda pana okresního soudce na plzeňsku, nyní v Americe. Úplně irelevantní k čemukoliv co mladé lidi zajímá.

Děkuji za zaslání této „vtipné“ brožurky, za kterou byste se v Praze museli stydět. Myslím co se literární úrovně týče.

S pozdravem

................

P. S. Jelikož jsem Vámi nebyl adresován Váž. pan profesor Ing. Milan Grün, Ph. D., M. S. (B. A.), věřte, že trpím pocitem méněcennosti.

I za takovýhle dopis jsme vděčni. Pro nás zmíněný psychologický průzkum je nad jiné zajímavý. Nepán (zřejmě však i nesoudruh. Snad bratr?), který je nyní Jižní Karolina (divné zaměstnání. Nebo je to národnost?), opovrhuje sám sebou (ač emigrant, více si váží neemigrantů) a symptomaticky dělí lidi nikoli na dobré a špatné, chytré a hloupé, pokrokové a reakční a podobně, nýbrž chronologicky: pod třicet a nad třicet. Mlčky též předpokládá, že lidé pod třicet jsou privilegovaní, knihy se mají vydávat pro jejich vkus (snad tedy přece soudruh. Asi maoista.) Má zajímavě dialektické sympatie (Mnoho z vašich Pánů byli odjakživa soudruzi --

nabízený výběr co do hodnoty se nedá srovnat s INDEX nakladatelstvím), na základě averze ke stylu reklamního textu apodikticky odmítá knihy, aniž se o jejich charakteru přesvědčil četbou. Tedy atituda z rodu těch, jaké se právě letos projevují v masových protestech proti nikým nečtené CHARTĚ 77. Všechno v dopise odpovídá

vzorci duše zvláštní, která by zajímala Alfreda Adlera. Duše, jakou jsou postiženi i leckteří funkcionáři SS

mládeže.

Vraťme se však k jiným čtenářům:

Milí přátelé! Knížka se mi líbila, jen by jich mělo být víc!

Aby knížek mohlo být víc, musí být buď subvence, nebo víc čtenářů. Sázíme raději na to druhé, a proto vás do omrzení zapřísaháme, abyste nás propagovali mezi svými známými. A protože situace je čím dál tím

napínavější, sáhli jsme letos dokonce k tuzéru: dolar za nového čtenáře. Víme, že je to nešvar -- pouhý dolar! --, ale tuzéry pražské úrovně si dovolit nemůžeme. Zde několik vašich reakcí:

Připojuji malý seznam českých nezájemců o knihy. Možná že budete mít větší úspěch než já.

Před delším časem jsem se pokoušel přemlouvat některé zdejší Čechy k odběru vašich knih. Mám pocit, že jsem se tehdy namáhal zbytečně. Jak říkáme my stěhováci: utekla to po tom 68. roce pěkná pakáž!

Někteří krajané trpí i tady stihomamem a předpokládají, že předání a vyzrazení jejich adresy komukoliv ohrožuje jejich bezpečnost a slouží piklům východoevropské špionáže. Omezená úroveň mé inteligence mi zabraňuje, abych tento složitý manévr domyslela až do důsledků, a představa, že 68 Publishers Toronto je rafinovaná agentura StB, je mi absurdní. Přesto když jsem se v neděli vydala jako misionářka, skoro odevšad mě vyhodili, a jen dva se uvolili knihy kupovat, ale pod podmínkou, že si je pro ně objednám na své jméno a jim je potom předám.

Doufáme, že našim čtenářům nenapadne to, v co nemůže uvěřit právě citovaná čtenářka. Ovšem, mámit adresy etablováním oblíbeného antiguberniálního nakladatelství, by nebyl špatný plán. Taky by byl krásně alibistický.

Získávat přehled o rozptýlení našich lidí v cizině a zároveň umožňovat publikaci autorům doma zakázaným...

Že jsme na to nepřišli dřív! Mohli jsme možná dostat subvenci -- jak by se to mělo říct? Z jistých pražských kruhů? Prostě od vnitráků. Ti prachy mají.

Ale adresy na vás nežádáme jen tak pro nic za nic. O tom svědčí pár z mnoha podobných dokladů:

Teprve před několika dny dozvěděl jsem se ze starého čísla Le Monde o vašem nakladatelství.

Počas nášho putovania za našej tohoročnej dovolenky sa mi dostala do rúk adresa Vášho nakladateľstva v Toronte.

Na návštěvě u mých známých jsem viděla knihy, které bych si ráda přečetla a též bych je ráda vlastnila.

Shodou okolností se mi dostala do rukou Vaše první publikace vydaná před pěti lety: Tankový prapor. Bohužel jsem až do této chvíle neměl ponětí o existenci vašeho nakladatelství.

Díky pražskému rozhlasu, zvláště díky komentáři pana Svrčiny, jsem se dozvěděl o vašem novém nakladatelství, založeném v těchto dnech v Torontu.

Neodolali jsme, abychom neotiskli i poslední citát, třebaže v bdělých a ostražitých mezi exulanty by vlastně mohl posílit podezření, v něž nemohla uvěřit svrchu citovaná čtenářka. Pak bychom ztratili poslední naději, že si od nás něco koupí. Do kategorie takových obezřelců patří asi i nečtenáři, jichž se týkají následující dopisy: Jeden z důvodů, proč vám také píši, jsou naši přátelé, kteří si se zájmem knihy prohlížejí a prosí o půjčení, což já velmi nerada dělám. Zde v emigraci je česká kniha dvojnásob vzácná, aspoň pro mne osobně, ale když jim poskytnu vaši adresu, tak váhají a vymlouvají se, že by potřebovali bližší informaci, podrobnější obsah knih, že je s objednáváním poštou moc práce atd. Ale já si myslím, že jsou to spíš krkouni, kteří než by koupili, tak když já jim nepůjčím, radši půjdou a knihu ukradnou v Public Library.

Doma to bylo jiné. Byl nedostatek výtisků, anebo knihy byly zakázány, tak se půjčovalo. Já raději těch pár knížek koupím navíc a dám je jako dárky. Pak se i stane, že lidé začnou odebírat.

Přesto že jsem si knihy objednal už dvakrát, dosud jste mi žádné neposlali. To však nemůže na mých sympatiích ke Klubu, jeho autorům a hlavně k jejich knihám nic změnit, nejméně tak dlouho, dokud se zde v okolí najdou přátelé, kteří tyto knihy vlastní a jsou ochotni diskriminovanému spolučlenovi knížky půjčit.

I když jeden už udělal zkušenost, že půjčované knížky se často nevracejí domů, to vaše nabádání je velmi nepěkné. Prohlubuje propasti mezi lidmi, které zde v Nové Anglii jsou tradičně domorodsky hlubší než náš Barazdalas. Eště že ty knížky vydáváte, takže máte jakýsi patent na jejich používání, ale to je velmi chabá omluva. Co se holt dá dělat, pravda je smutná a pravda o vydávání našich knih se od jiných pravd podstatně neliší. Musím vás tedy uposlechnout, přestávám půjčovat, a prosím vás o zaslání většího množství Katalogů .

Budu je žadatelům vydávat místo knih. Doufám, že je lakomstvím ze vzteku neroztrhají.

Pomalu mi dochází, že vám přece jen budu muset napsat. On mi jinak Honza nepůjčí druhý díl Miráklu , protože mezitím jste napsali, že se vaše knihy nemají půjčovat, že si je každý může koupit. To je vlastně pravda, tak mi je pošlete dle připojené objednávky.

Stálým zdůrazňováním, abychom knihy nikomu nepůjčovali, děláte z nás krkouny. Myslíte si, že člověk, který celý život knihy půjčoval a nikdo mu je nevracel a který si celý život vypůjčoval od přátel a nevracel je jim, má najednou přestat? Vždyť by z toho měl shock!

Shock neshock, lidé o naší existenci nevědoucí a notoričtí nekupovači-vypůjčovatelé jsou Scyllou loďky našeho podniku. Jeho Charybdou jsou neplatiči, lhostejno zda ze zavilosti nebo ze zapomnětlivosti. Vyjde to nastejno: Potvrzuji příjem vaší výhrůžky, že mé jméno předáte Mezinárodní výběrčí službě, a poukazuji dlužnou částku 273 DM, která vašemu podniku, majícímu se tak čile k životu, příliš nepomůže, ale zato znamená citelný zásah do rozpočtu mé tříčlenné rodiny.

Zarděli jsem se studem, když jsme četli váš letáček, a to jsme ještě zdaleka nevěděli, že vám visíme takovou částku. Jakákoliv omluva -- a několik bychom jich měli -- se však dá vykládat jako výmluva, takže raději nebudu plýtvat papírem a jenom vám poděkuju za shovívavost, že jste nás tak dlouho neupomínali a přiložím šek na 80

dolarů.

Snad by neškodilo pár obzvláště urputných cizopasníků v příštím čtenářském cirkuláři jmenovat -- s plnými akademickými tituly a adresami!

Jsem offended nad tím, že spousta krajanů ještě nepochopila, že obchod na úvěr se zakládá především na čestnosti těch, kdo místo vyklopení zelených dolárků se mohou -- aspoň dočasně -- pouze podepsat. Napadlo vás také, že jsme se doma podepisovali tolikrát pod tolik blbostí, že pro mnoho našich lidí podpis neznamená stále ještě víc než to škrábnutí perem po papíře?

Jelikož mám v účtech veřejný dům, tak ani nevím, jestli jsem vám Levyho Peřeje zaplatil nebo ne. Pro jistotu platím ještě jednou, a jestli už jsem vám zaplatil, propijte to na mé zdraví.

Poslední dopis je patrně nejtypičtější: zločin většiny neplatičů je podobný veřejný dům v písemnostech, nikoli zlá vůle. Vyskytnou se však i evidentní lumpové, někdy dobře zakamuflovaní. Co si třeba pomyslet o muži, jenž si objedná pět výtisků Masarykovy Otázky sociální (Masaryk on Marx) v celkové hodnotě S 75,-, pak nezaplatí, neodpovídá na tři upomínky, u čtvrté (s návratkou) podepíše návratku, ale nikoli šek, a Mezinárodní výběrčí službě nakonec pošta oznámí, že adresát se odstěhoval a nezanechal po sobě adresu. Marně uvažuji, z jakých pohnutek se takový člověk zajímá o Masaryka. Docházím k závěru, že ty výtisky snad za zlevněnou cenu střelil krajanům, kteří se o Masaryka zajímají. Takoví businessmani kdybychom byli! Už jsme mohli mít jachtu a jet na ty Kergueleny!

Jednu věc nám ovšem majitelé veřejných domů vytýkat mohou: slíbili jsme poslat koncem roku 1976 kompletní vyúčtování, aby každý viděl, zda a co nám dluží, nebo zda a co dlužíme my jemu, jelikož přeplatil -- a dosud jsme slib nesplnili. Nesplnění slibu z naší strany nesnímá sice z majitelů a majitelek veřejných domů povinnost mít sami pořádek v účtech, ale přesto slib splnit musíme. Učiníme tak v nejbližších deseti letech. Měl to za nás udělat kompjůtr. Bohužel, stál nás tolik peněz a podryl tak dokonale naše zdraví, že kdybychom mu svěřili ještě vyúčtování, posloužilo by už leda fenďákovi.

Takže jsme se s tím divem techniky, který jsme přes přátele měli slíbený za režijní cenu, museli rozloučit.

Konec konců nelítáme na Měsíc, jenom vydáváme knihy, a tak vyúčtování provedeme ručně. V potu tváře a jak jsme uvedli, nejdéle do deseti let. Pokud snad objevíte dluh ve vlastních záznamech, nemusíte tak dlouho čekat na zaplacení!

Ostatně, od letošního ročníku 1977 to bude všechno lepší. Vaše objednávky a platby zapisujeme do objednacích karet, které automaticky propisují. Až vydáme vše, co jsme letos vydat slíbili (tedy nejpozději v létě 1978) pošleme vám s poslední zásilkou průpis, a ostatní ponecháme na vás. Způsobíme tím sice možná některým

čtenářům citelný zásah do rozpočtu jejich rodin, ale zachovají-li se, jak očekáváme, pomohou tím zato nám k čilejšímu životu.

Veškeré informace zdarma

Slyšela jsem, že v Los Angeles vydali učebnici češtiny od jakéhosi pana Heyma. Protože působím jako lektorka češtiny na XY College v M. Californii, pociťuji naléhavou potřebu takové knihy. Můžete mi laskavě zjistit: 1) Kdo a kdy knihu vydal?

2) Zda je pro začátečníky nebo pro pokročilé (v tom případě nemám zájem)

3) Její cenu

4) Zda při odběru 5ti výtisků se poskytuje sleva, a jaká?

Mohla byste se, prosím, podívat do Torontského telefonního seznamu na telefonní číslo paní Ireny Novak? Její adresu nemám a zde v Kitcheneru torontský seznam nemám. Ráda Vám zaplatím za long distance call, ale opravdu nevím, jak jinak adresu své přítelkyně mohu zjistit.

Zabývám se domácí výrobou pravých slovenských kraslic. Žádám laskavě o inzerát ve vašem Katalogu . Za tuto službu nemohu vám nabídnouti žádné peníze, ale považujte ji za službu krajanskou.

V Kanadě mi není nikdo znám, kdo by mi poskytl nějakou pomoc -- až na vás! Zcela nezávazně!! Oč jde?

Začátkem příštího roku jsem se rozhodl vystěhovat z Německa do Kanady. Prosím, zašlete mi příslušné informace resp. formuláře, také zda člověk nesmí mít dluhy, a jaké jsou podmínky pracovní a pokud jde o počasí, též v které provincii bych se nejlépe uplatnil jako úředník a mé dceři kdybyste mohli zjistit podmínky přijetí na universitu. Předem za vše srdečně děkuji a odmlouvám se, že vás připravuji o trochu času.

Přesně dle vašeho propočtu jsem vám zaslal šek na 14 dol. spolu s objednávkou. Bohužel do dnešního dne postrádám zprávu, zda objednávka došla a potvrzení příjmu peněz, ač šek jste si již vybrali. Pošlete mi obratem potvrzení, že jste peníze dostali a knihy že vedete jako řádně objednané.

Pokud jsem pochopil váš dotazník, Mandlová se prodává za 5,22, což je taky obnos, který přikládám. Než však můj šek uložíte do banky, napište mi, v kterém měsíci se kniha dá čekat. Jestli za více než dva, raději šek vraťte s poctivým dodatkem kdy. Nerad bych zažil podobné odklady jako s Voskovcem, jehož jsem vám rovněž zaplatil předem. Je pravda, že jste mi náhradou poslali jiné knihy, ale kdybych sumu byl uložil, vynesla mi na úrocích už téměř dvojnásobek.

Já jsem se v pevné víře obrátil na vás a doufal jsem, že mi nějak pomůžete s uveřejněním mého rukopisu, z čehož jsem očekával alespoň nějaký finanční zisk. Jsem i nadále ochoten vám rukopis prodat i s autorským právem na zfilmování, ale vaše odklady mi brání zadat dílo k vydání jinde, a o zasloužený honorář tak přicházím.

Životní sen navštívit Ameriku se nám konečně splnil! Rezervujte si, prosím, pro nás odpoledne 15. srpna asi tak od 2. hod. Večer bychom mohli jít společně na večeři druhý den celodenní výlet na Niagaru! Pan Škvorecký ať je, prosím, v tu dobu také v kanceláři! Naše cesta by nebyla úplná, kdybychom se s ním osobně neseznámili!

Přijeďte k nám na weekend. Máme prima chatu necelých 200 mil od Toronta. Jako soukromí podnikatelé nejste jistě vázáni pracovní dobou, nejlépe je proto vyjet už v pátek ráno, odpoledne začíná rush . A žádné výmluvy!

Víme, jak těžce pracujete, a musíte si také odpočinout!

Je mi 32 let, jsem v zajištěném postavení (Siemens) a rád bych se seznámil s českou dívkou-exulantkou přiměřeného stáří. Mezi vašimi čtenářkami máte jistě i svobodné, popř. rozvedené (bez dětí). Pošlete mi, laskavě, několik adres. Přikládám šek na úhradu výloh. O foto dopíši již přímo.

Několik vzorků z denní korespondence, k níž si připočtěte přátelské návštěvy, které vykonávají zejména lidé, co rádi mluví. Těch je mnoho, a bohužel existují jednak vypravěči (rakontéři), jednak mluviči (spíkři). Od mluviče se vypravěč rozezná tím, že dovede, zpravidla instinktivně, z proudu svého vědomí vybrat příběh zajímavý nejen pro něho, ale i pro jiné (i když je třeba o něm). Mluvič tuto schopnost nemá. V tom je princip jeho nudnosti. Jeho funkcí v životě není bavit, ale okrádat o čas. Jistě je znáte. Každého z vás občas, jak se říká u nás v Severní Americe, zakornerují na party, a do dickensovsky zapamatovaných detailů vám vylíčí nedávný výlet na Niagaru.

Dozvíte se, jak Alence bylo špatně, jak si Richard rozbil koleno, že po obědě si dali kávu, chvíli pršelo, většinou však bylo hezky, takže se výlet vydařil, nebýt toho, že cestou zpátky píchli (podrobný popis práce s heverem), atd.*

_____________________________________________________________

* Ralph Waldo Emerson ten rozdíl vyjádřil takhle: Velcí lidé vyprávějí vždy o faktech -- malí o sobě. Není to v rozporu s příběhem z Niagary, neboť jeho „fakta“ nejsou než vyprávěním „o sobě“. Švejka vždy fascinuje. co se stalo jiným: „To jsem znal jednoho...“

------------------------------------------------------------------------------------------------------

A tak k nám tedy přicházejí, mluviči a sem tam i vypravěči, a máme proto na dveřích cedulku OMEZTE, PROSÍME, NÁVŠTĚVY NA MINIMUM, CHCETE-LI, ABY VYCHÁZELY KNIHY, MUSÍME

PRACOVAT, AČKOLIV BYCHOM SI RADĚJI POVÍDALI. Zdá se, že je neviditelná. Když tak pozoruju

Honzlovou, jak se trpělivě usmívá, vaří kávu a na čele se jí perlí pot, neboť na stole čeká kupa nevyřízených objednávek, ve skladu hromada nezabalených knih a na sázecím stroji nevysázený rukopis...ale návštěvník už se usadil, už líčí, jak před mnoha lety byl vyvolán z latiny, neuměl a dostal nedostatečnou... jaká to švanda!

Vždycky mi napadne titul alžbětínské hry Thomase Heywooda A Woman Killed With Kindness.

A jsou tu ta nejroztodivnější přání našich milých čtenářů, kteří nabyli dojmu, že nakladatelství, protože v exilu je to něco na způsob kulturního centra, je taky informační kancelář, někdy až sňatková. Ačkoliv těch je dost, ačkoliv telefonní čísla lze zjistit bezplatným dotazem u telefonní společnosti, a psát z Kalifornie o informace týkající se knihy vydané v Kalifornii je poněkud neekonomické, když v každém větším nakladatelství mají katalog Books in Print nebo obdobné seznamy evropské, a v nich najdete všecko.

Marně toužím, aby si nás někdo spletl s detektivní kanceláří. Docela rád bych vám zjistil, je-li vám vaše žena věrná, zejména máte-li pěknou ženu.

Konečně jsou tu ediční přání:

Chtěl bych zrušit všechny objednávky, co sem kdy vám zaslal. Jsem dost zklamanej, už od Čechů asi není co číst.

Pouze ti, co neuveřejňují, a také k tomu nepřikládají nějakou váhu. Doba ve světě se trochu změnila, ale 68-nakladatelství ještě pořád žije s Dubčekem. Až se objeví nějaká dobrá kniha ve vašem nakladatelství tak si ji určitě rád objednám.

Vaše knížky nám připomínají svět, v kterém jsme se narodili, vyrůstali, prožívali první lásky, stáli hrdě na stráži socialismu a míru, poslouchali jedním uchem přednášky o socialistické ekonomice a vědeckém komunismu, svět, který jsme milovali (což jsme si vlastně ani neuvědomovali) a nenáviděli, svět, který jsme zcela nedávno, ale zato asi navždy opustili.

Jaké má to vaše nakladatelství vlastně zaměření? V případě, že výhradně politické, nic mi neposílejte. Já totiž politiku z neznámého důvodu přímo nenávidím. A ve výběru vašich knih je, dalo by se říci, jedna kniha jako druhá. Několik se jich samozřejmě dá přečíst, ale když se čte už desátá, tak se mi to zdá dost jednotvárné. Přesto je čtu ráda.

Mezi knihami, které vydáváte, je taková pestrost, že si každý může vybrat. Pošlete mi Mandlovou.

Možno trocha z taktických dôvodov sa dištancujete od ľavice, pravice atď. Nazaškodilo by vám však trocha sa posunúť do ľava a o ždibec viac politiky vložiť do celého podniku. Viete že ten podivný režim doma je najcitlivejší na kritiku.

Narodila se nám před dvěma lety na stará kolena dcerka, a protože nejsem nadaná vypravěčským uměním a vymýšlením pohádek, je mi líto, že zatím je bez nich. Snažím se překládat jí je z německých knížek, ale cítím, že to není ono.

Mohu-li vám dát tip: Česká kuchařka by se jistě dobře prodávala. Musely by však recepty být doplněny značkami základních surovin k dostání na trhu aspoň v hlavních záp. zemích, která např. mouka (které značky, v které zemi) je vhodná na knedlíky, a též všechny předpisy v kg i poundech.

Což vydat Palackého Dějiny, či Vančurovy nebo Jiráskovy knihy o vlastencích, prostě dějiny naší vlasti, kterou si naše děti už nepamatují?

Dodržte jednotný formát a grafickou úpravu, abychom si mohli začít sestavovat pěknou novou knihovničku.

Myslím, že by ste sa mali viac zamerať na autorov žijúcich v Československu. Vätšina spisovatelov predsa len zostala doma, treba ich uverejňovat, aj z psychologických dôvodov.

Kunderův Život je jinde se v němčině čte báječně, skoro to člověk neví, že to není česky, ale přeci jen bych dala přednost českému vydání, pro jeho drobnůstky, které žádný překladatel nesvede. Určitě by čtenáři rádi sáhli po Morčatech, divím se, že se nic nepodniká pro to, aby právě tito autoři nám byli přístupní.

Bylo by snad možné vydat někdy v budoucnosti také díla slovenských spisovatelů? Jsme, konec konců, z Československa a ne jen z Čech a Moravy.

Živíte naše vyhladovělá srdce, a proto se nenechte ničím a nikým odradit! Nikdy nelze vyhovět každému.

Poslední citát vyjadřuje obecnou pravdu. Ale abychom si dokonale rozuměli, něco o našich edičních zásadách: Předně: myslíme si, že jsme tu hlavně proto, abychom pomohli udržet při životě současnou českou (a

slovenskou) literaturu, ne proto, abychom se na české a slovenské literatuře přiživovali, což nám vytkl jeden čtenář znechucený tím, že na něho nevybyla -- hádejte co! Uznáváme, že vydělávat na literatuře je nemorální a nekulturní nešvar, přiživovat se člověk má výrobou uzenin. Proto je naše hlavní ediční zásada:

1) Vydávat především dosud nikdy nevydané knihy současných českých a slovenských autorů, které v Československu vyjít nemohou, buď proto, že autor je v exilu, nebo že je doma v opozici, nebo že jeho rukopis z důvodů politických či estetických nemá v ostře sledovaných pražských nakladatelstvích šanci.

2) Reedice vydávat jenom tehdy, když slibují zisk, z něhož lze pak financovat nekomerční tituly, např. poezii, filosofické spisy, literární teorii apod. Také jestliže kniha doma vyšla v době, kdy většina našich západních čtenářů byla už v exilu, anebo konečně, jde-li o dílo doma sice kdysi vydané, ale v nynější době potlačované nebo falešně interpretované. Proto jsme např. uvažovali o Švejkovi, ale upustili jsme od toho: zjistilo se, že si ho lidé s sebou do exilu brali častěji než bibli. Tato jsme však vydali Zbabělce, Miláčka a Lvíče (oba poslední tituly vyšly v Praze až v polovině roku 1969), a Všeobecné spiknutí (v exilu česky předtím nevyšlo) a proto jsme vydali Smutek poručíka Borůvky, kde nám (i mnoha čtenářům) šlo o to, mít kompletní borůvkovskou trilogii v jednotném vydání.*

_____________________________________________________________

* Na osvobození poručíka Borůvky z československého vězení už autor pracuje. Takže trilogie možná bude tetralogie.

---------------------------------------------------------------------------------------------------------

3) Překlady knih nečeskoslovenských autorů vydávat jen tehdy, pojednávají-li o naší vlasti.

Na těchto třech zásadách stojí naše vydavatelská politika. Čtenář otrávený tím, že naši autoři pořád ještě žijí z minulosti osmašedesátého roku, se otrávil předčasně: dosvědčuje to letošní ročník, kde většina titulů je z přítomnosti a mnohé se odehrávají v exilu (Havel, Beneš, Drábek, Hochman, Škvorecký, Vejvoda, Kohák, Kryl), jeden je sice podobenství, ale velice současné (Vaculík) a jenom čtyři se obírají minulostí, domníváme se však že závažnou (Kaloušová o TGM, Kalista o Jiřím Wolkerovi, Zahradníček o stalinském vězení, Rambousek o protisovětské špionáži). Pravda je, že všechny knihy letošního, stejně jako minulých ročníků jsou o Češích (rádi bychom také dodali „a o Slovácích“. Proč tomu tak není, viz dále). Když ale my jsme Češi.

Jsme Češi, ať nás to těší nebo netěší. Pokud jsme sem přišli po třicátém roce svého věku, do smrti budem cizími jazyky mluvit, jako česky mluvívali Sudeťáci. Narodili jsme se jako Češi a v Andořany se nepřerodíme, nanejvýše přejmenujeme a pak ze Spytihněva Sejkory bude třeba Sidney Seymour. To může. Zde neexistují

žádné seznamy přípustných jmen křestních jako v Praze, a dcerušku můžete směle pokřtít například pro

anglosaské ucho rozkošně znělým Latrina Boubelka*. Sidney Seymour bude však dosmrti vyslovovat „the jako

„dz“, když to Spýťa Sejkora líp nezvlád. Protože tedy do smrti zůstaneme Češi, Čížci, Bohemians podezřelí z cikánství, bude nás naše vlast a co se v ní děje a co se děje s těmi, jež jsme tam zanechali, asi rovněž vždy zajímat. Dokud budem vydávat, budem tedy asi vydávat příběhy o té malé zemi nebo o lidech z té malé země, nic světového. Ostatně ta malá země, zvaná nyní většinou Česko, dle vzoru Tschechei, není o nic míň světová než třeba jistý okres Yoknapatawphaský: ta špendlíková hlavička, do níž William Faulkner vryl historii srdce celého světa. Souhlasím -- ač nerad -- s nebožtíkem profesorem Zdeňkem Nejedlým, že kdo má v programu

světovost, bude mít největší úspěch patrně v Prčicích. Světovost je náhoda. Nelze vědět, kterou knížku nebo skladbu nebo film potrefí. Dvořák ostatně jel do Ameriky kvůli prachům, ne proto, aby v Symfonii z Nového světa použil motivu ze světového spirituálu (z Jižní Dakoty) Swing Low, Sweet Chariot. A pak, jak by řekla moje nezapomenutelná znalkyně vážné hudby, paní F., swing nebyl v Dvořákově době ještě světově proslulý tanec.

_____________________________________________________________

* Vždycky si vzpomenu na svou nešťastnou pražskou přítelkyni jménem Marie-Louise (maminka byla

Francouzka), jejíž muž chtěl prvorozenou dceru pojmenovat po matce. Úředník však vrtěl hlavou: „Můžete mít Marii Lujzu,“ pravil, „ale ne s čárkou veprostřed. Marii Lujzu bez čárky, ale už vůbec ne Marii Louisu, s čárkou ani bez!“ Dívka se jmenuje tedy Jiřina a nyní se píše Georgiana, protože bydlí v Nashville.

--------------------------------------------------------------------------------------------------------

Pohádky... Co jsme napsali v předchozím odstavci, neplatí, bohužel, asi pro naše děti. Jednou to snad zkusíme --

až budeme mít v ruce opravdu prvotřídní současný text, protože klasické české pohádky už naši kolegové v Evropě vydali. Ale z našich dětí, z velké většiny našich dětí budou, obáváme se, Češi pouze teoretičtí. O

vědomí původu, zejména na severoamerickém kontinentě, strach mít nemusíme. Každý z nás tady zná nějakou tu Rosemary Pupitchek, jejíž prapraprarodiče jeli v krytých vozech za půdu na středozápad, a která neovládá už jazyk, ale dosud v srdci má ten vzdálený kraj, to povědomí o pravlasti, v níž sice nežije, ale kterou -- v srdci Rosemary Pupitchekové -- nelze hníst do paruské podoby zpotvořelým jazykem zvaným stalinština. A ten má, věřte, s jazykem jejích prapraprarodičů možná míň společného než její nasal twang. Takové -- doufejme --

budou i naše děti.

Jazyk ovšem vezme za své. Jakkoli je krásný, když se to s ním umí, jsou důležitější věci. Mnozí čeští buditelé například česky pořádně neuměli, někteří dokonce psali německy. Přesto to byli buditelé. Mnohem cennější lidé než pražskou češtinou se rozkřikují c. a. k. ouředníci.

Slovenští autoři? Proč je nevydáváme? Odpověď snadná a neodhalující nic než známou skutečnost, že v exilu je jich neporovnatelně míň než spisovatelů českých. Ti, co tu jsou (Mňačko, Knieža), vydávají v Evropě, někteří jiní byli doma vlastně slovensky píšící Češi a nyní se vrátili k jazyku svých rodičů. A Slováci, kteří zůstali na Slovensku?

Zůstali tam prostě skoro všichni, a ve srovnání s českými spisovateli, mnohem víc jich dál vydává. Podle toho píší, a není je tedy třeba duplikovat pro exil. Souvisí to s jevem, o němž jsem často uvažoval, možná že trochu šejdrem, ale zde mějte výsledek mých úvah, a neuražte se:

Vždycky jsem měl dojem, že stalinská diktatura je mimo jiné také dobrá diagnostická pomůcka pro definování stupně národní degenerace. Vezmete-li si žebříček hodnot, jímž se dnes podvědomě řídí průměrný český stalinčík, vyjde vám, řekněme, tohle:

1) Zdravé jádro

2) Člen strany

3) Poslušný bezpartijní

4) Neposlušný bezpartijní

5) Vyloučený ze strany

6) Čech

Typický stalinčíkův úsudek o vyloučeném členu strany: „Je to grázl, revizionista, reakcionář a zrádce. Dělá ostudu Straně a českýmu národu.“

Podvědomý žebříček hodnot průměrného slovenského stalinčíka:

1) Slovák

2) Zdravé jádro

3) Člen strany

4) Poslušný bezpartijní

5) Neposlušný bezpartijní

6) Vyloučený člen strany

Typický úsudek slovenského stalinčíka o vyloučeném ze strany: „Je to grázl, revizionista, reakcionář a zrádce.

Dělá ostudu Straně. No... ale nakonec je to Slovák... tak...“

Slovenský národ je jako národ prostě zdravější, protože povědomí o ceně národního původu je živější i v duších, které v duchu mluví rusky. Jako u každé generalizace existují samozřejmě četné výjimky. Ale fakt je, že slovenští spisovatelé jakž takž píší a filmaři jakž takž filmují. Ne že by na Slovensku literatura a film nějak kvetly, ale taky tam, zdá se, nekvete samizdat. V Praze má Edice Petlice už na devadesát titulů.

To nás přivádí k žádostem, abychom víc vydávali knihy autorů žijících v Československu, protože doma je a zůstává centrum českého a slovenského literárního vývoje. To poslední není tak jisté. ˙ la long snad, pokud ruská říše povolí české gubernii nějaká ¸ la long. Ale řekl by někdo, že centrum německé literatury bylo v třicátých letech v Německu? Když nejenom bratří Mannové, Franz Werfel a desítky méně významných byli v Americe, ale dokonce Bertolt Brecht nebyl v Rusku? Česká situace současnosti se německé situaci třicátých let pomalu blíží. K těm, co odešli po roce 1948 a pak po roce 1968, přibývají pomalu, ale zdá se, že jistě další: Hochman, Filip, Kundera, Blažek, Binar, nemluvě o filmařích a žurnalistech, o esteticích a humanistických vědcích. Možnost vypadnout z ráje nabídli nedávno asi deseti dalším: Vaculíkovi, Havlovi, Kohoutovi... Zatím odmítli, ale lidská výdrž v nelidském, tzv. socialistickém stylu života (variace pro neposlušné) má asi své meze.

Snad se mýlím.

Nehledě na to: samozřejmě, chceme vydávat co nejvíc autorů doma umlčených, ale doma žijících, pokud se to dá nazvat životem. Odmítáme to však dělat bez jejich souhlasu. Mohli bychom ohrozit jak je, tak nakladatelství, a obojí je v dnešních válečných podmínkách nutné zachovat. Pirátská vydání prostě riskovat nebudeme, třebaže bychom pravděpodobně ujeli s kořistí.

Když však přemýšlím o padesátce našich knih, je tam vlastně už jedenáct titulů z domova. Nikterak nejmenších a nejtenších mezi tituly. Tedy přes dvacet procent. Asi jich přibude. Ovšem, mnohé z nich budou pak už od autorů exilových. Kdo se ale pak ještě odváží tvrdit, že centrum české literatury je v Praze?

Anglické knihy

V roce 1948 mě vyhodili z University a navíc mě zavřeli. Po propuštění jsem byla pravidelně zvána na čtyřku na prověrku. Dlouho jsem nemohla sehnat pořádnou práci, nakonec jsem dělala laborantku, zatímco moji kolegové z mediciny, které nevyhodili, byli už dávno primáři. No a navíc exilové začátky v zemi s neznámou řečí. Když to vyprávím Švédům, tak podotýkají, že bych to měla sepsat, ale oni sami tomu nevěří, tak proč bych se namáhala.

Pošlete mi nějaké české romány o tom, pokud jsou přeložené do angličtiny, tu tady ovládají.

Ve vašem seznamu je dost knih, které jsou velmi interesantní, ale bohužel spoustě lidí nedostupné. Jejich vada?

Jsou psány anglicky.

Jen litujeme, že některá vydání vašich děl nejsou přeložena do francouzštiny. Žijeme v prostředí quebeckém, a mnozí by potřebovali číst černé na bílém, co jim říkáme při každé příležitosti z vlastní zkušenosti.

Po přečtení knížky Alana Levyho Pražské peřeje bych měl zájem o zakoupení dvou výtisků v překladu pro své přátele mluvící jen anglicky.

Tolik na vysvětlenou, proč prodáváme taky anglické překlady našich autorů a anglické knihy o Československu.

Rádi bychom i německé a francouzské, ale byla by to příliš složitá administrativa. Snad v budoucnu, přibude-li věrných a budeme-li si moci dovolit platit administrativní sílu.

Ne že bychom si ovšem dělali iluze. Zkušenost četby, kterou poskytnete svým západním přátelům, když jim věnujete českou knihu v překladu, nemůže nahradit zkušenost, kterou máte vy, tj. osobní zkušenost. Četba nanejvýš dokáže tuto osobní zkušenost zintenzifikovat a uchovat. Moudrost je téměř výhradně plodem životních zážitků; knihami pouze vyzrává, precizuje se. Dokud jsme byli mladí, toužili jsme zestárnout, ačkoli nás před takovým osudem staří varovali. Já například byl stárnutím přímo posedlý, a stárnul jsem nepříjemně pomalu; tak pomalu, že jsem měl dojem, jako bych byl obětí zvláštního spiknutí. Šlo mi hlavně o to, chodit na mládeži nepřístupné filmy. Když mi bylo dvanáct, bylo hranicí dospělosti čtrnáct let. Týden před mými čtrnáctými narozeninami zvedli laťku na šestnáct. Myslil jsem, že umřu steskem, neboť tehdy se ještě hrály filmy s Judy Garlandovou, a já na ně musel lézt oknem přes tělocvičnu a když se pan sokolník nedíval, vklouznout dveřmi do kinosálu a schovat se v první řadě, odkud dospělí, ale nemajetní lízali plátno. A sotva jsem měl na dosah ruky šestnáct let, Němci pečující o mravnost národů zpřísnili hranici dospělosti na osmnáct. To už jsem byl ale de facto dospělý, sofistikovaný, bral jsem věci s šibeničním humorem, filmy s Juditkou už stejně nebyly na programu a Heidemerie Hatheyer mi ji nemohla nahradit. Dnes mohu klidně chodit třeba na Deep Throat, ale už mě to nebaví. Na mou duši. Sice jsem to dílo viděl, ale -- spíš vzpomínám, jak to bývalo krásné, když jsem za Juditkou lezl oknem, a vím, že už nikdy nepolezu. Taky je Juditka mrtvá. Ale bylo to nádherné. Třeba když byly tenkrát dveře z tělocvičny do sálu zamčené, a já musel tedy lízat plátno s druhé strany, vsedě na gymnastickém koni a sám v temné tělocvičně. A na plátně nebyla Juditka, nýbrž King Kong a já byl ve věku, kdy člověk ještě neví, že zápasy v boudě nejsou doopravdy, ale jen tak. Dívat se tedy ze vzdálenosti pouhých dvou metrů na zubatou tlamu obrovské opice -- popravdě řečeno, málem jsem se strachy posral. Ale krásné to bylo. King Konga č. II jsem spatřil z kuřáckých sedadel torontského premiérového kina a doba je už tak prohnilá, že tento Kong byl mládeži přístupný.

* * *

Neschopnost poučit se z druhé ruky, z rad starších nebo z knih moudrých mistrů je tedy základní past života.

Youth is lost on the young. Chápeme vždy a všechno, až když je pozdě. Jacqueline Susann, ta slavná bestselleristka, která podle nekrologu v Ladies Home Journal v první třídě letadla z Los Angeles do New Yorku znuděna odložila po necelé hodině Solženicynův román (sic) Gulag Archipelago a sáhla po Playboyi, kde právě interviewovali teroristu, jenž -- v poorwellovském věku -- třídní boj rovně a jasně ztotožňuje s nediskriminujícím vražděním, ta nóbl americká dáma je už sice mrtvá. Ale jen aby se jednou jiné takové globetrotterky nebes neprobudily před vůbec ne nudnou kádrovou komisí.

Napadá mi, jestli by v té komisi spíš nezasedaly.

Nevím. Právě čtu v pražském Filmu a době chvalozpěv na sériové disaster movie Hořící inferno jako vzor kladného amerického umění, neboť se tam nezachycují žádné introvertované duše, ale silný klaďas zachraňující slabší klaďasy před uhořením.

Tak nevím.

Buď jak buď, nemůže však škodit, zasít aspoň zrníčko pochyb do duše besserwisserů, kteří se rekrutují

výhradně z těch, co nevložili prst do ničích ran, tím méně vlastních. Tolik literatura může. Může naznačit, že všechno není tak, jak se to líčí v historii. Ať už je můj Tankový prapor nebo Švandrlíkovi Černí baroni triviální literatura nebo nový Švejk, jisté je, že by to byl asi podivný obrázek o životě v čs. armádě raných let padesátých, který by si historik budoucnosti utvořil výhradně na základě studia Obrany lidu a podle vojenských povídek tehdy zveřejňovaných v Našem vojsku. Výborný český román bude taky, až někdo napíše Švejka mezi Husity.

Nemyslím transplantaci ¸ la Výlet pana Broučka, provedenou pomocí laciného „snového“ triku. Ne. Realistický román o mladém muži, jemuž se nezdálo, že by mu Kristus zrovna za škody stál -- jenže co se dalo dělat? Měl ženu a děti, táborští kněží každého ostře sledovali, tak co se dalo dělat? Muselo se jít a bít palcátem.

A že některé české romány jsou dosud pouze anglicky? No, dokud nám jejich autoři nedovolí, abychom vydali originály, nelze nic dělat. Na Západě železně platí Bernská konvence o copyrightu, a podle ní jedině autor má právo rozhodnout, co s jeho textem udělat.

Nakonec nikoli nejméně častý a naléhavý čtenářský požadavek: Paměti Jiřího Voskovce:

Jen pro pořádek připomínám, že od 14. 8. 1972 mám u Vás 3.70 na ohlášenou Voskovcovu knihu, a máme rok 1975. Čekám zatím stále ještě trpělivě.

Vy filištíni! Voskovec vám asi nikdy nic neslíbil, ale vy jste si vymysleli ten fígl, aby lidi kupovali vaše knihy.

Měli byste už konečně kápnout božskou, že to byl jenom reklamní trik, a netahat nás, důvěřivé čtenáře, za nos nebo nohu.

K panu Voskovcovi mám pak poznámku: „Dopíšu, doručím, do domu dodám.“ Tož už se moc těšíme, tak jen sebou hodit!

Vy to děláte dobře a díky za to, a taky dík za krásnou gramodesku. Voskovec je třída. Ale radši ještě bych od něho četl knihu.

Pokud budete mluvit s Jiřím Voskovcem, tak mu vyřiďte: „Toužíme, držíme palce a čekáme, a to beze zloby.“

Pozdravujte ode mne pana Voskovce, a že mu držíme palce, aby už tu knížku brzo dopsal. Je nás zřejmě spousta, co na ni tak netrpělivě čekáme.

Čo keby ste napr. pri 10ročnom výročí Publishers 68 vydali náhradný sborník „Omluvné listy Jiřího Voskovce zo stínu svobody?“ Nemyslím to jedovate, nášho starého pašáka máme všetci radi, ale je to bordelár!

Od 14. 8. 72 máte mých 3.70 (o úrocích nemluvě) za ohlášenou Voskovcovu knihu, a máme rok 1977. Čekám už jako na trní.

Citáty jsme zařadili hlavně kvůli Jiřímu Voskovcovi, aby viděl, že ho neuháníme jen tak z důvodů čistě nakladatelských a zištných. Ale s ním to máte těžké. Když zrovna nehraje, tvrdí, že nemůže psát, protože ho inspiruje divadelní atmosféra. Když hraje, je sice v inspiraci, ale k její realizaci na papíře potřebuje čas, který má jen když nehraje.

Někdy si myslím, že by na newyorská divadla měl přijít alžbětinský mor, ušetřit Voskovce, ale městskou správu donutit k zavření divadel --

Ale pak by Voskovec neměl inspiraci.

Snad by mohly poradit čtenářky. Jiří Voskovec nestárne. Jenom slaví narozeniny.

Ovšem, je ženatý.

Radši skončím a klekám na kolena:

Jiří Voskovče, proboha Tě prosím, piš, piš, piš! Bude-li Ti to, George, trvat ještě jednou pět let a ti, co si předplatili, budou na nás požadovat úroky, už nás nezachrání, ani když dopíšeš...

Ceny, honoráře, obohacování

Ceny vašich knih jsou opravdu na evropské poměry vysoké, několik lidí si mi na to už stěžovalo. Byli to lidé krajně spořiví (ne ale chudí), o nichž je známo, že za knihy ani doma nikdy moc nevynaložili. Osobně si myslím, že jsou to ceny jednak přiměřené (k radosti, kterou způsobují) a jednak vynucené (výrobními náklady).

Vaše knihy jsou doposud cenově přístupné i pro takového obyčejného pracujícího, jako jsem já.

Píšete, že nezvyšujete ceny. Ale v roce 1973 jsem platil za Mirákl S 9,- a nyní, v roce 1977, mám za něj platit S 10,-. Děláte si z úst kanál. Přesto jej objednávám, protože první vydání jsem si nekoupil.

Pochopitelně považuji vaše ceny za nízké a celou myšlenku s 68 Publishers za fantastickou.

Chlubíte se, jaké jsou u vás prý ceny nízké. Ale Mandlová má stránek 332 a stojí S 5.80 a v drugstore na rohu dostanu podobnou knihu o Marilyn Monroe od N. Mailera za S 2.50 a má stránek 380!

Pokud máte finanční potíže, myslím, že knížky by mohly být dražší. Nakonec všechno stoupá.

A zač má naše knihkupectví PRODÁVAT vaše knihy, když je na nich vytisknuta CENA? Myslíte, že krademe na režii?

Velice si cením, že v době, kdy oprávněně všichni vydavatelé zvyšují inflační ceny, zůstáváte při starém.

V tomto dopise najdete polovinu staré německé stomarkové bankovky. Po čase obdržíte tajnými cestami můj rukopis, známými jen mně. V něm se bude nacházet druhá půlka stejné bankovky, na důkaz pravosti mého rukopisu, jenž je napínavý román. Honorář za vydání rozdělte prosím na dvě části. Část menší (asi 20%) mi poukažte do Prahy ve formě Tuzexových bonů. Část větší (asi 80%) uložte na mé jméno v některé švýcarské bance, pokud není pravda, že neplatí úroky. V tom případě uložte v americké. Pokusím se odsud utéci a chtěl bych míti finanční zajištění na 2-3 roky, abych se mohl plně věnovat napsání napínavého románu o židovském spiknutí Moskva-Vashinton (sic), jejž už mám vymyšlený, a pokud mě vaše honorářová nabídka uspokojí, rovněž budu ochoten vám jej zadat k vytištění.

Někteří krajané si ze staré vlasti přinesli poněkud československé představy, jak se v Americe vydělává na literatuře. Setkával jsem se s takovými, i když ne tak velice optimistickými iluzemi, když jsme přijeli do Kanady.

„Copak vy, vám vyšel v Americe román, máte z čeho žít. Ale já musím začínat od píky...“

Za román, který mi v Americe vyšel -- The Cowards -- jsem za osm let exilu obdržel asi S 900,-. Nestěžuju si, dobrých devět stovek. Ale na dvouleté zajištění by to stačilo leda v Itálii začátkem devatenáctého století, a to bych tam nemohl žít jako Henry James. Podle amerických statistik uživí se literaturou jenom něco kolem 10%

amerických spisovatelů. Ostatní si vydělávají něčím jiným a píšou ve volném čase. Z těch 10% šťastných je opravdu šťastných zase jen nepatrný zlomek, který představují autoři největších bestsellerů. To jsou boháči.

A kolik je mezi nimi autorů opravdu dobrých, to už nikdo ani neodhaduje. Bestseller není zárukou kvality.

William Faulkner přestal mít finanční starosti teprve několik let před smrtí. Do té doby měl příjem hlavně z výroby většinou dokonale zapomenutelných scénářů v Hollywoodu. (Jsou výjimky: The Big Sleep nebo To Have and Have Not.) Ještě koncem padesátých let hádal se jeho agent o honorář za české vydání Báje s odůvodněním, že pan Faulkner literaturou živí rodinu. Nakladatelství mu tehdy nabídlo S 300,-, po agentových protestech sumu zvedlo, pokud vím, na S 500,-. Pravda, byl to pouze honorář z Prahy, ale došlo k tomu v době, kdy Faulkner měl už Pulitzerovu cenu -- proč se tedy agent tak hádal? Bestsellerista Steinbeck přijal bez mrknutí sto pade za české vydání Cannery Row (Na plechárně).

Zájemců o zbohatnutí je kolem našeho nakladatelství ovšem málo. Většina autorů má už odhad a nepíší taky pro peníze. Více je těch, kteří se nemohou zbavit podezření, že my bohatneme na autorech. Ne že bych byl zásadně proti tomu, když jsem teď kapitalista. Jenže ono to nejde. S lítostí proto musím odmítnout nabídku pána, který mi telefonuje, že má pro mne báječný bárgin: pravý peršan do kanceláře v hodnotě S 9 000,- který mi je ochoten přenechat za pouhých S 5 000,-. Z téhož důvodu nevisí v naší redakci portrét TGM na koni v polovičně-životní velikosti, bratru za S 3 000,-. (Majitel jej nakonec střelil jednomu jezdeckému klubu v Texasu. Líbil se jim kůň.) Nemáme ani importované kancelářské zařízení z gazelí kůže, protože za S 12 000 se nám zdálo příliš drahé, a nekoupili jsme ani přístroj na chlazenou vodu, ani osobní tryskáč značky Cessna.

Máme hezké sázecí stroje. Pořídili jsme si je, abychom inflaci v cenách tiskárenských služeb mohli čelit nasazením vlastní práce. Dostali jsme je ovšem na splátky, které musíme splácet i při nasazení vlastní práce.

A budeme ještě dva roky.

Pokud jde o tu Marilynku, která se prodává za míň než poloviční cenu Adiny Mandlové. Už jsme to vysvětlovali v Katalozích několikrát a nechceme urážet inteligenci většiny čtenářů. Ale i při nedostatku obchodního vzdělání, s jakým jsme šli my do tohoto businessu, není snad těžké si představit, že vyjde-li paperback o Marilynce v nákladu asi půl miliónu výtisků, a vyjde-li paperback o Mandlové v nákladu dva a půl tisíce výtisků, pak nám nelze jít s cenou pod dvě padesát, ačkoliv Mandlová je o skoro padesát stránek kratší. Snad čtenáři spíše připustí, že Marilyn je za tu cenu zatraceně drahá. Kdybychom my kalkulovali cenu Mandlové podle kalkulačních metod nakladatelství Warner Paperbacks, vyšla by nám Adina asi tak na S 20.-. Za tu cenu by si ji sotva koupili i ti, co si jinak nekoupili ani Zahradníčka za dolar pade.

Opravdu, pokud jde o Sixty-Eight Publishers z Toronta, laciněji to nejde.*

_____________________________________________________________

* Abyste si mohli učinit představu o rozdílech v nákladech amerických a našich paperbacků, aspoň jeden příklad z roku 1976. Jedním z nikoli největších bestsellerů sezóny, vydaných rovněž Warner Paperbacks, byl román spisovatelky kryjící se pseudonymem Jennifer West Lovć s Tender Fury (Něžná zuřivost lásky). Je to dílo o Mariette, kterou, dle stručného obsahu na obálce, znásilnil její zaměstnavatel, jeho žárlivá manželka ji obvinila z krádeže, a tak ji deportovali z Anglie do Ameriky jako nevolnici (bound servant) na čtrnáct let. Ale Marietta byla krásná, vzdělaná a přizpůsobivá, měla provokativní tělo stvořené k lásce, a byla rozhodnuta přežít. Přežít hezkého tichého plantážníka, který ji koupil, aby mu dělala hospodyni. Přežít elegantního podnikatele, jenž dodával dívky do neworleánských nevěstinců. Přežít bohatého sadistu, který ji ve svém šílenství zneužíval.

Dokáže je všechny dobýt, pokud ovládne divoké vášně vlastního srdce... Tuto literární pochoutku, tlustou 557

stránek (na nejmizernějším papíře, jaký je k dostání), dostanete v USA za pouhých S 1.95, kdežto např. paměti Václava Černého Pláč koruny české, kde nic tak dramatického není, silné jenom 516 str., prodáváme my za S 8.60. Náš náklad je ovšem 3 000 výtisků (v době, kdy tohle píšu, jsme prodali asi 1.800), kdežto románu o vášnivé otrokyni se dle údajů v The New York Times Book Review ze dne 17. července 1977 prodalo jenom za rok 1976 2 400 000 výtisků. Uvážíte-li, že zdaleka největší položka při výrobě knihy je sazba, jež obsahuje drahou lidskou ruční práci, ale která se platí jen jednou, protože z téže sazby můžete pak už zcela mechanicky vyrábět laciné offsetové desky a tisknout do alelujá, přičemž čím déle pracují tiskařské automatické lisy, tím je jejich provoz lacinější, dostanete dobrý obrázek o relacích našich a amerických paperbackových cen. A to my musíme každou knihu individuálně a ručně zabalit, oznámkovat a odeslat, kdežto masové paperbacky se posílají v bednách a balících do drugstorů po celém západním světě.

____________________________________________________________________________-

Leda že... v poslední době se mi podařilo stát se příslušníkem židovského spiknutí Moskva-Vashinton, tak snad z Rockefellera nějaké ty dolary na subvenci vyrazím. Hodlal jsem to kvůli Praze zatajit, ale někdo v New Yorku rozeslal tamním Čechům a Slovákům přiložený dokument, a několik čtenářů jej pak pro inforamci přihrálo mně, takže mi nezbývá než kápnout božskou:

WHOŚ WHO?

Henry KISSINGER Secretary of State

James SCHLESINGER former Secretary of Defense

William SLEON Secretary of Treasury

W. WEINBERGER form. Secretary of Health, Education Wli.

Eduard LEWI Attorney General

Frank ZARB Federal Energy Administrator

L. W. SELDMAN Councellor for Econom. Affairs to the President

Arthur BURNS Chairman of the Federal Reserve Board

Alan GREENSPAN Chairman of counc. of Econom. Advisers

G. K. BERNSTEIN Federal Insur. Administrator

Milton FRIEDMAN Speech writer for President Ford

Ron NESSEN President Ford°s Presse Secretary

Shelia WEIDENFELD Mrs. Ford°s Press Secretary

H. SONNENFIELD council for Henry Kissinger

Leon CHARMAN The head of the Enmigration and Natur.

Alfred KAHN Chairman of Public Service Commission

Jacob BEAM Chairman of Radio Free Europe

Samuel DASH Chief Council of the „Watergate“

Max Friedersdorf White house councel

Otto Eckstein White house councel

Hartman R. President Ford°s Speech writer

Alfred ATHERTON Assist. Secretary for Near East

Daniel BOORSTIN Chief Librarian. Library of Congress

Barry EKBLUM Chairman of European American Bank

Sidney WEINTRAUB Administrator for Internation. Developement

Houard FELDMAN Senate Investigader

Alfred EISENPREIS Economic Develop. Administrator

G. BERGER Chief of Emergency Financial Contract Board

B. CPOTOWSKY General counc. for the Depart. od Consum. Affairs

Julius SHISKIN Commissioner of Bureau of labor Statistics

T. FIELD Execut. Dir. of Taxaton in Washington

J. F. LEHMAN Dir. of the U. S. ARms Control

Victor GILINSKY Federal. Nucleard Commis.

M. LUCKMAN Profesor of Pornography of University N. York

David FRASE Federal Epidemic investigador

Hermann LIEBLING Federal Tresury Economist

L. A. WIESNER State dpt. of refugee matters

Paul LEHMANN Federal. Commis. for Protection of For. born

L. STEINHARDT form. Ambassador in ČSR.

Valerij ZORIN Chief of SSSR Diplomacy form. Ambass. in ČSR

Viktoria BREZNĚV Wife of boss Leonid Breznev

V. DYMSHITS Speaker of SSSR Congress

G. SELLERMER Upsala Univerdity prof. of Human Sexuality

William PALEY President of CBS TV 2

Julian GOLDMANN President of NBC TV 4

Leonard GOLDENSON President of ABC TV 7

Dorothy SCHIFF Publisher od New York Post

Arthur SULZBURGER Publisher of New York Times

Josef ŠKVORECKY Writer a. publisher

Larry GROSSMAN President of Public Bradcasting Service

Victor AFANASTEV Editor of SSSR Paper PRAVDA

Leonid ZANNYASTIN Chief Agency SSSR TASS

All of them are Jews! JKK.

Jak zasvěcený čtenář pozná, mám tu čest figurovat na tomhle seznamu jako jediný Čech, jako jediný člověk, který není ani význačný politik, ani ředitel rozhlasové nebo televizní sítě nebo světoznámý badatel v pornografii a v lidské či jiné sexualitě, a dokonce jako jediný zástupce Židů, který není Žid.

Nutně mě to přivádí k úvaze, zda celý seznam nebyl vlastně pořízen kvůli mně, neboť že by se někdo takto obtěžoval kvůli paní Brežněvové, o jejímž židovství také pochybuju, pochybuju.

Moje kriminalistické školení mě upozorňuje na psací stroj, jehož pisatel letáku použil. Neměl sice českou klaviaturu, ale uživatel pečlivě přidělával české háčky (Viktoria Brežněv, Josef Škvorecký). V textu jsou pravopisné a gramatické chyby, příznačné pro Čecha, jenž píše anglicky, ale tu řeč se naučil jinde než v anglicky mluvících zemích (např. SSSR místo USSR; Profesor místo Professor; Ambassador to atd...). Kdo to psal? Kdo to asi rozesílal?

Nedalo by moc práce to zjistit. Ale co. Máme důležitější práci. Patří to spíš do kategorie čtenářského humoru, v tomhle případě nechtěného. Příklady, které následují, ukazují, že my Češi jsme možná sebranka, ale aspoň dospělá sebranka, nikoli vylízané děti:

Počítám, že vaše publikace budou v historicky dohledné době přepláceny na antikvárním trhu, proto je z čirého vlastenectví objednávám, a to každou třikrát a s podpisy autorů.

Pozoruji, vážení, že jsem skrz načichlá Miráklem, Tankovým praporem a Honzlovou (tou nejvíc neb jsem žena, a zalomcovala mou něžnou stránkou. Mirákl mě vyděsil kapavkou, Tankovému praporu moc nerozumím.) Mluvím jak kanál, můj muž už mi vyhrožoval rozvodem, že prý si bral slušně vychovanou dívku. Poručila jsem mu však, aby si přečetl Tankový prapor , a teď mi nemůže nic vyčítat. Vydejte však, prosím, brzy něco lahodnou češtinou, ale aby to bylo stejně jazykové nakažlivý, jako když mluví Honzlová nebo desátník Střevlíček.

Jakmile Honzlová přišla, hned jsem si k ní sednula, abych si odpočinula od natírání a vaření. Výsledek: šmouhatá zeď a připálené jídlo. Připsala bych tedy Honzlové do kádrového posudku rozvracení rodiny, neboť muž mi nabil.

Vejvodu jsem dostal svázaného každý arch obráceně, takže s ním při čtení musím pořád točit. Motá se mi z toho hlava, pročež žádám slevu na příští román téhož autora.

Dřív než jsem vaše knihy mohl přečíst, lidi, kteří je znali, mi je ukradli. Z toho soudím, že asi stojí za čtení, aspoň jsem neslyšel, že by někdo někomu ukradl Rudou záři nad Kladnem , tak mi je pošlete znovu.

Váš Tankový prapor je hrozný, a jak hanobí naši armádu! Fuj! Byli jsme tak pomýlení pověstí, jež knihu předcházela, že jsme beze čtení jeden výtisk propašovali do ČSSR, a teď je pozdě to napravit! Pošlete ještě deset výtisků, ale rychle, právě se tam chystá výprava místních turistů, kde jich pár známe.

Došla mi neobjednaná zásilka Mirákl od p. Škvoreckého. Nahlédl jsem do ní a nemohl jsem se nijak nadchnouti pro tuto moderní literaturu proto, že mi jest 84 let. Vracím proto současně tuto neobjednanou knihu a stornuji také všechny ostatní objednávky, jichž bych se pravděpodobně stejně nedožil.

Musím projevit nevoli nad skutečností, že dosud nemám Mirákl . Od vzniku 68 Publishers jsem stálým členem a odběratelem všech titulů, tak nechápu, proč jsem teď týrán. Mirákl už má kdekdo a pomalu upadám v opovržení vlastníků.

Proč to vydáváte? Vždyť se to musí číst, a pak se zanedbává práce, rodina a politické sebevzdělávání.

A zde dva exulanti se zcela zvláštními problémy:

Vážení! Byl jsem ochoten vám svěřit již připravenou sbírku básní k publikaci. Než tak budu moci učinit, bude mi však třeba několik informací, konkrétně dvou:

1) Jaké jsou vaše sazby za 1 verš?

2) Jelikož nechci publikovat pod svým jménem, chci použít pseudonym a údaje o sobě bych rád formuloval sám.

Rád bych si zajel podívat se do ČSSR. Lze mi v tomto ohledu vyjít vstříc?

Prosil bych o následující radu. V letech 1956-1960 jsem byl členem literární skupiny při ČSM v X. Zde v exilu jsem začal opět psát, ale již můj první článek ve zdejších českých novinách mne přivedl do potíží s čs.

konzulátem, a tak bych vás prosil o radu, na koho se mám obrátit, abych mohl nerušeně literárně pracovat s jistotou, že moje díla a román, na kterém pracuji, budou uveřejněna bez politického rizika. Doufám v brzkou odpověď.

Tito dva čeští spisovatelé jsou ochotni stát se slavnými, ovšem aby z toho neměli malér. Už ale malér mají: jsou to Češi. Stát se v literatuře slavným bez maléru lze pouze v některých západních zemích, a to jen je-li autor domorodec. Exulant z ČSSR, jehož styl je v ČSSR dosud neznámý, protože zatím nepublikoval, to může sice řešit pseudonymem, jenže to je řešení neuspokojivé, sláva je potom tajná a dějiny literatury ukazují, že tajnou slávu unese málokdo. I tak proslulý básník jako Vítězslav Nezval se nakonec přiznal k autorství Sonetů Roberta Davida a Václav Řezáč používal pseudonymu i v občanském životě, neboť jeho skutečné jméno Václav Voňavka se mu z nějakých důvodů nelíbilo, ačkoliv mělo aliteraci. A maléru stejně neušel. Byl přikloněn k socialistickému realismu.

Sláva a bezpečí se vylučují, zejména v některých zemích. Psát romány, dramata nebo básně je například v SSSR, a téměř ve stejné míře i v ČSSR, povolání asi tak bezpečné, jako je v USA zaměstnání zkušebního pilota: dosvědčují to stovky jmen od Pilňaka a Babela před Kalandru a Zahradníčka až po Havla a Vaculíka. Kdo se tedy chce dnes stát českým nebo slovenským spisovatelem-nesocrealistou, musí počítat s tím, že do nosu dostane.

Sezení na dvou židlích není ovšem snem pouze grafomanů mezi exulanty. Strávil jsem jednou surrealistický večer s pánem, jenž se právě chystal odejít do kanadského důchodu a měl problém. Z mého příjmu, pravil, mohu v Kanadě žít slušně. Ale v Praze bych z něho žil jako uhlobaron. Když si to přepočtu na Tuzex a z Tuzexu na černej trh... a přímo přede mnou přepočítával velice rychle, měl to zřejmě už dobře přepočítané. Vyšla mu částka, jakou v Praze měsíčně vydělává generální ředitel ČKD, anebo spíš vedoucí nějakého Ovoce a zeleniny.

Možná Karel Gott. Ovšem, pravil pak ten torontský penzista, můžete mi zaručit, že když se tam usadím, budu se zase moct volně vrátit do Kanady, pokud se mi tam něco nebude líbit?

To jsem mu, bohužel, zaručit nemohl. A přiznám se, že jsem se nepěkně kochal jeho trýzní. Sužuje ho zřejmě dosud, jelikož rytajroval už před třemi lety, ale do Prahy dosud neodjel, jenom jednou na návštěvu. Naposled jsem ho viděl, zrovna když v Praze zemřel na následky přirozeného utýrání policií profesor Patočka. „Vidíte, vidíte,“ řekl penzista smutně. „Já bych tam tak rád jel! Než jsem tam loni letěl na návštěvu, rozměnil jsem si v bance dvě stovky na jednodolarovky, a to bych vám přál vidět, jak kolem mě v Alcronu skákali! Ach, jak tam je krásně...“ Zmizel se svým socialistickým snem v přítmí baru Royal York, a já s ním soucítil. Tak jako v Praze, skáčou kolem majitele velkého množství jednodolarovek leda v Hongkongu.

Tento pán je ovšem (snad) extrémní případ. Pouze kvantitativně, ne kvalitativně jinak se však zachoval jeden můj známý, který je hvězdou jistého českého ochotnického spolku v jistém severoamerickém městě (píšu, jako píše Rudé právo o našem nakladatelství, ne že bych neznal jméno a bydliště toho muže, jako oni naproti tomu neznají jisté americké kruhy, jež nás financují, ale protože ho nechci znemožnit, ani u exulantů, ani u StB).

Vedoucí toho spolku dal na repertoár jistou hru jistého českého dramatika, který žije v Praze, kde se však jeho hry nehrají. Týden nato inzerovala čs. vláda (snad laciné) zájezdy do ČSSR zvané amnestie, můj známý se lekl a hlavní roli v té hře odmítl. „Chápejte,“ apeloval na režiséra. „Já si chci zažádat o zrušení občanství, abych se moh po letech profláknout po Václaváku, a když budu hrát v tomhle, oni mi pak nedaj vízum!“ Byl jsem

náhodou při tom a upozornil jsem hvězdu, že autor hry je momentálně v Praze ve vězení. „No vidíš!“ zhrozil se.

„Hrát ve hře člověka, kterej právě bručí? To bych to vízum už tutově nedostal!“ Pokusil jsem se mu tedy polopatě naznačit, že v době, kdy v Praze vězní lidi za snahu o to, co on údajně před osmi lety odejel bez dovolení hledat do Ameriky, bylo by snad jaksi vhodné, tak nějak zatím o rozdílení jednodolarovek v Alcronu neusilovat. Pravil, že tím zavřenému autorovi nepomůže. Navrhl jsem mu tedy -- abych představení zachránil, neboť ten známý je skutečně dobrý herec --, ať si koupí plastikovou masku Frankensteina a hraje v ní pod falešným jménem, že ho nikdo nepozná a před kamarády na Václaváku se vytáhne, taky s holkama z Jalty si zasouloží mnohem laciněji, než by to pořídil s dívčinami z bodyrubsalónů v -- tom severoamerickém městě X.

Chvíli o tom uvažoval, ale pak řekl, že to nejde. Hra se musí nazkoušet a na zkouškách se jeho totožnost neutají.

Voni, pravil, už tu jistě mají svýho informátora. Opustil jsem ho bez pozdravu. Bát se malých českých štěnic v tom severoamerickém městě X., abych se mohl jet nakazit českou kapavkou importovanou do Prahy z Angoly, to mě tedy vypočítejte ven, jak by řekla má milá krajanka Blběnka Cabicarová ze Santa Monica. Ta sama sice už v Praze byla, a několikrát. Jmenuje se teď McAlearová, ze svazku socialistické zákonnosti unikla vyvdáním.

Jenže ona jednak nechce sklízet uměleckou slávu v exilu, jednak jezdí do Prahy vždy o deset až dvacet liber potištěného papíru těžší. Dala si na to ušít v Hollywoodu, kde má známou garderobierku, speciální korzet, jemuž říká Martaform (podle Maiden Form a prý podle nějaké komunistické státnice, kterou ale neznám).*

_____________________________________________________________

* V době, kdy dělám korektury téhle knihy, dostávám vzkazy, dopisy a telefonáty od přátel v různých končinách západního světa (z Nového Zélandu, z Kalifornie, z Ottawy, ze Západního Německa, ze Švýcarska

a z Vancouveru), že kdosi z Toronta napsal nebo řekl jejich známým, že já a moje žena jsme byli mezi prvními, kdo si na základě letošní amnestie zažádali o úpravu poměru k ČSSR, a Praha nám hned taky náš poměr

upravila, takže autorka Honzlové strávila čtrnáct dní v Praze.

Takové drby se dotýkají mé cti jakožto autora detektivek. Amnestie je přece nelogická! Za podmínku kladného vyřízení jakýchkoliv žádostí klade splnění požadavku, jednat i v Americe jako mužici ruské gubernie, chovat se i na Západě jako v ČSSR -- a moje žena i já jsme z toho státu odjeli právě proto, abychom se mohli chovat jinak než v ČSSR, a přesto za to nebyli zavřeni!

Nevím, kdo z Toronta tento drb šíří, i když své podezření mám. Buď pochází od člověka, jemuž by Václav Černý jistě řekl čecháček, anebo jej pustil do oběhu nějaký kanadský agent-resident čs. ministerstva vnitra, které se všemožně snaží poškodit mou pověst, a tím i nakladatelství, jemuž stojím téměř v čele, hned za svou ženou. Je to ale celkem jedno, kdo to je, protože tyhle dva typy lidí si znamenitě hrají do ruky.

---------------------------------------------------------------------------------------------------------------

Jsou to přetěžké volby, a člověk by vlastně měl mít pochopení. U někoho je touha po domově tak strašná, že by se mu snad mělo vysvětlit, že pouhá návštěva ji nevyléčí, spíš by se měl/a/ v Praze dát zavřít. (Na to můžem zdarma dodat knihy k pašování.) Ale ta touha je strašná. Moje prateta, která se v sedmdesátých letech minulého století seznámila na jakémsi sokolském sletě v Praze s bratrem jménem William B. Slavicek, vzala si ho a odjela s ním do Cincinnati, ovdověla v šedesáti a zdědila Slavickou továrnu. Žila si dobře, až na to, že onemocněla touhou po rodné vesnici. Když jí bylo sedmdesát rozhodla se, že zemře doma. Odjela do Sedlčan, jenže za měsíc se jí začalo stýskat po Cincinnati. Skoro dva roky odolávala, ale nakonec usoudila, že doma je vlastně spíš v Cincinnati, konec konců tam prožila přes padesát let života a vrátila se tedy umřít do Cincinnati. V Cincinnati na ni sedl stesk po Sedlčanech a uvědomila si, že těch víc jak padesát let v Cincinnati se jí pořád stýskalo.

Zápasila s tím opět dva roky, pak přeplula oceán na východ. Sotva se usadila v Sedlčanech, objevilo se Cincinnati v růžovém světle a pratetu zchvátil opačný stesk. Abych nezdržoval: na nejstarší kolena se prateta proměnila v transatlantického komjůtera a zemřela nakonec v roce 1937 ve věku 97 let na palubě lodi Nantucket Star uprostřed Atlantického oceánu, kde zemřít neměla v úmyslu. Pochovali ji po námořnicku, což snad její dilemma vlastně rozřešilo.

Ano, jsou to přetěžká rozhodování. A je to zatraceně svinské vydírání. Buď uvidíte svou osmdesátiletou maminku -- nebo si zahrajete ve hře zakázaného autora. Únosci letadel jsou proti těmhle sofistikovaným vyděračům hotoví gentlemani. Riskují život. Svůj. Ne život vaší osmdesátileté maminky, která to napětí taky nemusí přežít.

Někde tady končí humor a začíná smutek. Nad tím, co jsou Češi schopni udělat Čechům. Nebo snad spíš: lidé lidem. Verba mihi desunt.

Takže dál, bez komentáře, hrst dopisů, které se tak nebo onak týkají staré, ne zrovna nejšťastnější vlasti: Uvědomila jsem si nad vaším dopisem především jednu jednoduchou skutečnost: a to, že vás mám ráda. Měla bych z toho velikou radost, kdybych ovšem zároveň nebyla smutná, protože vím až příliš dobře, že se s velikou pravděpodobností už nikdy neuvidíme. Za několik málo hodin se vracím domů, to jest do ciziny. Nemohu už nic jiného udělat, protože má rodina se už nemůže dostat za hranice. Udělali jste, podle mého názoru, to jediné, co bylo rozumné. Samozřejmě jsme měli emigrovat. Přišla jsem na to pozdě a jako za každou blbost za to tedy zaplatím. Poskytněte mi tu útěchu, že na mě budete vzpomínat přátelsky a vřele. Oba vás líbám.

Chci vám podat zprávu o události, o které možná už víte z jiných pramenů, ale přesto -- pro jistotu. Neboť je třeba vědět, že Tomáš Řezáč, alias A. Lidin, alias Karel Tomášek, syn Václava (neověřeno) a Emy

(prokazatelně), plodné autorky pražského „Literárního “ měsíčníku , bývalý redaktor Zelenkových Literárních novin z r. 1967 a autor odvážné exilové polit-krimi, vydané Indexem -- Trpaslík na houpačce -- , následoval příkladu svého hrdiny Robbyho a vyměnil demokracii za diktaturu. Jenom opačným směrem -- neodešel do Lisabonu, ale vrátil se do Prahy. (Teď už ale možná mohl jít i přes ten Lisabon.)

Učinil to v pátek minulý týden a v pondělí už rozhlasově a televizně politoval své „zrady“, denuncoval časopis Zpravodaj a jeho šéfredaktory Záplatu a Dr. Strnada a prohlašoval, že prý Index přepisoval a opravoval bez jeho vědomí jeho rukopis. Podle sdělení p. X., od něhož své informace mám, se bude asi jeho další povinná denunciace zaměřovat směrem k exilové levici, k níž patřil. Nicméně pouhou úpravou rukopisu asi zásadní ráz svého Trpaslíka nevysvětlí, neboť by bývali v Indexu asi museli přepsat tu špatnou detektivku od začátku do konce, aby jejího autora „vyvinili“ (právnická čeština!) z několika trestních činů, zejména poškozování zájmů rep. v cizině, urážky spojeneckého státu a snad i vyzrazení vojenského tajemství. Neboť prozradil, že čs.

„Kontrarozvědka“ používá k vyznačení operat. spojení čáry čerchované, zatímco k schematům organisace čáry přerušované. Při vyhodnocování zpráv pak pro totéž tužky červené a modré.

Ale on to prý skutečně věděl, podle M. N. se netajil tím, že měl něco společného s „kontrarozvědkou“, ovšem snad jako „záklaďák“, ve strážních oddílech či tak. Mohlo by to odpovídat, protože si vzpomínám, že kdysi ještě jako Tomášek napsal povídku na toto téma do Plamene . Tehdy ovšem velmi pacifisticky a revisionisticky. (Bylo to v r. 1963.)

Čímž se dostáváme k otázkám motivace. Nemyslím, že by byl v exilu agentem. Mluvil by totiž, jako před nedávnem p. Marák, o „splnění úkolu“, a ne o „zradě“. Nehledě k tomu, že by taková legenda agenta, jako je Trpaslík , byla až příliš přehorlivá. Bonnský Guillaume přece nikdy nevystupoval (s publicitou) s tak ostrými útoky vůči systému, který ho vyslal. Já se spíše přikláním k teorii p. X., který se domnívá, že Lidinovo jednání bylo zkratkovitou paranoidní reakcí notorického alkoholika na dlouhodobou a stále rostoucí isolaci, stressy, konflikty s prostředím a potom na několik osobních ran, které ho kumulovaně zasáhly v poslední době: nezaměstnanost a nakonec snad rozchod s manželkou (zůstala ve Švýcarsku), na které asi opravdu visel. (Viz vztah Robbyho v Trpaslíku k ženě. Také pseudonym Lidin čti Lídin.) Měl prý asi alternativu sebevraždy fysické či morální. Vybral si to druhé.

Toto se zdá být potvrzováno tím, že se vrátil mimo amnestii. Přesto však můj osobní názor je snad kritičtější.

Připouštím vše uvedené, ovšem s tím, že asi tyto otřesy a stressy zasáhly člověka velmi labilního, slabého a zbabělého, který se spoléhá na enormní vliv své matky a odkaz svého otce a který zcela vědomě jel učinit to, co musí být pro myslícího a alespoň částečně příčetného člověka (a v televizním studiu mu asi alkohol k ulehčení nedali) snad horší než fyzický konec -- přiznávat „zradu“, na niž nevěří, a lásku k lidem, o nichž napsal

„zplozeni pyjem blbství a Stalinovou fajfkou / do noci rokují / kterak vzkázati po fízlech / že zjeven zemský ráj...“

-- viz Lidin: Psychogenes . On sice hovořil prý o tom, že „v srdci zůstal komunistou“, ale to je asi verbální výlev ze strachu, mohl být nejspíše zbabělcem, snad i kariéristou nejhoršího kalibru, člověkem bez morálky, ale nikoliv věřícím fanatikem. Té ideologii věřit nemohl, stačí si přečíst Trpaslíka a Psychogena .

X. je toho názoru, že jde o lidskou trosku, kterou je třeba nejspíše politovat. Souhlasím, přesto bych však myslil, že není třeba proti svinstvu neustále jednat „v rukavičkách uštrikovaných ze samý demokracie“ (Lidin, Trpaslík ). Kdyby se ukázalo, že se nevrátil jako ztroskotanec, aby zachránil holou existenci, nýbrž vědomě, aby plánovitě denuncoval a snad i drze vedl propagační kampaně, pak by bylo dobré vznést veřejný dotaz na Gen.

prokuraturu, proč nezahajuje trestné stínání za všechny ty činy, za něž už stíhala tolik autorů textů, které jsou ve srovnání s Trpaslíkem téměř Komunistickým manifestem. Pak by asi bylo veřejně zjevné, že taktéž čs. orgány používají (nelegálně) praktik buržoasních kriminálních policií, které mají -- legálně -- možnost omilostnit své fízly. Tyto policie to však činí v boji s terorem (Scotland Yard v Irsku) či s mezinárodními bandami pašeráků drog (FBI), Praha asi výlučně pro potlačování polit. oposice doma či venku.

Nu, já osobně věřím hypothese p. X. (alkoholismus -- isolace -- nezaměstnanost -- ztráta cit. vztahu) s tím, že to neomlouvám, pouze konstatuji. Žije tady zajisté mnoho jiných, kteří musí ukusovat z hořkého chleba emigrace z toho neoslazeného konce, těch, kteří za sebou mají i více nervových zhroucení, sebevražd ve svém okolí, nezaměstnaných na dlouhou dobu neodvolatelně a bez přechodu (architekti), takže dokonce v přímo chudobě (ve Švýcarsku neexistují soc. výhody soc. dem. zemí, jako je pojištění v nezaměstnanosti, dosavadní systém poskytuje podporu maximálně na 3 měsíce). Těchto lidí je ostatně bohužel stále více a mimoto -- na rozdíl od Lidina --

nikdy veřejně neproklamovali své polit. názory. Přesto je nenapadne učinit totéž. Musí to být hrozný okamžik --

pro myslícího člověka nemyslitelný -- vyslovovat slova, kterým nevěří, pro miliony očí a uší -- o jejichž sympatiích si asi nemůže dělat iluse -- a to nikoliv pod bezprostředním fysickým donucením či pod hrozbou smrti.

To je asi jediné zdůvodnění, které bych přijmul, ale v jeho případě to nebylo ono. Proto hovořím o náhlém paranoickém jednání člověka, který musil být už dávno bez jakékoliv síly a bez jakékoliv morálky.

Před rokem jsem dostal dopis od kamaráda X. Y., který dělal vizitujícího profesora embryologie v G. Říkal, že musí jet zpět do Česka... Praštil jsem se vším a letěl jsem ho přemlouvat. Už měl spakováno, a nedalo se s ním nic dělat. Byl na stopě nějakýho senzačního objevu, a potřeboval k tomu spoustu embryií a v G. se aborce nesmí.

Tak se v něm halt ozvalo socialistický vlastenectví a odletěl do mlíkem, medem a potravy oplývající vlasti. Český knížky jsem mu nedovolil zabalit, zabavil jsem mu je. Estébáci ať si čtou v Rudým právu.

Povím vám, co nám před časem vyprávěl dávný přítel mé ženy, když nás tu nedávno navštívil. Byl letos na jaře v Čechách, ale bylo to nepěkné, co zažil. Pozval své staré přátele dohromady na večeři do restaurace. Přišla polovina, ta druhá půlka se omluvila. Ti, kteří přišli, říkali: „Musíš si dát pozor na tyaty, těm nemůžeš věřit.“

A ti, co nepřišli, druhý den v soukromém hovoru tvrdili totéž o těch, kteří přišli. Myslím, že tahle nedůvěra atd.

musí být horší, než si dovedeme představit.

Jaké je to doma, to pero nevylíčí a ústa nepopíší. Já tvrdím, že už to nepřipomíná ani Kafku, ani Haška, jedině Gogola, což svědčí o smutném prosakování jistých sousedů do našich záležitostí. Taky cituji jistou anekdotu, kterou možná znáte, ale která je přesná, jak říká naše mládež. Potká Kohn, který přijel z U. S. A. do Prahy, Roubíčka na Václaváku, a hned se ho ptá: „Jak to vlastně v tom Československu vypadá?“ Na to Roubíček:

„Znáš přece toho Einsteina, jak má tu teorii relativity, ne? Tak jako stát to za moc nestojí. Ale jako koncentrák je to prvotřídní.“

Co se týče s. Minaříka, domnívám se, podle reakce mých pasažérů, že je to jeden z nejúspěšnějších komiků, kteří se v poslední době dokázali etablovat v hromadných sdělovacích prostředcích. Já ho bohužel neviděl, tou dobou jsou pro taxíkáře nejlepší kšefty, ale skoro každý můj pasažér ho spatřil a byli v názoru jednomyslní jako rezoluce. Ale mně je ho líto. Prý řekl, že po něm jdou zabijáci od CIA, ale že se jich nebojí. To já na jeho místě bych se bál. V Praze určitě.

Minulý týden jsem mu volal a říkal jsem mu o těch fotkách z představení jeho hry v X., cos mi je pro něho poslal.

A to už mě mělo zarazit, že mě žádal, abych mu je poslal poštou. No nic, domluvili jsme se na dnešek a tak jsem ho odpoledne navštívil. Sedl jsem si, vytáhl jsem z aktovky fotky a říkal jsem mu, že to u vás hráli, že V. hrál po strašně dlouhé době zase české divadlo, a že mu ty fotky posíláš, že bude mít jistě radost. Soudruh M. seděl proti mně u konferenčního stolku a já měl fotky před sebou a začala velice trapná rozmluva. Pokusím se Ti pokud možno věrně tlumočit jeho monolog:

„Abych vám pravdu řekl, tak mě to zrovna netěší. Ta hra se tam hrála bez mého souhlasu a vědomí, a co tam vlastně V. hrál a co tam dělal? Víte, člověk se takovým divným způsobem dostává do všelijakých řečí, vznikají legendy, o které nestojím, člověk se dostává do nějakých svodek, je to popularita, která člověku spíš ublíží...

A proč on mi to vůbec posílá? Já ho vlastně neznám, sešli jsme se v životě asi třikrát a dneska stojíme každý na jiném břehu, naše názory jsou rozdílné a vůbec si myslím, že spisovatel má žít doma, že jo. Já tedy už nejsem členem strany, víte, ale v člověku to jaksi zůstane a já se pořád cítím komunistou. Já chci v klidu psát a pracovat, a tohleto mě vážně nezajímá.“

To byl zhruba obsah našeho rozhovoru. Vyměnili jsme si ještě několik víceméně zdvořilostních frází a vět, ve kterých jsem mu ještě stačil říct, že si myslím, že člověk má také jakási nezadatelná práva a navíc povinnosti, je-li to spisovatel, tedy člověk s posláním. Pokud vím, hrají mu nějakou pohádku o loupežnících, takže si myslím, že bude skutečně lepší nechat ho doma v klidu tvořit.

Pozdravujte Josefa a Zdenu Škvoreckých, moc na ně vzpomínáme a ve čtvrtek posloucháme Josefa z V. O. A.

Snad byste jim mohli po přečtení tento dopis poslat, aby o nás věděli. Ale ať si dají majzla, všude je spousta dobrodinců, a již se kolik dopisů, jako je tento, vrátilo záhadnou cestou domů a byl průser na Apelplatzu.

Čeští lidé, aspoň jak já jsem je měl příležitost jako průvodce po krásách F. poznat, myslí axiomaticky. Jejich axiomem není plný hrnec masa a drobů, to si myslí Husák, leč přesvědčení, že současná čs. literatura se nepíše na Dobříši (je tam smutno, říkala mi dcera jedné znormalizované spisovatelky, která tu byla s výpravou).

Páral taktizuje, vidí, že naše loď se potápí, a tak přebíhá k silnějšímu, domnívá se, že nové vedení Svazu mu dává více šancí než my bosáci.

Než začnu o knížce o Karlovi, kterou bych chtěl u vás vydat (v noci jsem pracoval na kapitole, kde se vypráví o našich posledních zájezdech do Moskvy a Leningradu), rád bych vám napsal trochu o té nešťastné nádherné Praze, pokud mám ještě ty poslední obrázky v hlavě.

Tak tedy koncem dubna, než jsme odjížděli, nebylo o životě kolem Violy, Reduty a všech těch kumbálů, kde byla dřív možnost potkat tolik príma lidí, vůbec řeči. Pokoušel jsem se křečovitě obnovit svůj někdejší „pražský noční život“, ale zjistil jsem, že tento život nedělají lokály, ale přátelé, kterých zůstalo v Praze jen poskrovnu. Na obvyklých „štacích“, kde se poslouchal jazz a nové politické vtipy, sedají lidé, které neznám, a ti, které bych býval rád potkal, se snad opíjejí potichu doma, nebo se naučili chodit do přírody, zkrátka zmizeli. Martu a Honzu jsem navštívil naposled před několika měsíci na Zbraslavi. Marta je v domácnosti, po tom nešťastném porodu, (tolik se těšila na dítě) a Honza se pokouší psát komerční filmy pod pseudonumem, ale myslím, že ho to nebaví a že mu to ani moc nejde. Jirka Suchý se ponejvíc zavírá doma, není o něm moc slyšet, od té doby, co nemůže být ředitelem. Jsou to všechno podivné kotrmelce, podivné proto, že jsme byli zvyklí dívat se na ně vlastně odjakživa, nelze se tomu již dneska s lehkým pocitem u srdce smát. Pokud se týče života kolem filmu a televize, je lépe hovořit spíše o živoření. Napsal jsem nedávno detektivní seriál, o nějž projevil zájem druhý program pražské TV redakce. Sešli jsme se s dramaturgyní, kterou jsem nikdy před tím v životě neviděl, a když mi oznámila, že seriál je dobrý, ale že je nutné jej předělat tak, aby prezentoval naši bezpečnost

„zidealizovanou“, poklonil jsem se a v dobrém se s ní rozešel. Dramaturgie filmu prý skutečně chystá „díla“, která mají očistit činnost našich výkonných orgánů v padesátých letech. Jsem jenom zvědav, který režisér se toho ujme. Vladimír Čech už točí něco v Rusku, takže ten to bohužel nebude... přece jen tyhle hlouposti nemůžou trvat tak dlouho, jako když to začalo před třiceti lety, neboť nikdo z těch, kdo tohle vyrábějí, nemají už ten pocit jistoty a perspektivy jako tenkrát... Knížku vám posílám. Na obálce je podepsán pouze Karel, z obchodních důvodů...

V německém vydání jsme se rozhodli uvést obě naše jména, což by platilo i o vydání u vás, kdybyste se k němu rozhodli. Publikaci bychom doplnili novým fotomateriálem, ten starý zůstal bohužel v Československu, ale snad je šance dostat něco do Mnichova. Napište mi prosím váš názor na těch stopadesát stránek a já vám pošlu zbytek, hned jak to na mašině doťukám. Poslouchal jsem tady v rádiu ukázku z vaší knížky a moc rád bych si ji objednal. Myslím, že jsem vám to psal už v prvním dopise. Dostal jste ho? Tak tedy zatím končím a moc se těším na psaní od vás. Pozdravy všem, kteří mě trochu v Torontu znají, a nejsrdečněji vám a vaší ženě posílá Váš Jiří Štaidl*

P. S. Podařilo by se vám dostat na Torontskou universitu stárnoucího mladého textaře? Jestli ano, věděl bych o jednom.

Mám pochopení pro to, když si někdo nasere na hlavu, aby za tu cenu udělal něco pro lidi, to se pak dá leccos zapomenout. Proto třeba takovýmu Neffovi nezazlívám všelijaké bláboly o tom, jak jsme vlastně odjakživa patřili k tomu Východu. Tuhle jsem se koukl do nějaké jeho knížky a nemám pochyb, že poskytl za tu cenu lidem možnost aspoň se jakž takž kultivovaně pobavit. Ale když si někdo dělá na hlavu a pak vyplodí sračku za dva milióny, mám nepříjemný pocit, že to dělal jen kvůli sobě a svému pohodlí. Ono se to tedy mstí, ale horší je, že kecy o své pomýlenosti obloudí řadu lidí, kteří mají v hlavě zmatek. Však si pamatuji, co mi to dělalo v mladých letech, když jsem čítal ty žvásty různých koryfejů, kteří mě pořád utvrzovali v pocitu, že to jsem já, kdo se mýlí.

Že takoví vzdělaní, zkušení, talentovaní lidé přece musejí mít pravdu, že musejí vědět, jak to všecko vlastně je.

_____________________________________________________________

* Jiří zanedlouho po tomhle dopisu tragicky zahynul v autohavárii na jedné české silnici.

-----------------------------------------------------------------------------------------------------

A ještě několik ukázek z Perspektivního dramaturgického plánu Filmového studia Barrandov z ledna 1975, abyste si uvědomili, oč o všechno v exilu přicházíte:

Dramaturgická skupina Karla Copa

1. Opus Dei -- drama z vesnice z r. 1948 (J. Soukup -- M. Vydra)

2. Stříbrná pláň -- válečné drama z prostředí Svobodovy armády při bojích o Kyjev (M. Tomanová, M.

Rudlovčáková, J. Kolárová)

3. Rozcestí -- drama malého města z r. 1968 (M. Krno, L. Toman, J. Kolárová)

4. Na Rafandě -- drama z proletářského prostředí z let první republiky (B. Nepovím, J. Vaculík)

5. Zrádce -- drama z období ilegálního boje KSČ na sklonku války (R. Cíle, Dr. V. Šašek)

6. Jistý Beno Weigel -- drama čs. emigranta, živícího se vytvářením senzačních odhalení v tisku, jakým bylo např. vysvětlování smrti J. Masaryka (M. Vydra, J. Herz, J. Kolárová)

7. Leninova busta -- povídkový film o osudech busty V. I. Lenina v letech 1918-1948 v ČSR (K. Cop, M. Vydra) Atd.

Přejeme dobrou zábavu!

Divte se potom, že se našinci mermomocí snaží vyjet ven, aby se mohli podívat na Kukaččí hnízdo.

Pár postřehů o tom, co se s nimi děje, když vyjedou:

Můj otec je člověk nedůvěřivý a slušný. Ta první vlastnost mu nedovolila stát se členem KSČ před únorem 1948, ta druhá způsobila, že tam nevstoupil ani po únoru. Začátkem roku 1968 prohlásil: „Chlívky zůstanou stejné, jenom ty prasata se vymění.“ Již za několik týdnů potom řekl: „Máme velmi schopné spisovatele.“ Toto byl ten nejpozitivnější výrok na adresu nějaké státem uznávané organizace, v tomto případě Svazu čs. spisovatelů. Tím chci říct, že měl opravdu velikou radost, když konečně, po x. žádostech dostal povolení k návštěvě těhotné dcery, protože mohl číst vaše knížky. Těch šest neděl, co u nás byl, skoro celé pročetl.

Jsem tady na krátký čas v Paříži služebně, tak jsem přečetla všechny vaše knížky. Jsou moc krásný. Čtu odjakživa hrozně pomalu, takže jsem s váma tady strávila vlastně těch čtrnáct dní (vlastně nocí, přes den jsem byla ve službě) a ani o tom nevíte. To je myslím na psaní skoro to nejhezčí.

V New Yorku jsem byl dvakrát, setkal jsem se tam s více lidmi a dověděl se víc než tady za rok. Od Franty jsem se například dozvěděl o návštěvě X. Byl tu v doprovodu fízla a předem všem vzkazoval, aby se k němu nehlásili, musel předstírat, že je nezná, ač stáli dva kroky od sebe. A o svých dílech zase vzkazuje přátelům, že s nima nebude mluvit, když se s tím seznámí. To je cena za pokání, co?

Kolega tě nechá srdečně pozdravovat. Byl po celou dobu rozhovoru velice neklidný, zavezl jsem jej na nádraží, protože jel kamsi na riviéru na dovolenou. Vybavil jsem jej vaší literaturou, aby na pláži měl co číst. Pořád mluvil jen o tom, jaký je vlastně náš vztah k těm znormalizovaným v Praze, chtěl jsem mu říct cosi tvrdšího, ale když jsem viděl, jak se chvěje, tak jsem mu řekl, že je taknějak chápem. Ale on se přesto furt ospravedlňoval a omlouval, nevím vlastně zač, zatím žádné vyložené svinstvo nevytvořil. Celkový dojem je ten: měl hrozný strach, cosi jej zřejmě tížilo, co mi neřekl, pořád se klepal a chvěl, tedy nepříjemný dojem. A býval to takový haur! V každém případě mi kladl na srdce, abych Tě nechal srdečně pozdravit, což činím.

Děkuji Vám srdečně za zásilku Katalogů . Předal jsem ji tu zájezdu SS-Manů z Prahy. Mladí svazáci se o Katalogy takřka servali, neboť jsem jim je předložil s úmyslem: Kdo dřív přijde, ten dřív mele! Těm, na které se už nedostalo, jsem navrhl, aby se obrátili přímo na nakladatelství. Jejich vedoucí se dostala do stavu nepříčetnosti, běhala od stolu ke stolu, a zatímco svazáci listovali v zakázaném, pokřikovala sípavým hlasem:

„Ľudi, preboha, nečítajte to, to je úplné šialenstvo!“

Když už byl tak setnutej, že jen blábolil, řekl jsem Biance, že půjdeme do kasina. Ale on se na nás zas nalepil, přesto, že motal nohama. Pořád mi vykládal, že když jsme všichni zůstali venku, musí tam někdo držet frontu proti těm sviním. Jímala mě hrůza při představě, co by se asi s českým filmem stalo, kdyby tu frontu neudržel a vzaly to do ruky ty dosud se neuplatňující a mně neznámý -- ač znám myslím na Barrandově každou svini, včetně jeho -- svině. Pak jsme přišli ke kasinu, ale jeho nepustili dovnitř, poněvadž neměl kravatu. My s Biankou jsme vklouzli dveřma a já se naposled otočil a viděl jsem ho, jak se potácí v středomořský měsíční noci, a jak si všimnul, že se za ním otáčím, tak zavolal: „Tak jen si děte! Jen si děte hrát vo svý milióny! Já se vrátím do Prahy psát zase ty sviňárny!“

S náručí Listů jsme vyhledávali české turisty, cestující v expresu do Říma. Mladým jsme naservírovali číslo s Kvadraturou kruhu, Dobrým člověkem v nedobré době a Páralovým permanentním posvícením. Naši krajané po počátečním šoku -- vypadáme oba už dokonale italsky -- na to reagovali spontánně a s ohromným zájmem (nepřeháním!). Krásná děvčata (5 celkem), cestující v jednom kupé, po mém diskrétním poukazu na to, že „je to Škvorecký“, se vášnivě vrhla na Permanentní posvícení etc., a tak jsme za weekend s Laurou (jak se teď píše Libuše) rozdali 200 kusů Listů , 50% mladým. Legrační příhodu jsme zažili s jedním mladým slovenským federalistou „ktorý chcel čítat len po slovensky“. Nabídl jsem mu aspoň článek se slovenským charakterem Husák horší než Thieu. Okamžitě akceptoval, čeština mu nevadila.

Měla jsem dlouhý rozhovor s mým milým chlapcem M., který je šedožlutý, nebo je halt dobrý kluk a to, k čemu a na čí stranu se dal, ho dost udolává. Ale už je chycen a ze všech stran provokován, aby šířil slávu lepších zítřků. Nakonec se mi ho při loučení podařilo rozplakat, že mi smáčel blůzu, a s ním 2 soudružky české delegace, které mě v pláči ubezpečily, že to lepší nebude, anebo když, tak až po naší smrti.

Odtud se raději vraťme k nakladatelství Sixty-Eight Publishers. Na závěr srdečný dík, že jste se dali na naši stranu, že nám píšete, podílíte se s námi o radosti a stesky, že nás už šest let držíte nad vodou bankrotu, který nám v Praze někteří (někteří zas ale ne) tak srdečně přejí. Že jste prostě při nás. Takový veliký dík se vlastními slovy těžko vyjadřuje, raději tedy poděkujeme slovy Jana Wericha z dopisu, který v Praze koloval v době jeho sedmdesátých narozenin v roce 1975:

Přátelé, příteli,

sedím nad kopcem dopisů, které jste mi poslali. Každý z nich by stál za specielní odpověď. Kdybych jenom jednou stránkou odpovídal na každý z nich, bylo by to pět set stránek. To bych si připadal jako nebožtík Victor Hugo, když psal Bídníky . A tak mi nezbývá, než abych místo všem odpověděl jednomu, anebo místo jednomu --

všem.

Byl bych lhář, kdybych předstíral, že mě kvalita i kvantita zmíněné korespondence nedojala. Nikoli k slzám, abyste mně rozuměli, dojala mě však tak, jak dojímá pohled na něco mladého a krásného, nebo jako poslech krásné hudby. Jak denně „roznašečky“ přinášely další dopisy, jak denně jsem je otvíral a četl v nich chvály a díkůvzdání mně a tím i Voskovcovi za naši činnost, přistihl jsem se, že se začínám brát vážně. Poznal jsem to ráno v zrcadle, když na mě pohlížel můj důstojný obličej a připomínal mi různé hlavouny všech věků a národností, kteří, berouce se vážně, způsobili mnoho neštěstí a končili jako komické figurky. A hned jsem vystřízlivěl.

Chci vám poděkovat. Každý člověk se během života nalezne v situaci, kdy mu přijde vhod berla, nebo pevné opěradlo, anebo i špacírka. Víte, taková špacírka, co nosíval clown Karel Chaplin. Taková lehounká, bambusová, kterou vyzývavě ohýbal oběma rukama před tváří policajta. Nikdy ho neuhodil. Jen pohrdlivě jí zatočil policajtovi před nosem a pak, opíraje se o ní elegantně, špacíroval, kam ho svobodná vůle vedla.

V každém dopise od vás jsem takovou špacírku nalezl. Tak za to vám děkuju především.

Hodně z vás mluvilo o mém optimismu. Já se domnívám, že správný optimismus pramení ze skepse, kterou mě naštěstí Pánbůh obdařil. Když člověk od nikoho nic nečeká, když všechna prohlášení všech koncilů všech věků registruje ve své mysli jako prolhášení*, nemůže být zklamán. Mě nezklamala žádná masová organizace, a počítám v to i Sokol.

_____________________________________________________________

* To je asi překlep v rukopise, z něhož sázíme. Ponecháváme však, jak je, neboť bez svolení autorů zásadně nic neopravujeme, a s Werichem se nám nepodařilo navázat spojení. Určitě se ovšem nejedná o nějaký poťouchlý komentář k nedávnému Prohlášení na zasedání Koncilu českých umělců v Národním divadle, který implicite zatratil autory Charty 77.

--------------------------------------------------------------------------------------------------------

Svět nebyl nikdy jiný, než jaký je. Že nebylo únosců aeroplánů, bylo jen díky tomu, že nebylo aeroplánů.

Nájemných vrahů však nikdy nebyl nedostatek. A přece každý den byl svět o chlup lepší než den předtím. Každý dnešek je lepší než včerejšek, i když lidi dělají psí kusy, aby tomu tak nebylo. Neboť, domnívám se, to nespočívá v lidském činění, nýbrž ve vesmírném rytmu, o kterém, naštěstí, víme tak málo. Není tudíž důvod k zoufání a pesimismu, když se můžete vsadit s kýmkoliv, že zítra bude líp než dnes. Člověk nemůže nikdy dělat víc, než je mu dovoleno člověčenstvím. Míň může dělat vždycky. A jak jste si všimli, to s úspěchem probíhá. Ale přemýšlet, a to dá práci, umí jen část lidstva. Ona část, ona tenoučká vrstva, která válčí s lidskou hloupostí.

Je to bitva, kterou nemůžeme vyhrát, ale nesmíme ji vzdát, chceme-li, aby zítřky byly lepší než včerejšky.

Idealismus může vést k pesimismu. Ne však materialismus, i když v tomto hmotařském světě nemáme ani páru o tom, co vlastně hmota je.

Musíme však s podivem zaznamenat, že právě v tomto vědecky podloženém hmotařském věku jestvují lidé všech barev a jazyků, kteří korigují osvědčená přísloví, tvrdíce například, že všude dobře dogma* nejlíp. Typický idealismus, a k tomu ještě prznění čistoty té které mateřštiny. Leč takoví lidé byli, jsou a budou.

_____________________________________________________________

* Viz předchozí poznámku pod čarou.

--------------------------------------------------------------------------------------------------

Mohli bychom si takhle povídat dlouho, nenudí-li vás to. Jsoucno však vyžaduje stručnost:

Vaše dopisy mě přesvědčily, že není nic, nač bych si mohl stěžovat. Udělili jste mi řád přátelství. Největší řád všech řádů, protože se nedá koupit, protože se nedá vyběhat od dveří ke dveřím, protože se neuděluje, aby zavazoval vděčností, a protože s ním nelze chytračit. A nad to je nepovolaným očím neviditelný. Chtěl bych vám říct, že je to nejvyšší pocta, které jsem se dožil. A že vám za to děkuju.

A že vám přeju, abyste se měli dobře.

Váš

Jan Werich

ČÁST DRUHÁ - Některé naše knihy a jejich historie

Zbabělci

Ten autor nudu zahání,

až k míze nazřel lidi

Karel Bradáč, Dikobraz, 1959

Jestlipak víte, že tato kniha vašeho manžela drží určitý světový rekord? Je to totiž nejkradenější kniha světa.

S kýmkoliv jsem doma i teď tady zavedla řeč na Zbabělce , každý mi řekl: „Jo, to jsem měl, ale někdo mi to ukradl.“ Počet okradených jde do desítek, já sama jsem mezi nimi.

Tak trochu je mi líto vašich Zbabělců . Jak někdo řekne Škvorecký, tak password je Zbabělci. Není to přece vůbec špatná knížka. Zřejmě i knihy maj svý osudy. Já osobně jsem vždycky radši šáhnul po Legendě Emöke místo po Zbabělcích. Mimochodem, už po ní nešahám, neboť mi po ní šáhnul váš bezcharakterní obdivovatel.

Vaší knihou jsem se opět dostala do přehlídky ztraceného času, když jsem chodívala po Pohořelci a domnívala se, že tamten pán je Josef Škvorecký, ten Danny z Kostelce, který jsem tak dobře znala z války a měla jsem tam hodně kamarádů, a když byli Zbabělci na tapetě, tak jsem zrovna v té době dostávala taky zabrat, a přesto jsem nechápala, proč na tapetě jsou, když je to všechno pravda.

Škvorecký se v této knize ukázal jako cynický fotograf... podařilo se mu vykreslit vlastní morální charakter autora tak nízko jako dosud nikomu... Célinova Cesta do hlubin noci byla proti Zbabělcům neškodné čtení.

Jan Nový v Tvorbě, 1959

A pokud jde o prvotinu Josefa Škvoreckého, o Zbabělce , nadaný autor mi připomíná kotě, sice už značně protřelé a chytré, ale nebezpečně nadané prašivinou. Má-li býti zachráněno při životě, učiňte, co redakční rada Čs. spisovatele opomněla udělat: doneste je ihned k zvěrolékaři!

Karel Nový, ve vánoční anketě Literárních novin 1959

Škvoreckého si vážím jako autora románu Zbabělci . Všimněte si však, že autor ve druhém vydání svůj román na nátlak cenzury vlastně pokazil. Podle mého názoru se pak už Škvoreckému nikdy nepodařilo dosáhnout úrovně Zbabělců ... Později... začal Škvoreckého sloh řídnout a v posledních pracích se nebezpečně blíží tak zvané triviální literatuře.

Jaroslav Dresler v interview v exilové Národní politice, duben 1976

Na začátku jsem od vás objednával knihy pouze v překladu, vzhledem k tomu, že jsem uměl takových pět slov česky: pivo, prosím, nazdar atd. Avšak po čtení The Cowards a Summer in Prague , bylo mi jasné, že by za to stálo naučit se Vašemu jazyku. No jo, dvacet měsíců se nad předponami, pády a vidy strašně potím, a jak vidíte z této skladby mám ještě před sebou dlouhou cestu.

Americký čtenář z Connecticut

Jsem šťastný, že mi přátelé v Praze poslali většinu knih z mé knihovny sem. A tak támhle mezi krásnou literaturou vidím Váš román Zbabělci , již hodně ohmataný. Byl jsem ještě študák, když vyšel, a šel z ruky do ruky, navzdory nepříznivým recenzím. Úsloví: „Kleješ jako Benno!“ by se jistě udrželo v naší partě až do dneška, kdybychom nebyli rozprášeni po celém světě.

Používám této příležitosti, abych vám poděkovala za ty hezké chvíle, které jsem strávila nad Vašimi Zbabělci , a chtěla bych Vám také říci, co pro mě ta kniha znamenala tenkráte v letech šedesátých. Pro mne to byla ještě stále těžká doba, manžel se nevrátil ani na amnestii a před sebou měl dalších 16 let, mne postihla již druhá reorganizace, a tak jsem se tím životem u nás doslova jen ploužila a snažila se překonat průvodní jevy po nervovém zhroucení, které mě již několik let trápily. To píši jen proto, abych naznačila, co pro člověka v mé situaci znamenala kniha, která mě na několik hodin mohla vrátit do doby, na kterou jsem již v tom koloběhu trápení a starostí pomalu zapomněla. Až vaše kniha evokovala tu neopakovatelnou dobu, která nám dovolovala -

- i přes všechnu hrůzu války -- žít našimi drobnými i velkými radostmi, abych použila otřepané fráze, jak jest jen výsadou mládí. Nemohla jsem se nasytit Vaším jedinečným vylíčením celé té atmosféry protektorátu, vždyť jste byl jediný autor, který vylíčil věci tak, jak jsme je tenkrát viděli a prožívali. Je pro mne velice těžké, abych Vám vylíčila slovy, co jsem tenkrát cítila při čtení Vaší knihy. Bylo mi smutno, moc smutno, ale krásně smutno, znovu jsem si připomněla, co všechno jsme ztratili, když se později zhroutil náš svět, ale byla jsem ráda, že někdo zachytil všechno to, čím a jak jsme žili, se vším tím půvabem, ale i hořkostí. Četla jsem tu milou věc několikrát, než jsem ji musela vrátit, a žila jsem dlouho z dojmu, který ve mně zanechala.

Sice se neznáme, ale mně to nijak nepřipadá, protože jsem byl vždycky fanda na od Tebe vznikající literaturu a nějak jsi vždycky psal o tom, co bylo taky v mým podvědomí, a nebejt (já) z venkova, bylo by ještě víc adekvátních prožitků. Protože jsem taky válel na tenora v různejch bandech a protože ročník 24 souhlasí. O

Náchodě jsem znal mnoho od Vráti Blažka, s kterým jsem pozdějc v Praze hrával maryáš.

Na náměstí v Náchodě jsou jarmareční stánky, transparenty MÍROVÁ SLAVNOST, a VÍTÁME VÁS

V KOSTELCI! Někomu se podařil výtečný šprým v duchu Zbabělců a KSČ, ani MNV, ani SS Mládeže si toho dosud nevšimli, nebo to aspoň nesundali.

Milej pane Škvoreckej,

Děkujeme Vám pěkně za Zbabělce . Věděli jsem od pana profesora B., že jste velkej spisovatel, ale jak velkej jste, to víme až když jsme si od Vás něco přečetli. Taky jsme netušili, že knížka o povstání může být taková sranda.

Nikdy jsme si taky neuvědomili, že spisovatel může bejt pravdivej i v režimu, kterej stojí tak za hovno jako ten českej pod komunismem. Jen by nás zajímalo, kde bychom se mohli dozvědět, jestli si Danny nakonec zapíchá.

Srdečně Vaši

Studenti češtiny na universitě v D.:

Ronald J. McIntosh

Kevin K. Brebera

Jeanne Cinch

Cybill Heatherington

Linda G. Burka*

_____________________________________________________________

* I just love writers!

---------------------------------------------------------------------------------------------------

Řada lidí mi laskavě prorokuje, že v české literatuře zůstanu pouze touto knihou, ovšem toliko jejím prvním, nepokaženým vydáním. Nemám nic proti tomu, abych v české literatuře něčím zůstal, třebaže i česká literatura jednou skončí, všechno skončí a já patřím k lidem, kteří si už v mládí dobře přečetli Kazatele a v jeho smyslu se duševně zařídili.

Takže mně o to tak nejde, abych přežil na papíře. Při slovech takových proroků dostanu jenom vždycky trochu vztek. Podle sebe soudím tebe? Opravdu jsou lidé, kteří si myslí, že spisovatel píše proto, aby něčím v něčem zůstal? Konkrétně: aby ještě za sto let dějiny národní literatury uváděly jeho jméno v poznámce pod čarou: Romány tehdy psali také... Nevím, čím se takový záznam podstatně liší od záznamu v matrice, který navíc bývá přesnější.

Nebo si lidé myslí, že spisovatel píše pro peníze a pro slávu?

Zpytuju-li svědomí, snad leda to poslední: sláva. V mém případě a v zeleném věku to přesně a konkrétně vždy znamenalo, že jsou toužil, aby si mě všímaly hezké ženské. To se mi časem zdařilo, jsem za to vděčen. Díky Zbabělcům jsou mezi mými přítelkyněmi krasavice známé širší i užší veřejnosti, české, slovenské i zahraniční.

To pro mne je a vždy byla náplň pojmu sláva. Jak pozorujete, neobsahuje tzv. pocty, statuty zasloužilostní, národní a řádové, interviewy, poznámky pod čarou v digestech, jimž se říká dějiny literatury. Jako je snad Bůh nade mnou jistě ne.

Zčásti popsal můj případ vlastně Freud v Úvodu do psychoanalýzy; podám zde obsah, abyste to nemuseli hledat: Na počátku života je budoucí spisovatel neznámý nikdo, ne zrovna ženám imponující a chudý. Sní proto denní sny o slávě a penězích, za něž si lze opatřit krásné ženy. Potom ty denní sny začne zapisovat. Posléze mu je vytisknou. Obdrží peníze a získá slávu. Za obé se mu dostane krásných žen.

Přibližně tak to bylo se mnou. Těžkou nemocí jsem byl na řadu předpubertálních let vyřazen z normálního života, a tím víc se mi velice líbily dívky. Chorobnost mě však plnila komplexem méněcennost a z umění milovati vypěstoval jsem si hlavně schopnost konverzace a korespondence. V obém jsem se vypracoval ke

skutečnému mistrovství. Někdy trnu, co vyjde najevo, až ty různé dívky v mém rodném městě poskytnou

literárním historikům (pokud budou mít zájem -- a měli by mít, ty listy, myslím, stojí za všechny drobné) moje písma, psaná na jemných, často skutečně růžových papírech... Pokud si je ovšem uschovaly, ale to prý dívky dělávají. Sexuálním haurem jsem se stal až mnohem později a úrovně, jaké jsem dosáhl v slovním projevu ústním i písemném, jsem v praktickém umění nedosáhl nikdy.

To je však pouze část pravdy. Denní sny jistě, ale nejsou jenom o ženách. Sníme o různých věcech, které milujeme, ale nemáme. To vyjádřil zas Faulkner ve Vůni verbenny: Ti, co mohou, ti to dělají. Ti, co nemohou a dost dlouho trpí, že nemohou, ti o tom píší.

Myslím, že Faulknerův wisecrack má platnost mnohem širší než Freudův uzavřený kruh úspěchu. Jednou z rozhodujících chvil mého života -- neboť tak často rozhodují maličkosti -- bylo, když jsem si v prodejně pana Maršíka na Kamenici v Náchodě koupil desku Brunswick s nahrávkou kapely Chicka Webba I° ve Got a Guy a doma jsem pak uslyšel Webbovy saxofony. Medovou, plíživou, smearující saxbaterii, pro mne krásnou věc, která je radostí na věky. Od té chvíle jsem se začal pídit po té muzice. V mládí nejsou na duši dosud mozoly, je citlivá jak chodidlo novorozeněte. Krásná malá kapka hudby rozechvěje člověka na doživotí. To jest některé z nás. Všechny na nějakou dobu. Proto jsme všichni milovali swing a někteří dosud kupujeme nostalgia records.

Proto všechny naše děti milujou rock, a některé i za dvacet let budou pořád žhaví, nebo aspoň nevychladlí, do Rolling Stones.

Já se pídil po swingu, až swing vykvetl přímo v Kostelci: velký band Miloslava Zachovala. Ačkoliv jsem byl slabý na plíce, vymámil jsem na svém zámožném tatínkovi tenora a hrál jsem a hrál -- ale špatně. Se

Zachovalovou saxbaterií jsem strávil přesně jedno odpoledne, mým údělem se stala obskurní kapela Red Music, jejíž nejlepší hráči právě před nedávnem avancovali k Zachovalovi. Mimochodem, jméno té kapely

nevyjadřovalo sympatie ke komunismu, ale jinou neznalost. Vymyslel jsem si je já, podle orchestru, jenž tehdy existoval v Praze, jmenoval se Blue Music, vedl jej Karel Slavík, hrál v ním Běhounek a někdy taky první velký český tenorsaxofonista Václav Křehla (jeho dlouhé sólo v zeswingovaném Rimském Korsakovovi Song of India mi pořád zní v uších. Ale desku už nemám. Dávno se rozbila). Netušil jsem, že blue neznamená v jazzu modrý, a tak vznikla Rudá kapela, nemající nic společného ani s Komunistickou stranou, ani se sovětskou špionáží.

A vyhrával jsem roztodivná sóla s Red Music v továrně Metallbauwerke, o polední pauze, v kantýně pro dělníky (už tenkrát se všechno dělalo pro dělníky) a snil jsem, že se jednoho dne stanu barovým saxofonistou. Život, tj.

skutečný život -- asi pod vlivem v poslední chvíli shlédnutých hollywoodských filmů, kde tak vypadal --

znamenal pro mne bary, v nich jazz a jazzu naslouchající krásné ženy.

Takže Freud a Faulkner. Třetí komponenta mé spisovatelské geneze je, řekl bych, popsána Richardem

Ellmanneem, životopiscem Jamese Joyce, v úvodu k Joycově biografii: „ Život umělce... liší se od života jiných lidí tím, že události se stávají prameny umění, a to už v okamžiku, kdy jsou v popředí spisovatelovy pozornosti.

Umělec nepřipustí, aby se dny, vytlačené z mysli následujícími dny, propadaly do nepřesné paměti, ale zkušenost, která ho utvářela, sám stále znovu vytváří. Je současně zajatcem i osvoboditelem. Nakonec se proces přetváření zkušenosti stane součástí jeho každodenního života, jednou z jeho stále se opakujících událostí jako ranní vstávání nebo večerní usínání. “

Takže když jsem někdy na podzim 1948 v klavírním pokoji ve vile svého strýce Dr. Josefa Nováka,

místopředsedy právě zlikvidované Čs. strany lidové, zasedl do křesla a začal psát „ Seděli jsme v Port Arthuru a Benno řekl...“ nejen, že jsem netušil, jaké všechny duchy tím vyvolávám, ale nechtěl jsem skutečně víc, než znovu prožít dobrodružné, proto do zatím nemozolnaté duše přesně a hluboko vryté dny v květnu 1945. Zahrát na papíře své velké tenorové sólo, které jsem s plátkem v ústech zahrát neuměl. Znovu pokonverzovat s několika hezkými dívkami, zdigestovanými pro potřeby románu pouze v jednu, jako za času, jenž v roce 1948 byl už onen čas. Tehdy a tak vznikl tedy infant terrible českého současného románu jménem Danny Smiřický a succes scandal české současné literatury, jenž málo platné, ať už to zní jako sebechvála nebo ne, zasadil u nás v padesátých letech smrtelnou ránu socrealismu; tak hlubokou, že i současný normalizační socrealismus se stylově podobá spíš Dannyho parlandu než velkému vzoru sovětských vzorů. Ten román, pro nějž si mě váží ti, co si mě jinak neváží, a jímž snad vejdu do poznámky pod čarou. A hlavně: jehož se prodalo přes sto tisíc výtisků, takže se mi patrně podařilo připravit pár set tisíc nikoli nepříjemných hodin poměrně slušné čtenářské obci.

Přiznávám se však, že při psaní jsem na čtenáře nemyslel. Chtěl jsem připravit plezír sobě. Psaní románu je milostný akt, s řadou tristně předčasných ejakulací, ale taky s řadou krásných orgasmů.

Ty tři komponenty: snaha znovuprožít významuplné chvíle života; touha znovu a znovu zahrát to tenorové sólo; potřeba opět se stát mistrem oněch plácavých konverzací -- ty jsou, myslím, i ve všech mých pozdějších opusech a hokuspokusech.

Pohromadě je drží zvláštní druh lhaní, zvaný imaginace, jímž se spisovatel liší od nespisovatele. Absolutní většina lidí včetně spisovatelů má v sobě materiál na jednu knihu. Leckdo tu knihu taky napíše, a je třeba krásná.

Ale dál nemůže. Nemá imaginaci. Umí Wahrheit, ale nikoli Dichtung. Někdy si pak imaginaci splete s prostým lhaním, a výsledek je dizástr.

Spisovatel, ten tu svou jedinou knihu vydá v několika, někdy i mnoha svazcích. Nespisovatel z mnohého udělá málo, spisovatel často naopak. Po Caesarovi zůstaly jen dvoje Zápisky, Walter Scottovy nikdy neprožité bitvy naplnily mnoho románů. Jak napsal Evelyn Waugh: „ Většina lidí má v sobě zárodečné jádro jenom jedné nebo dvou knih. Ostatní je počestný způsob obživy: profesionální triky, jimiž se křiklavě provinili i nejinspirovanější mistři -- dokonce i Dickens a Balzac. “ Tohle mi odjakživa připadalo jako abeceda. Dobří spisovatelé pořád vedou svou, jenom druhořadí střídají náměty. Pachtivé shánění tématu, mravenčí shromažďování materiálu, studium prostředí od téměř vědeckého až po komandýrovky, jak to spisovatelům přikazovávalo a opět přikazuje Rudé právo, to vše mi vždycky připomínalo znalosti o literatuře, jež projevil onen legendární politruk, když po anonymním zvolání z vojenského publika: „To řek Goethe!“ vydal rozkaz: „Vojín Goethe ke mně!“ Vždyť

z dějin literatury je přece klárjakšůvix, že jenom druho- a třetiřadým se nedostává námětu, jenom hloupí -- nebo povinně zhlouplí -- věří či ostatním k věření předkládají, že ačkoliv jejich vrozený vkus je Pád domu Usherů, týdenní návštěva ostravských oceláren je esteticky změnila natolik, že cítí nyní nutnost vytvořit Radostné zítřky.

Jen druhořadí provádějí průzkum prostředí (a trhu). Skutečný spisovatel -- nejenom génius, ale člověk, který se spisovatelem narodil -- svůj námět má, od začátku do konce. Námět si ho našel, prostředí mu vtrhlo do

imaginace jako sovětské tankové divize. Námět a znalost milieau mu nikdy neschází. Schází mu vždycky čas a často schopnost přenést to, co je v hlavě, na papír.*

_____________________________________________________________

* Tohle platí i o programových naturalistech devatenáctého a dvacátého století. Zola, byť klopotně sháněl své desetitisíceré informace o divadelním zákulisí, o prostitutkách nebo o Lourdech, zůstal vždycky

nenapodobitelným Zolou, nikoli snadno napodobitelným sociologem. Právě tak Sinclair Lewis nebo Theodore Dreiser nebo James T. Farrell a všichni ostatní, pokud to byli spisovatelé.

------------------------------------------------------------------------------------------------------

Jeden dávný přítel z kosteleckého korza mi po karambólu se Zbabělci řekl: „Čeče (ano, čeče, tam se to tak říká), já si dycky myslel, že ty seš zakoukanej jen do sebe a nevidíš napravo nalevo, a teď si myslim, ze sem byl vedle.

Tys to viděl, čeče!“

Já nevím, jestli jsem to viděl. Henry James měl takovou teorii, germ theory, teorii zárodku. Zde je: „ Pamatuji si, jak mi jedna anglická spisovatelka, mimořádně nadaná žena, vyprávěla, že se jí dostalo velké kritické chvály za to, jak v jedné své povídce věrně a přesvědčivě vylíčila život francouzské protestantské mládeže. Ptali se jí, kde a jak tak dokonale poznala ten málo známý úsek francouzského života, gratulovali jí, že k tomu měla tolik vzácných příležitostí. Tyto příležitosti pozůstávaly z toho, že jednou, když v Paříži stoupala po schodech činžovního domu, zahlédla otevřenými dveřmi rodinu nějakého pastora, která právě dojídala večeři. Ten jediný pohled se vryl do vědomí v podobě obrazu: trval jen okamžik, ale ten okamžik byla zkušenost. Autorce se dostalo přímé osobní zkušenosti, a ona vytvořila svůj typ. Věděla, co je mládí a co je protestantismus; taky měla výhodu, že věděla, co je to být Francouz, a tak tyto ideje proměnila v konkrétní obrazy a vytvořila skutečnost. Především však měla onu schopnost, která, podáte-li jí prst, chytne celou ruku a jež je pro umělce mnohem větším zdrojem síly než náhodná okolnost země, kde žije, nebo sociálního postavení... “* Tak nějak to asi je. Spisovatel opravdu asi zaslechne málo, uvidí maličko, ale máte to jako s tématem k improvizaci. Z několika notiček veliký, dobře temperovaný klavír.

Improvizace s variacemi: nespravedlivý, neslušně hloupý mi taky vždy připadal kritický verdikt: Opakuje se, rozmělňuje, co už řekl, nepřináší nic nového. Slyšeli jste tohle někdy třeba o malířích? O Modiglianim s jeho téměř identickou modrookou nahotinkou? O Špálovi s jeho proslulou modří?** O Zrzavém a jeho lodičkách jako skořápky?

_____________________________________________________________

* Že tohle pozorování Henryho Jamese má platnost zcela universální, dokazují příklady z nesčetných

spisovatelských konfesí. Zatím poslední, a ze světa věru odlehlého vesmíru velkého Američana, jsem nalezl v pražském časopise Film a doba v č. 6/1977. Je z rozhovoru se scénaristou Černého Petra a dnes úspěšným režisérem filmů natáčených ovšem výhradně podle vlastních scénářů -- tedy se spisovatelem -- Jaroslavem Papouškem. Jak jste dokázal proniknout do světa čtrnáctiletých? ptá se Papouška autorka rozhovoru u příležitosti jeho nejnovějšího filmu o pubertálních hrdinech Konečně si rozumíme. Papoušek: Já nevím. Já si jenom vymýšlel... Pro mne je to důležitý pocit, vymýšlet si na základě realistického impulsu. Třeba jedete v tramvaji a slyšíte dva muže, jak si povídají o dětech: „Člověče, ať tomu klukovi říkám cokoli, ať se ho ptám nebo mu nadávám, on na mě jenom kouká, mlčí a myslí si svý.“ To je třeba výchozí inspirace. Čtenář, který viděl Černého Petra, jistě pozná, o které inspiraci Papoušek mluví. Jinak je to klasická ilustrace Jamesovy germ theory.

_____________________________________________________________

** Nedá mi to, abych nevyužil příležitosti k osobní vzpomínce. Naše rodina byla se Špálovými spřízněna.

Jednou za války navštívil můj otec Mistra v ateliéru (já se při té příležitosti hluboce zamiloval do Mistrovy tmavooké neteře a své, once removed, tetičky) a Mistr -- pořád ve svém modrém období -- právě maloval jednu ze svých takřka identických Kytic. V přítomnosti Mistrů býval můj tatínek poněkud neben sich, a tak se pitomě zeptal: „Mistře, co to tvoříte?“ Mistr pravil: „Prase.“ Ale to nebylo odseknutí, jímž velikán vyjadřuje nadřazenost nevědomému buržoovi. Národní umělec Václav Špála byl realista, a velmi socrealistický. Skutečně tenkrát vytvářel prase. Kytici maloval na objednávku jednoho velkostatkáře, s nímž měl honorář smluvený ve vepřovém.

Tím nechci snižovat Špálu. Byl to opravdu dobrý malíř, dobrý, protože vedoucí stále svou. Ne jednou tak, podruhé onak. Takhle, a furt.

------------------------------------------------------------------------------------------------------

A hloupý mi ten verdikt připadá proto, že příliš často prozrazuje spíš nedostatek sluchu než sluch, spíš lenost si něco opravdu pořádně přečíst než lásku k literatuře. Ve skutečnosti je rozmělňování obvykle prohlubováním a zdánlivá monotonie subtilní variací. Jenomže na literaturu, stejně jako na hudbu, musí asi mít člověk sluch.

Každý se může naučit teorii harmonie, ale bez sluchu nepadnou Stravinského akordy na ozvučnou desku. Stejně tak lze teoreticky pochopit metodu proudu vědomí -- stream-of-consciousness -- , ale kdo v sobě nemá ozvučnici, ten v Benjyho chaotickém monologu, z Hluku a zuřivosti, naplněném poetickou nepoezií, bude vidět jen žvanění obecního blba. A smím-li se samožrát: pro toho asi plácavé konverzace holek a kluků z Kostelce budou jen plácáním o ničem, nikoli žalozpěvem nad nejkrásnější dobou života. Každého člověka, v každém Kostelci

a v každé generaci.

* * *

Ale jak to tedy bylo se Zbabělci? Předně: kapela nebyl bobcrosbyovský dixieland, ale velký band: čtyři, někdy pět saxofonů, šestice žesťů a rytmika. Dát ovšem do románu nějakých šestnáct hrdinů, aby se všichni vryli čtenáři do paměti, je technicky obtížné, a já byl začátečník. Proto jsem z bigbandu udělal ten dixík. Dixieland s tenorem však uvnitř bandu skutečně existoval, občas hrál skladby jako Liza Likes Nobody nebo Annie Laurie.

To jméno tradiční, ale zeswingované skotské písničky přepsal ve svých notách třetí altkař, později trumpetista bandu Vláďa Nosek v době své infatuace dívkou jménem Hannie na Hannie Laurie. Ve Zbabělcích permutovala Hannie v Lucii a z toho důvodu jsem měl potíže se zachováním Vláďova fórku:: Ideální lettristický vtip spočívá ve změně jediného písmena, a já potřeboval čtyři: Annie Lucie. Leda že bych byl zachoval Hanniino skutečné jméno, což se nedoporučuje.

Tak se to dělává v krásné literatuře. O tom Kdo je Kdo a zda Ten či Onen je vůbec Někdo víc v pasáži o Miráklu.

První technický problém, tj. redukci skutečnosti na skutečnější skutečnost, scvrknutí davu na skupinku jedinců, jsem tedy vyřešil změnou obsazení orchestru. Druhý problém byl jazyk. Jako naprostá většina mladých

spisovatelů byl jsem ucházející, když šlo o to, popsat náladu zimní krajiny, a vůbec takové ty věci, co jsou v próze prostě pozůstatkem lyrické fáze spisovatelského vývoje. Skoro každý totiž, kromě lidí divných, píše v pubertě poezii. A člověk se může stát velice velkým básníkem ve velice malém věku. Karel Hynek Mácha zemřel v šestadvacíti, Jiří Wolker dokonce ve čtyřiadvacíti, a z cizích ani Keats, ani Puškin, ani Byron neopustili tento svět zrovna jako starci. A přesto: jací to byli básníci! To proto, že k básnění na nejvyšší úrovni často stačí právě jen ta schopnost zachytit smutnou podzimní náladu, či ukout dobře a originálně zveršované aforismy o životě v jeho obecných polohách. Není k ní třeba extenzívní, ale pouze intenzívní životní zkušenost, převážně citová. K próze, naproti tomu, člověk musí nějaký ten čas pobýt na tomto světě, a poznat nejenom jak život bolí, ale co všechno taky obnáší; poznat jej v těch tak zatraceně těžkých drobných jednotlivostech. A právě ty, když se vám povede dostat je do prózy, přimějí čtenáře k nejvyšší kritické chvále: „Přesně tak to je! Přesně tak to bylo!“

-- to druhé častěji než to první. Thomas Mann se svými Buddenbrooky v sedmadvaceti je naprostá výjimka.

Stendhal, začínající ve své překročené čtyřicítce, je mnohem blíže pravidlu.

A tak jsem v devatenácti, ve dvacíti psal slušné básně a strašlivé povídky, těhotné lyrikou a souchotinářské na prózu. Pamatuju se na procházku po náchodském korze s Vráťou Blažkem, oba jsme přijeli na prázdniny

z Prahy. Vráťa byl už slavný autor, Divadlo satiry mu hrálo frašku Král nerad hovězí -- kdežto já byl obskurní snovatel papírových snů a potýkal jsem se s dialogem. Moje dialogy zněly jako hesla z naučného slovníku.

Zaboha jsem je nedokázal seškrtat. Byly vážné, jako politické úvodníky, plné informací a sdělení, řešily se v nich podivně hloupé problémy. Prostě: k nečtení. Svěřil jsem se s tím Vráťovi. Ten, z výše své čerstvé slávy, prohlásil: „Tak se s tím, čoveče, ne -- použil nemravného slova -- a piš jak slyšíš!“

Výborná rada. Zařídil jsem se podle ní. Nabrnkl jsem si dívku, která byla prodavačkou v Bílé labuti. Dívka byla velice povídavá, měla hodně kamarádek a ráda tancovala a já byl velice nudný, neboť ve společnosti její a jejích kamarádek jsem jenom mlčel a poslouchal, abych věděl, jak psát. Hned po návratu z tancování jsem pokaždé pilně zapisoval, co jsem slyšel. Zjistil jsem, že lidi, nebo aspoň dívky, mluví zatraceně jinak, než se píše; nebo lépe: než já jsem psal. Oblíbenou frází téhle mojí milé bylo: „Já pám -- von pá.“ Dávala totiž svým životním příhodám zásadně dramatickou formu: „Já pám: Trhni si nohou! Von pá: Tou si trhni ty! Já pám: Seš sprostej!

Von pá: Xi poslechni sebe! Já pám: Sbohem! Von pá: Tak pá pá, bejbino! Xem se na něj vykvajzla.“ Tohle „Já pám von pá“ mě fascinovalo a napsal jsem svůj, v pořadí třetí román Věk nylonu o téhle roztodivné a také roztomilé dívce, použiv jejího skutečného jména nebo spíš přezdívky: Maggie Vančáková. Jenže přitom jsem zjistil, že fonetizaci jazyka, když s ní jednou začnete, není prostě konec. Obvyklá chyba úředníků. Moje dialogy se přestaly sice podobat úvodníku, ale zato se začaly podobat vědeckému záznamu jakýchsi akustických jevů, a vrtalo mi například hlavou, jak -- dle rady Vráti Blažka -- napsat třeba slovo „angrešt“, aby to bylo, jak to slyším. Tedy nikoli „aNgrešt“, ale s tou nosovkou.

Bejbina Maggie se na mě nakonec poprávu vykvajzla, aniž tušila, že mě o krůček postrčila k mému pozdějšímu literárnímu mistrovství. Ovšem Vráťova rada piš jak slyšíš, ačkoli zněla tak báječně těsnopisně, můj problém plně nevyřešila. Skončil jsem brzo na opačném pólu nedorozumění. Kde dřív byl naukový, informativní,

filosoficky nabobtnalý dialog byl teď foneticko-fonologický záznam a když jsem to dal číst své další dívce, která si říkala Dinah, prohlásila, že ji to nebaví, protože to není česky. Není to, zeptala se -- doufám že slovenští čtenáři se neurazí -- v šárišském nářečí?

A byl jsem, kde jsem byl.

Až pak se mi do ruky dostal Hemingwayův román Sbohem, armádo! a já prozřel. Najednou jsem zjistil, že dialog v próze nemusí -- ba asi nemá -- informovat, ani jinak bytnět. Že může být o ničem. Třeba o tom, jak mezi sebou plácají kluci a holky, kteří se v podstatě chtějí spolu víte co, jenomže to tak honem nejde -- nebo aspoň v dobách mého mládí to nešlo --, a tak se to musí trochu okecat. Nejen to, samozřejmě: taky jak žvaní kluci, když chtějí být -- často jsou -- vtipní, na což potom, v padesátce autor vzpomíná s úžasem, protože ta někdejší brilance se nějak vytratila a z bývalých playboyů sršících jazykovou vynalézavostí se stali pánové, kteří mají asi tolik smyslu pro humor jako jedna paní v New Yorku, která ale o sobě aspoň poctivě prohlašuje, že ho nemá.

To bylo poučení číslo jedna. Zároveň jsem zjistil, že tak, jak stojí psáno v Hemingwayovi, lidé ve skutečnosti nemluví. Že autor odstranil z jazyka strusky -- vypustil všechna hm, žejo, noa, prostě, taknějak, eh a podobně --

a ponechal jenom špičky malých ledových ker krásného dialogu. Že Catherine je mnohem ženštější, než kdy jaká živá ženská byla a mohla být. Že literatura je prostě „pravda pravdivější nežli pravda“. Pravda, která jistým způsobem lže o povrchu, aby týmž způsobem pověděla pravdu o podstatě. O snu. O kořenech lidské touhy po životě.

Dalo to samozřejmě fušku, docela i technickou. Zkuste v pětisetstránkovém románě udržet jednotné tvary u osob, z nichž každá mluví trošku jinak. Třeba jen takové snad maličkosti, jako že jedna postava říká „sem“

a druhá „jsem“, jedna „čeče“ a druhé „čoeče“, a třetí třeba „čoveče“. Přijdete o oči a stejně se vám to nepovede.

A přitom je to důležité. Když pro nic jiného, tak že kritik vám může vytknout nedůslednost, a já kritikům nerad způsobuju takové potěšení.

Měl jsem tedy vyřešenou redukci nezvládnutelného bigbandu na manipulovatelný dixieland (i ten se však, pokud jde o uplatnění hrdinů v akci, a tedy jejich zapomatovatelnost, scvrkl na kvintet: Benno-Harýk-Lexa-Fonda-Danny. Zkuste si vzpomenout, jak se jmenuje třeba drummer nebo basista nebo hráč na trombón). Měl jsem rovněž vyřešenou otázku kompromisu mezi fonetickou transkripcí Daniela Jonese a krásnou češtinou. Nyní šlo o otázky tak zvaně strukturální nebo stavebné. Prostě: má se psát osnova, nebo ne?

To se dělá všelijak. Zola nebo Henry James připravovali k románům skicy, jež se rozsahem někdy vyrovnaly výslednému románu -- dokonce občas byly i delší. Galsworthy si ráno sedl do lenošky, přečetl, co napsal den před tím, zasnil se a Soames Forsythe a jeho ničivá Irena took it away. Tenhle popis, že postavy samy převezmou otěže a autor se stane pouhým psacím strojem, zaznamenalo mnoho spisovatelů. Zažil jsem jej sám a často, a to ve chvílích, jež vydaly plody nejméně nezralé. Podobně komponoval třeba Chandler, a protože dělal detektivky, tedy s tím výsledkem, že názor na to, kdo je vrah, v průběhu psaní obvykle několikrát změnil a Marlowe nakonec vraha vypátral jen díky tomu, že Chandlerovy romány nikdo logicky neanalyzuje, protože jsou příliš pěkně napsané.

Já byl ve Zbabělcích a ve většina svých románů a povídek (kromě seriálu o Borůvkovi a kromě detektivek, jež jsem v době své zakázanosti vydával pod různými jmény) ve výhodě. Osnova ke Zbabělcům se proto podobala asi pěti stránkám z deníku faktograficky přízemní sextánky: prostě popis hlavních událostí, které se ten který den z osmi dnů v knize zachycených kolem Dannyho semelou. A těch pět strohých stránek jsem pak začal cifrovat, vyšívat a ohazovat masem detailů.

Nejdřív u svého strýce v Praze, v pokoji s velkým Petrofem, k němuž jsem v pauzách mezi psaním usedal a hrál St. James Infirmary, Riverside Blues, Sweet Sue, St. Louis Blues, Dinah, abych se dostal do formy a líp mi to šlo.

To trvalo asi měsíc. Pak jsem se v tom pokoji připravoval na první státnici z angličtiny s jednou kolegyní, která si později vzala velice odporného fízla. V pauzách mezi připravováním jsem na piáno nehrál. Nato jsem se, pořád v tom pokoji, připravoval zase na státnici z filosofie a opět jsem přehrával svůj repertoár, neboť ta kolegyně studovala jako druhý obor francouzštinu. Druhou část Zbabělců jsem napsal v Karlových Varech, kde jsem se léčil z imaginární žaludeční nervózy a učil jakousi černookou medičku latinsky. Taky jsem se tam seznámil s Milenkou Cabicarovou. Ale ta se už do Zbabělců nedostala. Nebyla tehdy ještě jazykem ozvláštněná.

Vnikla až do Inženýra lidských duší, neboť jsem ji po letech potkal znovu, v Kalifornii, a to už mluvila patagonsky.

Zbabělce jsem sepisoval do nelinkovaných školních sešitů značky Prošit v tvrdých deskách. Celkem jsem naplnil asi pětatřicet těch sešitů písmem, které se čím dál víc podobalo klínovému, jak se víc a víc opisoval měkký hrot plnicího pera nevalné kvality. Sešity jsou dosud kdesi v Praze a já vím, kde je to kdesi. Milá osoba, která je vlastní, je snad pořád považuje za kuriózní, ale ne zcela bezcenný suvenýr na jedno hezké přátelství.

Výroba klínového zápisu mě tak vyčerpala, že dopsav dílo, neměl jsem sílu vyťukat je na stroji. Potom zemřel František Halas, a musím tedy říct něco o Halasovi.

Někdy v roce 1946 nebo tak vypsala Družstevní práce literární soutěž na sbírku básní. Obeslal jsem ji rukopisem Nezoufejte! , velebásní (pokud jde o délku) vytvořenou ve stylu whitmanovského volného verše, wie sich es der kleine Danny vorgestellt hat, a inspirovanou z valné části již zmíněnou bejbinou Dinah. Cenu jsem nedostal. Zato přišel dopis vlastnoručně napsaný Františkem Halasem. Že abych k němu přišel, protože ho báseň zaujala. Šel jsem, pochopitelně s trémou, již jsem zdědil po otci a zbavil se jí teprve, když jsem se sám stal Mistrem. Mistr Halas se tehdy živil jako sekční šéf na nějakém ministerstvu, byl to malý pán za velikým stolem, když jsem vstoupil, sesedl ze židle, takže zmizel za stolem, ale hned se za rohem stolu zas objevil a podal mi ruku. „Cenu jsme vaší básni nedali,“ pravil. „Ale --“ A tu jsem ho přerušil klasickou lží všech panických (v literárním smyslu) autorů: „To já jsem vůbec nečekal. Já to ani nechtěl vydat. Já... čistě jen...“ A to zas Halas přerušil tok mých lží neklasickými slovy: „Jen neřikejte! Jednou ta deflorace přijít musí.“

Umlčelo mě to. Takový jemný lyrik... měl jsem tehdy ještě takové představy, přímo jako exilové dámy, co do nich za mlada byli zamilovaní ti sviňáci básníci. Taky jsem nevěděl, že jemný lyrik otiskl některé ze svých nejjemnějších básní v pornografické Erotické revui, kam Toyen malovala výstavní pyje, moc krásně.

Toho dne ale jemný lyrik zalhal. Cenu mi (dostal ji tenkrát, tuším, Eduard Petiška) nedali proto, protože velebáseň Nezoufejte! (titul inspirován Heislerovým veršem A buďte veselí z knihy Na jehlách těchto dní)*

nebyla báseň, nýbrž surový, i když něžný materiál, vyvřelý z kombinace válkou zpožděné puberty a velice hezké a něžně líbající bejbiny Dinah (ta se ve skutečnosti jmenovala Danica). Dobrák Halas však jako důvod uvedl:

„Kdybysme vám totiž dali cenu, vrhli by se na vás všichni, zleva doprava.“ To myslel ve smyslu politickém. Ve světle pozdějších osudů mých knih se ukázalo, že jeho lež bylo proroctví.

_____________________________________________________________

* Vydalo, v souboru Aniž by nastal viditelný pohyb, naše nakladatelství Sixty-Eight Publishers v Tróně, přátelé.

Dosud ji máme v hojném počtu na skladě. Je to sice poezie, navíc surrealistická, ale je u nás k dostání za pouhých $ 4.30. K jídlu není, zato číst se dá.

---------------------------------------------------------------------------------------------------------

Pak Halas zemřel a vykonavatel jeho literární pozůstalosti Jindřich Chalupecký našel v básníkově zápisníku nějakou, asi lichotivou poznámku o mně. To už bylo nejen po Vítězném Únoru, ale i po rázném utětí žíly avantgardním umělcům, kteří se krátce domnívali, že vítězství nepatří pouze lidu, ale i jim, jak to zvěčnila rezoluce sepsaná na Dobříši z jara 1948. Chalupecký mi tedy napsal, neboť z jeho avantgardní skupiny přátel se tou dobou stal už ukázkový underground. Když jsem tam začal docházet, sedával tam veliký Jiří Kolář, zdroj tak mnohého v poválečné moderně (zakrátko nato ho zašili), milovaný Jan Rychlík, jenž dovedl psát oběma rukama proti sobě a utahovat si z Bertolta Brechta líp, než si Bertolt kdy uměl utahovat z nekomunistů, Jan Hanč, trenér krásných mladších dorostenek v lehké atletice a autor germinálních deníků, Zdeněk Urbánek, jenž už tehdy znal Joyce líp než američtí profesoři, Jiřina Hauková, která v těch dnech provázela Dylana Thomase Nerudovkou až na Hradčany, kde se sťal plzeňským, a Bohumil Hrabal. Taky tam někdy přišel Josef Nesvadba, s nímž jsem se velmi spřátelil, neboť mi imponovalo jeho dilema: má-li se teď, po vítězství lidu a porážce literatury, vrátit k léčení syfilidy (ne vlastní: pacientů. Nesvadba byl čerstvě promovaný MUDr), nebo se pokusit propsat se socrealismem k nějaké literární formě, jež by ho politicky tolik nezkompromitovala. Dilema, jak víte, nakonec úspěšně vyřešil příklonem k science-fiction. Po letech jsem se s ním plavil do U. S. A. na longislandskou literární konferenci. Na cocktail party pořádané literární mecenáškou jménem Panna OŚhaughnessy Nesvadba vysvětlil hostitelce, co česky znamená slovo panna, se snadno rozeznatelným úmyslem přesvědčit se, že u OŚhaughnessyové je to jenom křestní jméno. Panna mu s úsměvem řekla, že tu lingvistickou lekci jí už dalo asi pět českých pánů, většinou z newyorského čs. konzulátu. Tam ale mají večerku už v jedenáct, kdo ji přetáhne, vrátný, jenž je tam šéfem, ho nahlásí dálnopisem do Prahy, a po třetím hlášení... Takže oni si dávají bacha. To povídala významně. Druhý den večer jsme se s Nesvadbou vraceli z jiné party na západní straně Central Parku, kolem půlnoci. Na nebi visel měsíc v úplňku, universální afrodiasicum. Nesvadba to nevydržel. Du za ní!

procedil mezi zuby, a namířil si to rovnou přes Central Park. Neblbni! zvolal jsem. Teď v noci? Měsíc však měl tak velkou gravitaci, že mi Nesvadba zmizel mezi křovisky v parku, výstižně popsaném v Prezydentu Krokadýlů.

To bylo kolem půlnoci. Do hotelového pokoje se vrátil ve dvě. K dámě nedorazil. Hned zkraje parku ho

přepadli dva černoši, stáhli z něho kalhoty a utekli. Kalhoty proto, že Američani nosí peněženku v zadní kapse u kalhot. Nesvadba ji ovšem měl v saku. Stál tam za keřem v jockey shorts, koupených ten den na Páté avenue, a asi za pět minut šla kolem patrola. Vzali ho na presinkt, sepsali protokol a věnovali mu kalhoty po nějakém vandrákovi, takže když se vrátil do hotelu, byl cítit cizí whiskou.

Což všechno je o Nesvadbovi ryzí pravda, až po slova: To bylo kolem půlnoci. Vrátil se až druhý den dopoledne a byl cítit parfumem Budoir Bleue. Co následuje po uvedených slovech je taky pravda, ale ne o Nesvadbovi, nýbrž o jednom českém novináři akreditovaném v New Yorku. Celá historka je exemplum, jak se píše fikce.*

_____________________________________________________________

* Ještě názornější příklad migrace historek. Když jsem přednášel v Austinu v Texasu, řekli mi tamní krajané, že v okolí jsou dosud vesnice, kde je vládnoucím jazykem čeština, a kdo se tam chce stát třeba šerifem a není Čech, musí se česky naučit. Viděl jsem v Austinu dost černochů, a tak jsem později kdesi v Montrealu dal k lepšímu, jak jsem jednu takovou vesnici navštívil (nenavštívil jsem žádnou), a vyptávaje se místního černocha svou akcentovanou angličtinou, dostalo se mi od něho odpovědi v plynulé češtině. Když jsem se podivil, odkud umí česky, černoch hrdě řekl: „Já jsem Čech!“ Asi za tři roky, v New Xorku, mi vyprávěl Miloš Forman o své návštěvě Texasu. Samozřejmě, i on se dostal do toho česky mluvícího texaského Kocourkova a na farmě

jakéhosi starousedlíka vidí tlustého černocha pekoucího české lívance. „Can I take one?“ otázal se mlsný Forman. „Ať slouží,“ odpověděl černoch. „Vy ste Čech?“ podivil se Miloš. „Ne,“ pravil hrdě a jakoby trochu uraženě Čechočernoch. „Já su Moravec!“ Tohle téma, jež je vlastně jen jiným dokladem Jamesovy germinální teorie, ve formě povídky krásně zpracoval Arkadij Averčenko: v jednom jeho případu připálí na začátku hrdina žehličkou kalhoty a dostane vynadáno od manželky. Otráven, vypráví to v kavárně kamarádům. Pak to vypráví znovu jinde a pak zas. Po mnohokrát opakovaném vyprávění vyvine se příhoda pomalu v hrdinskou zkazku o obrovském požáru, jenž zachvátil činžovní dům, a o tom, jak vypravěč, s nasazením života, pronikl do hořící budovy, aby zachránil nevděčnou ženu, což se mu podařilo manželským skokem do hasičské plachty ze třetího poschodí.

---------------------------------------------------------------------------------------------------------

U Chalupeckých a u Kolářů se četly věci. Vyslechl jsem tam nějakou ranou verzi Hrabalovy Jarmilky, prostříhanou ještě flashbacky do koncentráku, a úplně nejranější verzi toho, co bylo později zněžněno do podoby Ostře sledovaných vlaků. Sám jsem tam četl novelu Divák v únorové noci, metodou Zbabělců popsaný Únor v Praze, a Zákony džungle, novelu o dobrodružstvích v broumovském klášteře, kde jsem bydlel, když mě poslali učit do Broumova, ale místní NV neměl pro mě byt. To obojí znělo tehdy uchu Jindřicha Chalupeckého jako avantgardní próza a ještě po letech v jakési anketě, tuším ostravského Červeného květu, řekla Jiřina Hauková o těch dvou novelách skoro přesně totéž, co ještě později řekl Jaroslav Dresler o Zbabělcích: že se mi pak už nikdy nepodařilo atd., tedy že patrně vejdu do poznámky pod čarou Divákem v únorové noci. Jenže to nevejdu, pokud si ovšem na Vnitru neudělali kopii.*

_____________________________________________________________

* K novele se váže jeden z mých šťastných úniků před tvrdou pěstí lidu, jaká dopadla na tolik stejně vinných, ale bez té kliky. Když zašívali Geraldinku (viz povídku Malá pražská matahára ve sbírce Hořkej svět), zrovna si četla v tom díle, které jsem jí půjčil, abych jí imponoval. Když se po pěti letech vrátila, rovnou ke mně do redakce, přinesla mi rukopis zpátky. Estébáci jí jej vrátili spolu se svršky. Vyprávěla mi, že celou jednu noc strávil s ní vyšetřovatel diskusí o tom, je-li Divák pokrokový (jak tvrdila Geraldinka), nebo reakční (jak měl podezření vyšetřovatel). Přesvědčila ho prý tehdy o své interpetaci, takže mě nezašili. Osobně si myslím, že ho spíš ukecala. A taky se mu jistě líbila. Geraldinka se líbila každému člověku, a i mnozí estébáci jsou lidé.

Ta novela byla etuda v camusovském existencialismu a rukopis jsem někde ztratil.

-----------------------------------------------------------------------------------------------------

Na základě dojmu, že jsem autor stejně avatgardní jako Jirka Kolář, Hanč nebo Hrabal, přemluvil mě

Chalupecký, abych Zbabělce přepsal na stroji.

Na stroji jsem tehdy moc neuměl, takže mi to dalo hroznou práci. Rukopis měl asi osm set stran. A výsledek?

Žalostný. Lituji, že jsem vás donutil k marné práci. Zbabělci nejsou literatura, jenom... já už nevím, co Chalupecký tenkrát napsal, protože mě to otrávilo. Prostě mi Zbabělce hodil na hlavu, a já se avantgardním autorem nestal.

Brzo nato mě poslali učit na sociální školu v Hořicích v Podkrkonoší, kde jsem rukopis Zbabělců půjčil sympatické tělocvikářce. Velice ji rozhořčil. Sice se jí to líbilo, ale namíchla se, že si o ženských myslím, že jsou blbé. To jsem si o nich skutečně myslel, jenže to bylo v dobách, kdy jsem sám byl ještě blbý, takže se to neutralizuje. V Hořicích jsem už tak blbý nebyl a myslel jsem si, že ženské jsou nebezpečné, mazané a proradné, na základě zkušeností popsaných později v Miráklu. Ten názor jsem nezměnil dodnes, pouze jsem ho poté, co jsem se oženil, doplnil také míněním, že některé ženské jsou nejen mazané, ale taky moudré. Že jinak jsou ale ženské fajn, myslel jsem si vždycky.

Ať blbé nebo moudré, tehdy jsem jich několik miloval. Mám dojem, že moji šlechtičtí předkové museli mít ve štítu opravdu heslo Frauendienst ist Gottesdienst neboli Per mulier ad Deum (v tom je asi gramatická chyba, ale už jsem latinsky pozapomněl), neboli Jediné, co se Pánu Bohu opravdu povedlo, když voral svět, je žena. Když se povede. Když se nepovede, stojí to tedy za to.

Úsudek tělocvikářky mě mrzel, proto jsem rukopis půjčil Lišce. Té se líbil a dokonce souhlasila, že ženské opravdu blbé jsou, ale nevztahovala to na sebe. To mě zmátlo. A pak mi napsal přátelský dopis Zdeněk Urbánek, který Chalupeckého názor nesdílel, zapracoval, a po skončení prezenční služby jsem se jeho přičiněním stal redaktorem u Krasavců*. Sotva jsem tam vkročil, hned jsem se zamiloval. Bylo to trochu absurdní, ne proto, že byla vdaná, to je celkem časté, ale pro to, jak to popsal Evelyn Waugh v novele Work Suspended. Z ní se dozvíte, proč to bylo absurdní. Nebo tedy: ne příliš časté.

_____________________________________________________________

* SNKLU - Státní nakladatelství krásné literatury a umění

--------------------------------------------------------------------------------------------------

A tak jsem zakotvil v Praze a po Dvacátém sjezdu se počali redaktoři zajímat o undergroundovou literaturu. Do ruky Ladislava Fikara, ředitele nakladatelství Čs. spisovatel, se dostala povídka Konec Bulla Máchy a potom jiný Konec, nylonového věku. Taky Zbabělci, ale ty odvahu vydat neměl. Zkusí to prý s Nylonem. Zkusil, s tím následkem, že rukopis zabavilo HSTD, neboli Hlavní Správa Tiskového Dohledu.* V diskusi s nimi, popsané v článku Jak aplikovat západní techniku v římských Listech č. 1/1976, jsem se dozvěděl, že i slovo „ňadra“ je pornografické. Rukopis mi nevrátili a přítel knihovník mě později informoval, že román byl vystaven na expozici pozastavených rukopisů, kterou HSTD, aby zdůvodnilo svůj raison detre, uspořádalo s vyloučením veřejnosti pouze pro stranické a kulturní pracovníky.

_____________________________________________________________

* Obsesivně zdůrazňovali, že nejsou žádná cenzura. Nic prý nikdy nedokazují, neboť na to ani nemají právo.

Jenom nedoporučují tisknout. A co se komu stane, otiskne-li přes jejich nedoporučení, to už není jejich resort.

Což jsme věděli taky.

----------------------------------------------------------------------------------------------------

Takže si Fikar řekl, že není co ztratit, a nahrál jim na smeč Zbabělce. Kupodivu, HSTD román schválilo s několika (tuším sedmi) nepatrnými připomínkami, jež se týkaly hrstky kupodivu méně nemravných slov. Celé zástupy jiných, včetně legendárního, Harýkem ve skutečném životě skutečně proneseného „SSSR -- Jen se

neposer!“, sítem cenzury prošly ve vyrovnaných čtyřstupech, což mi mělo být nápadné a Fikarovi taky, ale nebylo.

Tedy: já průšvih čekal. Domníval jsem se však, že budu proklet pouze za naturalismus, což ve zpovědním zrcadle stalinismu nebylo vedeno jako těžký hřích, a sliboval jsem si od toho reklamu.

Nojo. Já znal pouze západní imaginaci, nikoli východní. Román vyšel před vánocemi a měsíc se nic nedělo.

Redakce jej opatřila zaštítěním ve formě textu na záložce, kde se pravilo, že je to ostrá satira na zbabělost české buržoazie. Stál jsem jednou v knihkupectví ve Slovanském domě a pozoroval pána, jenž si četl v záložkách knižních novinek. Vzal do ruky i Zbabělce a já se zatetelil. Koupí? Nekoupí? Bylo mi, jako bych čekal na verdikt od F. X. Šaldy. Potom pán zhnusen odložil satiru, vybral si Romeo, Julie a tma, zaplatil a odešel. Padl na mě smutek. Neboť člověk píše sice pro sebe, ale má radost, když se to líbí i jiným.

Po vánocích vyšla konečně v Literárkách recenze Jiřího Hájka. Taková -- hájkovská. Jak říkával Václav Havel: Na jedné straně je to dobré, ale na druhé straně je to rovněž špatné. Potkal jsem na Národní třídě Kamila Lhotáka, který k prvnímu vydání dělal obálku, a on povídal: „Gratuluju! Tak je to v suchu!“ To naznačovalo, že měl své obavy. V Květnu vyšel ještě před vyjitím knihy stalinský útok Vladimíra Mináče a ve vánoční anketě Literátek zveřejnil Karel Nový metaforu o prašivém kotěti a celkem se nevědělo, jak to myslí. Ale teď Lhoták vypadal klidný. „Neposrali to, tak je to dobrý.“

Mýlil se hluboce. Za pár dní nato najednou vyšla v Práci recenze Políček živým i mrtvým od Běhounka, hned nato Červivé ovoce v Rudém právu od národního umělce Josefa Rybáka. A pak den co den, ráz naráz, po čtrnáct dní levý hák, pravý hák, direkt, uppercut, jedna recenze za druhou snad ve všech časopisech, nevyjímaje ani ty o zvířatech, ani Život strany, ačkoliv ten nikdo nečetl.* Zmocnily se mě obavy, že mě zavřou, když právě v Životě strany (nebo snad v Novináři, prostě v jednom z těch nečtených, ale proto nikoli nevýznamných časopisů) kdosi napsal, že od Zbabělců vedou nitky -- samozřejmě přímé -- na jedné straně do titoistické Jugoslávie, na druhé straně do Svobodné Evropy. To jsem netušil, ale nepochybně to byla pravda. Strana na jedné straně nikdy nelže, na druhé straně vždycky ví, co říká.

_____________________________________________________________

* Rovněž mě tehdy napadli v exilovém Českém slově. Musím říct, že jim jsem to za zlé neměl, jako jsem později neměl za zlé Pachmanovi, když mě v Československém sportu natřel ze Legendu Emöke. Sokoly jsem ve Zbabělcích nechválil a z legend a ze šachu jsem si srandu dělal. Bylo mi čtyřiadvacet let. V těch letech, jak napsal Apollinaire, člověk vskutku nemá v úctě žádnou slávu.

--------------------------------------------------------------------------------------------------

Obavy zřejmě sdílelo víc lidí. Došlo ke klasickému jevu přecházení na druhou stranu ulice, nahlížení se zájmem do vývěsních skřínek Svazu přátel SSSR a podobně. Jevy trvaly asi rok, daly se objektivně změřit. Na Silvestra 1958, kdy se o mně v Praze začínalo hovořit jako o zajímavém novém autorovi, jsem dostal skoro tři sta péefek.

Na Silvestra 1959 pouze sedmnáct.

Někteří lidé se ovšem, jak to taky vždycky tak bývá, zachovali hezky, přímo statečně. Josef Nesvadba mi vnutil západní prášky, prý na uklidnění, po nichž ve mně však kupodivu stoupl neklid, i když v jiné oblasti, než kde sídlí strach. Emanuel Frynta mě pozval na návštěvu a dlouze a zajímavě mluvil o Kafkovi, jenže mě v těch dnech literatura moc nezajímala. Rovněž mě pozval na kávu národní umělec Zdeněk Štěpánek, protože moje maminka, jako mladá holka, s ním kdysi (ona říkala „málem“) utekla k divadlu. Ale byl jsem tak dokonale bez zájmu, že jsem se nezajímal ani o jeho okatou dceru Janu, a pil jsem mokka. Samozřejmě, nejbližší přátelé mě neopustili, ale žijí v Praze, jejich věrnost by se dnes mohla vykládat z kádrového hlediska nepříznivě. Proto tedy jen o mrtvých a silných v kramflecích. Vůbec nejhezčí bylo pozvání od muže, jehož jsem osobně ani neznal. Alfréd Radok mi poslal psaní, abych přišel na večeři. Paní Radoková udělala bažanta, a protože já sem byl zamlklý, protože posraný, Alfréd Radok celý večer střídavě mluvil o krásách Zbabělců -- velmi konkrétně, vůbec ne obecně -- a o blbosti stalinčíků, ještě konkrétněji. Věděl o tom hodně z osobní zkušenosti. Nakonec ho, chudáka, uštvali v exilu ve Švédsku. Odešel tam, netuše, že ještě v sedmdesátých letech budou na Západě inteligentní lidé věřit na socialistický realismus a celkem logicky tu víru spojovat s kádrováním.*

_____________________________________________________________

* V Československu se nám takové věci zdály neuvěřitelné, ale pár lekcí jsme dostali už tam. Jednou přijela do Prahy známá australská spisovatelka s manželem. Manžel zašel na sekretariát svazu spisovatelů a požádal sekretáře, komu má dávat hlášení o výrocích českých spisovatelů, kteří před ním, člověkem za Západu, jistě popustí uzdu svým politickým názorům. Tento soudruh za země klokanů stalinsky pevně věřil, že každý, kdo má v socialismu ouřad, je fízl. Sekretář ho odkázal na ministerstvo zdravotnictví, kde byl tehdy ministrem Páter Plojhar.

----------------------------------------------------------------------------------------------------

Taky se mě zastal Karel Konrád na jakési partajní schůzi, kde se pohádal s Gustou Fučíkovou, střežící jako vždy stranickou linii a pravost rukopisů. A lidi mi všelicos radili. Třeba: schovat manuskripty. Měl jsem jich už tehdydost, samé závadné, ale schovávat je u přátel mi připadalo naivní. Když jim budu stát za prohlídku a u mě je nenajdou, jistě se půjdou podívat ke kamarádům. Jednoho dne se tedy moje žena -- která se sice o mě bála, ale zároveň mi řekla: „S tebou se teda člověk nenudí!“ -- vypravila s rukopisy v kufru do Náchoda. Tam je otec předal jakýmsi sokolským bratřím v jedné vesnici, které by policie jistě nepodezírala z literatury.

Snad to byla přehnaná opatření, ovšem tou dobou ještě sedělo pár desítek tisíc lidí za mnohem míň, takže něco na těch obavách bylo. Na příkaz Strany zametli ve Spisovateli s Fikarem, se šéfredaktorem Víťou Kocourkem, vyrazili Josefa Hiršala, Jana Grossmana a Kamila Bednáře a snad ještě některé. Jiřímu Ledererovi se ve Večerní Praze podařilo otisknout kratičkou kladnou recenzi, a do měsíce byl redakčním kolektivem v redakčním článku prohlášen za literárního ignoranta, neschopného z toho důvodu vykonávat funkci socialistického redaktora, a vyhozen. Asi dva roky sháněl práci. Vyskytly se ovšem i nečekané charaktery. Milan Jariš odmítl v časopise Nový život nahradit kladnou recenzi Antonína Jelínka tím, co mu nabízeli dodat, a knihu raději vůbec nerecenzoval. Jednu rovněž nezveřejněnou, sensitivní, prostě hezkou kritiku jsem dostal v obtahu poštou. Poslala mi ji Jaroslava Blažková, jíž to zabavili na Slovensku a udělali jí za to čárku. Celkem to tedy všechno vypadalo na generální zkoušku toho, čemu se deset let nato začalo říkat normalizace.

Na příkaz Strany vyhodili i mě ze Světové literatury. Šéfredaktor Jan Řezáč byl však starý surrealista, a proto dialekticky ochránce katolíků, a strohé příkazy kulturního oddělení ÚV dovedl dobře rozmělňovat. Ze Světovky jsem sice vyletěl, ale s pomocí Jana Řezáče jsem dopadl do knižní redakce angloamerické literatury v Odeonu.

Když se to dozvěděla Strana, nejhorší vichřice hněvu už přešly, tak Řezáčovi aspoň nařídili, že mi musí snížit plat. Snížil, a zvýšil mi prémie.

Pořád to ale bylo napjaté. Kdosi mi poradil, abych zavolal Jana Drdu, že prý to na Dobříši četl a líbilo se mu to.

Jestli líbilo, tedy před rozhodnutím Strany. Poněvadž když jsem mu zavolal -- osobně jsme se tenkrát neznali --, hlas mu v telefonu zněl, jako kdyby byl Drda napnutý na skřipci. Popřel jakoukoli znalost a současně řekl: „To víte, když píšete o SSSR --“ „Jen se neposer“ nevypustil z úst. V jeho případě Harýkova výzva nebyla nic platná.*

_____________________________________________________________

* Asi rok před tím navštívil milý Jan Leningrad, kde se, jak míval ve zvyku, ožral. Jedné známé redaktorce, jež tam dorazila krátce po něm, vykládali poťouchlíci leningradští, jak u nich Drda v ožralství hanobil SSSR. Dívka se vrátila, poradili jsme se a ona o tom napsala Drdovi, jako že ho na to přátelsky upozorňuje, že to jistě není pravda, ale takové řeči se tam vedou, a snad by bylo dobře něco udělat... Za dva dny prudce nažhavené dráty a zasloužilý umělec ve stavu strašlivého rozčilení: „Vážená soudružko, nevím, jak Vám poděkovat za Vaši informaci atd., atd. Samozřejmě že to není pravda. To se soudruzi přeslechli. V rozjaření, však to jistě znáte, člověk řekne leccos, co ale tak nemyslí. Co myslíte? Co mám dělat? Mám soudruhům do Leningradu napsat a vysvětlit? Nebo by bylo lepší zatelefonovat? Nebo se tam snad rozletět?“

Nakonec se rozletěl. Nepochybně se ožrali, a buď jak buď, dopadlo to dobře. V Leningradě je notoricky mnohem méně amatérských fízlů než v Maskvě. Chudák Jan. Taky prozřel, až když už bylo pozdě.

-----------------------------------------------------------------------------------------------------

A bylo to čím dál tím napjatější, až to jednoho večera vyvrcholilo. Seděl jsem doma, to jest v pokoji bytové jednotky sestávající z toho pokoje a kuchyně s bytnou a s koupelnou, kam byl vchod z kuchyně, takže jsme tam se ženou nesměli. První dva roky manželství jsme se myli v lavóru a každý týden jsme si rezervovali čtyři hodiny na čekání ve vanových lázních na Smíchově, kde žena získala málem důvod k rozvodu a já inspiraci k povídce Vědecká metoda z knihy Smutek poručíka Borůvky. Seděl jsem tedy doma a uvažoval, jestli by otcovi neliterární známí neschovali k rukopisům taky mě, když vtom přiběhla tchyně. Moje tchyně byla žena z lidu: vypadala tak a chovala se tak. Život se pro ni skládal z neustálých tvrdých lekcí a naučil ji socialistickému realismu. „Errolku,“* pravila tchyně.

_____________________________________________________________

* Tak mi říkají nejbližší přátelé. Geneze je patrně symtomatická. Jako hošík jsem se zamiloval do filmového hošíka jménem Freddie Bartholomew, jehož jsem spatřil ve filmu Malý lord. Malý lord se jmenoval Cedric Errol. Když jsem v roce 1947 poslal do literární soutěže University Karlovy sbírku povídek Nové canterburské povídky, dal jsem si pseudonym Fred Errol. Pak mi jedna bejbina začala říkat Errole a ujalo se to. Soutěž jsem tenkrát vyhrál, ale výsledky vyhlásili deset dní před Vítězným Únorem a ten, jak jsem už napsal, položil na lopatky taky krásnou prózu. Sbírka v meziscénách uvedla na scénu pozdější charaktery ze Zbabělců, Benna, Harýka, Lexu, Fondu a jejich sajdky. Harýk tam na jednom místě, jak se pamatuji, říkal: „Socialismus má bejt světovej názor, ne světový zblbnutí.“ Poúnorové redakce s tím nesouhlasily, a tak kniha nevyšla.

-----------------------------------------------------------------------------------------------------

„Právě mi volala Líza z výstaviště, vona je u komoušů. Komouši tam maj velkou schůzi a mluví vo tobě

Novotnej.“ Neřekla, který Novotný, ani jak mluví, ale dovtípil jsem se. „Tak jestli máš nějaký spořitelní knížky, tak mi je dej, já je skovám.“

Nebyl to projev hrabivosti. Tchyně věděla, které hodnoty jsou nejdůležitější, když se člověk vrátí z basy bez koruny. Před několika lety se jí vrátil muž (a hned nato utekl do Ameriky) a tou dobou měla v base syna.

* * *

Nakonec to dopadlo celkem dobře. Vichřice hněvu přešly, naposled o mně na konferenci Svazu čs. spisovatelů v projevu s maoistickým titulem Literatura a kulturní revoluce promluvil Štoll (rovněž netřeba říkat jak), vody se utišily a z vod se pomalu začaly vynořovat legendy.

Ještě než se vynořily, svolali jakousi schůzi, kde jsem se snad měl podrobit sebekritice. Nepodrobil jsem se, čistě jen proto, že všichni byli nějací zaražení a zapomněli mě asi o to požádat. Láďa Fikar s Kocourkem samozřejmě vystupovali jako advocati diaboli, ale já nějak na ďábla nevypadal. I Běhounek, který ze mě nespouštěl oči, nakonec mručivě připustil, že kdyby mě byl býval osobně znal, nebyl by býval byl na mě tak zlý.

Profesor Buriánek pronesl řeč, jaké se v žurnalističtině říká delší a nesouvislá, jejímž účelem však zřejmě bylo podat mě jako pouze talentovaného, ale jinak hloupého bezpartajního mladíka (bylo mi třicet čtyři let). Josef Rybák sice promluvil o těžkých bojích proletariátu a o utrpení národa, jenže to nějak neznělo k věci. Po celou tu dobu seděla na předsednickém místě mlčky Marie Majerová, a když výměna nenázorů definitivně zvadla,

promluvila a skutečně řekla: „Soudruh je mladý, nezná dělnickou třídu. Jestli, soudruhu, chceš, pojeď se mnou na můj důl.“

Samozřejmě jsem chtěl, i když se mi nechtělo. Národní umělkyně taky nevěděla, že jsem byl dva roky nasazený ve fabrice jako pomocný dělník.

Zájezdy do jejích dolů jsem s ní podnikl dva, ale de facto jsme se až pod zem nikdy nedostali. První výlet skončil tím, že se Majerové udělalo nevolno (prý byla velký žrout; fakt je, že tehdy poobědvala vydatně), přerušila tedy mou besedu s hornickými učni na téma Pokroková americká literatura a jeli jsme šestsettrojkou zpátky do Prahy. Beseda sama se vlastně také k pokrokové americké literatuře ani nedostala. Promluvil jsem jen krátce o románě Budda Schulberga The Harder They Fall, který jsem právě přečetl, učni se chystali duševně zalehnout, ale román zaujal jejich vychovatele. Ukázalo se, že vychovatel bývával v mládí profesionálním zápasníkem v Hájkově aréně. Brzo mi vzal slovo, učni procitli, národní umělkyně přestala klímat a vyslechli jsme vzpomínky na krásné doby, kdy býval vychovatel večer co večer nabízen za sto korun na porážku, padesát za výdrž a pět za každou v ringu přežitou minutu, a pak zápolil s podplacenými borci z publika. Bývalý zápasník měl při vyprávění slzy v očích. Po letech jsem podle něho udělal figuru Ponykla v Miráklu. Takže i Marie Majerová nese vlastně část viny nebo zásluhy za ten román. Ale je mrtvá, připíšou-li jí za to čárku, už jí to vadit nebude.

Druhý zájezd byl někam, už přesně nevím kam. Snad do Sokolova, což se dřív jmenovalo tuším Falkenau a doly tam jsou. Výprava začala tím, že jsme se šoférem šestsettrojky museli ráno dlouho čekat před vilou, až se národní umělkyně nasnídá. Aby řeč nestála -- neboť stála -- šoféra, měl jsem dojem, zapůjčovalo nějaké podezřelé ministerstvo, svaz spisovatelů žádného neměl --, prohodil jsem: „Výborný fáro, že, šestsettrojka?“

„Prosim vás,“ pravil šofér, patrně v nejmíň dvojích službách. „Taková kraksna. Akcelerace žádná, žere to --

nevím už kolik řekl --, samá porucha.“ Moje poznání dělnické třídy se tím neprohloubilo. Jenom se mi potvrdilo, co jsem už věděl.

V těch dolech jim předávali zástavu, takže pod zem jsme se opět nedostali, jenom do nějakého slavnostního sálu, kde se držely řeči. Zahájil je zástupce odborů, pak Strany, pak mluvil náměstek, potom ředitel, řeči se postupně prodlužovaly, až k mikrofonu přistoupil sovětský snad velvyslanec, prostě nějaký velmi rovnější mezi rovnými. Seděl jsem vedle Marie Majerové jako její chráněnec a doufal jsem, že páni v modrých košilích, kteří tam drželi službu a koukali na nás nějak divně, mě nepovažují za jejího gigola.

Vyslanec mluvil a zcela ignoroval, že před ním se mluvilo už skoro dvě hodiny. Byla to strašná otrava, ačkoliv já rusky vůbec nerozumím. Když už měl odmluveno něco kolem hodiny, národní umělkyně pravila mezi zuby:

„Taky neví, kdy má přestat!“ Škublo to se mnou, neboť jsem národní umělce považoval za nadlidi, které takové projevy zajímají, když jim vždycky tak tleskají. Ale po chvíli znovu: „Ať už toho proboha nechá!“ Z toho zazněla upřímná touha. Už jsem sebou neškubl, naslouchal jsem se zájmem. Potom: „Krucifix, to mu nikdo nedokáže naznačit --“ A dále, mručivě, ještě mnoho věcí, jimž jsem zčásti nerozuměl, zčásti chci uchovat památku národní umělkyně čistší než Františka Halase, po stránce jazykové.

Ale i já byl nudou už taky málem pominutý, a stejně jako Marii Majerovou, i mě sžíral strašlivý hlad. Nic však netrvá v tom světě věčně, i vyslanec posléze domluvil, funglnová zástava byla předána, hymny zazpívány, jenom Majerová nemohl a při nich vstát, jak nudou zdřevěněla.

Pak nás zavedli do salónku pro čestné hosty. Byl tam stůl pokrytý sněhobílým damaškem, na něm porculán, křišťál a stříbro. U stolu seděl vyslanec, ředitel, náměstek, zástupci strany, složek a armády a já. Nebyl jsem ve své kůži. Takhle jsem dělnickou třídu dosud neznal. Majerová nemluvila, jenom klouzala očima po prázdných talířích a dlouho se nic nedělo.

Náhle zazněl gong. Tedy doslova: gong. Otevřely se dvojité dveře a do salónku vpochodovali ve dvojstupu překrásné holky a růžolící hošíci. Později jsem se dozvěděl, že to byli žáci Hotelové školy v Karlových Varech.

Žákyně cupitaly v kraťoučkých černých šatech, na naondulovaných hlavách měly bílé čepečky a na ňadrech --

nebo jak se to má říkat -- přišpendlené bělostně krajkové zástěrky. Žáci kráčeli ve fraku a měli bílé rukavice.

V rukou všichni přinášeli mísy. Když dorazili k tabuli, udělali žáci vlevo, žákyně vpravo vbok a pochodovali v protisměru kolem stolu, až za každým hostem zůstala stát z jedné strany žákyně, z druhé žák. Pak se jali servírovat z mís. Žáku za Majerovou se tak třásly ruce, že jí naservíroval buchtičky se šodó na klín.

Ani tahle neskutečná vidina mi nevymizela z mysli a užil jsem jí pak v Miráklu. Laskavá pomoc národní umělkyně mi tedy dala hodně, a jistě by ji potěšilo, kdyby si Mirákl mohla přečíst.

Bohužel, už nemůže. Tehdy jsme se oba velice najedli, jídlo bylo nepopsatelné a žákyně snad taky, s přibývající hladinou v krvi stále nepopsatelnější. Odjížděli jsme po půlnoci, pár kilometrů za Sokolovem národní umělkyně usnula a současně začalo pršet a mrznout. Šestsettrojka klouzala od pankejtu k pankejtu, až šofér s klením zastavil a po další asi tři hodiny klít vlastně nepřestal. Národní umělkyně, musím říct, dýchala jako pila a i k tomu měl šofér velmi nepěkné poznámky. Šel jsem s ním pak močit do lesa a dal mi něčeho napít z kapesní lahve, protože byla hodně zima. Řekl, že vodky, chutnalo to však spíš jako whiska. Asi americká vodka. K ránu přestalo mrznout a za rozbřesku jsme dojeli do Prahy. Národní umělkyni jsem pak už nikdy neuviděl, ale zůstávám jí vděčen, že mi poskytla tolik inspirace.

To ovšem už bylo v době, kdy se začaly vynořovat ty legendy.

* * *

Bylo jich dost, a všechny asi neznám. Některé jsem zažil osobně, jako tu v lékárně na Senovážném náměstí.*

Šel jsem si tam pro lék, a magistra povídá: „Vy jste ten...“ „Já jsem von,“ potvrdil jsem. Oslovila mě -- poprvé v životě -- Mistře a požádala mě, zda bych jí její Zbabělce nepodepsal. Usmál jsem se tedy na ni mistrovsky a pronesl jsem nějaký ekvivalent amerického Sure! Otázala se, zda by se Mistr neobtěžoval přijít druhý den, protože nemá knihu s sebou.

_____________________________________________________________

* Uvědomuju si, jak policejní stát napomáhá míšení pravdy a fikce v cocktail, dříve charakteristický pouze pro krásnou prózu. Story z lékárny mohu napsat tak, jak se stala, ale lékárnu musím přenést na Senovážné náměstí, kde se nestala, abych snad, ještě po letech, té magistře neublížil. Některé z nejlepších historek svého života musím z těchhle memoárů vůbec vynechat, jejich účastníci žijí (v Praze) a historky jsou příliš specifické, pěkní ptáci darebáci estébáci by vše snadno vydedukovali. Jindy musím pravdu doplnit fikcí, abych svedl se stopy.

Možná že by se nic nestalo, možná stalo. Buď jak buď, někomu by přibyla čárka. Taková čárka, rozhoduje v policejním socialismu o životě někdy víc než nadání, píle, trestná bezúhonnost a naprostá oddanost myšlence socialismu.

------------------------------------------------------------------------------------------------------

Obtěžoval se, ani mu to nedělalo potíže. Čekali jsme, až se lékárna vyprázdnila, magistra se rozhlédla -- nedá se to vystihnout lépe než krásnou metaforou Klementa Gottwalda -- bděle a ostražitě, a z pod pultu vytáhla knihu.

Kniha vypadala jako misál a měla skutečně kožený hřbet. Otevřel jsem ji a tasil jsem pero. „Brácha to ofotil,“

pravila magistra. „Já jí nesehnala.“ Pak jsem si všiml, že svazek obsahuje pouze první kapitolu románu na tlustém fotopapíře. „Je jich celkem sedm,“ pravila magistra, „ale přinesla jsem jen první svazek, kde je titulní list. Vono to do jedný knihy nešlo svázat.“

Musím říct, že mi to zalichotilo. Měl jsem pocit, jako bych právě dostal řád, ale ne od Novotného. Snad od Hemingwaye, jenže ten na řády moc nebyl, kromě vojenských. Podobný pocit jsem pak zakusil několikrát,

v městečkách při polárním kruhu, na středozápadní prérii a na mlhavém pobřeží kalifornském, kde mi jiné takové magistry přinášely po besedách výtisky Zbabělců. Ne ty, co jsme vydali my v Torontu, a ne na fotopapíře, ale poznamenané mnohočtením, půjčováním, přepravou přes Atlantický oceán. Snad to teda není tak docela bezvýznamná knížka, když stála tolika lidem za to, vzít si ji s sebou na pustý ostrov.

Po přepadu stranické kritiky ovšem Zbabělce zabavovali. Nevím, kolik jich zabavili. Slyšel jsem, že velmi málo.

Signální kritika v Práci byla takového rázu, že zvěst o literární senzaci dorazila do prodejen Knihy dřív než fízlové. Zbabělci byli v mžiku vyprodáni tou speciální československou subskripční metodou zvanou „zpod pultu“.

Když ovšem počátkem prosince 1958 přišla kniha na pult, na bestseller nevypadala. I knihkupci -- jako ten pán ve Slovanském domě -- četli záložky, a tak když do jedné prodejny přišel kulturní referent jisté pražské mlékárny pro knihy na výroční odměny nejlepším pracovníkům, chytrý knihkupec mu střelil dvanáct výtisků sžíravé satiry na českou buržoazii se slevou, protože nakoupil ve velkém. Chytří knihkupci se takhle rok co rok zbavovali aspoň části sžíravých satir, překladů bulharské poezie, románů o stavbách a sebraných projevů mnoha druhů. Referent zanesl knihy do mlékárny, opatřil každou razítkem ROH, podpisem ředitele a legendou

Nejlepšímu pracovníku na odstředivce 1958 a podobně, a na slavnostním shromáždění byly pak svazky přidány k peněžitým prémiím. Asi za týden nato navštívila dvojice, co jeden umí číst a druhý psát, taky chytrého knihkupce, jenž tou dobou už poznal, že prohloupil, a tak těm dvěma ze vzteku udal kulturního referenta.

Pracovníci zajeli rovnou do mlékárny, předvolali dvanáct nejlepších pracovníků, ale všem už někdo výtisk ukradl. Vykonáno tedy dvanáct domovních prohlídek, zabaveno dvanáct Zbabělců s věnováním ROH, připsáno dvanáct čárek nejlepším pracovníkům. To o domovních prohlídkách je už asi opravdu jen legenda. Když ale pravda o policejním socialismu je tak často neuvěřitelnější než lži o uskutečněném socialismu, jak máte vy všichni, co žijete na Západě, o tom osobní zkušenost.

A časem dobrotivý Bůh, jenž mi, alespoň v případě Zbabělců, snad opravdu držel palce, počal stíhat vykonavatele vůle božími tresty. Někteří tehdejší recenzenti to odkašlali až po Invazi a dnes metou ulice, kopou v metru nebo topí v ústředním topení, chudáci. Josef Rybák, jak Strana kázala mu, mě v Rudém právu přirovnal k červivému ovoci, což měl asi od Nového, a k Célinovi, což zas od něho převzal Nového syn, a snad to taky pohnulo národní umělkyní, že se o mě začala zajímat. Bývala prý, jak to slušně říct, Célinovou přítelkyní v dobách, kdy Louis Ferdinand byl pouze pro dělníky, ale ještě ne proti dělnickému předvoji. Asi pět let nato Strana nakázala jinak, a Rybák se mi z tribuny sjezdu spisovatelů omluvil. Pravil, že podlehnuv dobovým předsudkům, mýlil se v hodnocení románu. Trapas. Zíral jsem na starcovy šediny a měl jsem pocit, že se účastním znásilnění bezbranné staré ženské opilcem. Opilec ovšem pak zas vystřízlivěl a poctil znásilněného titulem národního umělce. Silné zážitky toho druhu měly však, zdá se, vliv na starcovu duševní mohutnost. Dnes se na stránkách Literárního měsíčníku diví, čím to, že v naší poezii dosud nemáme současného českého Whitmana, když přece pro básnění jsou v znormalizované vlasti nejlepší podmínky, včetně Dobříše, zájezdů do SSSR a za odměnu pak na Západ, nehledě na krásné honoráře za každý vytištěný, i když neprodaný verš.

A nemůže a nemůže pochopit, proč za takové situace nemáme a nemáme žádného socialistického Whitmana...

Jiné potrestal pán rázněji. Jeden, který hru na saxofon prohlásil v kontextu románu za urážku Rudé armády a který v období těsně poúnorovém psával sžíravé satiry pro scénu plukovníka E. F. Buriána, byl přistižen v redakci Plamene, jak z kapsy saka, které si jeden redaktor přehodil přes židli, tahá peněženku. Prý tou dobou už pil. Zatkli ho, usvědčili z řady drobných krádeží v redakcích, dali do chládku. Já ho osobně znal, z kursu pro vedoucí tanečních souborů AUSu v roce 1951. U mého útvaru taneční kroužek sice nebyl, ale tvrdil jsem

poručíku Poslušnému, že tančit umím (neřekl jsem, že swing) a kroužek založím, jen abych se na čtrnáct dní ulil od tanků. Poručík Poslušný mě tedy delegoval a v kursu, mezi lekcemi kozáčka a jiných odzemků, nám Radim Drejsl, pár měsíců před tím, než po návratu ze své první cesty do SSSR spáchal sebevraždu, radostně vyprávěl o radostných tóninách, v nichž tehdy skládal radostné písně. A byly to opravdu pěkné písničky. Kdyby k nim třeba Jiří Suchý napsal nové texty, snad by i zlidověly. Jednou představil radostného mladého muže nabírajícího na tloušťku a řekl, že tenhle soudruh mu píše libreto na husitskou operu Jan Želivský v duchu interpretace husitství od Profesora Zdeňka Nejedlého. Duch Nejedlého v opeře asi byl, protože Drejsl ji nedopsal. Jenže zas: profesor Nejedlý nespáchal sebevraždu, ačkoliv v SSSR byl mockrát. Libretista byl ten pozdější kapesní zloděj.

Nejhůře ovšem tvrdá pěst boží dopadla na nejnevinnějšího. To se stává, neb koho Pán Bůh miluje... Snad je opravdu miluje, takže se nedožijí dnů, kdy by se stali nositeli řádů, titulů a hoven (jak se soukromě vyjádřil jeden nositel mé pražské přítelkyni na jaře 1977, když podpisoval antichartu: jeho sprosťáctví ať proto nepadne na moji hlavu). V roce 1960 ležel jsem se žloutenkou v Motole. Měl jsem zatvrzelý případ, neboť to nebyla žloutenka obyčejná, ale sérová, a ležel jsem žlutý a tloustnoucí (toho už jsem se nezbavil: žloutenku tam tehdy léčili povinnou konzumací půl kila hroznového cukru denně), a přesto za mnou den co den a i mimo vizity chodila pohledná mladá lékařka. Uvažoval jsem, a dospěl jsem k názoru, že co ji na mně láká, nemůže být můj sexappeal, ale jedině můj literární věhlas prašivého kotěte. Ale byl jsem vedle. Jednou, to už jsem tam ležel přes tři měsíce, se mi svěřila. Chce prý splnit přání svého nebožtíka muže a omluvit se mi. Za co, proboha? A tak jsem se dozvěděl smutnou story o mladém důstojníkovi, jenž v osudný den měl noční službu v redakci časopisu Československý voják a z Ministerstva národní obrany přišel rozkaz odvelet jednoho muže do rozhlasu.

Důstojník ve službě žádného muže neměl, odvelel se tedy sám. V rozhlase mu dali rozkaz přečíst článek, kde se vyslovoval rozhořčený nesouhlas se sprostým pomlouvačným pamfletem atd. Důstojník pomlouvačný pamflet

nečetl, odrecitoval tedy článek. Ale pamflet mu vrtal hlavou. Tak si jej sehnal, spíš ze zvědavosti než ze špatného svědomí, fakt ale je, že po přečtení se v něm svědomí hnulo. Zjistil, že políčkují-li se živí i mrtví pocity v románě vylíčenými, tedy i on je ve dnech květnové revoluce zfackoval. Chtěl mi, říkala mladá doktorka, napsat. Ale než mohl, vyslali ho na služební cestu do SSSR. V Oděse měli přesednout na letadlo do Moskvy, přišlo však špatné počasí a civilní linky zrušily lety. Odlétalo pouze bombardovací letadlo, a protože byli důstojníci, vzalo je s sebou. Vlétli do bouřky s krupobitím, zřítili se, všichni zahynuli.

Důstojníka mi bylo líto. Ale bylo mi líto vlastně i národního umělce, i kopáčů v metru. Buď to všichni mysleli vážně, nebo nemohli nic dělat, nebo se narodili jako grázlové. Člověk může za velice málo. Můžeme dělat, co chceme, ale nemůžeme chtít, co chceme. Jsme žiti neznámými temnými silami, jimž myšlenky slouží toliko za ukazatele směru. To praví klasici. Na druhé straně sv. Bernard z Clairvaux: Vezměte člověku svobodnou vůli, a není co spasit. A Varvara Rodčenko: Nastal pád homunkula. Smrt svědomí je konec pokroku.

* * *

Co vlastně opravdu bylo za tou notorickou aférou, přesně nevím. Ale kdo trošku zná historii stran, jakýchkoliv totalitních stran, snadno si to domyslí. Jednou z nejnaivnějších fikcí je fikce o jednomyslnosti. Jednomyslnost o věci tak složité, jako je politika, je možná jenom v kratičkých obdobích nějaké krize -- za revoluce (dokud se střílí), za války -- a ani tam ne doslova. I mezi kolaboranty to někteří mysleli vážně. Demokracie ví, že jednomyslnost je fikce, proto zavádí lepší nebo horší systémy, v nichž se nejednomyslnost může lépe či hůře, ale vždy legálně projevit. Diktatury taky vědí, že ta fikce je fikce, ale jsou přesvědčeny, že jejich názor je jedině správný, a proto se všechny jiné musí potlačit. Někdy se jiné názory potlačují také proto, že soudruh nahoře chce zůstat nahoře.

Jenomže diktatura, to jsou taky lidé. Na to, v jakém smyslu je jejich názor jedině správný, mají různé názory. Co tedy v demokracii probíhá legálně, děje se i v diktaturách, jenže za kulisami a s pomocí nožů.

Komunistické diktatury mají však jednu zvláštnost zvanou vnitrostranická demokracie. Nejednomyslnost se pro straníky připouští, ovšem jen tak dlouho, dokud ústřední výbor jeden z názorů neodhlasuje za jedině správný.

Pak musí zavládnout jednomyslnost, v praxi poslušnost. Pod povrchem poslušnosti se názory i nadále různí.

Poslušnost časem ochabne, vnitrostranická demokracie připustí různost názorů, zas se hlasuje a opět je nařízena jednomyslnost.

Je to divný zvyk. A než dojde k ujednomyslnění, musí se pro hlasování připravit půda. To se děje exemplárními skandály, hrůzostrašnými odhaleními, pokálením dosavadních hrdinů, deconsekrací světců a podobně. Která frakce dokáže naaranžovat exemplárnější skandál, ta má větší šanci v hlasování vyhrát... aspoň do té doby, než jednomyslnost vyčpí a je nutno chystat nové skandály.

Prostě, divný zvyk. Takový ruský. Jinak nihil novum sub sole. V roce 1958 nazrávala (to ve stalinštině znamená: vrcholila) jedna taková krize mezi liberálnějšími (reformními) soudruhy, jejichž svědomím zalomcoval Dvacátý sjezd, a nereformními ultrasoudruhy, jimiž nezalomcovalo nikdy nic, kromě Dubčeka. Reformní byli v ofenzívě, ale handicapováni okolností, že o skandálech, jichž by mohli použít, například o Slánskyádě, nemluvě o katolících a jiných second class citizens, sedících dosud ve vězení, se po událostech v Maďarsku už zase nedalo dobře mluvit. Ocitli se proto bez skandálu, což postřehli nereformní a rozhodli se vyzkoušenou metodou opatřit pedagogicky vhodnou senzaci, pokud možno spíš z oblasti ideologie než jurisprudence. A tak se soudruzi, kteří normálně krásnou prózu nečtou, dali na romány. Metodou ideové analýzy vybrali prý tři: Valentovo Jdi za zeleným světlem, Ptáčníkovo Město na hranici a Zbabělce. Valenta ze soutěže brzy vypadl: skandalizovat staršího umělce, jenž byl po Únoru už jednou zlikvidován, by mělo problematický efekt. Valenta byl prostě jen recidivista. Ptáčník byl zase člen strany a nositel Státní ceny za Ročník jedenadvacet, takže nabít jemu by bylo poněkud trapné. Ale vyšla ta prvotina: autor buržoazního původu, autobiografický hrdina-potápka, píše se tam o Rudé armádě i o prdeli. Tak se dohodli, a tak to bouchlo. Ptáčník mi potom vyprávěl, že rozhodnutí bylo dlouho na vážkách, a mnozí stáli za Městem na hranici. Ten román, pokud mohu já ideologicky usuzovat, je vskutku ideologicky závadnější než Zbabělci. Končí přece scénou, v níž podvodník a grázl, jenž v předúnorových volbách kandiduje za komunisty, je zvolen předsedou národního výboru. To je situace evidentně míněná jako symptomatická, ne-li symbolická, ale symptom nebo symbol není dle estetiky socrealismu typický. Nicméně většina hlasovala pro román, kde se lživě potvrzuje obecně známý fakt, že rudoarmějci kradli hodinky*. Ptáčník byl ze soutěže vyřazen, snad i proto, že už před vydáním podlehl přesile a dohodl se na kompromisu: upravil na nátlak shora počet zavražděných Čechů k Němcům ve svém románě 3:3, kdežto původně bylo skóre 2:4 ve

prospěch Čechů (jako že na dva zavražděné Čechy připadali čtyři zavraždění Němci). Nutili ho, aby skóre převrátil na 4:2 ve prospěch Němců, a nakonec přistoupili na remízu.

_____________________________________________________________

* V pasáži vypuštěné v rukopise při první redakci dokonce, že měli kapavku. Toto tvrzení se zakládá na mém nezapomenutelném prvním osobním setkání s vojíny Rudé armády. Odbýval jsem si v létě 1945 v náchodské nemocnici povinnou praxi mediků a jednou mi sestřička Udelína, jíž jsem do té doby pomáhal pouze pumpovat žaludky, sdělila, že přijde na prohlídku Rudá armáda a vysvětlí mi to pan doktor. Po doktorově vysvětlení jsem pochopil, že jde o starou vojenskou tradici, tzv. švancparádu podezřelých z pohlavních styků. Za deštivého rána jsem se tedy usadil u kahance, k němuž se táhla ponuře mlčící fronta rudoarmějců (polehčující okolnost snad je, že to nebyli Rusové. Kostelec osvobodili koloniální oddíly maršála Malinovského). Přistupovali ke mně jeden po druhém, vyjímali z poklopců své vojenské útěchy, já jim do nich strkal v plameni kahance desinfikované očko a pak jsem vrstvičkou šedavého výtoku potahoval sklíčka. Sklíčka jsem nosil sestře Udelíně, a ona mi na nich pod mikroskopem ukazovala gonokoky.

To neříkám proto, abych pomluvil Rudou armádu. Pomluvil bych ji, kdybych třeba tvrdil, že byla zbabělá. Že měla kapavku, bylo lidské. Jenom fiktivní vojáci se místo souložení drží za ruce. Asi buď z opatrnosti, aby se nenakazili, nebo jsou teplí.

------------------------------------------------------------------------------------------------------------

Proměnil jsem se tedy v exemplární skandál, posloužil jsem Straně, a ani mě za to nepochválili. Pod záminkou Zbabělců provedli první normalizaci: vyčistili redakce, uspořádali Banskou Bystricu a tam zakousli filmy Zde jsou lvi a Třetí přání, na Barrandov dosadili nového ředitele a vyhodili odtamtud Vratislava Blažka, jenž se tam později vrátil, a nový ředitel byl zavřen a nahrazen jiným, kterého zavřeli až po Invazi.

Takové věci se dály, platnost železného zákona různomyslnosti to však nezrušilo. Někdy v roce 1962 se kolem mě začalo šeptat, že se uvažuje o druhém vydání. Jednoho dne jsem skutečně dostal pozvánku do budovy

Ústředního výboru Strany.

Byl jsem tam poprvé, a připadal jsem si trochu jako v tom hodovním salónku v Sokolově, jenže bez žákyň se zástěrkama. Měli tam velikou mramorovou halu, prázdnou, až na příslušníka, který legitimoval. Soudruh --

jmenovat ho nebudu; oni sice vědí, který to byl, a dnes už se stal opět proletářem, ale stejně -- tedy soudruh pověřený jednáním si mě vyzvedl ve vrátnici a po mramorových schodech jako z Ejzenštejnových Deseti dnů mě odvedl do své kanceláře. Kancelář měl jako na kancléřství. Velikou. Byl v ní ještě jeden soudruh a oba byli velmi ohleduplní. Ukázalo se, že nové vydání je možné za cenu jistého kompromisu. Soudruh pokašlával, já neříkal nic a obával jsem se, že na mně budou chtít, abych tam připsal stranického sekretáře.

Soudruzi mi však nejprve vysvětlili, že Zbabělci byli v roce 1959 zabaveni usnesením presidia Ústředního výboru strany. Každé takové usnesení platí, odkud není zrušeno jiným usnesením. Presidium se tedy sejde, aby usnesení o Zbabělcích zrušilo. Ale aby se jim to, jaksi, ulehčilo -- většinou to jsou titíž soudruzi, co se v roce 1959 usnesli na předchozím usnesení --, musí autor projevit dobrou vůli a román, ačkoliv strana mezitím uznala, že je nezávadný, učinit ještě poněkud nezávadnějším.

Neřekl jsem opatrně zase nic, abych se k ničemu nezavázal, a soudruzi mi sdělili, že jde o tři věci. Zaprvé: tam, kde je na stránce slovo Rusák častěji než dvakrát, nahradit nějakým synonymem. Na to jsem ihned přistoupil, a pečlivě jsme prošli knihou. Ukázalo se, že slovo Rusák se vyskytuje častěji než dvakrát pouze snad na dvou třech stránkách. Soudruzi byli asi na to slovo alergičtí. Opravil jsem tedy asi tři Rusáky na Rusy a vyslechl další požadavek: seškrtat poněkud scénu mučení Němců v pivovaře. I na to jsem přistoupil, protože scénu jsem radikálně seškrtal už před prvním vydáním v rukopise*, a pořád mi neseděla. Bez instruktorů jsem se těžce propracovával k hemingwayovské hypotéze ledové kry, k poznání, že pouze asi jedna osmina ledovce je vidět nad hladinou a ledovec čerpá svou ničivou sílu z těch sedmi osmin, co jsou skryty. Omezil jsem tedy ještě trochu víc surovosti v pivovaře** a soudruzi vznesli třetí požadavek: vypustit SSSR -- Jen se neposer a scénu o ukradených hodinkách.

______________________________________________________________

* Rukopis Zbabělců měl přes 800 stránek ob řádku na stroji. Před zadáním do sazby jsem jej zkrátil asi na 550.

** Pro srovnání zde je ta scéna: pasáž vypuštěná v druhém vydání je zde vysázená kurzívou. Scénu najdete na stranách 319-320 prvního vydání a na straně 323 vydání Sixty-Eight Publishers, které je sázeno přesně podle opraveného druhého vydání pražského.

Tahali s esesákem na všechny strany a za chvíli byl nahý. Měl tělo bílé a zpocené, plné svalů.

„Tak kulky ven,“ zařval zase ten hluboký hlas a temná široká záda se sklonila k esesákovi. Vtom se otevřely dveř e a pár chlapů odvádělo zbité esesmany ven.

„Rosťo, dem,“ řekl jsem a vylezli jsme za nima. Na dvoře svítilo kalně slunce a lidi se zastavovali a dívali se na ty zkrvavené esesáky, které táhli někam za ledárnu. Šli jsme za nima. Rozhlédl jsem se. Kolem ledárny kráčel vážně major Weiss, už zase v uniformě, a pan Kaldoun. Zahnuli jsme za roh ledárny. Tam stál jiný hlouček lidí a pod rampouchovačem ležela hromada těl. Stěna ledárny se bělala ve slunci a kousky slídy se v ní třpytily.

Chlapi, kteří vedli esesmany, se zastavili. U stěny stál rotný Krpata s revolverem a hlouček chlapů.

„Postavte je semhle,“ poručil Krpata. Kluci postavili esesáky ke zdi.

„Alzo!“ zařval Krpata. „Dafýr danke dem fýra. Zág -- ich danke Ádolf Hitlr,“ šťouchl jednoho esesmana pistolí do žeber. Hlouček se sevřel. Esman zvedl těžce hlavu a zahýbal hubou.

„Laut!“ zařval Krpata. Lidé byli zticha. Esesman slabě zachraptěl:

„Ich danke Adolf Hitler.“

„Gůt. Dů auch,“ řekl Krpata a praštil druhého. Ale ten hlavu nezvedl. Krpata ho znovu praštil a zařval. Ale nic.

Pak mu zvedl hlavu. Měl oči skelné a tupé a z huby vyplazený jazyk.

„Ale eště dejchá, svině,“ řekl Krpata. „Hoši, podržte ho.“ Kluci popadli esesmany a podrželi je. Krpata [Pak]

přitiskl prvnímu hlaveň pistole na čelo a vystřelil (dále text nezměněn).

------------------------------------------------------------------------------------------------------

Zde jsem se vzepřel, a rozpačití soudruzi se neprojevili jako neoblomní. Namítl jsem, že „SSSR -- Jen se neposer!“ bude to první, co si každý v novém vydání nalistuje, a když to tam nenajde, bude si myslet, že mě komunisti dofackovali až k tomu, že jsem nejhezčí místa románu pokazil. Připomněl jsem jim, že už v prvním vydání jsem udělal jistý kompromis oproti rukopisu* a kdybych šel dál, je mi to sice jedno, ale pověsti Strany jakožto obhájce svobody literatury by to neprospělo. Soudruzi se krátce poradili a moje argumenty uznali. Pak mi ještě napadlo, že scénu vylepším historkou, na kterou jsem si nevzpomněl nad prvním vydáním, a tak jsem ji tam připsal. Soudruhy to uspokojilo. Ale já nevím -- je to takhle ideologicky horší nebo lepší? Poměřeno třeba závěrem Ptáčníkova románu? Že historka je zcela v duchu románu, s tím snad bude souhlasit každý:

______________________________________________________________

* V rukopise reagoval Harýk na slavnostní výkřiky starosty Prudivého pouze slovy: „Jen se neposer!“ Hodný Láďa Fikar z toho byl tak nervózní, že jsem souhlasil, aby k těmto stručným slovům přidal Harýk ještě

ideologické: „ Ty pupkoune pupkounoviči!“, čímž se měl podtrhnout jeho pokrokový charakter. Odhaluje tím jaksi ledví starosty Prudivého, který z příchodu Rudé armády měl asi takovou radost, jako před lety z příchodu armády německé, i když je obě vřele uvítal. Pokud máte Zbabělce a zdá se vám, že požitek z četby je tímto přídavkem (jehož autorem je nebožtík Láďa Fikar, který ale jednal v dobrém úmyslu román vůbec nějak protlačit přes cenzuru) pokažen, vezměte si filcové pero a „ty pupkoune pupkounoviči!“ začerněte. Požitek bude pak prakticky nerušený.

-------------------------------------------------------------------------------------------------------

„Ať žije náš veliký slovanský spojenec Eseseser!“

„Jen se neposer, ty pupkoune pupkounoviči,“ řekl za mnou tlumeně Harýk. Harýk měl na něj obzvláštní pifku, protože jednou ho pan Prudivý dal ostříhat dohola. Tenkrát, když Moravec vydal ten výnos o potápkách.

Kolaborant Plötzl zahajoval výstavu toho protižidovského malíře Rélinka nebo jak a Harýk se na to extra dostavil s naondulovaným havlem a ukázkovou tatrou na hlavě, a tu tatru, za celou dobu, co Plötzl mluvil, ani s hlavy nesundal. Potom se o tom umělci ještě vyjádřil nahlas, Plötzl ho zaslech, začal ječet, že je to provokace a pan Prudivý, který stál vedle jako delegace NS, dostal strach a odvedl Harýka s Plötzlem k holiči. Pak se přišel Harýkovým rodičům omluvit, že za to nemoh, že by ho ten Plötzl jinak udal a tak. A na výstavě že asistoval taky jen proto, že jako předseda Národního souručenství musel. Byl to vůbec chudák. Pořád musel dělat něco, co vlastně nechtěl. Teď zas teda radostně vítal Rudou armádu. Taky musel, aby mu někdo nepřipomenul, co musel dělat dřív. No dobře. Byl to vždycky spolehlivý člověk na svém místě, jak říkal můj otec. A bude dál. Na toho je spoleh. Když jsem se tak na něj díval, zdálo se mi, že to s tou revolucí asi nebude tak horké.

Náměstí se rozbouřilo nadšením a pan Prudivý skončil. (Dále text beze změny, dopsaná historka vysázená kurzívou. Str. 354 1. vyd. a str. 359-60 vyd. Sixty-Eight Publishers).

Poněkud obtížnější bude scéna s ukradenými hodinkami, nad nimiž se v prvním vydání oba aktéři, Danny

a Jirka, dohodnou, že to je zlé znamení pro budoucnost. Důležité jsou na téhle pasáži, podle mě, dvě věci: že to byl fakt, rudoarmějci si skutečně pořizovali sbírky náramkových hodinek, a že když jsem tenkrát v květnu skutečně viděl skutečné hodinky, které skutečný Jirka skutečně vytáhl skutečnému rudoarmějci z kapsy, měli jsme oba neblahé tušení věcí příštích, ale snažili jsme se vyhnat je z hlavy. Tušení nezavinila samozřejmě triviální krádež válku taktak přeživšího, anonymního vojáčka. Ale ani já, ani Jirka jsme nebyli z komunistických rodin, měli jsme podezření, že ten ráj je zvláštní ráj, spokojeně v něm žijí spíš čerti než andělé a já mimoto udělal zvláštní zkušenost v odboji (popsanou dost podrobně v Inženýru lidských duši). Měli jsme tedy tušení --

zdá se, že nikoli nesprávné -- a ukradené hodinky sloužily pouze jako spoušť nepříjemných pocitů.

Šlo tedy o to, upravit pasáž tak, aby se zachoval záznam o tom tušení. Zesílil jsem kvůli soudruhům argumenty, na nichž Danny staví obranu ne tak Rudé armády, jako spíš vlastního duševního klidu: že vojáci všech armád kradou (což je pravda), a že kdo denně riskuje krk, tomu moc nezáleží na tom, přijde-li nějaký civil o hodinky (což není lež). Soudruzi akceptovali a obě významová jádra scény, její smysl, zůstaly zachovány. Pro srovnání zde obě pasáže: vlevo z prvního vydání, vpravo z druhého:

„Ale chlape, cos čekal? Dyť to sou vojáci, ne?“

„Ruský.“

„Všichni vojáci kradou. To máš válečnou kořist, že? Myslíš, že anglický vojáci nekradou? Nebo americký?“

„Víš, dyby jen kradli --“

„No a co myslíš?“

Jirka se na mě podíval zachmuřeně.

„Sou horší věci,“ řekl.

„Prosim tě,“ řekl jsem.

„Sou.“

„Nebuď fantastickej.“

Jirka strčil hodinky do Rusákových kalhot a řekl:

„Já bych za nic moc nedal. Ahoj.“

„Ahoj,“ řekl jsem mu.

„Ale chlape, cos čekal? Dyť to sou vojáci, ne? Dyž někdo každej den může přijít vo kejhák, tak je mu asi úplně volný, jestli nějakej posranej civil příde vo ňáký pitomý hodinky. Myslíš, že anglický vojáci nekradou? Nebo americký?“

„Ale --“

„Stejně to čmajz ňákýmu esesákovi. Jedou rovnou z Německa. A ten mu možná někde v Rusku voddělal ženu, co ty víš.“

„To těžce. Tomuhle je tak osmnáct nejvejš.“

„Tak ňákýmu jinýmu. To je přeci jedno.“

Jirka zavrtěl hlavou.

„Mně se to stejně nelíbí,“ řekl.

„Hergot, chlape, nedělej tragédii z blbejch cibulí,“ řekl jsem. Rozčililo mě to, protože jsem si uvědomil, že sám nevím, co bude. Ale tohle je blbost. Pitomost. Hodinky. Jako kdyby v tomhle všem tady, co bylo a bude, šlo vo nějaký podělaný hodinky. „Ňákej Germán se bude muset dívat na věž místo na zápěstí, no Bóže!“ řekl jsem. „To se můžou člověku stát horší věci.“

Jirka strčil hodinky do Rusákových kalhot a řekl:

„Já bych za nic moc nedal. Ahoj.“

„Ahoj,“ řekl jsem mu.

(Dále text beze změny. Str.296 1. vyd. a 299-300 vyd. Sixty-Eight Publishers).

A ještě dvě věci jsem změnil, aniž jsem o tom pověděl soudruhům. Jednak mě napadla dobrá historka o panu Řimbálníkovi, jednak mi kamarád, jehož nebudu jmenovat, aby si to dodatečně neodto, dodal mnohem lepší německý text pro německou brožuru, kterou Danny najde mezi věcmi umlácených esesáků: lepší, protože

příznačnější pro jejich strašný konec.

Vůči panu Řimbálkovi, té majestátní postavě ve šněrovačce, jsem měl trochu špatné svědomí. Skutečný pan Řimbálník po Únoru bídně skončil, zlikvidován a zneuctěn jako tzv. protektorátní policajt, a jeho přátelé mi napsali vyčítavý dopis.* To mě opravdu mrzelo a napadlo mi, že historka -- zdůrazňuju, že nevymyšlená -- vrhne zajímavě kontrastní světlo na epizodní postavičku, jež v prvním vydání vyšla jednoznačně směšně. Nikoli záporně. Ani v prvním vydání není pan Řimbálník zloduch nebo zbabělec. Zde je ta historka -- přidané je opět vysázeno kurzívou. V prvním vydání je text na str. 187, ve vydání Sixty-Eight Publishers na str. 188-189: ______________________________________________________________

* K dopisům: po recenzentské štafetě v stranickém a pomocném tisku dostal jsem i několik dopisů. Pár hrdinů mi soukromě projevilo sympatie, pár zavilců, poserů a štrébrů -- podle dopisů se to nepoznalo -- mi soukromě vynadalo, jistě s průklepem. Jeden ze zlaté střední cesty napsal, že román ho pobouřil, protože se Danny v květnu dívá na Beteigeuzu, ačkoliv souhvězdí Orionu není v květnu v Čechách vůbec vidět. Patřil zřejmě k těm, co se zlobí pouze pro nepravdu, protože se nezmínil, že by ho rozhořčily ještě jiné věci. Nejkrásnější dopis nedošel mně, ale redakci Literárních novin. Zpanikařený Benno v obavě, že snad může být rovněž stíhán za činy a chování, jež jsem mu připsal ve Zbabělcích, se písemně hájil a žádal o zveřejnění. Nezveřejnili, jaksi se to nehodilo. Tedy: jaksi. Vůbec se to nehodilo. Benno psal, že může potvrdit, že vše, co se v románě píše, je pravda, až na jedinou výjimku: on ve dnech revoluce nepoužil jediného sprostého slova. To samozřejmě lhal, ale musel. Měl ženu a dítě a byl bývalý sociální demokrat, splynul sice, ale zůstal podezřelý a za ta častá hovna v revolučních dnech mu mohli připsat čárku.

Mnohá ovšem pronesl tenkrát Vratislav Blažek, který mi, když kniha vyšla, vytýkal, že jsem ho o ně okradl tím, že jsem ho z kostelecké revoluce vyzmizíkoval. To jsem opravdu udělal, Vráťa byl osobnost příliš ekrazitní a kdybych ho tam nechal, ukradl by představení, jak se říká u nás v zemi Prince Ruprechta.

--------------------------------------------------------------------------------------------------------------

Asi v nich vzbuzovala úctu ta šněrovačka. Aby ne. Ta vzbudila úctu už v ledaskom. A ty zlaté nárameníky na policajtské uniformě. Jednou si nějaký esesák dovoloval v krámě na paní Cuceovou, mladou vdovu po cukráři, a pan Řimbálník se k tomu naskytl. On za tou vdovou pálil, a když viděl, jak si na ni ten esesák dovoluje, zrudnul jak krocan a zařval na něj svojí bezvadnou němčinou tak, že esesák sklap paty, zasalutoval a vypad z krámu. Asi takovou modrou uniformu s těma nárameníkama ze zlata v životě neviděl, a třeba si myslel, že je to někdo od maríny. Nebo mu ta šněrovačka v podvědomí připomněla pruský dril a on se rasově zapomněl. Bůhví. Panu Řimbálníkovi se po tom výkonu udělalo nevolno a vdova ho pak musela napájet rumem v kuchyni za krámem. Ale to byl možná od pana Řimbálníka jen takový trik. Pálil za ní, a nakonec, jak se říkalo, úspěšně.

Sunuli jsme se kolem spořitelny až na náměstí. (Dále text beze změny.)

Konečně ty dva německé texty. V prvním vydání je na str. 321 tohle:

Gott hat die Rassen geschaffen. Er wollte nichts gleiches, und wir weisen es deshalb weit von uns, wenn man versucht die Rassenreinheit in eine Gleichheit umzufalschen. Denn diese Gleichheit gibt es nicht. Wir müssen versuchen, Anschluss zu gewinnen an die Geschlechterreihen aus grauer Vorzeit. Es ist fürwahr die Rettung in letzter Stunde gewesen, und hätte uns Gott und die Forschung den Führer nicht geschenkt, so wäre aus dem Verfall Deutschland nie wieder emporgestiegen. Die Blutsünde ist die Erbsünde eines Volkes. Wir selbst, das deutsche Volk, haben schwer an dieser Erbsünde leiden müssen.

A zde text z vydání druhého a dalších, na str. 324-325 vydání Sixty-Eight Publishers:

Für uns gibt es zwei Möglichkeiten: entweder stimmt das nicht, woran wir glauben, entweder hat die Geschichte uns nicht berufen, entweder haben wir uns diese Mission nur eingeredet, dann werden wir sie auch nicht zu Ende Führen, dann werden wir früher oder später von der Bühne dieses Lebens verschwinden, so wie wir gekommen sind, dann wird niemand von uns dieser Bewegung eine Träne nachweinen, sondern sagen: Wir sind gewogon worden, aber wir waren zu leicht gefunden.

Text z prvního vydání je autentický text Göringův, text z dalších vydání, rovněž autentický, je od Goebbelse.

Zdálo se mi, že se mnohem lépe hodí k zániku esesáků, Třetí říše, k tomu modernímu Götterdämmerung.

Posuďte sami.

* * *

Tak to tedy bylo s cenzurním nátlakem a s pokažením Zbabělců, tak esteticky skvělých a ideově (z

antikomunistického hlediska) nezávadných v prvním vydání. Že dosud nikdo nepřišel na to, jak symptomaticky jsou v románě vylíčeny komunistické skupiny (ovšem rovněž podle pravdy: přepad nádraží se skutečně konal a já se s nima skutečně popral, ne že bych chtěl, ale na rozkaz dobrého doktora Bohadla, jenž ovšem také neměl chuť jim v tom bránit, ale i on byl pod rozkazem), že mě tedy dosud nikdo neodhalil jako prokomunistu, za to asi rovněž vděčím komunistické straně, která udělala všechno, co bylo v jejích silách, aby mi svým postojem vůči mně vystavila bezvadný kádrový posudek.

Pokud jde o naše exilové literární znalce, škoda, že ač mají možnost poučit se z učených knih, vědí toho tak málo, maličko o literární historii a o nakladatelském řemesle, například o praxi amerických nakladatelství a magazinů. Tam by se něco dozvěděli cenzurním nátlaku! Kdyby tak tušili, jaká zvěrstva napáchali

v rukopisech i takových velikánů, jako byli Faulkner nebo Hemingway, i takový redaktorští giganti, jako H. L.

Mencken nebo Max Perkins, práce oněch dvou rozpačitých soudruhů v paláci nad Vltavou by se jim nejevila tak barbarská, ačkoliv o ní do této chvíle věděli taky starou belu. A autor, jenž s těmi nynějšími metaři uzavřel před lety historický kompromis, nepřipadal by jim tak bezzásadový.*

______________________________________________________________

* Jenom nepatrná ukázka americké cenzurně-redakční praxe, z nepřeberné zásoby. V jedné scéně románu

A Farewell to Arms (Sbohem, armádo!) od Ernesta Hemingwaye obviní nesympatická ošetřovatelka slečna Van Campenová Freda, že schválně tajně pil, aby si uhnal žloutenku a nemusel zpátky na frontu. Fred ironicky odpoví: „Miss Van Campen, did you ever know a man who tried to disable himself by kicking himself in the scrotum?“ Slovo scrotum je spisovný výraz pro stejně spisovné české šourek. Když jsem v roce 1957 román překládal, nějak mi to neznělo. Podvědomě jsem tedy přeložil: Slečno Van Campenová, už jste někdy slyšela o někom, kdo by se chtěl zneschopnit tím, že by se kopl do koulí?“ Zdálo se mi, že spisovné slovo neodpovídá Fredovu naštvání, ale přesto jsem měl provinilý pocit, že podlehnuv vlastnímu sprosťáctví, posouvám překlad do jiné jazykové roviny, než v jaké je originál, což je jeden z nejtěžších překladatelských hříchů. Teprve po letech jsem se v knize Michaela S. Reynoldse Hemingwayś First War dočetl, že v rukopise řekl Fred tohle: „Miss Van Campen, did you ever know a man who tried to disable himself by kicking himself in the balls?“ Slovo balls je sprosťácky americký ekvivalent stejně sprosťácky českého výrazu koule. Vlastně jsem tedy tenkrát překládal duchovně spřízněn s autorem a nerespektoval jsem rovinu, do níž text posunuly cenzurní zásahy. Z Reynoldsovy knihy jsem se rovněž dozvěděl, že nad uvedenou větou došlo mezi autorem a redaktorem Maxwellem Perkinsem k dlouhému sporu, v němž se Hemingway snažil Maxe přesvědčit, že jistých slov nepoužívá nikdy, pokud nejsou v kontextu nenahraditelná. Jistá slova nejsou na efekt, a on jich užívá jen tehdy, jsou-li absolutně nutná. Svitlo mi, že tuto nutnost jsem před lety pocítil, a v raportu jsem přeložil koule.

Perkins ovšem nakonec Hemingwaye přesvědčil, že ještě nutnější nutností je nezavdat mravokárnému tisku (což byla tehdy zdrcující většina) příčinu, aby vyzval čtenáře k bojkotu románu, protože to by mohlo znamenat podstatné zmenšení prodeje. Hemingway, jenž se chtěl literaturou živit, škrtl tedy nakonec ty balls a potom ještě v konverzacích mezi italskými řidiči řadu termínů jako shit, fucking, son-of-a-bitcch, cocksucker apod. Perkins sám nesouhlasil s tím, co dělají, ale musel se sklonit před cenzurou trhu. Napsal potom Hemingwayovi v dopise tahle památná slova: Většinu lidí pohoršují víc s l o v a než věci. Skoro bych řekl, že ti, co jsou nejlhostejnější k v ě c e m, jsou nejcitlivější na s l o v a.

---------------------------------------------------------------------------------------------------------

Ostatně vždycky si vzpomenu na historku ze své vlastní redaktorské praxe v Praze. Vydali jsme tehdy

Americkou tragédii, dílo obnášející nějakých 800 stran hustého tisku. Do redakce došel korespondenční lístek s textem přibližně takovýmto:

Vážení soudruzi!

Koupil jsem si Vámi vydané dílo Dreiser: Americká tragédie. Četl jsem je s nadšením a jedním dechem, jak mě strhlo. A tu na str. 476 narazil jsem na následující větu: „Clive a Roberta kráčely spolu k jezeru.“ Zcela mi to vzalo radost z uměleckého zážitku, a to tak, že jsem knihu nemohl dočíst. Sdělte, kdy ji vydáte znovu, a pozorně opravte v novém vydání, aby román tak významný nebyl vaší nedbalostí opět pokažen!

S pozdravem „Světu Mír!“

Historie mého minimum opus magnum tím ovšem zdaleka nekončí. Zbabělci vyšli nakonec v Československu čtyřikrát, naposled s ilustracemi kamaráda z kraje našeho mládí Jirky Šlitra. V zimě 1967-1968 napsali jsme s Milošem Formanem pro barrandovskou skupinu Šebor-Bor filmovou povídku a dostali smlouvu na scénář.

Film se měl točit v létě 1969 v Náchodě a roli Ireny měla hrát dcera jedné z původních Iren. Jenže boží úradek z Moskvy zabránil realizaci tohoto i jiných děl. Což mi připomíná knihu, kterou jsem nedávno četl, a v ní tuhle myšlenku:

S koncem demokracie a liberalismu končí také právo malých národů zůstat tím, čím byly za oněch režimů. Musí-

li práva jednotlivce jít stranou před právem totalitního státu, práva menších národů musí jít stranou před potřebami velkých národů.

To ale nenapsal Leonid Brežněv. Ten nepíše takhle postaru otevřeně. Autorem je Argento Soffici. Že nevíte, kdo to je? Málokdo to ví. Byl to ale italský fašista, Mussoliniho nejvěrnější stoupenec až do jeho hořkého konce v severní Itálii, jeho hlavní ideolog a ministr jeho poslední války tzv. Italské sociální republiky, jež v severní Itálii z milosti Hitlera existovala v letech 1943-45.

Takovouhle hořkou notou by ale kapitola o tom veselém románě končit neměla. Přečtěte si tedy dopis čtenáře, poslaný z Československa do Berkeley. Je to víc než obyčejný dopis, cituju proto in extenso:

V t o m k r á s n ý m m ě s t ě K o s t e l c i

Druhej den ráno sem se vypravil ke gymnasiu... Šel sem cestou, kerou se kdysi šourával Danny se svými kamarády. Před žlutou školní budovou sem se chvilku zastavil. Je teď sevřena vysokým lešením jako středověkým brněním. Ale před vchodem se hemžili reprezentanti druhý poloviny 20. století. Díval jsem se a bylo mi dobře, napadlo mi že tyhle krásný holky s pastelovejma uhrančivejma vočima na vysokejch nohách a v embryonálních sukních sou vlastní dcery Dannyho lásek a že sou stejně sladký a voněj půvabem jako před léty jejich mámy. To jen my sme zestárli a ztratili možnost kontaktáže s tímhle nádherným světem. Někdo nás nemilosrdně vykop ze scény na parteru.

A ty kluci a holky v maturitních hadrech neměli ponětí, kdo je ten chlápek, co na ně civí z protějšího chodníku.

A bylo jim to jedno... Čekali na svýho předsedu maturitní komise. A trochu se báli. Je to prej matykář z Plzně.

Asi ňákej debil. A vůbec netušili, že ten zevloun se za chvíli vodlepí, vstoupí do budovy a zmetamorfózuje se ve vobávanýho předsedu. Nemohli vědět, že jejich strach byl zbytečnej, že dotyčnej chlápek nemá v sobě ani zbla předepsaný profesionální dignity.

A pak se shromáždili ve vyzdobený třídě i se svými profesory a ředitelem a jedna z dcer Dannyho lásek začala třesoucím se hlasem vodříkávat přivítání. A ten chlápek rejdil melancholickejma lážoplážopoloironickejma vočima přes líbeznou luketčinu dceru s pugétem v ruce a bláhově pročesával hlouček maturantů a hledal ztracený Ireny a Marie a Lucie tohohle města, kde předtím nikdy nebyl, ale důvěrně ho znal a miloval přes slova básníkova. A jeho úvodní řeč naslouchal se svými žáky i profesorskej sbor a mezi ním i Dannyho učitelé.

Profesor Propílek, kerýmu jako by zázrakem byla ponechána slušnost ve vztahu k jiným lidem až do týhle lhostejný bezohledný doby a kerej miloval ruskej jazyk nekonjukturálně, ale protože jím psal Dostojevskij, Tolstoj a Turgeněv a Jesenin, a stál tam profesor Vojtěchovský, kerýmu zásahem nějaký nebeský vis major byla přisouzena úloha zasvěcovat študenty týhle boudy do tajů Kingś English. A zatím jeden z jeho bejvalejch svěřenců, kerej v mládí vopovrh elegantní lahodnou mluvou francouzskejch parnasistů, zalykaje se šílenou bezuzdnou láskou k drsnýmu jazyku Ernesta Hemingwaye, Warren Millera, Nelson Algrena (a ještě po letech, kdy se z chlapce stal muž a uznávaná celebrita, se dovedl mazlit s jeho „hard-boiled“ lexikem jak s milenčiným dechem -- fjůčr... fjůčr...), poznamenán nadosmrti touhle vášní se chystal na svou GRAND TOUR daleko vod města svýho dětství...

Bloumal sem náchodskejma ulicema a lítal sem a tam, klopejtaje vo minulost a sál zasutý chvíle (...kde lísteček, kámen, nenalezený vchod? A všecky ty zapomenuté tváře?... jako ten vetchej vysloužilej pistolník, co běhal po ranči jak šílenej a naháněl rukama a čichal ten drahej starej dým z koltů rozdurděnýho Pobožnýho střelce, kerej rozstřílel jeho vnučce sluneční hodiny... a jazz a angličtinu a hledal sem ve vočích náchodskejch ex-luket ztracenej lesk a nacházel ho v mejkap-pohledech jejich dcer a bylo mi dobře, že sem tady a zase smutno, že to všecko skončilo, a popadal mě bezmocnej vztek a zuřivost Bulla Máchy, že všechno je pryč a všichni vod toho utekli a v těch chvílích sem prožíval bolestný úsilí autora kerej na okamžik silou svýho citu a umění zadržel čas (Protože nade všechno toužím po tom / Aby na věčné časy zůstal zachován / Ten můj devatenáctý rok...) se zoufalým vědomím, že zastavit úplně se nedá (Time and tide wait for no man...), a proto jen ze smutnejch mladejch mužů se rodí spisovatelé, a i když píšou veselý knížky, clowniády jejich anti-hrdinů jen kamuflují jejich stesk a trýzeň... (Kde zůstaly výpravy za smíchem? Ach hledal jsem smích a našel jsem jen pláč...) Poslední večer...

Dívám se z vokna svýho pokoje v hotelu Beránek, dole na náměstí se trousej lidi do kostela, ale já místo zvonů slyším jazz, tu prokletou srdcervoucí vábničku stříbrnou, jak svolává na GALA SESSION, na kerou se sjíždějí jazzmeni z celýho světa, aby uctili tohle město a jeho básníka...

A představuju si, jak v kostele před hlavním voltářem swinguje ještě mladej elegantní Benny Goodman s Harry Jamesem a Teddy Wilsonem a Gene Krupa rozkládá svý nádobíčko u vchodu do zákristie a na kůru třeští Chick Webbovo stádo a Ella scatuje Lady Be Good a u postranního voltáře Bob Crosby a jeho Cats a vedle, můj bože, Casa Loma a tamhle Jimmie Lunceford a Glenn Miller a proti nim Count Basie a Five-by-Five a Lady Day šautuje svý blues, a teď přichází Fletcher Henderson a Stan Kenton a Cab Calloway, valej se hlavním vchodem jak nezadržitelnej proud další a další bílý a barevný stíny, Coleman Hawkins, Mezz Mezzrow, bopeři vod Mintonů, Bird a Monk a taškář Dizzy a za ním Bix a Satchmo a Hot Seven jako karavana velbloudů a pak jungle banda s Dukem na ramenou, vyhazujíc ho vysoko ke stropu, a úplně vzadu si pyšně vykračuje Jelly Roll a rovnou na kazatelnu a šklebí se a řeční a z tlamy mu šlehaj diamantový blesky a dole na schůdkách vleže běsní na elektrický kytaře Charlie Christian, jako by chtěl vyrvat srdce z milenčina těla... všichni se sem slezli na tuhle velikou a slavnou Battle, chrámová loď se chvěje v základech a kymácí jak na rozbouřenejch mořskejch vlnách, v kerejch se vobjevuje a mizí štíhlej stvol, ztracená postavička Zuzky Braunový, sladký Suzi v černejch septimánskejch šatech s bílým límečkem:

Srdce v synkopách buší

Zpívat musím však dál

Moje tělo i duši

Rytmus swingu jak ďábel si vzal

...a z Portíku se přihnali kluci a útlý rozesmátý holky, rozdychtěný, voči jim explodujou jak vánoční prskavky, Danny, Fonda, Lexa, Harýk a Benno, kerej v tý posvátný chvíli poprvé v životě zapomněl bejt sprostej...

...a pásci a kristýnky z dalekýho vokolí ze všech světovejch stran berou tenhle provinciální kostelíček útokem a potápěj se na kočičích hlavách, kerý duněj a votřásaj náměstím a buděj protinožce ze spánku...

...i nahoře na zámku se rozsvítilo vokno a votevřelo dokořán a královna wirtemberská se vyklání a dlouhý vlasy jí vlajou a jiskřej a tančej šeříkovou swingovou nocí...

...a dole v kostelíku na náměstí nejvybranější ALL STARS BANDY vařej jak pominutý...

...a mně se zdá že slyším jak kněz slouží mši v tom krásným jazyku anglickým...

* * *

Přijel jsem do tohohle města a byl jsem v něm a opouštím ho, mysle stále na Vás... thanks... many many thanks...

stejně ti v životě zůstane jen to, cos opravdu miloval -- ostatní je drek (Eza Pound) ...a já Vám píšu, protože je mi dobře u Vašich knih a s postavami, které jste vytvořil, bez nich by byl můj život chudší, píšu Vám, protože obdivuji Váš styl, jste slangster v tom nejlepším slova smyslu, Vaši posedlost jazzem /...před jazzem a po jazzu

...jako před Kristem a po Kristu.../, jste můj autor, milujete angličtinu, aniž jste ztratil svou českost, upsal jste duši americkému písemnictví, porozuměl jste tragédii Scotta Fitzgeralda, jste sentimentální a cynik a přitom plný ryzího citu, jste banální, ale nevšední, ironický, ale z rodu smutných satiriků, nemilosrdný, výsměšný kritik společnosti, ale humanista (Ale válka hrozná a veliká / Ničí naše sny / A štěstí polyká), poslední romantik, ale realista, který se nikdy nezbaví věčných návratů do mládí, jste básník swingu a zůstal jste mladý i v době rocku a beatu... Král Majales... / and the King of May is a middleeuropean honor... /, hledal jste a našel Krásu jinde než „v řeči líbezné a spanilé“, a proto jste nevnímatelný pro určitý druh literárních konzumentů, kterým jejich Psycha (psyška) neumožnila postihnout Poezii v Holdenově problému, kam se podějí v zimě kachny na jezírku v Central Parku, ve výpravě Seymoura a Sibyly za banánovými rybičkami v moři u floridské pláže, v úžasu Lu Ann, v jejím ohromení, že oceán je docela blízko Harlemu, jen malý kousek cesty podzemkou na Coney Island, v jejím San Fran cis ko vým Dreamu a útěku...

proto Vám píšu...*

______________________________________________________________

* Při korektuře si uvědomuju, že citovaný dopis na předchozích stránkách je plný narážek, které čtenář nemůže znát, neboť se vztahují k mým nepublikovaným básním, jež jsem psal na gymnáziu a pak jimi, úmysly ne zcela čestnými podarovával různé kolegyně. Zřejmě se uchovaly a pisatel dopisu se k nim nějakým způsobem dostal.

Tedy: pokud pisatel cituje verše, většinou jde o verše mé výroby. Také činí narážky na díla, která sice napsali jiní, ale na jejichž vzniku nebo zveřejnění jsem měl kdysi podíl: např. na Ginsbergovu báseň Král Májales nebo na román Warrena Millera: Prezydent Krokadýlů (The Cool World) a na podobná díla, k nimž se váží některé z mých pozoruhodnějších průšvihů s literárním establishmentem v ČSSR.

----------------------------------------------------------------------------------------------------------

Úplně nakonec, aby to zas nebylo tak sentimentální, i když hezký, ještě jednu epizodu z té legendy. Na Torontské universitě jsem dva roky měl v kursu Creative Writing, kde se zájemci mají naučit psát prózu, studenta jménem Harold Sonny Ladoo. Byl to snědý asthenický muž z Trinidadu, a jako závěrečnou práci mi předložil rukopis románu No Pain Like This Body. Tím prokázal, že moje přednášky mu k ničemu nebyly, protože byly dost rudimentární a tohle byl rukopis hotového spisovatele, a ne spisovatele malého. Román potom vyšel a s druhým rukopisem, Yesterdays, jsem Haroldovi trochu pomohl: ne v psaní, ale v hádkách s redaktory, kteří na něm chtěli provádět podobné operace jako kdysi Max Perkins na Sbohem, armádo! Jsem proto jedním z těch, jimž je tahle nádherná a smutná legrace z Trinidadu věnována. Knihu jsem poslal dokonce do Prahy, aby ji tam Haroldovi vydali: je to mimo jiné i sžíravá satira na trinidadskou buržoazii. No, nevydali, asi tam mají lepší. A Harold krátce poté umřel. Zavraždili ho o prázdninách na Trinidadu, jak se obával. Místním patriotům se smutná sranda o ostrově nelíbila.

Proto o něm však nepíšu. Harold byl, v západoindické tradici, mnohočetný otec a nepřetržitě se znovu a znovu otcem stával. Po jednom takovém otcovství mi oznámil, že nejnovějšího syna pojmenoval podle hrdiny

Zbabělců, které znal z amerického překladu. Zalichotilo mi to. V Československu má Danny alespoň jednoho kmotřence: mladá maminka z Brna mi napsala, že svého prvorozeného pokřtila po tom nepříkladném hrdinovi.

„Krokan,“ povídá Harold. „Cože?“ podivil jsem se, trochu zklamán, že jsem mu asi špatně rozuměl. „Krokan Ladoo,“ doplnil Harold. „Krokan? Vždyť v románě žádný hrdina toho jména není! Ani takové jméno v češtině neexistuje.“ Harold však tvrdil, že existuje, aspoň že já je v knize mám. Musel jsem přinést výtisk, Harold chvíli hledal a pak mi to snědým prstem ukázal černé na bílém. They were doing their bit for their country too. Mr.

Kaldoun, Mr. Krocan...

Po Trinidadu tedy pobíhá jakýsi Krokánek, netuše, kde k tomu jménu přišel.

Tankový prapor

Koupil jsem od vás dvě knížky. Tankový prapor a Na místě . Po přečtení jsem usoudil, že nemají větší cenu než obě hodit do ohně, neb takový hnůj by hyzdil moji slušnou knihovnu. Mám od p. Škvoreckého pěknou knihu Kus života těžkého a velice se divím, že začal psát v takovém stylu a užívat tak hnusných výrazů, vždyť takové knihy demoralizují, místo aby kniha vzdělávala člověka. Prosím, abyste mi další knihy neposílali, neb je obratem vrátím.

Jsou určité výrazy, které slušní lidé nepoužívají za žádných okolností ani v běžné řeči, tím méně patří takové výrazy na stránky knih. Jsem přesvědčen, že bez tak hrubých „příkras“, kterými se hemží Škvoreckého román, byl by Tankový prapor zajímavý k čtení. V této úpravě však za vydání nestojí. Svými názory se nechci vychloubat, a proto, uznáte-li za vhodné něco z nich uveřejnit, pak jen pod zn. „Nesmiřický“.

Dopis čtenáře australského Hlasu domova, 20. 3. 1972

Zatímco česká „inteligence“ (hlavně Intelligence Service) nepohlíží na drobné pozornosti v Tankovém praporu, Miráklu a v ostatních románech právě s obdivem, jádro lidu má ještě pořád srdce na pravém místě, neboť díky těmhle „liaisons“ není instalatéra, malíře, truhláře a jiného řemeslníka v okolí Velké Prahy, který by neodložil veškeré další melouchy stranou, aby se mohl okamžitě a konkrétně zavděčit těm lidem, kteří prý v těch románech vystupují. Následkem toho se dostalo promptních služeb i některým, kteří si to nezaslouží, protože to jasně nejsou oni.

Čtenář z Prahy

Nevím jestli jsem Ti psal příhodu, kterou prožila moje známá v porodnici. Ležela vedle ní paní, která si v předporodních bolestech četla příhody Dannyho na vojně. Totiž ani ty bolesti ji nedonutily, aby tu knihu odložila, a v těch krásných bolestech se bavila a smála a plakala.

Jiný čtenář z Prahy

Díky! Už dlouho jsem se tak nesmál!

Váš Jiří Štaidl (lístek z Mnichova)

Velmi oceňujeme také referáty o kulturní aktivitě našich posrpnových emigrantů a o knihách nakladatelství, zejména Škvoreckého Publishers 68. Jdou z ruky do ruky, salátová vydání se opisují a jako samizdaty jsou na pokračování. Není kasáren, kde by nebyl Tankový prapor , ať politrukové sebevíc řádí a dávají přistižené čtenáře do samotky, nic to nepomáhá -- kasárna jsou Tankovým praporem -- kterému říkají socialistický Švejk --

zamořena. Praporní a plukovní písaři a personál v účtárnách opisují pasáže z „Tankáče“ a byli přistiženi i vyšší důstojníci, že mají tyto „škváry“ po kapsách. Podobné popularitě se těší i Honzlová Zdenky Salivarové.

Dopis čtenářů z Československa jedné západní rozhlasové stanici

Byla teď u mne maminka na návštěvě, a tak jsem jí samozřejmě pro švagra dal originál Tankového praporu .

Chudinka, dala si ho za výstřih, a teď mi napsala: „Představ si, že v Praze na letišti při celní kontrole jsem se shýbala zavřít tašku -- a před celníkem mi z výstřihu vypadl Škvorda -- a jen pleskl před celníkem na pultu a hned se odrazil rovnou do tašky -- a celník ani nemrkl!“ Jak znám maminku, bylo jí z toho asi těžko, ale je vidět, že doma asi stále čtou -- možná i na celnici. Proto to tak dopadlo, a zase jeden výtisk je na správném místě, i když trochu dobrodružně.

Tak konečně Tankový prapor došel. Až jsi mi tu vojnu moc přiblížil. Měl jsem strach, když jsem to přečetl, že se mi bude zdát, že ještě sloužím.

Dopis s penězi jsem posílal asi uprostřed ledna 1972 z hotelu X. ve Švýcarsku. Vím to úplně jistě, neboť jsme v tom hotelu hráli a já jsem při čtení Praporu tak strašně křičel smíchy, že si na mě hosté stěžovali řediteli.

Doslova mě pobouřila kritika, kterou uvádíte v posledním Katalogu o Tankovém praporu: „Literární brak...“

Ten, kdo to napsal, asi moc nečte, nebo byl v těch letech úplné bejby, protože takovou knížku -- realistickou, plnou lidského humoru a obyčejných denních starostí a současně tak kritickou -- jsem ještě neměla v ruce.

Protože znám a miluju všechny vaše předešlé buditelské knížky, nechtěl bych ani tento skvost postrádat.

Objednávám tímto závazně 2 výtisky, jeden bych rád propašoval přátelům do Prahy.

Rád bych věděl, jestli je k dostání kniha Tankový prapor. Autora, bohužel, neznám.

Vašemu choti vyřiďte, že jeho dílo Tankový prapor bylo čteno každý den po půlnoci v ložnici v druhém patře našeho domku nahlas mnou osobně na naší speciálně dělané posteli. Moje žena se mnou totiž odmítla spát, pokud jí pokaždé aspoň kousek nepřečtu. Tak jsem jako ta Šeherezáda pokaždé přečetl.

Bydlíme tady v nejhlubším fjordu na světě, kolem nás jsou příšerné skály, vodopády, pořád tu prší a vůbec pro Pražáky je to tady dost smutné. A sem jsme dostali váš Tankový prapor. Manžel předstíral, že písmenka jsou moc malá, a tak jsem mu to začala číst. Bylo půl třetí v noci, když jsme byli u ef ó, mám také ef ó, přirozeně, jsem ročník 1935, slzy mi tekly po tváři, jak jsem se chechtala, nelze říci smála, protože to není dost silné, a vůbec jsme měli díky Vám moc hezký večer. Příští večer už četl manžel sám, a malá písmenka mu nevadila. Občas si na něco vzpomenu v noci a zase se začnu chechtat. Je to moc a moc krásné. A kdyby mi dneska někdo řekl, abych si vybrala mezi nejhlubším fjordem na světě s příšernými skalami, vodopády a příšerným počasím, kde však mohu číst Tankový prapor , a Prahou s Malou Stranou, kde jsem bydlela pod prejzovými střechami, kde však číst Tankový prapor nemohu, tak řeknu: No přirozeně beru ten fjord.

Paní Šafránková se nahlas směje v prádelně, čtouc Váš Tankový prapor. Pan Šafránek mi proto dal Vaši adresu a já posílám příslušný obnos, abych mohl mít také nějaké potěšení, když paní Šafránková, i za obnos mnohem větší, mi to potěšení odpírá.

Pečlivým studiem vámi dodané knihy Tankový prapor dospěl jsem k závěru, že jde vlastně o rafinovaný atentát na krajana Břeského, který četbu této knihy sotva může přežít.

Tankový prapor pomohl ženě přestát v dobré náladě předvánoční záchvaty exulantské sentimentality. Dnes již žena i dcera nazdařbůh knihu otvírají, přečtou si dvě řádky a pak se již jen smějí, vykládajíce si další průběh děje zpaměti. Ovládají to už lépe než před lety Švejka.

Tankový prapor je asi dosud největší ediční úspěch v emigraci. Poslouchám úsudky, pozitivní i negativní se stejnou radostí: konečně se mluví o české knize, a ne o politice.

Prapor som zblajznul doma (ĺudu som slúžil v tých istých rokoch), Mirákl mám so sebou v kufre. Z tej najčiernejšej a najhorúcejšej africkej prdele Vás čo najsrdečnejšie zdraví a fandí L.

* * *

Tankový prapor se málem dočkal vydání v Praze. Zabránila mu v tom táž okolnost, která například Karlu Gottovi zabránila pořádat další koncerty ve prospěch muklovského K 231, zato mu však umožnila stát se

zasloužilým umělcem. Byl už v stránkové korektuře a připraven k sazbě, když budovu nakladatelství Čs.

spisovatel, v litých bojích s kontrarevolucí*, dobyla Rudá Armáda Obsaditelka. Vyhnala z budovy všechny po zuby ozbrojené redaktory, a držela ji po tři neděle proti zběsilým útokům přesily, dokud tato nebyla s konečnou platností rozdrcena. Pak se stáhla, redaktoři se poraženi vrátili a zjišťovali, co v bojích vzalo za své. Zvláštní náhodou jenom filcová pera, zato na dvoře přibyly hromady výkalů, jimiž Rudá armáda už tradičně značkuje svá tažení. Něco však přece jen chybělo -- originály ilustrací k Tankovému praporu.

______________________________________________________________

* Popis událostí přebírám z Pravdy, protože jsem v těch dnech v Praze sám nebyl. Pravda má však tradičně spolehlivé reportéry, takže vždy píše Pravdu.

-----------------------------------------------------------------------------------------------------

Za dva dny však i ty jeden redaktor našel. Někdo je zastrčil za skříň. Proč to udělal, vyšlo najevo, když je přepočítávali, jestli nějaká nechybí. Byly tam všechny, mezi nimi i návrh na tzv. předsádku, tj. kresby, které se někdy dávají na vnitřní stranu desek vázaných knih a na stranu následující, jež bývá z tužšího papíru. Malíř navrhl na předsádku galerii důstojnických tváří ve třech řadách nad sebou. Vypadaly jako brambory, a pod každou tvář někdo připsal azbukou: Eto galava prokljatoj svini lejtěnanta Gleba Alexandroviče Prochorišina...

Eto galava bolšovo duraka, geroja Savjetskovo Sajuza, palkovnika Ivana Ivaniče Chocholovkova. Eto galava...

atd. Ten někdo se svých titulků potom natolik zděsil, že se pokusil stopy činu odstranit.

Od té doby, co jsem se historku dozvěděl a spatřil tu pracnou azbuku, jímá mě občas pokušení zvolat: Ať žije Rudá armáda!

Nato se mnou nové vedení nakladatelství rozvázalo smlouvu, a tak Tankový prapor vyšel až v listopadu 1971

v Torontu.

Předtím se mi podařilo otisknout jen dva úryvky v Plameni. Nejdřív Zkoušky FO někdy v roce 1967, kdy se ve zmenšeném formátě opakovala exploze, která kdysi provázela Zbabělce. To číslo Plamene vyšlo totiž zrovna v Den armády a redakci se nepodařilo přesvědčit hlavního politruka armády generála Prchlíka, že v tom nebyl úmysl. Chudák, dnes už by tomu snad věřil. Kde je mu konec. Sesadili ho ještě za Dubčeka, tenkrát aby

pacifikovali Velkého Bratra, po Vstupu ho zavřeli. Ani nevím, je-li ještě naživu, a je-li, kde zametá. Tehdy se však nedal přesvědčit, že když šlo číslo před třemi měsíci do sazby, nikdo si neuvědomil, že vyjde právě okolo jednoho z mnoha Dnů, a že to bude právě tenhle Den. Prchlík svolal bouřlivou schůzi (bouřil na ní hlavně sám) a všechny vojenské časopisy dostaly rozkaz netisknout žádné texty protiarmádně satirického charakteru bez výslovného rozkazu Hlavní politické správy. Pro tempo vývoje v šedesátých letech je příznačné, že za necelý rok nato vyhrála Armádní soutěž tvořivosti v oboru divadelních souborů skupina, která předvedla vlastnoruční dramatizaci -- Zkoušek FO z Plamene.

Tento úryvek připravil snad poslední chvilky zapomnění mému tatínkovi. Ležel tehdy v nemocnici Pod

Petřínem s nohou po operaci holenní kosti na šibeničce nad postelí (zranění od Zborova, na něž o vánocích toho roku zemřel jako patrně jedna z posledních obětí té slavné bitvy). A jak se nad úryvkem v Plameni chechtal, házel sebou tak, že se noha utrhla a tatínka smích přešel.

Potom se chechtali mnozí, dokonce i v porodnicích.

Velice si toho vážím.

Ale jiní se pozastavovali. Jednak nad češtinou v této i v jiných mých knihách vůbec, jednak nad slovy nevhodnými k jídlu.* Svědčí o tom tenhle malý výběr z mnoha dopisů, jež na to téma dostali:

______________________________________________________________

* Tuto definici slov, jimž se dříve říkalo nesalónní, jsem odvodil z jedné recen z e v exilovém tisku. Její autor doporučoval jakousi sbírku povídek slovy: Je to vynikající, lahodnou češtinou vytvořená literatura. Na rozdíl od jiných, např. v Kanadě vydaných děl, je vhodná i k četbě při jídle.

----------------------------------------------------------------------------------------------------

Milostivá, neračte se zlobit, ale knihy Vašeho ct. pana manžela se mi nelíbí, jelikož výrazy, které v nich používá, píši já toliko na stěny veřejných záchodků.

Je to pro mne jediná radost, dostanu-li zásilku tiskařskou černí vonících knih, které jsou napsány tím nejlepším jazykem na světě, češtinou. Navíc češtinou svobodnou, jako např. Tankový prapor.

Byl jsem překvapen obsahem knihy Tankový prapor . Něco tak hloupého jsem ještě nečetl. U nás se takto v rodině nemluví, prostě na to nejsme zvyklí. Máme 4 děti. Ve škole nás učili, že spisovatelé a herci povznáší lid.

Nevím, co je povznešeného v té knize. Nedivím se autorovi, bude to nevychovanec, ale že jste vy takovou hloupost vydali. Proto vám knihy vracím a žádám vás, abyste mi již žádné více neposílali.

Knihy jako Tankový prapor nebo Na místě nevzbudí ve mně žádnou chuť je vlastnit -- podle mého posudku to není nic jiného nežli řeči, které se vedou v hospodách nebo v autobusu -- to není žádný literární polo drahokam ( sic ), to jsou „kecy“. Ani jazykově to není nic, co bych s potěchou četl -- ku příkladu a k porovnání -- Povídky z Karlšteina (sic) má krásnou mluvu -- vulgární -- sprosté výrazy, kterým jsem se celý život vyhýbal, mě nenadchnou v knižním vydání.

Z vlastní zkušenosti vím, že „vojna není kojná“, a proto, i přes různé kritiky přejemnělých obránců čistoty a jemnosti našeho jazyka, zastávám názor, že Tankový prapor nebylo lze jinak napsat. Každá zjemnělůstka by byla absolutně násilná.

Kdyby těch „prdelí“ a jiných ostatků bylo v knize méně, lépe by se asi trávila.

Paní Škvorecká, řekněte, jestli nemám být z té češtiny vyvalenej jak Taras Bulba! To je to, s čím se stále setkávám a co mě mate. Já už opravdu si nejsem jist, kdy mám psát „i“ a kdy „y“. Vezměte ten seznam knih, který jste rozesílali. Je tam kniha Maryáš v Reykjaviku . Na obálce knihy je Mariáš v Reykjaviku . Jsem opravdu zmaten.

Nemám zájem o knihy, jimiž prostí lidé se baví, protože mé mnohostranné zaměstnání mi to v nynější době nedovoluje, mám mnoho práce nutnější. Četl jsem v Kalendáři československého exilu 1973 úryvek z Vaší knihy, a musím Vám říct, že vše jsem ani nečetl, protože taková čeština mi působívá špatně na žaludek, přesto že mám jej úplně v pořádku a doufám přežít 90 roků. Prosím Vás pěkně, jak jste na to přišel psát takovou češtinou?

Uvažoval jste o tom vůbec? Jistě ne! Četl jsem už doma na Moravě někdy něco v nářečích a byl jsem proti tomu, přesto že to bylo ještě dost mírné. Kdybychom oba byli doma v ČSR, podnikl bych vše, aby příslušné ministerstvo zákonem na to řádně šláplo, aby psát takovou češtinou bylo zakázáno a trestáno. U prostého, nechci-li říct, naivního lidu snad tím děláte zájem, ale u vážného lidu vůbec ne. A jak to působívá na národní kulturu, co pak řeknou vzdělanci o těch českých spisovatelích a básnících? Prosím Vás snažně v zájmu správné češtiny, očisty českého jazyka, a vůbec v zájmu etiky a estetiky češtiny, opravte to a pište tak, jak Vás to učil ve škole Váš učitel.

Vzpomeňte si na školu, na snahu Vašeho učitele, abyste psali vždy správně česky. Já sám jsem satirik, a šlehám-li bičem až krev stříká a sám se při tom někdy až chechtám, nevidím v tom nic špatného, protože satiry jsou velmi zdravé, pro ty, kteří neví, jak se chovati. Opravdu bych se styděl psát takovou češtinou jak jsem viděl tu Vaši češtinu v Kalexu 1973. Prosím Vás ještě jednou opravte to!!! Nejsem jasnovidec a říkám Vám, co se jednou stane: Budete bezpochyby českými spisovateli, básníky, musím říct českými klasickými spisovateli a básníky, českými historiky souzen a odsouzen. To je tak jisté, jako že den má 24 hodin, a že v noci je tma a ve dne světlo.

Bude mě velmi těšit, poslechnete-li mé rady. Letos ne, protože z důvodů času nemohu, ale v pozdějších letech jistě něco podniknu proti podobným zjevům v českém písemnictví. Zatím jsem s projevem krajanské úcty srdečně Váš.

Musím Ti napsat, co mi román Zdeny Salivarové dal poznat. Čeština se tak lehce, lehoučce změnila od té doby, kdy jsem mluvil česky před těmi mnoha lety doma. Nechci ten pocit zabít vědeckým rozborem a pitvou, jenom chci říct, že ta změna, ten vánek ji činí živější, schopnější vyjádřit pocity a city, které chce někdo vyjádřit.

Dopis, který našemu čtenáři poslal jeho přítel

Četl jsem ostrou kritiku na Tankový prapor . Zkušenosti nám ale říkají, že i vysloužilá prostitutka si v určitém věku hraje na ctnostnou dámu. Řekneme-li před takovými lidmi třebas „koleno“, tak rudnou. A řekneme-li

„stehno“, tak už omdlívají. Já však vidím, že vydáváte dobré knihy, které popisují lidský život. Tudíž také mají hodnotu.

Vytkl-li vám někdo, že knihy nejsou psané krásným jazykem, tak mu doporučte Jiráska nebo Zdeňka Nejedlého.

Jsem rád, že vaše knihy jsou psány jazykem živým a čtivým, a doufám, že se nedáte ovlivnit.

Honzlovou a Mirákl jsem už četl 4x a budu se k nim stále vracet. Jaké jsou to nádherné knihy! A ta báječná čeština -- vtipná, ostrá, nejkouzelnější jazyk!

Autoři, které mám na mysli, jsou několikerým směrem poznamenáni dlouhým pobytem v komunistickém režimu.

Oficiální literatura se tvářila velice ušlechtile, byla spisovná, jen překypovala tak zvanými morálními hodnotami. Ale v jádře byla ovšem naprosto prolhaná, falešná, úskočná. To si nyní mnozí autoři odreagovávají.

Škvorecký praví, že zlidovění jazyka je prý progres a že s tím u nás začal už Karel Čapek. V triviální literatuře, kterou mán na mysli, se však lidovost nejednou zaměřuje na hulvátství. Nesmíme také zapomínat na cenzuru a autocenzuru. V cizině tyto zábrany padly a někteří autoři se domnívají, že je proto dovoleno bez výhrady vše.

Tradiční české literární hodnoty, jako je cudnost výrazu, uměřenost, vyváženost a mužnost jsou jim patrně jen pro smích. Výsledek známe... Také se patrně shlédli v rozhovorech, které poskytl Jiří Voskovec Pavlu Tigridovi...

kde tento herec hovoří tak, „jak mu zobák narost“, nebo si spíše myslí, že tak mluví. Doopravdy to však není čeština, odposlouchaná od lidu, ale je to cynická čeština intelektuálských potlachů, prošpikovaná výrazy spodiny... A jak to půjde dál? To si musí rozhodnout čtenáři. Když si koupí knihu, jakoby odevzdali hlasovací lístek, buď pro literaturu, nebo pro banalitu.

Jaroslav Dresler v interview v Národní politice, duben 1976

Vážení mistře, dovolte mi předložit Vám k uvážení pro příští vydání jedinečné knihy Tankový prapor , zda vojenský popěvek „Vonásku, Vonásku...“ na str. 50 nezní lépe v níže uvedené podobě, kterou znám z doby před cca 8 lety, kdy jsem aktivně sloužil u n-té jednotky ČSLA:

Vonásku, Vonásku, vyser se na lásku.

Ženský -- to sou svině, drž se vonánie,

drž se jen vocásku.

* * *

O češtině vůbec psát nebudu. Kdo nechápe, že lahodnost, líbeznost, cudnost, uměřenost, mužnost a podobně jsou pojmy platnosti relativní, subjektivní, podmíněné dobou, společností a v neposlední řadě kontextem a sluchem pro literaturu, nepochopí toho moc o literatuře a evidentně toho moc neví o literární historii. Taky pominu nesrovnalosti v chronologii některých korespondentů, z nichž by vyplývalo, že já například jsem sprostá slova do Tankového praporu připsal až v exilu, abych si odreagoval léta pod komunistickou cenzurou, a už vůbec pominu krásně stranický přístup k literatuře jako k jakémusi ostrakismu, který mají provádět čtenáři, a v němž chybí už jen volání po rezolucích a usneseních, anebo to zcela automatické vylučování intelektuálů --

cynických, samozřejmě -- z lidu. Soustředím se na slova nevhodná k jídlu jako hovno, prdel, sračka a podobně.

V Praze zatkli a k trestům vězení odsoudili na podzim 1976 rockové skupiny DG 307 a The Plastic People of the Universe. Rozsudek byl odůvodněn tím, že kapela se dopustila veřejných výtržností, a to zejména zpíváním písní působících veřejné pohoršení. Jedna mladá svědkyně, předvolaná obžalobou, prohlásila, že inkriminované písně ji nijak nepobouřily, protože když chodí do hospody, aby přivedla domů podroušeného otce dělníka, zpívají tam soudruzi podobné písně. Na vyzvání soudce dívka pak jednu takovou zazpívala. Po první sloce ji však soudce přerušil -- píseň, pravil, je nezávadná a nedá se srovnat s pohoršlivými songy Plastiků -- a odročil jednání. Pro srovnání: zde jeden z textů, pro něž muzikanti z DG 307 dnes sedí v base, a píseň (lidová), kterou reprodukovala svědkyně, a při níž podroušení dělníci sedí v hospodě:

DG 307: Podoba

čemu se podobáš ve svý velikosti

seš dotek

hvězda

nebo zbytek kostí

čemu se podobáš

ve svý velikosti

seš spasitel

zvláštnost

nebo plamen

čemu se podobáš

ve svý velikosti

seš pravda

bůh

nebo tuna ješitností

čemu se podobáš

ve svý velikosti

hovnu hovnu hovnu hovnu

hovnu hovnu hovnu hovnu

Píseň obsahuje jedno slovo nevhodné k jídlu, opakované celkem osmkrát, a je proto závadná.

Svědkyně: Já ti ho tam

Já ti ho tam našroubuju,

já ti ho tam dám,

a dřív ho nevyndám,

až ti ho tam vybryndám...

Píseň neobsahuje žádné slovo nevhodné k jídlu, a je proto nezávadná (viz též citát z Maxe Perkinse v poznámce pod čarou na str. 157). Obě písně, myslím, ilustrují tezi, kterou v eseji Mimořádný zájem o poezii* rozvíjí neznormalizovaný kritik Jan Lopatka:

Zůstává otázka tzv. neslušných výrazů, vulgarismů, jejich funkce a frekvence. Jde o výrazy z oblasti anální a erotické. Všeobecně se s nimi v literatuře setkáváme v dvojím použití: jako charakterizační prostředek v realisticko-naturalistickém písemnictví, nebo jako hodnotící stylizační prostředek, a to je vesměs případ přítomných textů: jsou zesílením v případě, kde nestačí běžný gramatický zápor**. M. M. Bachtin v citovaném díle dokazuje původ těchto výrazů v lidové smíchové kultuře středověkého světa a formuluje i jejich transcendenci do současnosti tak, že existují „ve familiární mluvě všech národů. Doznívá v nich ovšem ještě velmi vzdálený ozvuk jejich dávného světonázorového smyslu, slabý pocit někdejší pouliční volnosti; vždyť právě tím je možno objasnit jejich úpornou životnost a jejich rozšíření“ (str. 121).*** Otázka, co se smí a co ne v literárním díle, jaká slova z běžné slovní zásoby národního jazyka do psaného či jinak šířeného textu patří či ne, není nová. Jejím základem je nechuť k výraznému, prudce oslovujícímu, obvykle v dosavadním kontextu novému literárnímu tvaru, estetický odpor vyjádřený obvykle soudem mravním, který se vždy zdá vnějškově průkaznější, ne-li dokonce nějakým ještě dalším soudem.

______________________________________________________________

* Pohledy I. Literární sborník. Uspořádal Václav Havel. Edice Petlice, Praha 1976. Str. 535-546.

** Esej je mimo jiné rozborem textů DG 307, The Plastic People aj.

*** M. M. Bachtin: Francois Rabelais a lidová kultura středověku a renesance, Praha, Odeon 1975.

-------------------------------------------------------------------------------------------------------

Mne oslní zahrada uprostřed věty

anebo latrina nezáleží na tom

již nerozeznám jevy podle jejich půvabu nebo

ošklivosti kterou jste jim přiřkli

je stanovisko Vítězslava Nezvala. Je to jeden z nepřehledného množství dokladů způsobu, jakým si zhruba od postparnasistního období umělecká tvorba v míře větší než kdy předtím reklamuje právo na neohraničenost námětové a výrazové oblasti, na odbourání jakýchkoli tabu.

Vyvozovat z vkusu praktické konsekvence je vždy velmi ošidné. Sám národní jazyk dává k užití výrazivo různých stupňů a různého zabarvení a těžko bychom hledali klíč, který některá slova slovní zásoby doporučuje a jiná ne, některá určuje jako „lepší“ a jiná jako „horší“; těžko bychom hledali takový klíč na základě nějaké konsekventní teorie. Je to, jako by z lexikálního a sémantického hlediska odděleně existovaly dva jazykové systémy -- jeden, který dává celou svou potencionalitu k dispozici, a druhý, který ji omezuje na základě nějakých nevyřčených a nezformulovatelných požadavků... Jak užívají těchto jakoby „horších“ jazykových prvků naše texty?... Neposlušná slova tu... slouží k charakterizování jevů krajně negativních: prázdnoty, namyšlenosti, lpění na povrchní konzumní stránce jevů, cynismu, lhostejnosti. Jsou ta slova, která jsou tu instrumenty apelu, příliš silná, nebo jsou akorát? Kdo si troufá to hned říci?... Připomeňme si scénu ze vzpomínkové knihy Františka Hrubína U stolu. -- V jisté etapě je jako venkovský chlapec poučen, že nemá říkat to, co byl zvyklý vždy říkat jako přesné pojmenování výkalu, ale že má říkat cosi jiného. Má upřímný pocit, že v životě neslyšel nic sprostšího.

Tolik věda, naznačující, že za slovy nevhodnými k jídlu je jednak dlouhá historie -- a ta je úzce spojena s úsilím o dosažení svobody --, jednak že u vědomí téhle historie se literárnímu kritiku vyplatí zauvažovat, zda za takovými slovy v konkrétním textu není ještě něco jiného než prostě to, že autor je nevychovanec nebo že si teď příliš dopřává toho, co doma nesměl.

Ne že by na tomhle podezření něco nebylo, ale i pak je dobře zvážit, zda je to opravdu jenom vrba holiče krále Lávry.

Já například byl vychován slušně, na rozdíl od Vráti Blažka, jenž byl sprosťák už od dětství. Vráťa o mně s oblibou vyprávěl, jak jsem k němu jednou o přestávce v náchodském gymplu přišel celý bledý a svěřil jsem se mu, že jsem právě zažil něco strašného. Co? „Představ si,“ řekl jsem mu prý (nepamatuju se na to, ale Vráťa nebyl Rudé právo, je to asi pravda). „Cvičili jsme při tělocviku sklopku na bradlech, a víš, co mi Rameš (náš profesor tělocviku) řek? Že na těch bradlech visím jak pytel hoven!!!“

To dokládá, že v mládí jsem byl takový, že Guth-Jarkovský (jenž do Kostelce dojížděl za jednou ženou, která nebyla jeho ženou) by ze mě měl radost. Doba mě však vyrvala z kruhu rodiny, kde maminka mluvila chodsky a tatínek, v duchu správné češtiny, neustále zápolil s přirozenými jazykovými sklony, takže se návštěvy občas tázal: „Nechcete si ještě vzít, milostivá? Je to moc dobrej domácí krvavý prýt!“ Z této jazykové čistoty byl jsem vržen nejprve do totálajnzacu a neoprávněně mnoho času jsem trávil ve filosofických seminářích na záchodě (říkalo se mu hajzl), pak do revoluce, kterou jsem prožil pod jazykovým vlivem Vratislava Blažka a Benno Mánesa, a posléze na vojnu, kde byl mým řidičem desátník Andělín Střevlíček.

To už ze slušné výchovy mnoho nezbylo a vůči slovům nevhodným k požití jsem byl otrlý. Zaujala mě na nich však jedna věc -- a tady bych doplnil učeného Lopatku: I v Tankovém praporu najde nepředpojatý čtenář ono dvojí použití vulgarismů, o němž se mluví v citované eseji: jako charakterizační prvek, a jako zesílené vyjádření morálního soudu. Příkladem prvního užití je třeba básnická antologie, již si Danny opisuje ze stěny velkolatrín, příkladem druhého je Andělínovo posouzení velkého mírového projevu Malinkatého Ďábla: „Ten si zas nasral do krku, až mu hovna tečou po bradě!“ Jenže v Tankovém praporu jde ještě o jednu věc: učeně řečeno o nesmírnou významnou flexibilitu nemravných slov v ústech lidového lidu, od něhož jsem to já, cynický lidový intelektuál, pochytil. Stejnou flexibilitu mají možná i slova k jídlu*, ale když ta druhá jsou o tolik výraznější, pěknější, obvykle i zvukomalebnější. A tak jsem učinil svůj, asi jediný literární experiment v pravém slova smyslu. Některé stránky Tankového praporu jsou etudy na různá možná použití téhož nemravného slova.

Například etuda na sloveso sráti, seru nalézá se na str. 14 našeho torontského vydání:

______________________________________________________________

* Asi těžko. Už Emerson se r. 1840 ve svém deníku přiznal: Doznávám, že mi činí potěšení, když slyším...

sprostou nadávku vyšlou z úst nádeníka nebo kočího. Jak lakonická a svižná je porovnána se stránkou Severoamerické Revue. A projevil -- ano, tentýž teologický filosof Emerson -- podezřelé, k zažití nevhodné přání: Dejte mi iniciativní, spermat plná, chlapy vytvořená slova...

--------------------------------------------------------------------------------------------------------

„Hovno!“ zaznělo z věže. „Na to se vyseru.“

„Neser, Juraji,“ pravil pedagogicky řidič. „Koukej maskovat!“

„Do prdele, nech mě bejt!“

„Kurva, Juraji, neser boha! Přece nenecháš starýho Střevlíčka, aby maskoval za sebe.“

„Vyserem se na to kolektývně,“ řekl nabíječ.

„Tak neblbni, Juraji,“ rozkázal velitel. „Něco na to nasrat musíme, ať nás zbytečně nebuzerujou.“

Ale nabíječův názor vyjádřilo jediné slovo:

„Hovno.“

Z nitra věže se ozval jiný, dutý hlas:

„Lepáku, vypal, moc se sereš. A makat!“

„Běž se vysrat!“ pravil nabíječ. Hned nato ve věži něco slabě křáplo, jako když udeří do plechového hrnce.

Juraj zařval:

„Au! Pusť mě! Neser!“

Sloveso je tu použité nejméně v pěti nuancích...

A tak si myslím, že setník Jan Jeník z Bratřic, český buditel a folklorista, nesbíral ty sprostonárodní písničky proto, že na rozdíl od Čelakovského, jenž se omezoval na prostonárodní, líbezné, lahodné, uměřené, ale nevím, jestli mužné, byl sprosťák, ale protože i jeho okouzlovala ta úžasná flexibilita českých análně-erotických expresiv. Bohužel, dokázat to nemohu. Na rozdíl od mnohokrát vydaného Čelakovského, obrovská sbírka Jana Jeníka dodnes spočívá v trezoru Národního muzea nebo snad Památníku národního písemnictví asi hned vedle análně-erotického deníku K. H. Máchy. Nevím. Někde spočívá. Jen tu a tam z ní nějaký lidumilovný sprosťák uveřejnil textík nebo dva. Když roku 1959 šly do stoupy Zbabělci, svezlo se s nimi několik k prodeji připravených knih: Hrabalův Skřivánek na niti (taky sprosťák), Dorůžkovy Základy jazzu (intelektuálské) a rovněž útlounký výbor, který tehdy připravila k vydání hudební redakce Odeonu za spolupráce Herberty Masarykové. Já z toho tenkého svazečku (dost výtisků se tehdy rozkradlo) čerpám veškerou svou znalost díla vlasteneckého setníka. Nakonec, v liberálnějších letech před rokem 1968, knihu uvolnili -- ne pro veřejný trh, ale k rozprodání „pouze vědeckým pracovníkům z oboru české folkloristiky 19. století“. Republika jich tenkrát měla, tuším, tři tisíce.

Pokud jde o mě, nevhodná slova v mých knihách nejsou výrazem toho, že jsem je pod komunismem musel

v sobě potlačovat, jak snadno dosvědčí lidé, kteří mě pod komunismem znali, ale protože mezi osobnostmi, jež určovaly můj jazykový vkus a mé moralistní vidění světa byli muži jako Benno, Blažek a Andělín Střevlíček a spisovatelé jako Hemingway, Farrell a Warren Miller. S Andělínem, jenž mě kdysi možná zachránil před basou (viz Mirákl), jsem se naposled setkal za okolností nečekaných, i když na místě, kde se to čekat dalo. Někdy na podzim roku 1976 zašel jsem na veřejný záchodek na Grand Central Station v New Yorku a tam jsem na stěně kabiny za kvortr našel, mezi anglickými sgrafitty a vedle už obligátních Killroy Was Here a Servít je vůl, také tuto českou báseň:

Slečna do Itálie

veze genitálie.

Už se těší na Italy

a na jejich genitaly

Des. tank. Andělín Střevlíček

Podpis je zřejmě podvrh. Andělín měl pro rýmy smysl příliš dogmatický (viz Inženýr lidských duší), aby kvůli nim zkracoval přirozeně dlouhou samohlásku, a mimoto pochybuju, že vůbec kdy znal slovo genitál. Podle stylu bych soudil na Egona Bondyho nebo snad na Jana Vodňanského, ale ti nikdy v Americe nebyli.

Ceterum autem censeo, že na newyorském Grand Central popustil uzdu své literární vášni onen český moralista, který se ve výše citovaném dopise mé ženě přiznal, že to dělává.

Mirákl

Po Tankovém praporu Vašeho manžela, který nás -- podobně jako četné naše přátelé a známé -- velmi pobavil, potěšil, jsem byl rozčarován jeho šklebem nad pražským jarem v Miráklu , k němuž jsme měli ostatně mnoho výhrad i po stránce technické a obsahové. Je tu sice ta vynikající scéna maturitní nebo historka s Arašidovem, ale proč obklopit Pražské jaro i tragický případ faráře Toufara tolika samoúčelnou pornografií?

Návštěva v Praze mé obavy potvrdila. Většina přátel se mnou přestala mluvit, když jsem jim řekla, že se mi líbí Mirákl , roztrpčeni byli i Vaši dlouholetí obdivovatelé.

Miráklem jsem zvlášť nadšena nebyla. Domnívám se, že se nedá jednoznačně říci, že co komunista, to ten největší grázl a blb na světě, ale nejde mi ani tak o tohle, protože poměry v KSČ byly dosti hanebné, jako spíše o konstrukci, o stavbu knížky, a ta je ohromně nepřehledná, komplikovaná, roztříšťuje pozornost. Škvorecký dovede psát mnohem lépe a mnohem objektivněji.

Jak mám začít? Ve feudálním řádu prakticky sociální péče... Dostal jsem před 5 dny a přečetl dvakrát, od kapavky až po sexuální diferenciaci a impedimenta matrimonii u baro k ních soch. Je to moc, opravdu moc hezké, škoda že už napřed vím, že různá líčení ¸ la Hrabal Vám znepřátelí některé čtenářky (možná i čtenáře), a bude proto trvat možná dost dlouho, než dílo zaujme v literárním povědomí našeho krajanstva místo, které mu náleží.

Beze srandy, nejvíc na mne zapůsobilo Vaše nefalšované hledání pravdy, a zvlášť snaha nalézt motivaci u

„věřících“ komunistů. Myslím, že u nás zatím na škodu věci převládala snaha s takovou analýzou se nepárat.

Proto dnes čteme články o Únoru 1948, třeba napsané i velkým Peroutkou, ale žádný z nich nám uspokojivě nevysvětlí, jak ten Kléma tak snadno... na stříbrné míse... Byl, pravda, Zorin, ale především také byli Ponyklové a jejich nevyhasínající třídní instinkt, Laury, Grimmové, pan Kohn a jeho strach.

Když jsem u toho pana Kohna: lituje, že musel odejít; „něco jiného je chtít, a něco jinýho je muset.“ Za tuhle řádku Vám zvlášť za svou osobu děkuju. Ještě nedávno mi jeden dobrý Čech, který si na tomto kontinentě nemůže a nemůže zvyknout, napsal: „Vy jste světoobčan, a já Čech, až je mi z toho úzko.“ Vox populi si asi myslí, že kdo má židovské předky, může se odstěhovat kamkoli („Join the Jews and see the world!“) a je proti stesku pojištěn.

To je názor nemarxistický, ba dokonce nekřesťanský.

* * *

Mnohokrát jsem se při čtení chechtal, například I HROZNÉ ŘEDITELCE SOCIÁLNÍ ŠKOLY, a šachovému trojúhelníku Kostelec-Praha-Moskva. První cenu za originální jméno dávám Akademikovi Pestilenkovi. A příběh o Andělínovi a safesu je světový

Mně se dostal do ruky Mirákl , je to výborná věc, i když si myslím, že Smiřický vokrádá čtenáře o tu trochu iluzí, jest trochu sobec a navádí lidi k cynismu. To myslím není východisko ani v týhle prašivý době, to by se časem lidičky sežrali navzájem. Nejsem však povolán, abych knihu hodnotil, a přes drobný výhrady se mi líbí.

Dopis z Prahy jednomu našemu čtenáři

Četl jsem minulého podzimu jednu knihu, která tu obešla všechny mé známé a vyvolala bouřlivé spory, spory se mnou a ještě trochu s Rudou. My dva totiž, já a Ruda, jsme se v té knize nenašli vykresleni, a snad proto jsme k ní nezaujali tak nepříznivý postoj. No, nevím, snad to nebyla ta pravá příčina, ale opravdu jen my dva, já a Ruda, z našich známých, jsme kladli odpor těm, kdo velice odsuzovali tu knihu. Nebudu, nemůžu

a nepamatoval bych si zopakovat, co kdo jmenovitě mínil, ale tady je zhruba souhrn výtek.

Když je někdo pryč, a nikoli tady, má s jakousi šetrností ke čtenáři, který může být většinou tady, užívat své svobody volně nadávat, protože jinak to pobuřuje: To se mu to mluví! Ať nepovídá! Napřed si odejde, a pak se vyjadřuje! (Podotýkám, že je to má volná reprodukce, smysl však nezkreslím.) -- Za čím vlastně ten člověk stojí, když odsuzuje všecko a všemu se posmívá?... Ale takto nebudu pokračovat, jaksi se mi to nedaří, musím se trošku přece jen soustředit, a znovu:

Tedy všem kritikům společně se zdá, že kniha není především umělecky zdařilá, a to snad pro malý odstup od událostí, bráno citově a pro velký odstup, bráno geograficky, protože za přítomnosti zde vážil by autor víc slova, nespěchal by, říkal by jen to, co by byl ochoten si i odsedět. Stylizace hrdiny není přesvědčivá, hrdina z roku 1945 byl živý chlapec, toto je postava v cynické křeči a nevypadá to, že by byla týmž člověkem jako ten chlapec.

Jednotlivé epizody jsou dobré, celek roztříštěný, přetížený až protiagitačními nezpůsoby... (parafrázuju cizí názory), líčení osob, jež mají připomínat všem nám známé osoby, přátele a kolegy, je neslušné, zneucťující --

nikdo nebyl ušetřen, takže koho ten autor vlastně vůbec ctí? Místy dostavuje se zošklivění a nuda. Je to vlastně starý schematismus použitý opačným směrem. Pisatel se projevil jako povýšenec, pro něhož všichni byli hlupáky.

Některé výroky, jež vkládá do úst svým postavám, jsou takové povahy, že by za ně někteří lidé, po rozšifrování, o koho ve skutečnosti jde, mohli být trestně stíháni. (Tento názor se objevil dvakrát a nejvíc mě překvapil.) A dokonce prý je ta kniha i psána škaredým jazykem.

No, musím říct, že mě takový ohlas i udivil. Měl bych říct ale, co jsem si při četbě a po ní myslel já. Tedy velice mě to zajímalo, skoro nikoho jsem v postavách nepoznával, a když, nevadilo mi to. Pořád jsem, když se mi to líbilo míň, trnul, ať se to rychle napraví a zlepší, sledoval jsem vývin věci se sympatií. Ovšem byl jsem i já jaksi zklamán. Nemůžu říct nic o jazyku, protože mi během četby nevadil. Ale musím přiznat, že jsem si určité nelibé pocity vyvracel odůvodňováním, že jde o takovou literární formu, jaksi cynizující stylizaci, která je v linii mladíka z roku 1945. Detektivní prvek, který se tam objevuje po malých porcích a vleče se celým dílem, zdá se mi tam být vnášen neorganicky, se studeně věcným záměrem přeci jen tu a tam vyvolat napětí, jehož jako by tam autor sám pociťoval trochu málo. V druhé části jsou celé kapitolky povahy vyloženě nerománové, jsou to psychoterapeutické polemiky s protivníkem, jaké tu nikdo už nepotřebuje vést (zde funguje rozdíl mezi dobou vzniku a dobou čtení), jenom zpomalují děj, šustí papírem. Abych uvedl ale příklad kladný, kdy jsem cítil cosi teplého, jakési lidsky chápající stanovisko: postava ředitelky. Tady se kmitl typ, ba nový typ*, autochtonní v zemi, kde se příběh odehrává, nová podoba staré duše, jediná přijatelná mutace v tom strašném přírodním boji, musíme-li si už vybrat z toho, co země rodí. Ba, vzpomínám, je tam víc takových pěkných míst, gest, dialogů, atmosfér, ale je to opravdu zahrnuto, zavaleno nepřetržitou polemikou, polemikou, odporem, kritikou příliš výslovnou, alegorizací bez nutnosti, neboť jinak se tu mluví na plnou hubu. A co ještě?

Překvapilo mě, že většina kritiků mluvila až s osobním rozčilením jako při náhlé urážlivé příhodě v tramvaji, a jsou to lidé zvyklí nejen číst, ale i psát, všichni. Tak jsme si s Rudou říkali, jestli povaha jejich dotčení není táž, jakou jsme viděli v tom roce 1958, jenže vyměnily se generace, jsou zde noví uražení, kteří své ideje vidí znectěny nejhrubějším písemným mravem. A tak jsem se ustanovil na tom, že kniha není přiměřeně čtena, protože snad nebyla přiměřena psána. Podíváme-li se na datum, vždyť ještě nemohl u autora pominout šok. Potřeba vypořádat se s čímsi byla větší než jasno o věcech, snad. Kniha je ještě slovem ve sporu, nemůže to být tedy slovo uvážené. Ta látka ještě čeká.

______________________________________________________________

* Filosofii -- vydedukovanou ovšem ze skutečnosti -- za tímto „novým typem“, vyjádřil nejlépe Arthur Miller v recenzi knihy Lva Kopeleva: To Be Preserved Together: A tak naše naděje spočívá vždycky v takovýchto mužích a ženách spíše než v systémech. Věru nemám, co bych dodal. J. Š.

------------------------------------------------------------------------------------------------------

Škoda, že Ti nemůžu říct, kdo co jmenovitě říkal, ale mysli si asi deset lidí, mezi nimi i muže, jenž toho času ani víno nemůže pít. Ten a jiní zdrženliví prostě říkají, že se to nepovedlo, jelikož je to strašně těžké, hrozně živé ještě, poměry autorovy, jeho situace duševní, prostředí, vzdálenost, to všecko muselo působit nepříznivě, a především: je to hrozně brzo a rychle. Zajímavé, tady každý říká, že ještě není čas, ještě nevíme, co obsahuje naše zmoudření, ještě nemůžeme být dost spravedliví, dost chytří a silní.

* * *

Urážky „svatých“ všeho druhu jsou ovšem v Miráklu časté. Není jistě těžké odhalovat, kdo se skrývá pod světoznámým dramatikem Hejlem, bouřliváckým básníkem Vrchcolábem, velmistrem Bukavcem a dalšími.

Přední osobnosti pražského jara 1968 zde defilují jedna po druhé a takřka každý s pořádně pocuchanou svatozáří. Přesto je s podivem, že v dnešním Československu se vyskytly hlasy --, nemyslím pochopitelně ty z tábora blábolících stalinistů -- které Škvoreckého napadají, že nahrává „dnešním prominentům“, že svůj pamflet mohl klidně vydat v dnešní Praze, podobně jako zde vydal A. Pludek svůj výplod Vabank . Mnohé z těchto kritik jsou nepochybně vyvolány tím, že Mirákl se v Praze půjčuje většinou pouze na jednu noc a je mnohými zhltán na přeskáčku, aniž promyšlená architektura díla byla čtenářem odhalena. I tak však jistá společenská alergie na toto dílo je symptomem vážnější choroby. Symptomem alergie na pravdu, totiž na takovou pravdu, která se ohlašuje neučesaná, svým záběrem pochopitelně dílčí a surová. Nikdo, a Josef Škvorecký jistě nejméně, se nesnaží tvrdit, že Mirákl je jediná a celá pravda o našem poválečném vývoji. Je to však podstatná a podle mého přesvědčení neopomenutelná součást pravdy. Škvoreckého desiluzivní pohled totiž důsledně odmítá vystačit s dialektikou růžové a černé, barev, kterých pro vylíčení naší minulosti doposud většinou používají představitelé naší osvícené i neosvícené kritiky. Co je pro jedny růžové, je pro druhé černé a naopak. Škvorecký tuto dialektiku ruší. V jistém smyslu odmítá vidět barevně. Jeho pohled na naši nedávnou minulost je černobílý, černobílý v kinematografickém smyslu. Odstíny černé nahrazují barevnou škálu. To je omezení, záměrné a metodické. To, co Škvorecký říká, je groteskní a smutné zároveň. Ostatně, příslušníci jeho i mé generace si grotesku nedovedou představit v barvách.

Vyskytly se také hlasy, které obviňují autora z toho, že příliš průhledné zpodobnění osob žijících v dnešním Československu, tyto žijící lidi, ať už Škvoreckému sympatické nebo nesympatické, v jistém smyslu ohrožuje. Ani tato kritika nemá příliš racionální jádro. Nepatřím k příliš informovaným, ale -- pokud jde o informace --

Škvoreckého Mirákl není pro mne žádné velké nóvum. Co nového by tedy Škvorecký mohl sdělit o žijících lidech dobře profízlovanému aparátu soudobé moci?

Mirákl lze skutečně číst jako prvotřídní a pořádně zlomyslný pamflet. Čtenáře, kteří se s takovou četbou spokojují, je však třeba spíše politovat. Nedokáží se dostat za pikantní anekdotu, k podstatnému obsahu. Pro takové čtenář je pak mnohem přiměřenější četbou například Tankový prapor.

V jednom ohledu je desiluzivní sociologie Škvoreckého románu zvlášť důležitá. Účtuje nešetrně s celou naší minulostí, která je zamořena posvátnými osobami a mýty. Naše snaha uchovat národní hrdiny neposkvrněné je zřejmě už tradiční a patří patrně k projevům pocitu národní méněcennosti. Mirákl je svého druhu ideálním terčem pro spojený útok uražených obránců národních hrdinů všeho druhu. Svorně mu mohou spílat stalinisté, katolíci, masarykovci, slavjanofilové, obránci čistoty jazyka českého a vůbec všichni poněkud prudérní malí čeští človíčkové.

Samozřejmě, úsudky Danny Smiřického o jednotlivých postavách Miráklu jsou často nespravedlivé. Nesmíme si však literaturu faktu, natož pak literaturu romaneskní plést s obžalovacím spisem. I tato tendence k záměně je bohužel pro povědomí české kritiky jedním z trpkých dědictví stalinismu. Právě v rámci tohoto systému, totiž negativní odsudek vyskytnuvší se v tisku, bývá záminkou ke společenské štvanici, k obžalobě či dokonce k likvidaci kritizovaného. V závěru románu říká doktor Gellen: „Příteli, já si nevymyslel systém, kde anekdotka může dostat člověka na šibenici, a nenesu proto v žádném případě spoluodpovědnost za jeho krvavý skopičinky.

A mimo to Poirote, máš v dedukci povážlivý trhliny. Žádnej soud, snad ani československej by mě neodsoudil na základě tvejch důkazů.“

Tedy, nedělejme si iluze. Dnešní československý soud by Josefa Škvoreckého patrně odsoudil a to nejen za Mirákl. Bylo by však smutné, kdyby tuto velkou knihu odsoudil na základě povrchního dojmu a nedorozumění soud byť jediného rozumně myslícího českého člověka.

Pražský kritik Spytihněv Sojka-Ořešník ve Svědectví

* * *

Některé ideály z doby Pražského jara padají nyní částečně také při čtení Miráklu . Říkám si však optimisticky, kdyby mě znal pan Š. osobně, našel by toho k „padnutí“ také dost, a tak jsem trochu shovívavější.

Speaking about your book with M. I Hear that some Czech authors who were involved in the past events have found it rather bitter to swallow the bookś slightly grotesque view of the „holy“ national tragedy. This reaction can be easily understood. August remains an open wound. But your more distant attitude towards the recent past is quite positively the only remedy against the dangerous of what may have not been heroic at all.

A k Miráklu : já totiž asi dosti často vycítím, zdali autor knížku musel napsat, nebo ji jen tak napsal, jelikož měl právě třeba dlouhou chvíli. Mirákl musel být napsán. Já nic proti kritice, znám dokonce několik velice dobrých kritiků, ale autor musí být asi ten beran, který to všechno proráží.

Je to strukturálně brilantní a co do podstaty mohutné. Velice otřásající kniha a mixáž humoru s tragédií a satirického pohledu s hněvem, všecko mistrné.

Škvorecký nasadil v Miráklu rasantní tempo a vyřádil se na prvních sto stránkách všemi svými postupy a osvědčenými hejbly, které vždy tak miluji... Pak mu ne že došel dech, ale zavlekl se do nesčetných odbočivých epizod, jež se mu, myslím, nepodařilo skloubit v působivý celek. Chápu veškero pozadí, chápu i bilančnost této knihy. Je to fantastické čtivo, ale ke konci jsem se tím prodíral již unaven. Stejně zaplať pámbůh, že to vyšlo.

Je to jedna z mála knih, které mě upoutaly od začátku do konce.

Mirákl pokládám za tematicky, kompozičně i výrazově nejzralejší Škvoreckého dílo. Čtenář, který není spoután prudérní konvencí, musí Miráklu propadnout a přečíst jej nejen s dychtivostí čtenáře románů, ale i se zaujetím pro dobu a lidi, které nám Škvorecký připomíná.

Myšlenka na ten román na mne spadla jako klec, o níž ví více Liška, to je fakticky nádherná postava.

Dostal jsem Váš Mirákl (bohužel bez posledních stránek, takže NEVÍM, JAK TO DOPADLO !) a musím vám pogratulovat -- je to veliký kus práce a důležitý kus práce -- jak po stránce fakt, která se skryla za ten čas pod jinými událostmi a věcmi, ale obzvláště forma: přestože komplikovaně přerývaně vystavěná, má vypětí a napětí v celé velké stavbě i v detailu -- často tak živém, že se jeden až leká -- a Vaše podivuhodné zacházení s časem stále znovu a znovu zbystřuje pozornost -- a ty humorné scény! A to jak působí to malé pozměnění jmen -- anebo spojení více figur v jednu -- dává věci kromobyčejnou dobře kořeněnou chuť... Přečet jsem to v jednom tahu cestou do Švédska se svými žáky, a ti na mě koukali celou cestu jako na šílence, protože jsem na lodi čet a čet a chvílemi se smál nahlas a to něčemu, z čeho oni, když mi koukli přes rameno, ani slovu nerozuměli, a kdyby rozuměli, bohužel by nevěřili. Ve Švédsku přišlo na ten podnik spousta Čechů a všichni si sdělovali: Už jsem dostal Mirákl -- Dostal jsi už Mirákl ? -- Už jsem začal číst Mirákl .

Doopravdy si myslím, že je to nejobjektivnější a nejvíce vyčerpávající pohled na naši nedávnou minulost.

Rozhodně alespoň já jsem úplně okouzlený z toho, jak v každém odstavci přesně formulujete věci, které se mi vždycky honily v hlavě, které jsem si ale nikdy nedokázal utřídit. Od úsporného, přesného vylíčení pocitů, přes naprosto objektivní zobrazení všech aktérů Ledna (je až neuvěřitelné, jak Vaše postřehy korespondují s těmi, které měla moje slavná máma, když mi občas vykládala o „obrodném procesu“ ve Svazu spisovatelů).

Je to stejně hezké, že Ty, člověk tak mírný a ohleduplný, umíš nasrat lidi víc než všichni bojovníci. Je to zas nádherná demystifikace, zlomyslná i soucitná (Ivana Hrozná), jsou tam pasáže veliké srandy, všechny osoby jsou paradoxní, jak to mám rád.

Mirákl se mi líbil nesmírně. Fascinovala mě ta simultánní technika těch prolínajících se dějových uzlů, tos předtím nikdy ani nenaznačil, že umíš, a zvládl jsi to perfektně... to je knížka jak encyklopedie, tam je všechno...

Nepopírám, že v knize je splašků, které jsou i na mě moc -- proboha, ta kapavka, ten totální sexualismus a obsese, ty pomluvy. Odporné, to jo. Jenže mně se to jeví jinak. Totiž přemýšlím o nás. To české kurvení -- vždyť Praha je opravdu jeden velikej bordel. Ta pomlouvačnost -- ať jedu, kam jedu mezi Čechy, do půl hodiny se předmětem hovoru stane kydání hnoje. A ten cynismus, vše negující, hrubý... Na ničem není chlup dobrý, zrovna jako v Miráklu . Tak ve mně roste podezření, že Mirákl který hrozně zkresluje a pomlouvá a neguje každého, včetně autora, je vlastně hrozně pravdivá knížka. Hrozně, strašně pravdivá, právě tím, jak zkresluje a špiní.

Ty eunušské bláboly, co se vydávají za kritiku, ty meditace, zda chlapeček může v průběhu dvaceti let spát se sedmi různými holčičkami, zda je autora důstojno referovat o tom, že kdosi řekl o hodném člověku, že je hodný člověk, atd., atp. -- to je prostě hrůza, jak ti lidi neumějí psát (to je normální), ale ani číst. A co neumí kritika, musí učinit čtenář.

Chtěla bych Vám poděkovat za toto Vaše dílo, které je po několika minulých planých letech naší literatury oním dlouho očekávaným plodem. Plodem trpkým, jako je trpká a hořká půda, z níž vzešel. Avšak pravým, pravdivým a nefalšovaným.

Čtenářka z Československa

Dnes jsem dostal bezcenzurní dopis od své neteře -- na prázdninách z Prahy v Jugoslávii. Prosila mě, abych Ti sdělil, že Tankový prapor cirkuluje v Česku v ohromných množstvích ve fotostatu a je nesmírně populární a že Mirákl (rovněž mohutně cirkulující) je všechno pravda a tak krásně napsanej a nikdo by se takový věci v ČSSR

neodvážil napsat -- nehledě k tomu, že by to nikdo neuměl a že ona a mnoho jiných Tě milujou a abys prý byl zdráv a šťasten.

Jsem rád, že jste Mirákl věnoval Vaší paní choti. Honzlová je senzační kniha, přečetl jsem ji právě potřetí.

Je to nejlepší věc, která kdy a kde byla napsána o dějinách naší republiky.

Myslím, že scéna mezi Arašidovem a Crazyhandem patří ke světové literatuře.

Mirákl jsem dosud nečetla, ale říkaj tady Češi, že je to mirákl český literatury.

Mirákl přišel přesně v den mých 25. narozenin. Jsem za něj strašně vděčná, byl to jeden z nejlepších dárků všech dob.

Mirákl jsem již četla 2x. Je tam hodně z toho, co jsem podobně prožila jako dítě kulakovo.

Musím se přiznat, že jsem většinu vašich knih až doposud neznal. Po jejich přečtení jsem jako u vytržení. Já jsem totiž příslušníkem emigrace pro začátečníky z r. 1939 a emigrace pro pokročilé z r. 1948. A jako většina z nás nevím vlastně nic z toho, co se v Československu dělo za posledních třicet let. Totiž nevím to z vlastní zkušenosti a přátelé odtamtud nemohou psáti. Z Vašeho Miráklu a z Kovályové-Koháka Na vlastní kůži vidím všechny své přátele, kteří přišli po r. 1968, v úplně jiném světle. Pojednou rozumím mnoha věcem, kterým jsem dosud nerozuměl. Považuji za nutnost, aby všichni krajané, pokud umí číst česky, četli knihy vaší edice. Je to stejně nutné jako slabikář pro děti a Solženicyn pro dospělé.

Mirákl mi přinesl kamarád ze služební cesty. Po přečtení jsem knihu půjčil několika kamarádům, a u všech měla patřičný ohlas. Nakonec jsem ji dal své sestře. Sestra ji v zaměstnání půjčila několika kolegům, a protože když ji přečetli, bylo o čem mluvit, tak na scénu přišla StB. První den jsem tomu vyšetřování nevěnoval pozornost, protože jsem to považoval za blbost, ale postupem času, když sestra byla skoro denně vyslýchána, když volali k výslechům všechny moje přátele, sestru tak nervově vyčerpali a její rodinu přivedli do takového strachu, že jsem se i já bál otevřít na zazvonění. Viděl jsem, že záležitost vstoupila do takového stavu, že sestře hrozilo zatčení, protože se nechtěla, a ani nemohla přiznat k tomu, z čeho ji obviňovali, a to bylo „rozšiřování nepřátelského tisku“ atd. Když vyšetřování nebralo konce, nechal jsem se pozvat k náčelníkovi StB, který vyšetřování řidil, a myslel jsem, že tím celou věci skoncuji. Ale mýlil jsem se, neboť jsem byl také nařčen z podporování a rozšiřování. Po všech útrapách byla sestra propuštěna pro ztrátu důvěry z místa. Na mne nemohli, protože jsem už v důchodu a nemohou mi tudíž už příliš mnoho udělat.

V Náchodě bylo vyšetřování, dva pány profesory sebrali z domova, prakticky od oběda. Žádný z nich neučí, resp. jeden určitě ne. Jednu paní profesorku pozvali písemně. Na stole ležel Mirákl , ptali se, zda to zná, a ona řekla, že o tom vůbec neví. Ptali se jí na styky s vámi, řekla, že vás naposledy viděla před x lety a rozpovídala se arterioskleroticky o vašich školních létech, líčíc různé příhody a bezvýznamné drobnosti. Byli prý poměrně slušní a účastnili se diskuse. Jeden prý vyhrkl: „Dyť vono mu nic neni už svatý, ani ta církev!“ (To je ohleduplnosti!) Paní profesorka byla připravena v nejhorším případě sehrát „srdeční záchvat“, pilulky měla s sebou a vyslovila naději, že ji nebudou volat často k výslechu. Oni na to, že to nebyl přece žádný výslech. Ona že tedy dobře, ale jestli by jí ten Mirákl nepůjčili k přečtení, že jste byl konec konců její žák, a že ji to zajímá. Ani se nenakrkli, jenom řekli, že ne, to že nemohou, je to prý „pro lidi zakázaný“.

Jednoho kamaráda vyslýchali na Bezpečnosti, kde mu byly ukazovány knihy Vašeho torontského nakladatelství s dotazem, zda je nemá doma, kde mu současně ti gestapoví Koniášové prováděli prohlídku.

* * *

Na rozdíl od Zbabělců, kde jsem napsal něco o genezi a hájil se proti objektivně vyvratitelným výtkám, o tomhle románě pouze něco ke genezi a pak ještě něco.

I já znám teorii Odstupu, ale nezdá se mi, že by říkala nějakou obecnou pravdu -- alespoň ne, pokud jde o romány situované do převratných událostí. Barbusse psal vlastně ještě za války, Mailer tři roky po ní, Švejk vznikal pět let post factum, From Here to Eternity šest, Hemingway vydal Sbohem, armádo! dvanáct let po italském dobrodružství -- je to už odstup? Nebo ještě ne? Vojna a mír -- to už asi odstup je. A Stephen Crane znal válku Severu proti Jihu jen z vyprávění.

Jako na nic v literatuře není asi ani na tohle mustr. Pokud jde o mne, psal jsem obyčejně, jak by řekli soudruzi, za pochodu: Zbabělce tři roky po událostech, Konec nylonového věku hned jak jsem se vrátil z toho plesu, Mirákl rok po invazi (ale trval mi čtyři roky). Tedy vlastně s největším odstupem . Příběh inženýra lidských duší je mixáž: kostelecká sekvence se udála před třiceti lety, torontská dosud trvá.

Něco ke konstrukci, dle některých mistrovské, dle jiných nepřehledné a matoucí. Udělal jsem to tak, že jsem si všelijaké epizody, konverzace a wisecracky napsal na kousky papíru, a pak jsem postupoval, jako když se skládá tak zvaná jigsaw puzzle -- ty obrazy, rozřezané na stovky nepravidelných střepů, jejichž skládáním lze zabít čas určený ke chřipce. Na koberci jsem šoupal lístečky sem tam, snažil se je dostat do takového sousedství, kde by dávaly smysl. Někdy jsem lísteček taky přestřihl, jako třeba ten o venkovské novomanželce, co jí manžel samou vášní usekl špičku nosu, půlku jsem namíchal na samý začátek, druhou až hodně na konec, a byl jsem zvědav, jestli taková nicotná, ale zdálo se mi půvabná historka má do té míry soudržnost, že useknutý nosejček, i po pěti stech stránkách historických událostí, okamžitě naskočí čtenářovi v hlavě. Měl jsem tedy vlastně osnovu, která nakonec vypadala jako nástěnka nebo ty vývěsní tabule v pasáži U Nováků, kde si lidi mohli špendlit nabídky na směny bytů.

Takže nevím, je-li to rozbité nebo rafinované. Co jsem však tím mišmašováním epizod opravdu docílit chtěl, je dost jednoduché. Naznačit, jako tak mnozí přede mnou, základní charakter vjemů, jimiž naše století bombarduje lidskou psýchu. Tu neuvěřitelnou nahromaděninu karambolů, katastroficko-komediálních dojmů, jíž je naplněn náš život. Patrně to ovlivnila i kompoziční technika kansaských riffů, jak se domnívá pražský kritik, kryjící se staročeským pseudonymem Sojka-Ořešník, a jistě i biograf. Ve starých filmech se každá změna místa děje nebo času musela něčím plynule propojit. Proto tam bylo tolik prolínaček, zatmívaček, stíraček a náznakových montáží. Asi tak od doby neorealismu střihač prostě střihne, děj, místo i čas poskočí z komedie rovnou v tragédii, o deset let a tisíc kilometrů, ale divák už je vytrénovaný. Zarazila by ho spíš prolínačka.

Taky se pamatuju, jaká senzace byla, když Sartre v Cestách k svobodě skočil o deset let zpátky, a zas dopředu, v jediné větě.

Bůhvíco všechno člověka ovlivňuje. Necháme to koni. Raději si přečtěte autentickou diskusi o Miráklu, která se konala v pražském podzemí a jež je zde uvedena dopisem slečny, která mi to zaslala:

Praha 1974

Milý pane Škvorecký,

již několikráte jsem Vám chtěla psát, ale nikdy k tomu nedošlo. Snad tentokráte bude mít dopis štěstí, já ho dokončím a někdo Vám ho bezpečně předá. Po prvé jsem Vám chtěla psát již před časem, když jsem četla váš článek „Pro případ, že bych náhodou vypadl z okna“ nebo tak nějak. Po druhé jsem Vám chtěla poděkovat, moc poděkovat za Váš Tankový prapor. Byli jsme tehdy na nějakém školení, kde jsme všichni postupně přečetli Váš Tankový prapor , a pak jsme se blížili ku Praze obložené nápisy před zase nějakým sjezdem. A celý autokar místo vzteku se začal smát, někdo skandoval hesla ve stylu „malého ďábla“ a druzí mu zase ve stylu vojínů odpovídali.

Fantasticky jsme se bavili, projeli tak celé Kbely, Vysočany a konsolidovali se teprve na Florenci. A jen pro vaši informaci: knížka neustále kolovala -- měli jsme jen jeden exemplář --, a ten na koho přišla řada, zmizel a četl bez ohledu, kdo a co se přednáší, či zda je noc nebo den.

No a nyní Vám píši vlastně „potřetí“ a vyhecoval mne k tomu Váš Mirákl. Je to báječná knížka, i když místy leckdo namítá, že je místy odbytá, že je to nevyrovnané... ale já nejsem literát a spíše si myslím, že někteří z kritizujících čtenářů z lit. kruhů nemají a ani mít nemohou ten nezbytný odstup, který umožňuje soudit text jako literaturu. Já jsem lékařka, mně se to líbilo a jsem ráda, že je to napsáno a právě takto napsáno a zachyceno.

A je dobře, že jste takto zachytil nejen rok 68, ale i celé zázemí, zmatky tehdejší i pozdější i zdánlivě nepochopitelné obraty a reakce lidí, že jste zachytil rok 68 také v kontextu „starostí velkého světa“. Jsem vděčna, že jste to napsal již proto, že jednou to bude jedna z mála možností, jak zprostředkovat, třeba i vlastním dětem, poznání tohoto období. Z této „beletrie“ pochopí asi více, než ze stránek i osvícených historiků. Mám ráda Vaše hrdiny, drobné lidi, nehrdinské typy, kteří účinně jednají bez jakékoliv potřeby inzerce, bez pathosu revolucionářů či glorioly mučeníků za svatou věc, bez potlesku či dojetí davů, jdou jakoby s režimem, ale současně jdou i proti, a kteří riskují často mnohem více než ti „profesionálové“. A nedělají to ani tak pro nějaké ideje, víru, ale spíše proto, že chtějí někomu konkrétnímu pomoci či proto, že jim to již leze krkem. Pro tyto Vaše hrdiny je zde dnes opětně ideální podhoubí a máte asi pravdu v tom, že tito lidé jsou nezničitelní, nevyhubitelní, jsou snad i přímo prototypem našeho člověka. Dělají to z prosté, neartikulovatelné a tedy i neožvaněné lidské potřeby dělat dobro s co nejmenším „d“, a dělají je právě proto co nejkonkrétněji. Mám tyto typy ráda, i když si nemyslím, že mezi Vrchcoláby na jedné straně a Lesterem či Ivanou Hroznou na druhé straně je

vzduchoprázdno, že každý pathos je falešný, že každý radikál je neodpovědným elementem. Českému naturelu věru chybí trochu (trochu hodně) velkorysosti, nadosobního zaujetí, odvahy a vytrvalosti.

A pak dovolte mi jednu nepopulární a netaktní otázku: Jste si jist, že by Lesteři mohli svou taktikou pracovat svého času ku větší slávě jazzu v Československu i bez -- ano, bez tzv. liberálních komunistů, tedy těch vámi poněkud profanovaných „pseudorevolucionářů“? Ať již je či byla jejich vina sebevětší? Je tento „příklad“ nosný i dnes? Obávám se, že ani deset Lesterů dnes v čsl. kultuře nezmůže nic, skoro nic. Škvorecký dnes v Praze by si ani neškrtl, i kdyby se spokojil s „operetkami“!

Podobně jako Vám ani mně nesedí „revoluce“, pathos řečnických tribun. Když jsem stála ve stejné posluchárně, o níž píšete, i já jsem měla občas pocit vymknutosti z kloubů, i když u prověrek jsem to, pochopitelně, neřekla, třebaže by to byla „polehčující okolnost“. Patrně pro tento povahový rys jsem kdysi, ještě jako holka četla s takovým nadšením i Vaše Zbabělce. Z oslavné literatury i interpretace dějin jako štrozoku vycpaného jen a jen revolucemi a hrdiny bez vlastní tváře, se mně i celé mé generaci zvedal žaludek. Navíc jste tehdy zdvihl kord za nás i trochu proti generaci našich učitelů a otců. Chápala jsem a chápu proč Vaši Zbabělci museli rozčilovat účastníky roku 45 a tvůrce tehdejších legend a byla jsem ráda, že se mohu tomu uvolněně a osvobozeně smát, bez pocitu jakékoliv spoluviny. A velice si vážím toho, že v této své osobní linii pokračujete i dnes ve svém Miráklu , v němž obdobně nastavujete zrcadlo i legendám o roce 68. Musíte tedy počítat i s obdobnou reakcí Obecenstva, tedy těch, kteří, jak se říká, ten rok „dělali“. Bude obdobná a Vy to víte, jenomže asi zapomínáte, že společenská pozice těch, co by je to mohlo hodně rozčilovat, je dnes zcela jiná než těch, jimž stoupal adrenalin při čtení Vašich Zbabělců. Mně, přiznávám se, to také trochu rozčiluje, a to se mne přitom z něho nic osobně nedotýká.

Patřím totiž ke generaci, která již kvůli datu svého narození se nemohla „dostatečně kompromitovat“, která přicházela „do let“ tehdy, kdy již generace Vrchcolábů dávno obsadila všechny pozice a kdy i ideologie vzbuzovala více soucit než souhlas. Osobně se mne netýká ani Váš pohled na rok 68, neboť tehdy jsem byla stejně převážně v zahraničí. Přesto mne Váš Mirákl dráždí, a nebyla bych ráda, kdyby právě dnes, v této době a situaci vyšel v Praze v příliš velkém nákladu. Proč? To vám chci právě vysvětlit a snad se mi to podaří.

Nevadí mi to bourání ideálu a strhávání nových model -- to mám naopak ráda, patří to (vzpomeneme-li na Masaryka, boj o Rukopisy i na Schauerovský problém) také k tradicím našeho národa. Váš Mirákl mi vadí kvůli vnější, politické situaci, za níž k nám přichází a za níž Vy jste to psal. Vadí mi, že k nám přichází Mirákl sám, že není jedním ze série různých pohledů na rok 1968, ale že je v podstatě -- nepočítám-li slabomyslnou detektivku Jiřího Hájka Území nikoho , líčící rok 68 jako rejdiště na západě vyškolených diverzantů vedených spisovatelem Pavlem Krausem -- jedinou knihou tohoto druhu. Za to Vy ovšem nemůžete. Vy žijete jinde a patrně i reagujete na jinou skutečnost. V obklíčení glorifikátory je vítán devalvátor. To ovšem není naše situace.

Právem namítnete, že máte dost již těch ohledů na „objektivní situaci“, že chcete a máte právo dělat literaturu, umění a neohlížet se stále zpět. Souhlasím, ale stejným právem Vám pak mohu připomenout, že jste napsal svrchovaně aktuální knihu, že kontext naší situace nejen popisujete, ale i dotváříte , a to docela jistě vědomě.

Když už je člověk jednou „v tom“ (a je lhostejné zda v Praze či v Torontu), musí asi počítat s tím, že se z „toho“

tedy z kontextu doby a tedy i z jisté odpovědnosti vůči sobě i vůči lidem, kteří žijí kolem Vás, nikdy zcela nevyváže. Mirákl je kniha o souvislostech „železné logiky třídního boje“, o silných, slabých a mocných, o souvislostech absurdních a

komických, ale i tragických. V každém případě o souvislostech, které se

neobezřetným lidem vymkly z rukou, jako oni pověstní duchové vypuštění z láhve. A do těchto souvislostí, ať chcete či nechcete, zapadá Vaše knížka a Vy se z toho nemůžete vyvázat.

Snad se mně podaří Vás plně pochopit. Jestli ne, omluvte mne. O vánocích má člověk největší chuť na suchý chleba, v parfumerii, když je tam moc dlouho, by si zase rád přivoněl k něčemu, co se tam určitě neprodává, a tak je pochopitelné, že Vás, s vaší střízlivou skepsí, musí dráždit lidé, kteří si třeba v emigraci udělali z opěvování světových možností a „nadějí převratného roku 68“ přímo profesi. Mně ti, co píší jak Rudé právo naruby, dráždí. Vy osobně máte navíc právo připustit si myšlenku, že ti Vrchcolábové, kteří Vám komplikovali život, když jste byl mladší, že právě ti Vás svou ukvapeností a patrně i neschopností myslet skutečně politicky, vyhnali z Prahy, která se vám patrně více líbila než Toronto. Máte na to právo, je to pochopitelné -- co konečně není pochopitelné! Ale...

... Mirákl je krásný, dokonce, řekla bych, že je ještě lépe napsaný, než Zbabělci. Ale Zb a bělce četli lidi v době, kdy zde existovaly stovky oslavné literatury o „revoluci 45“ a jejích hrdinech. Mirákl čteme v době, kdy lidi, dokud pokorně neproklejí rok 68, jeho protagonisty a neřeknou, že byli jimi svedeni, nesmějí v ničem významnějším nebo jen slušněji placeném pracovat. Anonymní dopis, že mladého adepta umění divadelního prý někdo viděl sedět ve Viole s Vrchcolábem, byl příčinou jeho propuštění z místa. Množství invektiv proti roku 68

a Vrchcolábům je přímo mírou politické vyspělosti, které se vyžaduje, a podle počtu nadávek na tyto lidi v projevech našich „státníků“ se usuzuje, zda „přihořívá“ nebo je dosud jen „samá voda“.

Reagujete, dle mého pochopení Vaši knihy, více asi na skutečnost emigrační vlny, s níž jste odešel, a v níž se pohybujete, než na skutečnost naši nebo na představu, že Vrchcolábové jsou stále titíž. To je ale také velký rozdíl, ve srovnání se společenským kontextem Zbabělců . Říkáte nepřímo, že ti spisovatelé a radikální či pseudoradikální politikové nás svou neodpovědností a nezkušeností uvrhli o celá léta zpátky. Nebýt jejich lačnění po „zopakování si revolučního mládí“ (nemohu přesně citovat, kniha je již opětně půjčena), jejich chuti zahrát si hrdinské role a hrdinské „štěky“ i před další generací, Vy jste mohl dál chodit do Reduty, nemusel jste být učitelem v Torontě a já nemusela tak brzo ráno vstávat. Máte taky pravdu, ale ono se to trochu podobá i té pravdě, k níž nás nutí a již se naše děti učí ve vlastivědě. Já vím, že Vy za to nemůžete, ale dílo vždycky vzniká a přichází do určité skutečnosti. Ta naše je, bohužel, hodně odlišná od té vaší.

Spor o Váš Mirákl je vlastně sporem, který řešíme od nepaměti. Přenesete-li ho na větší plátno, je to vlastně i třeba spor Solženicyna s Brežněvem. Vzato z hlediska přísné „reálpolitiky“ a světových dimenzí, možná, že Solženicyn napomáhá regresu, napomáhá stavět bariéru nedůvěry kolem Sov. svazu a tím mu umožňuje

pokračovat v izolacionismu a krutosti. Určitě není taktické dneska připomínat Brežněvovi, že uvolní-li režim a

naváže-li kontakt se Západem a

uvolní informace, začne i

v

Rusku více fungovat veřejné mínění

a Solženicynové se rozmnoží a „souostroví Gulag“ bude zmapováno. Vyvolává to u Brežněvovy party přesně tutéž stmelující úzkost, jako vyvolával kdysi Vrchcoláb a jemu podobní, až tím nechtěně vyprovokovali jednotu v řadách příslušníků ministerstva vnitra. Kdyby člověk měl možnost revize činů a znal před 5 lety dnešní důsledky (dobře že to není možné!), asi by si mnohý z nás odpustil krásnou euforii roku 68 a vyměnil ji za pokračující kadarizaci Novotného režimu tak z roku 66 a nikdy nepřekročil linii Vašeho hrdiny, šéfredaktora měsíčníku o jazzu. Přesto ale každý z nás cítí nejen sympatii, ale i přímo povinnost Solženicyna hájit a je rád, že se našel někdo, kdo toto řekl. To Solženicynovo hození rukavice sov. režimu je také nereálné, současně přímo typicky lidské, neboli, přeloženo, humánní.

Nyní, když jsem již provedla státoprávní prohlášení, že nejsem příliš velkou stoupenkyní legend, mohu snad konečně říci i něco, čím Vám přímo přihrávám na smeč. Něco, za co dodneška nadáváme především „Straně“

dělící lidi na kasty s různým právem na informace -- ale vlastně i Voltairovi. Víte, mám trochu obavy, že kdyby to Vaše skeptické či černé vidění skutečně lidem došlo -- což nebude, neboť hoši z Bartolomějské zapracují --, tak to nejspíše povede u mnohých ještě k většímu cynismu, než jaký tu již je. Víte, něco jiného je žít s legendou u vás, tam v Kanadě -- a něco jiného zde. Dovolávat se v takovém případě objektivního dopadu na lid, je, vidím sama, neúnosné a pro mne téměř kompromitující a Vy mne můžete snadno ukamenovat citáty i důkazy o tom, že polopravda lidem nikdy nesloužila a že podřizovat umění požadavkům politiky je zvrhlostí třetího stupně. Vím to, předem skláním hlavu a s těmito námitkami také souhlasím. Ale až skončíte svou oprávněnu filipiku, tak s prosťáčkovstvím sobě vlastním Vám budu znovu opakovat: nejsme v situaci, nemůžeme si dovolit příliš věci zprofanovat a povolit příliš uzdu cynismu, kterým bychom si někdy věru rádi odreagovali svou nynější mizerii.

Češi často mívali (a intelektuálové mají skoro vždycky) po krachu podniku (do něhož investovali příliš mnoho důvěry) potřebu „uvolnit se“ siláckým flagelantstvím, sebedenunciantstvím, prostě, se zdravou živočišností poddat se ambivalentnosti příliš silných emotivních vazeb. Prostě „rozšoupnout se“ černou skepsí, která intelektuálům tolik sluší -- na rozdíl od kokardy či fangle. Komu by se nechtělo udělat si čas od času pořádný mejdan v márnici Slavína!?!

Kdybychom to tak s rozmyslem a bez rezerv učinili, patrně bychom se pak více báli těch, kteří chtějí, abychom se báli, a ti, kteří dnes problematicky příliš ochotně spolupracují, by měli další argumenty a polehčující okolnosti pro svou slabost. Kdyby vaše kniha byla jedna z mnohých a zde nebyla jediná, a kdyby se o ní mohla vést diskuse a Váš „světový dramatik“ a i ten Vrchcoláb nebyli skutečně ohroženi, bylo by to zase něco jiného. U nás, v tomto momentě, není zrovna vhodné příliš devalvovat to, co ještě zbylo. Cynici se tím ještě více zbaví skrupulí a řada lidí bude mít větší strach. Nikdy nezapomenu na dopis, vlastně žádost o rehabilitaci, kterou napsal ještě za Novotného Laco Holdoš. On Španělák, prošlý různými koncentráky a stojící několikráte doslova před popravčí četou, najednou podlehl v našem vězení, přiznal se ke všemu možnému, a dokonce do toho namočil i vlastní kamarády. Sám to vysvětluje: nepřiznával se, vydržel dlouho, ale když zjistil, že o všem skutečně ví „strana“

a Gottwald, měl prý pocit, že se všechny morální hodnoty zhroutily, že nemá cenu nic jiného než vlastní život, kus chleba a klid. Zůstal v něm pouze animální strach, touha zachránit se, přežít za každou cenu. No a já mám obavy, že na mnohé by v tomto směru mohla trochu obdobně působit i Vaše kniha, či mohli by si ji pro vlastní obhajobu takto vykládat.

Promiňte mi ještě jednou tu upřímnost a snad neúnosnou generalizaci vlastního pocitu a současně možná i podceňování našich lidí.

Mnohokráte Vás pozdravuji za sebe i své kolegy a pevně doufám, že mne někdy pozvete na dvě deci do Violy.

Nebo radši do Klášterní vinárny? Rozhodněte po svém!

S pozdravem Vaše

X. Y. a ti druzí.

P. S. „Dopis“ jsem dala přečíst několika kamarádům. Doplňky jednoho z nich jsem „vtělila“ do textu, názor druhého přikládám. Přestože je to starý dobrý přítel, ani on neví, kdo to psal, a pro jistotu mně odpověděl tak, aby ani psací stroj nebyl identifikovatelný.

Bude-li to možné, seberu obdobných vyjádření k vašemu Miráklu více a snad to i někdy přispěje k pokračování pana Peroutky Jací jsme po „dvaceti a ještě po dvaceti letech“.

* * *

Živě a rozhodně nesouhlasím s odesláním dopisu. Doporučuji zadržet a znovu promyslet! -- Nesouhlasím nejen s odesláním, ale s dopisem samotným, i s rozpoložením mysli, které jej diktovalo.

Pokud rozumím, jde o toto: Mistře, jsme v takové mizérii, že si ze sebezáchovných důvodů prostě nemůžeme dovolit „profanovat lidem věci“... jaké „věci“? „Věci“, jejichž profanace povede k tomu, že se „lidé“ budou více bát, anebo propadnou bezzásadovému cynismu. Jací „lidé“?

Legenda zůstává legendou v Torontu i v Praze. Legenda osmašedesátého činí našeho exulanta na Západě směšným. Jakým činí občana v Česku? Nemáš, milá pisatelko, dojem, že i jeho činí jakýmsi, jakým bys byla vlastně nerada?... Neztratili víru v socialismus s lidskou tváří i ve vzepětí osmašedesátého, nesklonili se a přežili se ctí (zatím spíše nedožili -- pozn. aut.)... Jako jihočeští valdenští v pozdním středověku, jako písmáci a tzv.

deisté v době „temna“, jako „masarykovci“ v době protektorátu i padesátých let... Ano, jsou podivuhodní, zvláštní, nevím si s nimi rady, ale nejsem, nejsem to já, nepůjdu s nimi, nejde to, jímá mě soucit, pomohu jim, ale nejdu s nimi.

Vždyť přece cítíš, že Mirákl má vlastně pravdu, tak co se šprajcuješ? Navíc kalíš vodu tak, že záměrně chceš adresátovi omezit možnost repliky: státoprávně prohlašuješ, že nejsi stoupenkyní legend atd., atd. Vždyť, holka, lžeš, až se Ti od huby práší. Jsi stoupenkyní legend! Možná že jim nevěříš, zato si myslíš, že jsou v maléru použitelné jako protézy. Co je to, ty manažérko dějin, za přežití, které Ti umožní legenda? Zdá-li se Ti, že bez ní nezbývá než bezbřehý cynismus, pak tím, kdo je v maléru, jsi Ty sama.

Máš starost o „lidi“, aby se nebáli, aby se neponižovali, nezoufali, milá přítelkyně lidu. Žití s nezbytnou podmínkou legendy není žití, nýbrž ponižující živoření. Kdyby jednou do mizerné každodennosti těch Tvých

„lidí“ měly znovu vstoupit dějiny, pak by bylo stejně třeba ze všeho nejdřív obnažit nemožnost této situace (která je dnes viditelnější bohužel z Toronta) a tyhle legendy poslat ke všem čertům.

S těmi, jimž Mirákl navodí doživotní kocovinu, stejně nemohu počítat. Jejich zdánlivě pevný sicflajš na polštáři legendy je handikap, pryč od nich! A myslíš-li si, že je třeba podstoupit boj o jejich prohlédnutí, prozření, pak je to na Tobě: Na Tobě, ne na Škvoreckém, ten to vzdal, odešel, může už jediné: vydávat svědectví. Tys tu zůstala, dělej, co umíš. Hledej a pomáhej hledat, anebo běž k čertu se svým cynismem či zoufáním i se všemi těmi poseroutky, které bys ráda ušetřila strachu!

Vadí Ti, „že k nám přichází Mirákl sám“, že je „jedinou knihou tohoto druhu“. Kdyby prej Vaše kniha nebyla jediná! Proč tedy, ty fňukno, nevezmeš rozum do hrsti a nenapíšeš druhou? Proč čekáš na dárkový balíček od amerického strejdy? Když to uděláš dobře, poctivě a šikovně, budeš mít stejně velkou čtenářskou obec, jako má Mirákl , nakonec možná včetně té bzdiny Hájka i soudruhů z StB.

A že by byli Vrchcoláb a spol. Miráklem ohroženi? Neznám je, nevím, co se děje v jejich hlavách, nikdy to vlastně otevřeně neřekli. Ano, mohou být Miráklem zaskočeni. Je možné, že na ně prozradil něco, s čím měli přijít sami. A dřív. Čí je to vina?

Co vlastně chceš po Škvoreckém? Aby byl Mirákl vůbec nenapsal? Aby k němu přibalil Kšaft? -- Mirákl je theatrum mundi. Je nešetrný. Zato ty jsi, holka zlatá, nějak moc šetrná k sobě. „Prosťáčkovství“, píšeš. Kam vede od něj T v o j e cesta? -- Co vlastně chceš říci tím Holdošem? Měli mu podle Tebe zatajit, že Gottwald o všem ví? Nezdá se Ti, že jeho konečné zhroucení vypovídá cosi i o tom všem, co bylo předtím? Nebo se ostýcháš domýšlet? Pak o něm raději pomlč.

Milá pisatelko, bývávalo kdysi známo, že i lenost je hříchem smrtelným.

P. S. Můžeš si otestovat sama sebe. Radím Ti samozřejmě, abys dopis neposílala. Pokud však trváš na svém a když už jsi nepřímo projevila zájem o můj názor, přilož k svému dopisu i tenhle můj, bylo by to fair.

* * *

Ještě pro pana Škvoreckého a případného historika či politologa.

Minule jsme slíbili, udělat jakousi diskusi, pochopitelně neveřejnou, o Miráklu , která však přesáhla a názory v ní uvedené jsou příznačné i pro zdejší atmosféru, i pro možný odhad postojů určité vrstvy intelektuálů.

Domníváme se, že spolu s vyhodnocením jakési ankety, to doplní Vaši představu, bude to i příspěvkem k diskusi

„přes barikádu“ (knížka Kovályová-Kohák má zde velmi pozitivní ohlas, osobně nesmírně oceňuji postřehy obou autorů zvláště o fázi před Únorem, opravdu vynikající je rozbor Kohákův) a časem by se to mohlo hodit i nějakému přítomnému či budoucímu politikovi či historikovi. Předpokládáme, že i nějak archivujete tyto věci --

archivovat to zde je příliš riziková záležitost.

* * *

Diskuse o Miráklu se účastnilo asi 15 lidí, kteří se mezi sebou dobře znají, nemají polit. zábrany, že záznam jejich názorů vám posíláme, nevěděli, ale určitě by k tomu dali souhlas. Diskuse je zaznamenána skoro autenticky, stenograf ovšem neumíme -- ponechali jsme i dikci, vulgarismy, které jsou v dnešní pražštině běžné, vynechány jsou pouze výroky, dle nichž by bylo příliš snadné identifikovat autory výroků. Jinak jsme zobecnění či úpravu formulací i sled myšlenek a otázek úmyslně nekorigovali. Všichni přítomní četli Škvoreckého.

A. -- Mirákl hodnotím velmi kladně, hlavně proto, že autor se odmítá dívat na ČSR jako na pupek světa, který dal světu 3 krát „vzornou“ demokracii. Konečně někdo ukázal na zákulisí usměvavého Dubčeka a odhalil ty, kteří teprve dodatečně měnili své postoje -- ukazuje, jak tito lidé spolupracovali na vzestupu režimu, i jak opouštěli režim, který vytvořili, i jak byli slabí, když byli sami ohroženi, nechali odcházet lidi (Prchlíka a pod.) pro taktické otázky, byli neprincipielní. Je to konečně ukázka totálního krachu zastánců různých ismů, opravovatelů marxismu, rozbití již neúnosné iluze. Největší hodnotu vidím v tom, že to strhává iluzi, ukazuje to, že to byla neschopná garnitura lidí.

B. Vznesen názor o taktice, situaci zde, udržování legend, typu minulého vyjádření X. Y.

C. Vezměte Svědectví č. 46, vždyť tam Sviták i Brodský mluví jako...

A. Brodský si vyřizuje své účty s komunisty -- obdobně jako někteří sociální demokraté. Sviták se ve svém vyjádření ani nepřiznal ke spoluúčasti na vytváření systému a teď si svými výroky ospravedlňuje své vlastní svědomí i fakt emigrace. Všichni tři (nejméně Brodský) nejsou schopni oddělit ideově historické skutečnosti od možností mechanismu, mechanismus se nedá přece přes noc vypnout -- navíc nejsou schopni, nebo nechtějí (a v tom je zvláště Škvorecký zatvrzelý) oddělit osobní postupy od taktiky. Mrzí mne, že Škvorecký není tak hluboký jako ti, o nichž jsem se zmínil (Brodský, Sviták), ale tváří se, jako by on stál nad tím vším, jako by se ho to vůbec netýkalo, je to póza, která pak vede k vulgárně zkreslenému obrazu. Někde to připomíná pokleslý literární žánr např. figurka pana Kohna je jak stará, otřepaná anekdota z černého humoru, tak se mluví jen v židovských anekdotách, k tomu občas dává laciný sentiment, naznačující hloubku, která tam není -- je to někde pokleslý Poláček, někde humor Švandrlíka.

D. Mám dojem, jako by některé partie psal a pak je po sobě ani kloudně nečetl, jako by neměl klid k tomu psaní, jako by ho odpuzovalo to po sobě vypilovat. Jako by psal dvě hodiny, než jde do biografu, pak zase za dva dny, když se zrovna dobře vyspí.

C. Někdy se mi zdvihal nad tím žaludek, např. Kopula má být básník Zahradníček (cituje pasáž). Nepohoršuji se nad figurou Pohorského, ale nad autorem, vůbec totiž nemám dojem, že v románu mluví jednotlivé osoby románu, ale pouze a pouze autor. Autor mluvící v různých polohách, ale autor -- románové postavy vůbec na mne nepůsobí jako postavy, ale pouze jako reproduktory autorových názorů. -- Je to místy švandrlíkovština seknutá Poláčkem -- autor je „seknut“ rokem 68 a chce se toho vlastního seknutí touto formou zbavit.

E. Pro mne to bylo theatrum mundi, Škvorecký mně něco připomenul, obohatil, měl jsem voyérskou slast, ale myslím, že mu nešlo jen o slast z desiluze, demythologizace -- před přečtením jeho knížky jsem chápal rok 68

všelijak, vidí to v dimenzích, to se mi líbí -- má právo si přece psát, co chce, on volil, vysral se na to zde a odešel, nechtěl bych ho sice napodobit, ale chápu ho a je správné, že je právě takto napsán také román o tomto roce.

G. Na mne to vůbec nepůsobilo jako literární dílo, ale jako soupis drbů, jako by chtěl zapsat fakta, aby mu dále nepřekážela -- připomíná mi to současnou empirickou vědu, která také usiluje o to, zbavit se veškerého hodnocení. Je to ale obdobný nonsens, jako by někdo fyziologicky zkoumal emoce -- je to zmatek faktů bez spojitosti, autor se té spojitosti úzkostlivě vyhýbá, snaží vyhýbat, snaží se, aby ani o milimetr nepřesáhl do roviny obecnosti.

C. Mně to neřeklo ani nic nového po stránce informativní -- kdyby zde měli naši páni rozum, tak to vydají s předmluvou J. Kozáka, kam se hrabe Rudolf Černý -- dráždí mne ty literární banality, to „dikobrazí“

šprýmování, proč takovýto velký autor, jakým Škvorecký bezesporu je, autor, který tolik umí s jazykem, který dokázal perfektně odposlouchat jazyk jazzové generace, najednou v Miráklu tak lacině vtipkuje, dělá laciné kontaminace.

F. Původně jsem byl také proti Škvoreckému zvláště proti významu, dopadu, který to má na lidi, byl jsem proti Škv., přestože se mně současně i líbil, proto, že mám dojem, jako by on to psal do jiné situace, jako by reagoval na situaci emigrační vlny a ne naší a neuvážil si dvojí měřítka, která se vynořují -- srovnání se Zbabělci -- když ale slyším tyto odsudky, spíše mne to hecuje zastat se Škv. Není za těmi odsudky nějaký vědomý či podvědomý konflikt ještě z doby, kdy byl Škv. tady?

C. Popírá jakýkoliv konflikt -- jasně není ani žádnou z osob z Miráklu popsanou -- že jemu nevadí to, co uváděl F. o obecném významu pro rok 68, ale především literární forma -- že Škv. nepřipouští vývoj svých osob, svých hrdinů, uvádí na příkladech, jak jiní čeští spisovatelé, určitě v horších podmínkách, píší věci mnohem lepší --

jmenuje, díla, obsah prací -- např. Pavel Kohout měl přece nějaký vývoj do roku 68, chci-li napsat nějakou kroniku, tak musím také napsat, co se s tím „hrdinou“ dělo -- Škv. nepřiznává nikomu ani špetku morálního oprávnění, že se změnil, že jednal jinak, nevšímá si vůbec vnitřního života těch lidí, o nichž píše. Pak pochopitelně všichni vypadají jako úplní syčáci -- jsou to drby.

E. Každý drb má svou sociální funkci, i drb zasahuje do skutečnosti. Jak na to reagovali spisovatelé, jichž se to týká?!

C. Pokud vím, všichni říkají, že se jich to nedotýká osobně, ale že se jim to nelíbí jako literatura, že je to slabé.

Při tom je zajímavé, že Škv. psal některým lidem a velmi se v dopisech divil, že se to mohlo někoho dotknout, že se nechtěl dotknout Pachmana, že ho mrzí, že to tak lidé přijímají. Že nechtěl, aby se v tom lidé nacházeli, a když, tak nanejvýše jako se nacházejí v Dostojevského Hráči.

F. To je směšné, přece toho si musel být vědom.

P. Nechme stranou již tu literární formu, pro mne byla sociální funkce tohoto díla daleko silnější, významnější --

není zajímavé, proč se tato kniha tolika lidí dotýká a proč tak různě? Snad je to proto, že tne do živého, do nezažitého, do dosud nestrukturované zkušenosti -- bezesporu tato kniha bude žít dál. -- Odmítám tu výtku, že by Škv. nepovyšoval své pojetí. Jeho překročení do obecného je právě v té formě, nepopisuje jen konkrétní, ale naopak, tou svou mnohočetností, neuspořádaností (zdánlivou) jako by povyšuje to celé, vytváří další záměr -- rok 1968 také nebyl „povznesen nad samotná fakta“, proč by tedy měl být povznesen román o něm? Proč by nemohl vykreslit i spisovatele jako syčáky, když sám sebe vykresluje v podobě Smiřického, který také není „pozitivní hrdina“, proč by tedy nemohl podobně vykreslit i ty, co vystupují na tribuny? Je to jeho světový názor, jeho pojetí.

C. Jenomže čtenář bude vědět, že Smiřický je i autorem a tím se to dostává do jiné dimenze -- mrzí mne, že Škv.

se snažil místo opravdového zpracování odvedeného díla provtipkovat se tragikou osudů, lacině se provtipkoval

-- cituje z II. dílu -- možná, že to opravdu tak chtěl, nebo mu to prostě nevyšlo.

A. Já v tom vidím záměr, který se mně líbí, vidím v tom obecný soud o skupině reformních komunistů, rozbilo to iluze, mýtus o roce 68, který je někdy nudný. -- Stále jsou tu lidé, kteří čekají něco od minulých vůdců, tedy neškodí, když jim někdo ukáže pravdu.

P. V tom rozbití mýtu také vidím pozitivní věc.

G. Proč vidět klad v rozbíjení mýtů? Tam kde pracuji -- a jsou to především vědci -- vůbec není mýtus roku 68, ale naopak se s nostalgií vzpomíná na idylku novotnovského systému a říká se, že 68 rok přerušil demokracizaci, která byla v běhu, krásnou kadárizaci, v níž by se dnes již, nebýt spisovatelů, dobře žilo.

F. To je netypické, ve většině lidí ale skutečně přežívá mýtus 68 roku. A asi i ti tvoji vědci by reagovali jinak, to je jen intelektuálská póza. Typicky intelekt. póza je bourat legendy, hrát si na lidi, kteří je nepotřebují, mluvit něco zcela opačného, než obvykle „lidi dole cítí“. Pro běžného člověka má dosud 68 rok mytický charakter --

budoucí jakýkoliv politik se bude muset nějakou formu návaznosti na rok 68 etablovat -- proto dnešní režim vynakládá tolik úsilí na „vyvrácení“ všeho a všech z roku 68 -- tím se spíše dostává Mirákl do „společenské“

dimenze.

C. Je zde vyčerpáno příliš mnoho energie na to, aby se ukázalo, že jsou i jiné pohledy na rok 68. Žádná postava v tom díle nežije, nejen já, každý, s kým jsem mluvil, nepolemizuje s „postavami“ díla, (které by měly něco vyjadřovat), ale především s autorem. -- Jediná „kladná“ postava, a ta je anonymní, je Ivana Hrozná, zatímco všechny negativní postavy, jsou konkrétní, individualizuje tak adresně až je to nechutné -- Pachman, vězení, rozbití si lebky -- osoby nepřednášejí ani určitý světový názor. Nic nemám proti zápornému hrdinovi, Hlava 22 je taky „záporná“, a přece je to opravdická literatura.

F. Ve Zbabělcích vyjadřují vrstevníci Smiřického určitý názor, střetávají se zde generační stanoviska, ale v Miráklu není žádný protinázor vyjádřen --

P. S tím nesouhlasím, je vyjádřen. Škvorecký tam vyslovuje smutek nad světem, jaký je, nevidí skutečnost českou izolovanou, je v tom nostalgie po jiném světě (asi po světě jazzu) -- spodní tón smutku, který v tom je, je i světonázorové a interpretační hledisko, vodítko. Jako by se autor minul svou dobou, je slabý se tomu bránit a brání se tím, že to popisuje. -- Škv. určitě není cynik, prezentuje se jako člověk slabý, ale není cynik.

C. Velice se mi to nelíbilo, to není ani pořádný pamflet -- alespoň pamflet úrovně, jaké psal Jakub Deml. Dnes by autor chtěl aby to, co napsal, bylo chápáno jako typy, a ne jako konkrétní osoby, ale on to jako typy nenapsal.

Lidé o tom většinou diskutují stylem: a ona byla paní Formanová skutečně pedikérkou? To není úroveň, proto to snad nemusel psát.

B. Škvorecký tím vyjadřuje jen své vlastní rozpaky -- my je ale také máme, ne?

P. Nemyslíte, že to, co nás rozčiluje, je právě ta nevyhraněnost, nejasnost a že i to je právě typický rys celého roku 68 a nás samých, a že proto nás to rozčiluje. Nás mrzí samotné ta vlastní „rozmazanost“, ta je nám samým nepříjemná, a proto nadáváme Škvoreckýmu -- ale to je naše situace -- je-li tomu tak, pak to vystihl a zachytil.

Zachytil panoptikálnost a nás to sere na sobě samých, proto nám to vadí v Miráklu.

* * *

Nesluší se asi komentovat, ale já jsem , ex concensu omnium lectorum, neslušný člověk. Tři poznámky tedy: Jeden z diskutujících mi vytýká, že si „nevšímám vnitřního života“ postav. To je pravda, ale je to tak schválně.

Jednak to souvisí s technikou: Mirákl není vyprávěn z hlediska tzv. vševědoucího vypravěče, který libovolně vstupuje do vědomí kterékoli, a často všech postav románu, většiny (ale ne všech) velkých románů

devatenáctého století. Mirákl je v ichformě, v první osobě jednotného čísla, spadá tak vlastně do kategorie tzv.

center vědomí, i když ten termín si Henry James vymyslel vlastně pro třetí osobu, protože první neměl rád.

Přístup má v takovém románě autor i čtenář do vědomí pouze jedné osoby, ostatní jsou viděny očima a posuzovány myslí tohoto chodícího centra. V třetí osobě může být center víc, jako třeba v Dos Passosovi, a pak se to liší od technicky vševědoucího vypravěče tím, že autor (který ani jako vševědoucí vypravěč, ani je-li v třetí osobě použito centra nebo center vědomí, není aktérem v ději, jak je tomu v ichformě) děj nekomentuje, neobrací se s oslovením na čtenáře (Milí čtenáři...) atd. Já jsem způsobu několika center použil v Konci nylonového věku, a Tankový prapor je technicky vzato hybrid: převážně centrum vědomí (Danny), ale se sklonem k vševědoucnosti (ve Zkouškách FO se vstupuje do vědomí několika důstojníků, a v závěru knihy se jasně komentuje budoucnost).

Tehdy jsem ovšem byl mladý, hloupý, a proto jsem si myslel, že všemu rozumím, a nejvíc ze všeho životu a jeho filosofii. Taky jsem podle sebe soudil každého, i mnohem chytřejší, i slečny, na což jsem často doplatil.

Později jsem sám trochu zchytřel a k ostatním nabyl respektu. Vypěstoval jsem si averzi, ne-li alergii k vstupování do něčích vědomí. Nabyl jsem dojmu, že takové vstupování je stejně většinou jenom wie sich es der kleine Moritz... Já vím. Ošklivý dědek Tolstoj velice intimně -- jak dosvědčují čtenářky -- vstoupil do vědomí hezké mladé paničce a Flaubert právě tak. Já ovšem nejsem Tolstoj ani Flaubert. Na úrovni, na kterou si troufám, mi takové vstupování připadá taknějak snadné. Ono to zní vážně, závažně a jakoby hluboce, zvláště když se to napíše hodně prkennou češtinou a bez deformace tvarů. Má to odér důležité literatury. Protože se člověk jakoby noří. A vážně traktovaná blbost vždycky vypadá jaksi závažněji než blbost traktovaná nevážně.

Vážnost, ponor, tragično, velký jazyk v kriticích přímo navozují slova jako: „Sice se mu to plně ne... ale nutno ocenit...“ atd., apod. Sranda, humor, legrace, tzv. klouzání po povrchu, byť se třeba pro ty, kdo to slyší, dotýkalo samého dna absolutna, vyslouží autorovi spíše uznání druhu: „Není to sice nic... ale dobře se to čte.“

Rozhodl jsem se tedy, že dokud nebudu vědět jistě, že jsem Tolstoj, nechám cizí nitra na pokoji, pokud se budu někam nořit, pak pouze orgány stvořenými k noření, a spokojím se popisem toho, co vidím a slyším.*

______________________________________________________________

* Nedodržuju to pouze v seriálu o Borůvkovi, ale to jsou pouhé detektivky.

-----------------------------------------------------------------------------------------------------

A taky jedna zvláštní věc: Michael S. Reynolds v citované knize o Hemingwayově první válce píše o Sbohem, armádo!: „Hemingway zbavuje Freda tváře do té míry, že je jednou z nejmíň viditelných postav románu. Jenom v uzlových bodech se čtenář dozví o vypravěčových citech nebo emocionálních reakcích.“ Reynolds není sám: mnozí chytří anglosasští literární teoretici (např. Percy Lubbock v klasickém The Craft of Fiction) si povšimli, že ichforma, v socrealismu často považovaná za výraz dosebezahleděnosti západnicko-individualistických autorů, jeví paradoxní vlastnost: je to zdánlivě všechno o Já, ale ve skutečnosti se toho čtenář -- častěji, než by se zdálo možné -- dozví mnohem víc o těch pouze z povrchu tím Já viděných ostatních postavách -- a také mu utkví v mysli mnohem pevněji než egocentrický vypravěč.

Vyzkoušejte si to na mých knihách. Netvrdím, že to v nich tak je. Ale posuďte sami.

Kdosi jiný v té pražské diskusi říká, že jediná kladná postava je a n o n y m n í, kdežto všechny negativní postavy jsou k o n k r é t n í (proloženo mnou). O tom, do jaké míry, a jestli vůbec, jsou románové postavy

„konkrétní“, tj. identické s konkrétními lidmi, později. Mě tahle výtka zaujala z psychologicko-sociologického hlediska. Je to typický názor člověka z Prahy, a to ještě z pražských intelektuálních kruhů. Kdyby se o Miráklu takhle diskutovalo v Kostelci a mezi, řekněme, bývalými žákyněmi sociálky, bylo by to do značné míry naopak.

Tam by Ivana Hrozná -- anebo Liška, což je přeci také „kladná“ postava -- byly zatraceně „konkrétní“ (tím neříkám identické s bytostmi, jež mě k těm fikcím inspirovaly), kdežto třeba za „nejhezčí českou spisovatelku“

by tam asi měli Marii Pujmanovou a jenom by jim nešlo do hlavy, jak mohla být v roce 1968 na party u Dubčeka, když tou dobou už byla nebožka. Možná že by i považovali za urážku velké české autorky, že jsem jí přisoudil vzadu výstřih tak hluboký, až jí byly vidět ty rozkošné dolíčky. V Kostelci by netipovali na Alenu Obdržálkovou a v Kostelci ani v Praze by nevěděli, že Obdržálkovou sice za nejhezčí současnou českou spisovatelku pokládám, ale ty dolíčky nebyly vidět jí, nýbrž jedné Vrchcolábově slečně, a ne na party u Dubčeka, ale na jednom sjezdu spisovatelů.

Všechno je relativní, a jak napsal Mark Twain: Tom Sawyer je smíšená architektura.

Konečně, že jsem prý psal některým lidem, a že jsem nechtěl, aby se v tom lidé nacházeli, ale musel jsem si toho být vědom. Tedy: samozřejmě, že jsem si byl vědom, že se tam lidé budou nacházet (nebo spíš: že tam lidé budou nacházet lidi), ale nepsal jsem to proto, aby se tam nacházeli nebo byli nacházeni. Jestliže to někteří lidé čtou proto, aby nacházeli, nečtou to správně. Ostatně zase: v Kostelci v tom nacházejí docela jiné lidi než v Praze, a jestli si někdo myslí, že Liška je fiktivní projekce mých erotických snů, je vedle. Jediná fiktivní ženská v mých knihách je slečna Lenka Stříbrná, a to má ještě oči vypůjčené od zatraceně skutečné Rebeky. Jinak žádná. Ani chudák Naďa Jiroušková ne. Takže si myslím, pokud se Mirákl, Zbabělci atd. čtou mimo Prahu a Kostelec a zejména mimo území české kolonie, čtou se nejsprávněji. I když s vědomím, že absolutní většina postav v seriózní literatuře má inspiraci (obvykle zcocktailovanou) ve skutečném životě. Ale to na románu není důležité.

Jinak je pro mne zajímavé, když mi občas nějaký krajan půjčí výtisk Zbabělců, jenž prošel rukama milých klevetnic v mém rodném městě. Tam kniha pohoršila lidi do té míry, že dokonce i jedna stařičká národní demokratka, obecně vážená pro svůj žulový antikomunismus, učinila výjimku ze svých zásad a napsala o mně dopis redakci hradeckého, komunisty kontrolovaného plátku. Dopis byl k nerozeznání od recenzní štafety pořízené na přímou objednávku Strany. Ty zapůjčené výtisky mají všechna jména podtržena a na okraji tužkou psané diskusní glosy jako: Podtržen: Dr. Bohadlo a na okraji: Dr. Patočka? -- Ne! Dr. Burdych! To je přeškrtnuto a za tím jinou rukou: Dr. Kaděra! A vedle: Ten nenosil pumpky. A další: I nosil! Hned vedle: Pumpky nosil Dr. Václavík. A: Dr. Václavík byl za revoluce ve vězení. Atd.

Rád bych spatřil podobný výtisk Miráklu prošlý Prahou, zejména nějaký, kde by nominovali tu nejhezčí českou spisovatelku, protože hezké české spisovatelky mají charakter. Pokud vím, zkurvila se jen jedna. Myslím literárně, jinak samozřejmě nevím. Světicemi hezké české spisovatelky nebývají.

Nerad bych ovšem viděl výtisk z jednoho východočeského městečka, pokud tam dosud bydlí jeden pan primář.

Nyní však k těm dopisům, co jsem je měl poslat do Prahy. Pokud vím, poslal jsem jen jeden, a ten je zde: Tu knihu toho spisovatele, o níž píšeš, taky dobře znám. A taky jsem slyšel podobné reakce i zde. Připadá mi, že je to tak trochu lakmus: lidi na ni reagujou většinou v extrémech souhlasu a nesouhlasu. Ale vím, že autor dostal řadu dopisů i z domova, dokonce i podepsaných a s adresou, které vyjadřují názory opačné těm, které tlumočíš.

Což není vůbec nic nového v literatuře, ani důkaz, že těch deset nebo kolik jsou úplně vedle. Samozřejmě, některé jejich názory mi připadají naivní a nespravedlivé a už jsem je v životě slyšel a slyšelo je mnoho jiných spisovatelů nejrůznějších národností a dob před autorem Tebou recenzovaného díla. „Za čím vlastně ten člověk stojí, když odsuzuje všechno a všemu se posmívá?“ No, prostě, copak člověk musí za něčím stát, kromě toho, jak věci vidí -- tedy vyjádřeno tou otřepanou frází z Hemingwaye, A writer°s job is to tell the truth about his own feelings at the moment the exist. Mimoto, jak jsem řekl, ten román znám, a autor se zcela evidentně neposmívá VŠEMU a neodsuzuje VŠECHNO. To jsou takové ty generalizace, pochopitelné a omluvitelné, když jsou lidi rozčileni, nicméně skutečnost dosti zkreslující. Řekl bych, že autor stojí třeba za jazzem, za Liškou, za páterem Doufalem (a nepřehlédněmež fakt, že dobrý páter je pro hospodářská družstva), samozřejmě za Ivanou Hroznou, že se dokonce snaží pochopit Ponykly, že stojí za meritem jistých věcí, i když to, jak se lidi snažili je uskutečnit, mu připadá naivní, a tak si z toho dělá smutnou legraci -- velmi tradiční literární postup. Že by byl povýšenec, pro něhož všichni byli hlupáky -- taky jsem ten názor slyšel, třeba v New Yorku: že autor dělá chytrého, že on to věděl od začátku, kdežto ostatní atd. No, nemůžu si pomoct, zdá se mi, že to nebylo tak těžké to vidět od začátku.

Asi je to v rozdílu zkušeností a nátury: možná dokonce v pouhém pesimistickém nebo optimistickém založení, ale spíš ve zkušenosti. Ten autor prostě nebyl o nic chytřejší než kdo jiný, on je prostě jenom od nátury neschopný ztrácet hlavu nadšením, zejména když nahoře zcela evidentně visí ten lustr Mr. Damoclese, the merchant of Smyrna. A že by byl povýšený? To je ovšem věc sluchu, ale vyčíst povýšenectví z toho zcela programově sebeshazujícího stylu mi připadá jako buď umění, nebo emocionálně zabarvená myopie. A takové názory, jako je říkat jen to, co si je člověk ochoten odsedět, jsou mně i autorovi bytostně cizí. To je prostě přistupování na hru tyranií, a přistoupit na takovou hru nemá co do činění s literaturou. Lidé jsou různí, jak je obecně známo, jeden má větší odvahu, druhý menší odvahu, což nevypovídá nic o jejich schopnosti psát, ani o jejich právu psát.

Mimoto, ten autor, ač český, vyrostl v duchovním světě americké literatury, a přijal jej za svůj domov, protože se v něm cítil nejvíc doma. Čímž přirozeně nemyslím kraj, v kterém se žije. Spisovatel má jen jednu odpo vědnost: své umění , pravil Faulkner, a ten spisovatel to nepřijal za své, aby se opřel o autoritu, ale protože cítil, že to tak je. Jestli vůbec za něco stojí, je naprosto bezohledný. Má sen. Trýzní ho tak, že se ho musí zbavit. Dokud se ho nezbaví, nezná pokoje. Všechno letí přes palubu: čest, hrdost, slušnost, bezpečí, štěstí, všechno, jen aby mohl dopsat svou knihu. Jde-li o to okrást vlastní matku, spisovatel nezaváhá... atd. Je to trochu patetické, ale je to dost pravda. Americká literatura je plná tohoto druhu neslušnosti -- a počítám, že jiné literatury taky; já znám ale nejlíp tu americkou. Názory o trestním stíhání, to je opravdu trochu přehnané, ne? Žalovat někoho za něco, co je vloženo do úst postavě románu, o níž se někteří domnívají, že to je portrét toho zažalovaného -- to snad by nešlo ani ve starém Římě. Mimoto, co ještě je možné se dozvědět o některých lidech, po tom, co všechno otiskli a veřejně řekli v onom annus mirabilis? To je ale evidentně řečeno ve vzteku.

Abys mi rozuměl: ten spisovatel to jistě chápe, že mají lidi vztek. Jiní lidi ovšem taky mají právo mít vztek, takže jsme na tom vlastně všichni stejně, a proč se navzájem osočovat? Jiná věc je umělecká úroveň románu: k tomu se těžko vyjadřovat; co píšeš, je pravda, samozřejmě že to bylo psáno v šoku, a ne za tak snadných okolností, samozřejmě že je to polemika, v té době se autorovi nechtělo žít a dokonce ani neočekával, že bude žít, takže prostě chtěl všechno napsat, a radši rychle. Uvažoval sám o tom, jestli by to neměly spíš být zřetězené povídky, ale jeho habituelní sklony k snování detektivních románů ho přemohly. Jistě by ale měl radost z toho, že Tys v tom chaosu, který snad odráží něco z doby a osudu, našel přece jen nějaké světlé body, podobně jako jeden pán, z úplně jiného břehu, který, ač podle některých autor zneuctil Církev svatou a zesměšnil mučedníka, tak ten velmi zbožný pán objevil jakousi signifikantnost v sestřičce Udelíně, i dokonce jakési křesťanské poselství, já nevím. Taky velmistr se nakrk, ale jsa nyní křesťanem, velkodušně odpustil. Napsal taky docela fajn knihu, již vbrzku vydáme, neopustí-li nás čtenáři, na nichž jedině jsme závislí, nemajíce odnikud ani cent subvence, podpory nebo daru. Řekli jsme si, když jsme to rozjížděli, že to bude mimo jiné experiment v schopnosti demokracie ve smyslu spoléhání na kulturychtivost a solidaritu lidu. Tak jsme to začli z vlastních úspor, a kupodivu, ono se to rozjelo jako čistě a ryze lidově demokratický podnik. Že to všechno vzešlo z peněz soukromě vydělaných a vražených za účelem rozmnožení do obskurního humoristického románku o vojně, že v tom neinvestoval ani strýček Sam, ani legendární milionáři mecenáši jako náš nynější spoluobčan p. Bata (tj.

dříve Baťa), to nám ovšem nevěří ani v Praze (soudě dle občasných zmínek v Radiu Praha o „jistých amerických zdrojích“ atd.) ani mnozí v exilu. Pravda však -- aspoň pro mnohé lidi -- byla vždy neuvěřitelná, a víra v lid a demokracii papírová -- všude na světě.

Whoś who v Miráklu i jinde

...nejsem si však vůbec jist, jak to bylo s tím zázrakem. Opravdu tak, jak se popisuje v románě, nebo to bylo jen pro zvýšení efektu?

Již Dostojevský věděl, jak znamenitě může posloužit dramatický děj jakožto nositel výzmamné myšlenky. Je to opravdu politická detektivka. Hlavně ale v tom smyslu, že si člověk dosazuje skutečná jména a dešifruje názvy časopisů. Leccos se mi ale dešifrovat nepodařilo. Např. mi není jasné, kdo je ta nejkrásnější česká spisovatelka?

A to by mě velmi zajímalo.

Přečetl jsem si s gustem o kádrování v Kostelci a napadlo mne, že by to mohli být vylíčené poměry v Českých Budějovicích. Neučil jste tam? Považuji literaturu jen za zvláštní případ drbů, ovšem daleko efektivnějších nežli pouhá ústní pomluva, takže nevěřím, že lze literaturu vymyslet. Je možné vždycky jen popsat realitu a trochu zakamuflovat jména a okolnosti, takže jak Nezval, tak Picasso kdysi prohlásili, že nehledají, ale nalézají.

A s vědomím toho, že to tak je, takt mi brání dávat otázky. Napadlo mi však zda Liška či Iška není totožná s... ale byl jsem uveden v pochyby, jde-li vskutku o České Budějovice, kde na sociálce studovala v té době moje žena, tou okolností, že ona tam vynikla tím, že dala facku jakémusi mladému profesorovi, čímž se zapsala do análů školy tak vynikajícím způsobem, že byste ani s poetickou licencí nemohl takovou věc přehlédnout. Pokud ovšem onen mladý profesor jste nebyl...

Vaše knihy jsou úžasné, protože jsou tak pravdivé a jejich hrdinové jsou skuteční. V knize Mirákl jsem poznala v podobě „dcerunky“ Laury mé sestřenice, a ruští učňové mi připomínají ruskou tetu, která nám nikdy nezapomněla zdůraznit všechny krásy Moskvy, kde bylo všechno o tolik hezčí než u nás v Praze.

Přátelé mi půjčili Váš zlý puzzle-román Mirákl. Nebyl jsem jím zrovna nadšen (na rozdíl od Vašich ostatních věcí), asi proto, že jsem Československo do roku 1968 prožil v jiném prostředí a četl docela rád i Zahradníčka.

U nás v K. se scházíme každý týden v literárním kroužku SS Mládeže. Vedoucí kroužku tvrdí, že český čtenář je velmi vnímavý na odhalování jinotajů. Tradice i cenzoři prý v něm vypěstovali zvláštní citlivou schopnost číst mezi řádky. Chtěli jsme být také na úrovni této tradice a pokusili jsme se rozluštit Vaše narážky na kryptogramy.

Zdá se, že v románě Lvíče předlohou pro postavu Kocoura byl spisovatel Hrabal, akademik Brát nám zas připomíná Štolla, soudruh Král je možná Pavel Reiman. Některé narážky jsou průhledné: Krásná Dortyla (Krásná Tortiza), Živohošť -- Dobříš. Nejvíce by nás zajímalo, kdo byl inspirací pro sympatickou postavu mistra průserů Kopance. Kdybyste měl někdy alespoň chviličku času nazbyt, napište nám laskavě, jak tato postava vznikla, protože předpokládáme, že k modelům postav literátů mrzkého charakteru se nepřiznáte. Dopis pošlete na adresu v Linci, kamarádi nám jej odtamtud spolehlivě dopraví.

Jako první jsem četl Tankový prapor , který považuji za brilantní satiru a připomíná mi místy předscény Wericha a Voskovce. Ten společný faktor je, řekl bych, to umění využívat detailů, které jsou samy o sobě geniální, a přitom neztrácet ze zřetele centrální myšlenku, naopak ji detaily upevňovat. Mirákl na mne udělal hluboký dojem. Předpokládám, že jste se setkal s mnoha dotazy, jestli Danny je postava opravdu zobrazující Vás; jestli pouze čerpáte z Vašich životních zážitků, nebo jestli kniha je Vaší neoficiální autobiografií. Z hlediska literatury jde asi více méně o postavu, kterou jste vytvořil, ale z hlediska někoho, kdo se o Vás zajímá jako o autora, je to zajímavá otázka.

Vaše dvě knihy, Zbabělci a Prima sezóna , mně jako čtenáři způsobily velkou radost. Snad to, že jsem znal dějiště i některé osoby, přispělo k velice intenzívnímu zažití.

Knížku také četla F. D., a vůbec v ní nevyvolala zlou krev, jak ses obával, naopak, když jsem s ní mluvil, skoro slzela. Dojalo ji to, neboť, jak povídala, promítly se jí staré vzpomínky na Tebe a jak s Tebou mávala. Řekla, že je to prima napsaný. Dávno Ti všechno odpustila a vůbec se na Tebe nezlobí. Je stále hezká, samozřejmě v rámci let. Její dcera je velmi hezká, matce podobná. Je to ve svých sedmnácti letech stará F., kterou jsme oba milovali, těžko říct, kdo víc. Ani se to nedá rozhodnout, protože se na nás vykašlala na oba.

* * *

Začnu, jako tak často začínám, Hemingwayem: „Dobré psaní je pravdivé psaní. Když člověk píše povídku, bude pravdivá v poměru k tomu, kolik toho ví o životě a jak je svědomitý; takže když si něco vymyslí, je to, jak by to ve skutečnosti opravdu bylo... Vedle poctivosti je imaginace ta hlavní věc, kterou dobrý spisovatel musí mít. Čím víc se naučí zkušeností, tím pravdivěji si může představovat. Když dosáhne takové úrovně, že si umí představovat opravdu pravdivě, lidi si budou myslet, že věci, o nichž píše, se opravdu staly a že on o nich pouze podává zprávu.“ Cituju to, ne abych dokázal svou kongeniálnost a Hemingwayem, ale abych uvedl mně nejdůvěrněji známý příklad obecně teoretického postřehu o metodě. O prastaré, obecně rozšířené metodě. Jenom romány pro služky, jak jim říkal Karel Čapek, mívají plné právo na právně-ochrannou formuli: Osoby a události vylíčené v této knize jsou zcela smyšlené, připomínají-li někomu osoby a události, které znal, jde o podobnost čistě náhodnou. Proto taky v románech pro služky tuhle formuli skoro nikdy nenajdete. Naproti tomu někteří klasikové byli tak lehkomyslní, že si z případných žalob pro urážku na cti nic nedělali. V předmluvě k Tomu Sawyerovi napsal Mark Twain klidně: „Většina dobrodružství zaznamenaných v této knize se přihodila mým spolužákům. Huck Finn je vykreslen podle skutečné osoby; Tom Sawyer rovněž, ale nikoli podle jednoho člověka

-- je kombinací vlastností tří chlapců, a proto patří mezi smíšené architektonické výtvory.“

Nelze prostě vařit z vody. Napsat přesvědčivý román o konkrétní zemi a době s „osobami a událostmi zcela smyšlenými“ je kvadratura kruhu. Kromě snad románů historických -- jenže bych rád viděl, co by říkali řadoví Husiti -- ne asi husitští kněží -- Jiráskovým románům, kdyby si je mohli přečíst.

Zato však ještě v letech dvacátých interviewovali Becky Thatcherovou, tehdy devadesátnici. Nevím, jak Becky reagovala když pobuda a vandrák Sam Clemens vydal v roce 1876 knihu Dobrodružství Toma Sawyera

a neomaleně napsal, že skoro všechno bylo, jak stojí psáno. Žila tou dobou ještě v Hannibalu, v Missouri, a pochybuji, že městečko bylo nadšeno vylíčením poměrů a charakterů svých nejvýznamnějších občanů z pera dobrodruha Clemense. V devadesáti se však Becky už nezlobila, vše mu odpustila a mluvila o něm se slzami v očích. A to Tom Sawyer nebo Huckleberry Finn nejsou ještě kniha nejskandalóznější (přestože Huck Finn obsahuje slavnou preambuli: „Osoby, které by se pokoušely najít v tomto vyprávění motiv, budou trestně stíhány; osoby, které by se v něm pokoušely najít morálku, budou ze země vypovězeny; osoby, které by se pokoušely najít zápletku, budou zastřeleny z rozkazu autora“). Co taková superklevetnická díla jako román D. H. Lawrence Lady Chatterleyś Lover nebo Women in Love, o nichž existují učené identifikační studie (např. D. H. Lawrence and His World od Harryho T. Moora a W. Robertse), odkud se člověk poučí, že pohlavní zvláštnůstky postavy jménem Ursula jest přičíst spisovatelce Katherine Mansfieldové atd.? Muž, jenž se domníval, že je Robertem Cohenem z románu The Sun Also Rises, Harold Loeb, vydal dokonce apologickou knihu The Way It Was (Takhle to bylo), jejíž titul svědčí o autorském záměru a také o tom, že si Loeb spletl román s reportáží. Mohl bych pokračovat po dalších asi tisíc stran.

Vezměte si však třeba Babičku. Víme, že existovala a jak se jmenovala, a Němcová ani nepředstírá, že její klasická kniha je román. A přesto: víme také, že poměry na Starém Bělidle nebyly zdaleka tak idylické, že Babička neskončila tak hezky, jak je v knize vylíčeno, a vůbec. Je tedy Babička babička, nebo není? Je -- protože jinak by to nebyla Babička, a současně není, protože potom by to byla pouze babička. Jak říkal Hemingway: je to pravda pravdivější nežli pravda. Pravda Betty Němcové -- sžírané tuberkulózou a pro své prostopášnosti pomlouvané v lepší buditelské společnosti -- když vzpomínala na čas mládí a chtěla ho prožít znovu, ale líp, neboť jí muselo být strašně smutno.

Literární postava (s výjimkou, jak zdůrazňuji, románů pro služky a do vlaku) je tedy vždy amalgám, směs nejrůznějšího složení. Někdy je jediná postava uplácaná z několika postav jako Tom Sawyer a navíc je k ní přimíchána imaginace. Do téhle kategorie patří, pokud jde o moje knihy, například Irena. Měla dva hlavní a množství (asi 23) vedlejších inspiračních zdrojů. Jindy je inspirační zdroj jen jeden, ale postava prochází situacemi, v nichž se nikdy neocitla, a provádí věci, jichž by ve skutečném životě nebyla schopna: Benno, jenž byl osobnost zcela nezaměnitelná, ale z armády nedezertoval, sprostá slova (za revoluce) prý neříkal a hezkou sestru měl. Stejně tak Přema, postava mně drahá a unikátní, a stejně tak Marie, ve Zbabělcích zvaná Dagmar, pro niž rovněž neexistuje víc než jedna předloha, ale která ve skutečnosti byla ještě krásnější, do postele mě však na Rosťově chatě neuložila a těch krásně plácavých konverzací mezi námi nebylo zdaleka tolik, i když plácavé byly, a snad i krásné. Taky se nikdy nespustila s Herbertem Percym Siddellem ani s jinými osvoboditeli.

Siddell naproti tomu -- s výjimkou scény, v níž v měsíčním světle bíle zasvítila Dagmařina kolínka -- byl takový, jak je popsán, a dokonce se tak i jmenoval. A skutečně chtěl zasadit coup de grace umírajícímu esesákovi. Hlavně však koukal, aby se dostal domů do Liverpoolu, kde se brzo nato oženil.

Jiný druh cocktailu je ten, kdy se člověk inspiruje pouze jménem a všechno ostatní si vymyslí. Například Venuše Paroubková z povídky Píseň zapomenutých let a z románu Příběh inženýra lidských duší. Její jméno jsem zahlédl napsané v zpáteční adrese na obálce dopisu, který nějaký vojcl intenzívně pročítal ve vlaku Lysá nad Labem-Praha, jímž já jsem ujížděl za Geraldinkou. Ta zas naopak byla, včetně událostí, téměř nevymyšlená, až na to jméno. Blběnka z Příběhu inženýra lidských duší je zase vymyšlená po téměř všech stránkách včetně jména, ale jazyk má autentický.

Obětí mé fabulačně-kreativní vášně se nakonec stala i moje vlastní žena, a v mém podání se dokonce rozdvojila na Janu Honzlovou (v Hříchách pro pátera Knoxe a v Inženýru lidských duší) a na nakladatelku Boženu Santnerovou (Inženýr). Mnozí ji znáte osobně a víte, že pouze málo, malinko je vypůjčeno z originálu, a jen máloco z toho doslova (kromě proklínání, jež Honzlová pronáší na adresu jisté soudružky v jedné epizodě Inženýra lidských duší: to jsem do písmene opsal z románu své ženy Honzlová). Moje žena v mém podání se tedy skládá ze své vlastní fikce -- z oné drzé zpěvačky souboru Sedmikrása --, viděné a slyšené očima a ušima Dannyho Smiřického a Evy Adamové, a ze své nynější, v podstatě nefiktivní funkce nakladatelky. Ta skutečná osoba v mé fiktivní Honzlové není, neboť ta je pouze jedna.

Pokud ovšem jde o pomluvu Evy Adamové, že si Honzlová dala pomoct, není to pravda. Moje žena si už od

dívčích let vždy dávala pozor.

Mohl bych pokračovat: o Lucii, Lexovi, Fondovi, Rosťovi, Lišce, Ivaně Hrozné, páteru Doufalovi, o velebném pánu Melounovi, ale nemělo by to moc smysl. Ani jeden z nich není zcela neskutečný, a proto asi připomínají.

Ale nejsou to oni. Je v nich příliš mnoho, co nebylo, co jsem si vymyslel: doufám, že dost dobře, aby lidi, kteří je znali, si mysleli, že opravdu takhle vyváděli. Vyváděli tak? Ano a ne. Všechno to odnes čas a zbyly po tom jenom ty krásné stíny, pravdivější nežli pravda, stíny odcházející cestou všeho těla a veškeré literatury.

Nakonec tedy: jsem já Danny Smiřický?

Především: jak jsem připadl na to jméno? Zásluhou Norimberských zákonů. V naší rodině, ač byla lepší, jsme se o předky nestarali. Když ale přišli Němci, museli jsme, jako každý. Na požadavku bezvadných sedmi křestních listů můj otec málem ztroskotal, když strýček Karel, dlouholetý plzeňský kaplan, který se nám je pokoušel opatřit, zjistil v nějaké matrice, že jedna otcova a jeho babička se za svobodna jmenovala Silbernáglová (i ta je v mých opusech: dodala jméno Rebece z Inženýra). Naštěstí to byli židi pokřtění, vedení už v generaci prababiččiných rodičů jako náboženství římsko-katolického, takže ten malér strýček dokázal nějak zašumlovat.

Ostatně, podle Norimberských zákonů já byl árijec zcela dokonalý, to jenom otec ne zcela. Navíc byl taky velmi aktivní Sokol a později se dozvěděl, že je buržoa. Propluli jsme, jenom se otec dostal do Árijského boje, ale ne kvůli babičce Silbernáglové (o té tam nevěděli), nýbrž jako židomil, protože mě nepřestal posílat na hodiny němčiny ke kantorovi náchodské synagogy panu učiteli Adolfu Neuovi ani poté, co pan učitel už na zimníku nosil žlutou hvězdu. A nakonec otce nesebrali ani za židomilství, ale proto, že byl Sokol (po letech zas, a ze stejného důvodu, tehdy ovšem rovněž za buržouství).

A jak tak strýček falšoval matriky, zajímalo ho to a počal ničit iluze. Například maminka, která byla Chodka a nezřízeně pyšná na to, že pochází z lidu, jenž ani za feudálů nebyl nevolnický a před pány se nikdy neplazil, měla prapradědečka Francouze, uprchlého po Francouzské revoluci do Čech. To vypadalo na šlechtický původ, a maminka by tedy byla ideální kombinací rodu pánů a rodu pánům oponujících svobodných sedláků. Naneštěstí strýček rovněž zjistil, že pradědeček Francouz byl povoláním lokaj, revoluci zradil ve službách francouzského vévody a toho potom opustil kvůli jakési chodské krásce, mé prapra (nevím kolikrát) babičce. Jistě byla krásná.

V rodě mé matky se dědila taková anomálie jako u Habsburků dolní ret. Všechny dcery byly neobyčejně krásné a urostlé, všichni synové neobyčejně šerední a malí. I moje maminka byla krásná, já nejsem bohužel její dcera.

Sestra byla krásná taky.

Také se ukázalo, že náš rod, po meči i po přeslici, byl zatížen na zrady. Po meči se strýček dopátral až k jakémusi Martinu Škvoreckému, jenž po Bílé Hoře přešel ze strany podobojí na stranu katolickou tak horlivě, že za odměnu se stal hospodářským správcem na czerninském panství. Od něho, jak strýček zjistil v knize Tomáše V. Bílka Dějiny konfiskací v Čechách po r. 1618, vedou přerušované stopy až semhle:

Statky zpupné:

1. Statek Škvorec (kr. Pražský, okr. Český Brod) -- zámek a ves Škvorec a vsi Křimín, Horky, Křivaň a Ouval s příslušenstvím, jak to L. P. 1462 od Mikuláše ze Škvorce za 3 000 kop gr. pražských koupil Čeněk z Klinštejna, a pak léta 1530 týž statek od Jindřicha Škvoreckého z Klinštejna zapsán byl v dluhu 400 kop gr. českých Sigmundovi Smiřickému ze Smiřic.

Tak jsem se poprvé dotkl spojení Škvoreckých se Smiřickými. Strýček pátral dál a dopátral se knihy Doc. Dr.

Zdeňka Kalisty (autorem mj. i knihy Přátelství a osud, vyd. Sixty-Eight Publishers 1977) Hospodářská korespondence Martina Škvoreckého a zjistil, že je to soubor zčásti ekonomických, zčásti fízlounských raportů mého praprapředka hraběti Czerninovi. Raporty ekonomické jsou dost důležitým pramenem pro poznání

hospodářských relací pobělohorské doby, protože se v nich týden co týden hlásí, jakých cen na trhu dosáhla Czerninova prasata, slepice, borovička apod. Z hlášení fízlounských jsem ke své hrůze zjistil, že prapředek byl člověk už v 17. století vzorně znormalizovaný, směrem vzhůru podlízavý, směrem dolů velmi zpupný: typický panský slouha, surový na lid. Rychtáře v jedné nevolné vesnici zmlátil holí tak, že rychtář ohluchl a stěžoval si panu hraběti. Nic si ovšem nevystěžoval. Protože jsem se ke Kalistově knize dostal až po Únoru, raději jsem o svých předcích pomlčel a vypůjčil si pouze jméno jejich obchodních partnerů (prý rodově zpřízněných, dle Riegra) pro své fiktivní alter ego. Chudák prapředek Martin skončil špatně. Po sedmdesátce ovdověl a oženil se znovu se sedmnáctiletou děvečkou, měl s ní ještě nějaké děti, ale brzo mu utekla se švédskými žoldnéři. Předek se z toho pomátl a zesnul jako obecní blázen. Smutná kariéra.*

______________________________________________________________

* Dle jednoho přítele, jenž bádá v genaelogii, nelze možná proti činu mé prapředkyně z hlediska národnostního a ideologického příliš namítat. Toto je jeho hypotéza:

Rod Škvoreckých a rytíř Martin Škvorecký: jeho žena, myslím, neutekla se švédským žoldnéřem, ale s českým vojákem sloužícím ve švédské armádě. Čistě imaginace, ale fakt je, že zvlášť vdané paničky s cizáckými žoldnéři zrovna často neutíkaly. Ale ve švédském vojsku sloužilo víc Čechů-exulantů než bylo Čechů v císařské armádě, a když se stahovali z Čech a už bylo dost jasné, že království české připadne Habsburkům a exulanti se už domů nevrátí, mnoho z nich se ohlíželo po české holce, kterou by si mohli vzít do exilu. Když děvče dobře vdané, s vyhlídkou na brzké ovdovění a podstatné dědictví (aspoň pro ženskou té doby) to nechalo plavat a vydalo se do naprosto neznámé, válkou rozhárané ciziny, nepřipadá mi pravděpodobné, že by to udělala jen tak. To spíš nějaká děvečka na statku, kterou zbouch nějakej ten švédskej žoldnéř, ale paní z rytířského stavu, i zchudlého?

To sotva, ty věci se braly vážně. Ale exulanti byli většinou dobří (t. j. erbovní) a tak se mi teorie o exulantovi (to měl dát Pecka do Štěpení) zdá lepší.

Kdy utekla Markéta s žoldnéřem? Dedukuji takto: Martin Škvorecký působil jako správce Czerninských statků dost dlouho, aby po něm zbyla korespondence, která poskytuje ucelený obraz ekonomických podmínek.

S Markétou se ženil jako stařec, vdovec, tak zase to o pár let posuneme. Vychází mi tedy pravděpodobnost, že ke zdrhnutí Markéty se Švédem nedošlo za vpádu r. 1627, ale za druhého vpádu, r. 1648. Tehdy ale Švédové neustupovali: dostali se až na Malou Stranu, kde jejich postup zastavila domobrana z měšťanů, kteří po exulantech převzali domy a nově nabytý majetek pro ně byl důležitější než svoboda. Než došlo k druhému pokusu o zteč starého města, podepsali ve Vestfálsku mír, kterým zhruba připadlo každému, co vojensky držel, a protože Habsburkové drželi Prahu, dostali království české (nekecám: kdyby tehdy Švédové Prahu dobyli, mírem by už zůstala odtržená od Habsburských držav. Teda vo chlup!). Po míru se Švédové lážo plážo stáhli z Čech, přes Náchod. Odcházeli pomalu; císař neměl v Čechách, čím by je tlačil. Měli si čas namluvit holky, a ty už nešly do nějaké trágy, s vojenským trénem, ale do míru, zkrátka neutíkaly s vojákem, ale de fakto se vdávaly za cizince.

Vypadá to halt na emigranta z nižší šlechty, který sloužil u Švédů, hledal si do ciziny českou manželku odpovídajícího stavu, a přebral Martinovi Markétku.

------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------

Tolik ke jménu a jeho genezi. Jinak jsem leccos z toho, co prožil Danny, prožil a leccos si vymyslel, jak už to v literatuře jinak ani nemůže být. Nikdy jsem například nestřílel na žádný tank, jenom jsem se koukal. Na druhé straně, když někdo v Náchodě podpálil Welzelovo skladiště, opravdu jsem šel s Irenou kolem řeky a skutečně jsem to fotografoval, včetně spadnutí do řeky, jak je to popsáno v Inženýru lidských duší. *

______________________________________________________________

* Mimochodem, kdo zapálil skladiště Na Figurách není jasné. Jiří Hájek v knize Už jdem po ulici (MF, Praha 1976) to připisuje Jindřichu Pušovi z komunistické skupiny odporu se sídlem v Praze. Vratislav Blažek v knize Mariáš v Reykjaviku (Sixty-Eight Publishers 1975) dává za tuto nejproslulejší náchodskou sabotáž kredit Joskovi Kodetovi, jenž po činu (stejně jako Puš, byl-li to Puš) utekl a skrejval se až do osvobození Rudou armádou (str.

145). Autorita v tomhle ohledu asi nejpovolanější, náchodský policejní úředník Jan Šimáně, který sabotáž tenkrát vyšetřoval, uvádí v knize Je tady gestapo (Náchod 1946), že pachatel se nikdy nevypátral, ale s největší pravděpodobností požár založili -- z důvodů patrně pomatených -- dva čeští werkšucáci Emil Sturm a Josef Suchánek (Sturm byl, spolu s jednasedmdesáti jinými náchodskými občany, odvezen do koncentráku, kde spolu s deseti ze zatčených zemřel). Abych nikomu nebral zásluhy, přisoudil jsem v Inženýru lidských duší hrdinské dílo fiktivnímu Přemovi Skočdopolovi. Ten se toho sice určitě nedopustil, ale spáchal tolik jiných, i když ne tak spektakulárních sabotáží, že toho byl zcela určitě schopen. Nejjistější na celém případě se zdá, že jediné autentické fotografie pocházejí z mého voigtländera.

-------------------------------------------------------------------------------------------------------

Nakonec je všechno vlastně prosté: chcete-li napsat něco, co má smysl, musíte si vypůjčovat ze života

a kamuflovat to imaginací. A nejde jen o výpůjčky krajin a historických událostí: především si člověk musí vypůjčit lidi. Ne však se do nich převtělit. Zná je pouze z vnějšku, přebýval s nimi jen krátký čas, někdy pouze několik okamžiků. Co o nich neví, to si představí. Co o nich ví, často ohne, narovná, upraví tak, aby se mu to hodilo do krámu. Ze živých lidí zbude nakonec často jenom jeden jediný autentický rys, ostatek je homunkulus, i když se má dobře k životu. Podle tohoto zbylého rysu pak lidé lační drbů určují konkrétum. Určivše je, dozví se fikci.

A nejdůležitější věc hledačům drbů zpravidla uniká: že totiž člověk absolutní většinu svých homunkulů miluje, nechce se jim vysmívat, chce jenom, aby to byli lidé, ne paňáci a sochy z pomníků. Satirikové mívají velmi dobré srdce a zcela upřímně se diví, že mají tolik nepřátel, napsal Jan Neruda, a léta poté, co středostavovsku Ameriku rozčílil svou sžíravou satirou na maloměšťáky, Sinclair Lewis napsal: Člověk se s úžasem dozví, že svými hrdiny opovrhuje. Ale já mám George Babbitta rád a považuju ho za skvělého člověka. Sdílím ten pocit, když přemýšlím o svých homunkulech. Miluju je, nebo je obdivuju, nebo je mi jich líto. Nevím, jestli vůbec některého z nich nenávidím.

Spisovatel, jak to řekl Faulkner v citovaném úryvku, je skutečně bezohledný, ale není, doufám, zlý. Zlí jsou někteří pátrači po identitách, ale i ti jsou v menšině. Zlí jsou pouze ti, kteří domnívajíce se, že vědí, kdo je kdo, budou se posmívat. Ostatní mají jenom rádi drby, jako já. I° m afraid, napsal životopisec Evelyna Waugha, když vše o tomto velikém moderním spisovateli (dle Grahama Greena nejtalentovanějším z Greenovy generace) zvážil a rozvážil, that Mr. Waugh was an incurable gossip. Člověk samozřejmě ví, že některých jeho předloh se některé věci dotknou, obyčejně nečekaných předloh a obyčejně nečekané věci. Jakýsi pan George F. Babbitt dokonce Sinclaira Lewise žaloval pro urážku na cti, doloživ u soudu, že morálních poklesků popsaných v románě se skutečně dopustil. Při prohrál, neboť Lewis dokázal, že žalobce v životě neviděl a v životě o něm také neslyšel.

Skutečně pan Babbit se tedy veřejně přiznal k něčemu, co mohl dosmrti úspěšně tajit. Podobně jedné z Iren se dotklo, když jsem v jednom nevydaném rukopise, jehož se zmocnila, vyslovil domněnku, že se vyspala s jistým mládencem, jako bych já to pokládal za něco nemravného. Uraženě mi napsala, že je to ode mě sprosté, něco takového si o ní myslet, protože ve skutečnosti se vyspala s někým úplně jiným a až později. Takže jsem nevěděl, co si o tom mám vlastně myslet. Inspirační zdroje prostě reagují divně. Že jsem jí v románě

transplantoval krásné nohy z jiné Ireny za její poněkud křivé, za to ji ani nenapadlo mě pochválit. Naproti tomu Andělína Střevlíčka nadchly pravdivé pomluvy, jež jsem o něm prostřednictvím literatury rozšířil, tak, že mě pozval na pivo.

A nakonec, jak už jsem napsal, jsou identifikace záležitostí velmi omezeného okruhu lidí a strašně krátkého času. Kdo mimo hranice malého okresu ví, kdo všechno byla Irena, a kdo za padesát let bude vědět, kdo byla v roce 1968 nejhezčí česká spisovatelka? A kdo tou dobou bude vůbec vědět, kdo byl J. (Jan? Josef? Jiří?) Škvorecký, jenž tehdy rovněž psal romány? A i kdyby věděl, co to komu bude platné a komu bude co vadit?

Kapavka, Pánbůh a prostitutky

Bravo! Vaše nesouvislé a nesmyslné žvásty, které vydáváte za román, mají alespoň jeden primát: jste první český spisovatel, jenž se chlubí tím, že měl kapavku!

Román se mi líbí, je ve všem pravdivý, což mohu potvrdit z vlastní zkušenosti, neboť jsem tu dobu prožil jako dělník (býv. advokát) v Hradci Králové. Jenom s kapavkou není nutně spojena ballanitida a případ, který popisujete, je tak mimořádný, že by si zasloužil odborného lékařského zpracování.

Po žádnejch svatejch věcech neplivete, ani církevních, ani národních, ani žádnejch jinejch. Bože můj, copak dneska někdo d o o p r a v d y věří, že by Pán Bůh prokázal svou jsoucnost nějakým hejbáním kříže v Čihošti?

(Tam se přeci něco takovýho stalo, ne? Byly mi asi tři roky, ale vzpomínám si matně, že se o tom u nás rokovalo

-- teda v rodině.) Vždyť tam nakonec píšete, že by Bůh mohl daleko spíš vrhnout Hradčana i s prvním tajemníkem do Macochy. A vůbec -- co Vám to píšu. Je to nejlepší knížka na světě. Nejlepší ze všech!

I pozastavila se jedna kamarádka nad větou: nashromáždilo se tolik výbušných šťáv, že za necelou půlhodinku... A pravila šťastná to žena: Ten Škvoreckej je učiněnej ďábel -- buďto to jako je pravda a dělá si srandu sám ze sebe (ponechávajíc -- ta holka -- stranou, že vztah autora a hrdiny atd. -- tisíc slov vynechávám), a to je v pořádku, jenže to by ta holka přece nečekala, ježišmarjá půlhodinku! Nojo, anebo je to finta na ty eunuši, co maj radši vánoce než šoustání, protože jsou častěji -- ty to kliďánko sežerou.

Lituji, ale komunisti měli pravdu: vylíčil jste vlastní morální profil autora nejodporněji ve světové literatuře.

Říkal někdo ve vlaku, prej že by se tomu Škvoreckýmu měl postavit pomník v podobě velkého pyje. Již se stalo, v Kolíně nad Rýnem, foto přiloženo.

Co mě zvláště poutá na Vašich románech je Vaše schopnost zpracovat seberiskantnější námět takovým

způsobem, že to člověka jen srdečně rozesměje, kdežto u jiného spisovatele působí pořád ještě trapně.

K této jistě pikantní stránce mých spisů jen malou poznámku interpretační. Kapavka v Miráklu je, myslím, dobře promyšlená. Velební páni nám říkávali, že podivné jsou cesty Páně. Z toho poznatku jsem vyšel,

přemýšleje o Lišce. Z pohana se stala křesťanka konec konců proto, že její milý měl v kritické době kapavku, a protože se jí to styděl říct, předstíral pohlavní zdrženlivost, předepsanou katolickým jinochům. To Lišce připadalo tak neuvěřitelné, že se o divné náboženství začla zajímat. Osobnost Pátera Doufala, toho řezbáře, ji tak okouzlila, že se dala pokřtít. I když později v životě všemožně zhřešila -- a kdo by nehřešil, když i svatí a víme dokonce kolikrát denně --, přece jen vykročila na tu klikatou cestičku, která snad vede k Pánubohu. Na počátku oné pěšiny jsou Dannyho z Brazílie importované gonokoky. Je nebo není to zatraceně podivná cesta Páně?

Ale to myslím vážně. Na mou duši.

Na křesťanství se mi vždycky líbilo to těsné sousedství božského s lidským, svatého s hříšným, krásného s ošklivým. Bůh, který se z

vlastního rozhodnutí stane fousatým židovským řemeslníkem, později

budižkničemou na způsob hippířů, a zahyne smrtí zločinců, krutou a ponižující. Bůh, který, jak se domnívají někteří bibličtí vědci, si vlastně nabrnknul Máří Magdalénu, která, jak se domnívají, je totožná s „ženou hříšnicí“

z jiného evangelia a „milovala mnoho“, čili, jak se domnívají, zhřešila cizoložstvím, ne-li dokonce prostitucí.

Všechno to má spletité kořeny, vedoucí až k nejhlubšímu zdroji života, k lásce, jež -- jaký paradox! -- má své fyzické sídlo inter feces et urinam. A pokud jde o mne: ve zkušenosti hošíka, jenž koukal, aby viděl, promítají se ty kontrasty a paradoxy do surrealistické koláže třpytné a zářící monstrance, pozdvihované velebným pánem Melounem tak horlivě, že mu pod rituálním rouchem koukají černé kalhoty a z nich bílé vesnické podvlékačky s tkaničkama, mizící ve vysokých šněrovacích botách.

Tuhle superdemokracii křesťanství jsem se pokusil naznačit v Miráklu a rovněž ve scénáři filmu Farářův konec (scénář, který vyšel tiskem je, mám dojem, lepší než film). Kněz je tam podvodník, a přece kněz, babička užívá slova k jídlu naprosto nevhodná, a přece touží po Kristuspánu, a Kristuspána jí připomíná podvodnický kněz, protože má taky takovej židouskej ksift. To je, zdá se mi, poezie srážky vážného s komickým: protože to ale člověk miluje, ne protože se tomu chce vysmívat. Výsměch najdete v Procesí k panence, ne ve Farářově konci.

Poetika srážky, jaká je v základě tolika věcí nejlidštějších: například kontrastu čistoty a velikosti díla Jana Kopuly a malosti a sprostoty situace, do níž ho dostali. Jaká je tak část v kontrastu slangu a duše jeho uživatelů: Lu Ann z Warren Millerova Prezydenta krokadýlů (a jaká to by byla story, kdybych mohl vyprávět historii jeho českého vydání!), jejích dvanácti argotických slov a její touhy po oceáně, který má za rohem, aniž o tom ví.

Proto i já tak rád užívám slang. Papež ve zlatém ornátě umývající smradlavé nohy dvanácti starcům. I smradlavé nohy, i zlatý ornát jsou na místě. Protestanti se mýlí.

Jsem však už příliš patetický, to se nehodí. Na závěr kapitoly předám tedy opět slovo čtenářům. Ti jsou spíš pro srandu:

Mirákl je skvělý, ženy šílí!

Jak by to asi vyjádřil spisovatel Očenáš. Mirákl by vydal tak na pět let rehabilitačního střediska Fed. Min.

Vnitra. Občas ale mám představu toho, že si vaši knihu čtou dnešní mocipáni pod dekou, svítíce si přitom baterkou. Jistě se přitom tlumeně pochechtávají, neboť se domnívám, že přesně vědí, o co běží.

Já jsem si pochopitelně zamiloval Tankový prapor a Škvorákl , jak říkáme Miráklu . Čtu to stále znovu, poněvadž jen to nejlepší z nejlepšího je pro mne dosti dobré. Šunku kupuji výhradně u Chmela a do opery chodím jen na Prodanou nevěstu, kterýžto skvost viděl jsem již dvaaosmdesátkrát, a než se rok s rokem sejde, uvidím jej, bohdá, posté -- jak říká pan Prudivý v jedné z Vašich paravanských povídek, které bohužel zůstaly v Praze.

Náš společný pražský přítel je už mezitím hrdým majitelem Vašeho Miráklu i když jen toho námi očteného a ohmataného exempláře. Naďa osobně dojela do Západního Berlína a odtud ho propašovala do Berlína východního -- malé dobrodružství, jaké umožňuje právě jen to schizoidní město: dva dny před Štědrým dnem zakoupila si velký keramický pekáč s víkem (jmenuje se to Römertopf), doma jsme obezřetně narušili slavnostní dárkové zabalení, do pekáče vložili německy pečlivě do vánočního papíru zavinutý Mirákl , proložili vše -- kvůli případné dezorientaci kontrolních orgánů -- podobně zabalenými čokoládami, fíky atp., prošpikovali vše ušlechtilými větévkami stříbrné jedle, udělali z toho opět láskyplně zachumlaný balík a Naďa s tím na Štědrý den odpoledne prošla. Počítala totiž zcela správně s tím, že ten den bude směrem na východ nával, samé rodiny, deroucí se k příbuzným s nejnesmyslnějšími balíky, navíc v takový den jihne i železné srdce Volkspolicisty, neboť vánoce jsou v Německu holt vánoce -- zkrátka a dobře prošlo to hladce, knihy putovaly za tři dny do Prahy v zájezdovém autobusu, plném rozjařených pracujících ze závodu Waltera Ulbrichta, pekáč zůstal u našich známých ve Východním Berlíně a oni v něm teď pečou a chlubí se jím známým, neboť právě takový pekáč patří v kruzích kulturně orientované endérácké inteligence k statutárním symbolům. Prostě dvě mouchy jednou ranou.

Pak jsme ofotografovali aspoň Maturantky v Kostelci na kinofilm. Byli nadšeni. Říkali, že to musí propašovat.

Připravili jsme tedy pro fízly na hranicích zvláštní obložené chlebíčky se Škvoreckým. Nasmál byste se, ale bude to zase další hrstka Vašich přátel, kteří Vás teď dostanou doma pod stromeček, trochu umazaného od smorebrodu.

Dočítám Mirákl a mám pocit, že jste se plánovitě rozhodl nakrknout každýho:

...úplně ty nejstarší emigranty tady, protože Mirákl je pro ně sprostý...

...Ty z 48týho, protože jaksi nemáte dostatečnou ouctu k „demokratickým ideálům“, které oni jaksi tak nějak reprezentujou, že jo...

...a ty úplně nejnovější, aspoň některé z nich, protože je znáte, a pozná se to.

Kromě toho jste poněkud namíchnul jednu i druhou velmoc -- o malomoci v Praze nemluvě -- a třetí velmoc, ta nová, Vám to spočítá za ty srandičky okolo Rudé knížky (a to si nedovedu představit, jak jste na tom s Vatikánem).

...takže tady v Kalifornii máte kamaráda pro případ...

Cynik Škvorecký a jeho torontské nakladatelství dělá dnes, s prominutím, pro národ nesrovnatelně víc, než mnozí potentáti z řad prominentní posrpnové emigrace, kteří takových velkých slov měli a mají, opět s prominutím, plná ústa.

Spytihněv Sojka-Ořešník ve Svědectví

Mirákl je takový reagens. Soudruzi -- dnes vesměs bývalí, tj. vyloučení a vyškrtnutí -- se zlobí, ale aby si nezadali, prohlašují, že je to špatně napsané (proto se jako zlobí). Bezpartijní říkají, že je to prima napsané a že je to vono.

Vydáváte příliš pomalu! Stále nemám co číst! Buďte tak laskavi a pošlete mi alespoň Dějiny VKS/b/ , převyprávěné panem Škvoreckým.

Četl jsem anglicky Hrabala Baltisberger s předmluvou Daniela S. Miritze. Obrmüller v Praze si určitě řekl:

„Hrabala koupili židi.“ Natolik chytrej není, aby mu jméno Danny Smiritz něco řekl, ale já jsem na kryptogramy vycvičen, mě nevobelstíte, váženej pane Smiřickej!

Zvládl jste to, soudruhu!

Nedovedu si představit, že by Mirákl uzavřel povídání, které všichni s nepopsatelnými pocity sledujeme už od roku 1958!

Prima sezóna

Slova jsou poetickými symboly, a ne tisíckrát zneužitými nástroji odlidštění. Je to moderní lyričnost, oproštěná od sentimentality, ale plná citovosti, civilnější a o půl století mladší než u Šrámka, ale stejně krystalicky průzračná. Autorův záměr napsat Stříbrný vítr vlastní generace se zdařil.

Helena Kosková ve Svědectví

První kniha v češtině, která chytla mého letos šestnáctiletého syna.

Prima sezóna mi letos otevřela prázdniny. Je to moc pěkné, připomenout si doby, kdy mi stačily malé věci k velkému štěstí.

Mně se nejvíc líbí a je mi nejvíc blízká Prima sezóna . Asi už stárnu, a proto se mi zdá, že starosti popisovaného věku jsou opravdu jedna z nejprimovějších sezón života. A pak: daleko široko se člověk s ničím tak spontánně napsaným nesetká. Dala jsem ji číst kamarádům naší Renátky, a určitě by Vás potěšilo že Vaši knihu má ráda generace, pro niž už jste osobně neznámý. Vždyť když jste odjížděl z ČSSR, bylo Renátce osm let.

Díky za Prima sezónu . Je to báječný -- přečetla jsem to jedním dechem a na posezení (včetně celonočního ovšem) -- a ať nikdo neříká, že to není nic nového, jenom nastavení Zbabělci , protože to není pravda. Kromě jiného už proto, že je to daleko méně realistické, právem, neboť jsme v těch letech byli romantici a snílkové --

a tak to má romantické a snové dimenze. Jedině bych trochu převlíkla Weberku, je oblečená jako dívka z 60. let vládnoucí valutama. Jenomže ovšem Danny má asi velký voči a dámské módě moc nerozumí.

To o prima sezóně putuje tady jako pominutý, momentálně někde po Žižkově, a od té doby, co jsem tu prima knížku četl, ji vidím vždycky jenom na pár hodin, když ji právě někam nesu. Je už, holka, pořádně vošoupaná, ale to je přece účel, ne? Přece ji nebudu doma skladovat jako relikvii -- i když bych třeba rád -- když má o ni taková kupa lidí interes.

Byl to pro mne objev a pure delight. Po tolik let jsem se snažila vymazat z hlavy vzpomínky na mládí a domov, abych přežila emigraci, a Vám, pane Škvorecký, se podařilo vyvolat vše tak živě, že mě to strhlo, skočila jsem do toho po hlavě jak do osvěživého proudu a byla šťastná. Uzavřela jsem příměří se zvraty svého osudu a už se nebojím dívat se zpátky.

Dialogy jsou sice dost povrchní, ale dobře se čtou.

Jako starý kozel si cením tohle příjemné oprášení dávno zapadlých zážitků.

Někdy mívám dojem, že jsem snad jediný mezi tzv. vzdělanci, kdo vůbec neznevažuje to, čemu se obvykle říká sentimentalita. A taky že příliš mnozí si sentimentalitu, tj. vyžehlené city, stavěné obvykle na odiv, neúměrné situaci a vyznačující se jednak absencí humoru, jednak absencí detailů signalizujících realitu -- že přemnozí si tento nedospělý pseudocit pletou se zcela legitimní nostalgií, situaci vždy přiměřenou, visicí na zlatých hřebíčkách velmi reálných podobností a dialekticky vyvažovanou humorem. S nostalgií vzpomínají vojáci na prezenční službu, byť si ji odbyli třeba i v Rudé armádě, a ženy na sladkozlostný večer, když přes varování přišly z prvního rande až po soumraku a v průjezdu na ně čekal hrůzu strašlivě pouštějící tatíček, takže hned po posledním polibku následovala první facka.

Naproti tomu ten pan architekt, co na parties v Torontu koulíval očima jako černoušek na kyvadlových hodinách a bolestně volával: „Račana, ach, Račana! Už nikdy je neuvidím!“, byl vpravdě a v pravém slova smyslu sentimentální. Taky je uviděl; vrátil se, ani nepočkal na amnestii, zajisté podal příslušná hlášení, Račana má nyní za jedním oknem a obchodní dům Kotva, nad nímž svítí ne právě snadno zdůvodnitelný nápis SLÁVA KSC (háček prý často nesvítí) za druhým. To taky byla story! Sotva se vrátil, přijel zas, zřejmě z příkazu té slavené organizace do Toronta, a předstíraje, že se vrací z jakéhosi džobu ve Francii, počal navštěvovat významné Čechy a Slováky a zapřádat s nimi hovory podobné interviewům. Ale všichni byli varováni, a proto se k němu nechovali slušně. Dokonce se šel ucházet i o svoje bývalé místo. I jeho bývalý šéf byl však upozorněn českou kresličkou a jak to je člověk nevinný, kanadský, pravil: „Bohužel, pane architekte, já slyším, že pracujete pro českou tajnou policii. Musíte mě tedy omluvit a zajisté pochopíte, že provincie Ontario v takovém případě nemůže na vaše služby reflektovat.“ Zmizel, neuspěl a lámali jsme si hlavu, zda je opět zpátky pod Račany, nebo se jenom přesunul třeba do Saskatchewanu. Jak to zjistit? Napadla mi jedna veronika, napsal jsem jí. Za čas přišel tenhle dopis:

Vážený pane doktore,

jak jste si přál, vytočila jsem číslo, jak jste poradil z veřejné budky. Mluvila jsem přes kapesník (jak jste také poradil) a to: Mohu mluvit s panem architektem Pavláskem? Tady Procházková. Pane architekte, já jsem slyšela, že jste se vrátil z Toronta, a já tam mám chlapce a von už mi dýl jak půl roku nepsal, tak mám starost --

načež pan architekt mi skočil do řeči (vůbec nenyl, jak jste mi psal, že nyje): „Já jsem byl v Torontu jako odborník-urbanista a s žádnými Čechy jsem se nestýkal.“ A zavěsil. Z toho, jak byl nevlídně strohý, jsem usoudila, že mu asi odposlouchávají telefon, a trochu mi zatrnulo, jestli -- co myslíte, pane doktore? Myslíte, že ten kapesník stačil? Nemají už ty analyzátory hlasu, co o nich píše Solženicyn? Já jsem sice mluvila nepřirozeně písklavým hlasem, ale právě na takový triky prý mají ty analyzátory. Utěšte, prosím, Vaši věrnou postrašenou vyslankyni do zestárlé vlasti

Ludmilu Olavsonovou-Baráček

Skutečná sentimentalita je podezřele často spojena s vadným charakterem. Ale nic není v nepořádku s paní, které se do exilu dvakrát nechtělo, ale protože muž se zapojil příliš energicky a musel, tak šla i ona a nyní za teskných večerů u Pacifického oceánu, kde slunce zapadá opravdu jako na pohlednici a oceán chladně voní líbeznou stuchlinou, nebo bílé půlnoci blízko polárního kruhu, anebo pod majestátní krychlí Stolové hory, vzpomíná, jak s mužem -- nebo třeba s jeho předchůdci, kteří tam zůstali -- chodívali na víno do Zlaté studny, a jak se stín svatovítských věží kladl na ruměnné střechy Malé S trany... Ta paní není sentimentální. Je nostalgická. Taky si ty vzpomínky obvykle nechává pro sebe, i když předchůdci byli opravdu jen předchůdci, ne současníci.

Já takhle vzpomínám na svoje mládí. Míň na Prahu šedesátých let. Ani jedno, ani druhé už neexistuje. Praha, kde nemocného starého herce z té velké dvojice, kterou všichni milujeme, podvodně podepíšou pod patolízalský manifest, vzešlý ze shromáždění prostitutů a jimi znásilněných, v němž jak nejpitomější mob ze starého hlubokého Jihu zlynčují text, který nečetli -- to není už Praha. To je Moskva.

Proto nejsem sentimentální, jenom nostalgický. Ale nemám zoufalý pocit Už nikdy... Snad proto, že jsem takový cynik, nebo realista, nebo že jsem si včas přečetl Kazatele; možná i proto, že jsem nezapomněl, že i v těch šedesátých letech se kádrovalo a dostat v tom krásném městě Kostelci od zaručeně nejkrásnější a nejchytřejší košem nebyla taková sranda jako v Prima sezóně. Že taková je vlastnost lidské duše: v sebeobraně vyzmizíkuje ohyzdné a uchová příjemné, milé, navíc to zalije permanentníma červánkama a na ně posadí kulatý měsíc jak z medu. Lidská duše je stoupencem socialistického realismu.

Proto nejsem zoufalý ani smutný, a když smutný, pak vždycky příjemně smutný. A pokud jde o hříchy mladých let a zverbalizovaný sex...

Jeden exilový kritik napsal o Prima sezóně: pubertální „kecy“ šestnáctiletých, příznačné svou nicotností pro tento věk.

Jak to, proboha, kritikové čtou knihy? Smím se, bez vašeho svolení, sám zacitovat? Ne-li, přeskočte následující kurzivu:

„Co to tam mám?“ pravila a pořád se dívala do dlaně.

„Duši,“ řekl jsem.

„Čí duši?“

„Mou. Ale je tvoje. Můžeš si jí nechat.“

„Tak jo,“ řekla a zavřela dlaň v pěstičku. „Ale kam jí dám?“

Pohlédla na mě, v očích snad poezii nebo co. Měl jsem dost rád básničky, ale tohle jsem v nich nenašel. Koukal jsem jí do těch očí, medové rybičky pluly v bílé kávě. Pak jsem sklouzl zrakem tam, kde mělo pokecané tričko cudný výstřih. Irena pořád držela zavřenou pěstičku před sebou. Sledovala můj pohled, vzdychla.

„Ach jo, Danny. Dybys ty pořád nemyslel jen na to. Mysli třeba na literaturu. Na básně, třeba. Můžem si vo nich povídat.“

Otevřela pěstičku, dala si dlaň před pusu, pravila: „Leť, duše!“ a foukla.

„Ty seš, Ireno!“ řekl jsem vyčítavě. „Kam má taková odfouknutá duše letět? Neni kam.“

„Najde třeba nějakou jinou duši.“

Položil jsem jí svou dlaň na pusu. Přes dlaň na mě koukaly obrovské hnědé oči, hrozně krásné. S Irenou, když chtěla, to bylo prima. Když chtěla, i když někdy ne to, co jsem chtěl já. Možná že když chtěla, ani já to nechtěl, tamto. Cítil jsem, jak mě slabounce líbla do dlaně. Sevřel jsem ruku v pěst. Dal jsem si ji blízko k očím a pootevřel jsem ji.

„Co to tady je divnýho?“

„Jakto divnýho?“

„No já nevim. Nikdy sem nic takovýho neviděl.“

„To je duše, ty trumbero!“

„Čí duše?“

„Hádej!“

„Je taková -- ňáká --“

„Jaká?“

„Přelítavá nebo jaká. Koukej, jak tam sebou cuká! Z jednoho prstu na druhej!“

„Náhodou vůbec neni přelítavá. Jenom neví. Proto sebou cuká,“ řekla Irena.

„Já jí poradim, jo?“

„Tak poraď. Ale dobře!“

„Duše,“ řekl jsem. „Koukej. Vidíš támhletu borovici?“ a druhou rukou jsem ukázal po směru, co jím Irena odfoukla mou duši. „Tak tam lítá sem tam jedna taková vosamělá duše. Duše mužskýho pohlaví.“

„Jak se to pozná, u duše?“

„Že je smutná. Všechny mužský duše sou smutný. A ženský duše se hihňaj.“

„Tadle se taky hihňá?“

„Teď ne,“ řekl jsem. „Teď poslouchá. Aspoň to tak vypadá.“

„Tak jí raď!“

„Radim ti, duše. Leť támhle k tý borovici, a až tam uvidíš tu mužskou duši, tak se na ní nalep a drž se jí zuby nehty a už se jí nikdy nepouštěj. Vona je to děsně věrná mužská duše.“

„Nevěř mu, duše,“ řekla Irena. „Je to ta nejproradnější duše v celym Kostelci.“

„To se jen tak zdá. Poněvadž žádná duše vo ní nestojí. Tak ta duše furt hledá a hledá, ale duše sou většinou blbý. Myslim ženský duše.“

„Dej si majzlíka, duše,“ řekla Irena.

„Nedej. Nemusíš,“ řekl jsem. „A leť rychle! Leť?“ a odfoukl jsem Ireninu dušičku mezi borovice, ztratila se mi v tom mladém stínu svěžích borovic, už jsem ji nikdy nenašel.

Já nevím. Snad to jsou nicotné pubertální kecy. Srovnejte je třeba se závažnými projevy státníků. Nebo i s dialogy v závažných románech. Já prostě nevím. Můj učitel a rádce Ernest Hemingway napsal:

Měli jsme prima život. Věci, které jsme dělali, nebyly důležité a věci, které jsme říkali, byly pošetilé -- ale byli jsme šťastni a řekl bych, že moudrost a štěstí jsou spolu nějak na štíru. I když v bláznovství je jistá moudrost, o níž mnoho nevím. Je-li štěstí cílem, o jehož dosažení usilují moudří, zůstává tím cílem, i když ho docílíme bez moudrosti.

Borůvka, Knox, Lvíče atd.

Že jste postavil v Borůvkově konci takový pomníček Ludvíku Vaculíkovi, za to vám budou odpuštěny všechny hříchy a přijdete do nebe -- vždyť jste ze země, kde píšou jen nekromanti, ale živí si nemají říci co dobrého.

KPB není návrat k vyzkoušené formě. Cítím, kolik jste získal stylově i obsahově z Miráklu . Ty náznakové rozběhy myšlenek nikdy nebrnknou falešnou notu -- jsou ryzí. A scéna s Kopancem -- těch pár stránek vydá za tři svazky sociologie. Prokázal jste, že se nestanete exilovým spisovatelem. Jste nadále předním českým spisovatelem. Touhle knížkou dorůstá exilová tvorba na úroveň, kterou potřebuje.

Chodit k Pickom za Gertičkou to vám na to byly dobrý a tohle je váš vděk milostivá pani se musí v hrobě obracet a pan doktor Strass taky vy antysenito!

Komentář anonyma k Sedmiramennému svícnu

Přečetli jsme Hříchy pro pátera Knoxe. Asi tu knihu ukradneme, abychom měli v knihovně pro jistotu dvě, kdyby nám ji někdo ukradl.

Evouš je postava k pohledání, a skoro víc než detektivní zápletky působí na pražského čtenáře ta konfrontace s nejrůznějšími prostředími. Zejména Matematikové z Grizzly Drive jsou výborní. Celá ta záležitost s grafickým řešením rovnice, dávajícím ten věčný a nezničitelný symbol, je mému srdci hrozně drahá, protože redukuje veškeré věci na to fundamentální a neobejitelné, jak to dokáží jenom nejklasičtější symboly. Což je poznatek, který jako všechny poznatky, co snad aspoň trošku stojí za to, nemá dnes tady v Praze punc publikovatelnosti.

Obdivuji Lvíče pro tu bravůru, s níž se pohybujete na pokraji kýče -- nikdo jiný by si to nemohl dovolit. Pro tu nádhernou drzost a vůbec. Vím, že by Vás za normálních dob takovýhle výlev nezajímal, a taky bych se s ním nevnucovala, ale říkám si, že když jste tak daleko, až v Kalifornii, že třeba ani nevíte, jak se to lidem doma líbí.

Protože Váš román Lvíče vyšel v Braillově písmu, dostalo se i mně toho štěstí, že jsem mohla sledovat osudy redaktora Ledna a slečny Stříbrné. Byly to krásné hodiny, jež jsem mohla strávit s těmi lidmi, prožívala jsem vše s ní a bylo mi smutno, že on byl tak hloupý, že ji nepochopil. Je to velice krásná kniha. Doufám, že i ostatní Vaše knihy vydají i pro nás, kteří je jinak číst nemůžeme.

Poručíka Borůvku počali vlastně přátelé z almanachu Taneční hudba a jazz, kteří na mně v roce 1963 chtěli jazzovou povídku. Kdyby to někdo spočítal na stránky, o jazzu jsem toho vlastně moc nenapsal. Jazz je pro mne poezie a já jsem epik, vyprávěč. A jenom tak možná gram z megatuny poezie, produkované na světě den co den, je opravdu poezie. Ale tak to má být -- poezie má být málo. Ve velkém se nedá ani vyrábět, ani konzumovat.

Proto jsou moje stránky zasvěcené jazzu tak nečetné.

Je to Bassaxofon, napsaný za dva dny, a je tu Legenda Emöke (ta za tři), dvě novely, s jejichž textem jsem nemusel zápasit: přišly na svět bez škrtů a bez pilování, z jedné vody načisto. Jsou to ovšem oba texty krátké, snad potvrzují Poeovo přesvědčení, že dlouhá báseň je contradictio in adiecto: že dlouhé literární útvary jsou konec konců jen perličky intenzívních obrazů -- epifanií, řekl by Joyce -- navlečené na šňůru více méně snesitelného spojovacího textu. Snad to opravdu tak je: proto, asi podvědomě, jsem se čím dál víc snažil psát romány ve formě volných epizod, krátkých a samostatných. Prima sezóna i Konec poručíka Borůvky jsou romány. Aspoň podle mě. Ale můžete se se mnou hádat, že jsou to sbírky povídek. Konec konců je to jedno.

A proto jak Mirákl, tak Příběh inženýra lidských duší mají formu rozsekanou jako kansaské riffy. I v nich jsem se prostě snažil vyeliminovat tu šňůru, pons asinorum prózy, jak tomu říkal Sommerset Maugham.

Na inspiraci věřím, neboť mi bylo dopřáno ji občas zažít. Nevím, je-li to dotyk lemu božího roucha, jak pravil jeden velebný pán, ale zajisté je to dotyk něčeho z krajin, kam je našemu rozumu přístup zakázán. Když něco napíšu v inspiraci a pak to po sobě čtu, pravil John Wain, mám dojem, že jsem to nemohl napsat já. Já přece nejsem tak dobrý. Skutečně. Člověk píše a najednou má jistotu, jako když improvizující saxofonista zachytí motiv, jenž v té rozumu zakázané jeskyni zarezonuje, a saxofonista zavře oči a nepočítá takty a bezpečně ví, že půjde chorus, dva, tři po perleťových klapkách do ráje. Tak mi často bylo při psaní Bassaxofonu, ale taky při té scéně v Prima sezóně, které říkám Jazz slečny Weberové. Nesouzní to krásně, jazz a von Weber? Jako lesní rohy a ellingtonovská dusítka? To je ta scéna, kdy krasavice usedne k pianu ve starém Port Arthuru a inspirovaná kapela počne swingovat muziku přímo z pekla. A vůbec mi tak často bylo, když jsem v Prima sezóně psal ty nicotné kecy, anebo v Inženýru lidských duší. A neuvěřitelně dávno, a často, ve Zbabělcích.

V takové euforii nelze ovšem setrvat po stovky, snad tisíce hodin, co trvá sepsání dlouhého románu. Anebo možná lze, musíte mít ovšem čas. Denně šest, sedm nejlepších hodin toho dne, kdy člověk není utahán

a rozptýlen honbou za chlebem nebo neodřeknutelnými povinnostmi. Každodenně po čtyři, pět, šest, devět měsíců. Pokud denně překonáte každodenní nechuť k psaní, která je vlastně obavou, že to, co píšete, za nic nestojí. Jenže člověk musí psát: denně, pravidelně, po mnoho dnů, ať je mu, jako by po perleťových klapkách kráčel do ráje, nebo jako by se rozskřípaným perem snažil napsat kaligrafický dopis milé, jež má ráda úhledné písmo. I když má pocit, že to, co píše, má se k tomu, co napsat chce, jako moskevská Pravda k pravdě o Moskvě.

Přesto přese všecko člověk psát musí. Kdo čeká na rande s inspirací, odejde otráven, neboť slečna se nedostaví.

Na tu rozmarnou a rozmazlenou, ale ach, tak krásnou a duchaplnou slečnu musíte dřít jak chudý, aby si vás všimla. Je vybíravá, přebíravá. Jedna stránka prózy, kterou se pro vás uvolí zredigovat, je vyvážena snad tisícem stránek, nad nimiž se pouze ušklíbne.

Takže když jsem psal Bassaxofon a Emöke, byla moje inspirace patrně stříknutá, že mi tak přála. Většinou autor piluje. Přepisuje na stroji, vyhazuje stopy slovní úplavice, jak tomu říkal Hemingway. Pak se rukopis nechá ležet v šuplíku, rok, dva i víc, aby uzrál. Uzrání není proces chemický, ale psychologický. Spočívá v tom, že za tu dobu člověk zapomene, co vlastně původně chtěl napsat, na ten vnitřní obraz, na tu epifanii příliš silnou, aby se dala zvládnout. Když text po sobě za rok, za dva přečte, nemá už se napsané k onomu pozapomenutému

vnitřnímu modelu jako moskevská Pravda k pravdě o Moskvě, ale jako se k pravdě o tom městě mají některé odvážnější moskevské románky, jež v obdobích, kdy v Kremlu byli zrovna zaneprázdněni zákulisním catch-as-

catch-canem, hodili hrdinní redaktoři rychle na trh. A pak se do strojopisu člověk pustí tužkou a gumou, odstraňuje poslední stopy po verbálním průjmu, digestuje, precizuje, napadají ho wisecracky tam, kde dřív to bylo jako román na státní cenu. Nakonec se to musí ještě jednou přepsat, protože sazeč by to nepřečet. A protože jsme v exilu, nemáme peníze a přepisujem to ještě jednou sami.

Ono to není tak úplně snadné, psát, i když je člověk gramotný.

A tak na mně v roce 1963 chtěli jazzovou povídku, jenže jelikož psát o jazzu je pro mne psát poezii, na objednávku nemůžu. Byl jsem však v té době zaběhnutý na detektivky (pod různými pseudonymy) a napadlo mi, co kdybych napsal jednu pro specialisty, což je jeden z legitimních podžánrů. Aby vraha nevypátral nikdo, kdo neumí hrát na saxofon. Tak jsem napsal povídku Ten. Sax. Solo, kde byl ve verzi otištěné v almanachu Taneční hudba a jazz 1963 Borůvka ještě štíhlý, bez Zuzanky, bez příslušnice s nádherným drdólem a bez Evy Adamové.

Sám se divím tomu, co se z něho nakonec stalo. Skoro, řekl by snad Hrubín, jak taknějak svědomí národa. Aby příliš nezplynatěl patosem vymyslel jsem si jednak drzou dceru (a nač to skrývat? Je to sublimace snu, jehož splnění nám rozmarný Pánbůh odepřel, ale asi věděl proč), jednak tu barovou zpěvačku. Ta je spíš než

kompenzací výrazem jiné tendence, která, dle některých, je obzvlášť silná u spisovatelů a jíž se například vysvětluje už zmíněný porod krásné dcery ošklivým dědkem Tolstojem. Androgynie. Duše každého muže, tvrdí Virginie Woolfová, má ženský komponent, a v duši každé ženy je kousek muže. Poměry v duchovnu jsou tedy vlastně podobné jako ve fyzičnu: dámy mají, s prominutí, clitoris, muži (mnohem neužitečnější) prsní bradavky.

A duše spisovatele nebo spisovatelky jeví jakousi tendenci, dalo by se říct, k transvestismu. U mužů je ta tendence výraznější. Je to asi proto, že ženy jsou hezčí. A protože já to mám mimoto v rodě, vymyslel jsem si Evu Adamovou a napsal jsem ji povětšině v první osobě jednotného čísla.

Krom toho je v tom ovšem taky literární metoda, již mám rád: Kdykoli mě nutí, abych se pohybovala v oblacích, napsala Madamede Stael, obuju si dřeváky a jdu se courat v blátě. Vidět tedy Ameriku očima českého nočňátka, které se tam chce bohatě provdat. Tedy z úhlu velice divného, ale přitom tak, aby tam Amerika byla, a to ve významuplných detailech, na jejichž zaznamenávání jsou ženské takové přebornice. Bez nich, nevymyšlených, zasazených do imaginace jako oblázky do cementu, není vážné literatury. Ty malé oblázky jsou v literatuře cennější než velké myšlenky. Ty malé autentické kecy jsou větší než věty nádherně vyklenuté rétorikou podle všech předpisů a vypovídající o tajemství života. Jsou-li kecy autentické, vypoví o tom tajemství víc. Rétorika není autentická nikdy. Ta se musí nabiflovat nebo předčítat z předem připraveného papíru.

A proto taky Lvíče a Mirákl jsou, technicky vzato, detektivky. Věci, kde jde o život, podané formou pokleslého žánru. Má to samozřejmě mnoho společného s blues: When you see me laughing. I° m laughing to keep from crying. A taky to naznačil Aldous Huxley: The whole range of thought and feeling, yet all in organic relation to a ridiculously little waltz tune.

Úplně nakonec častá otázka: proč píšete?

Docela jistě vím -- a mohu to ostatně dokázat --, proč nepíšu. Nepíšu pro peníze a pro slávu, ne že bych obé neměl rád, ale přece jenom mám některé věci radši. V Československu jsem psaním vydělával hodně a v rámci toho malého státu jsem byl i hodně slavný. Dokonce jsem zasedal v porotách pro volbu Královen krásy. V exilu na literatuře prodělávám a sláva se tu měří -- momentálně Robertem Redfordem nebo tak. Přesto jsem tady psát nepřestal. Divná věc: spíš jsem začal. Za osm let v Kanadě -- kde na plný úvazek učím na universitě a spoluvedu nakladatelství -- jsem sepsal a vydal víc knih, většinou krásné prózy, než v Československu za dvacet let socialismu.

Snad to smím považovat za důkaz, že pro slávu a pro peníze to tedy nedělám.

A proč to tedy dělám?

No pro legraci. Pro ten špás.

* * *

Vážený pane,

děkuji Vám, že píšete. Chtěla jsem Vám napsat, už když jsem četla Legendu Emöku, a teď jsem právě dokončila Hořkej svět. Nevím, jak bych Vám vysvětlila, co pro mne, právě teď, znamená ta kniha. Snad se mi to podaří. Je mi 18 let, dokončila jsem průmyslovku a nastoupila jsem do zaměstnání. Je to tu jiné, než jsem si představovala.

Snad je to normální u 18ti letého člověka, že se mu svět zdá trošku prázdný, když se v něm najednou ocitne sám, bez toho druhého, který dostal umístěnku úplně jinam, ale ono je to snad opravdu úplně normální, a asi to každý nějak překonává a pomalu každému naroste takový malý šnečí domeček, kam se schovává před nepříjemnostmi a zklamáním, snad. Bojím se, že už mi taky začíná narůstat taková ulita, zatím neviditelná. Právě proto mi bylo moc pěkně a najednou jsem se cítila šťastná po přečtení Vašich povídek. Uvědomila jsem si, že jsou ještě lidé, kterým ulita nikdy nenarostla a které okolní svět zraňuje, ale oni jsou stále tak čistí, jako když jim bylo osmnáct let. Chtěla bych vám napsat něco moc pěkného, co by Vám udělalo radost, ale všechna slova jsou najednou obnošená a prázdná a tak Vám ještě jednou moc a moc děkuji

Vaše Veronika

* * *

Napsali jsme v Katalogu 1977-78, že Samožerbuch je určen čtenářům, kteří k nám nemají pouze poměr zákazníka k dodavateli, a jim jsme proto ponechali poslední slovo o knihách, jež jsme sami nenapsali, ale protože jsme jim pomohli na svět, máme pocit, že jsou to tak trochu naše adoptivní děti. Nevíme ovšem, do jaké míry budou naše nejvěrnější čtenáře, kteří za Samožerbuch vydali S 4.50 (zase chyba v kalkulaci: netušili jsme, že se nám text tak rozroste), zajímat názory jejich kolegů na knihy, jež jim se třeba zrovna nelíbily, anebo naše vlastní povídání o pozadí a vzniku námi sepsaných románů. Možná že se jen nezřízeně vytahujeme

a přeceňujeme interes o naše artefakty. Vycházeli jsme však ze skutečnosti, že nás dva velice zajímá dozvědět se o životě a knihách našich oblíbených spisovatelů co nejvíc, včetně drbů, pomluv a pikantních odhalení. Whitman kdysi napsal: Kamaráde, to, co držíš v ruce, není kniha. To je přítel. A protože předpokládáme, že aspoň někteří z těch mnoha tisíc lidí, kteří si v zahraničí koupili nebo doma vypůjčili Honzlovou, Anděle, Mirákl, Sudího, Sůl země, Kůži, Pražské peřeje, Mariáš, Tankový prapor atd., atd., nejsou jenom naši zákazníci, ale taky naši přátelé, věříme, že Whitmanova slova jim budou připadat pravdivá.

A tak vám děkujeme, zachovejte nám přátelskou přízeň.

Vaši

Zdena a Josef Škvorecký

1977

ČÁST TŘETÍ - Dodatek po patnácti letech

Samožerbuch jsme vydali v roce 1977 jako padesátou publikaci našeho nakladatelství. Od té doby jsem napsal ještě několik románů a knih esejí, ale na nějaký nový Samožerbuch jsem nepomýšlel. Dopisy čtenářů a recenze, pokud se mi dostaly do ruky, jsem sice schovával, jenže netřídil: dával jsem je do krabic a úspěšně jsem odolával pokušení si v nich číst. Když jsme začali uvažovat o tom, že vydávat přestanem, uložil jsem všechnu svou korespondenci (je prakticky identická s korespondencí nakladatelství) v kalifornském Hoover Institution a škatule s recenzemi jsem poslal do Prahy Václavu Krištofovi a obětavým pracovníkům Společnosti, kterou tam založil. Teď mě editor mých Spisů a starý kamarád Vladimír Justl vyzval, abych Samožerbuch doplnil o texty týkající se knih, jež vyšly až po původním vydání Samožerbuchu v Torontě.

Kapitolky o mých románech v té knize sestávaly hlavně z citátů z čtenářských dopisů. Z důvodů naznačených výše to už udělat nemohu, pokud kvůli tomu nepojedu do Kalifornie a do Prahy, a to leze do peněz. Musím se tedy spokojit s krátkými citáty z kanadských a amerických recenzí, které mám po ruce na obálkách zdejších vydání, a jinak zhotovit text sám.

Nad takovým textem se člověk neubrání ambivalentním pocitům. Mám v duchu před očima výstražný příklad

úvodu, jejž jeden český komunistický dramatik předeslal jedné své hře, fantasmagorickému digestu všech hlavních motivů a charakterových typů socrealismu. Z toho úvodu čtenář nemůže nenabýt dojmu, že drží v ruce geniální dílo, jehož autor dobře ví, že je to geniální dílo. Tak bych dopad nerad. Jenže opakem přesvědčení o vlastním významu je nemístná skromnost. Soudě podle prodeje a počtu vydání na celém světě, četlo moje knihy hodně lidí, a patrně se jimi pobavili; proč by za ně jinak utráceli peníze? Komentáře o svých vlastních artefaktech píšu tedy pro tyhle čtenáře, protože doufám, že je to bude zajímat. Podle sebe soudím je: přečetl jsem kdeco o Edgaru Allanu Poeovi, od vážných kritických rozborů až po drby z jeho intimního života, prostě proto, že jeho díla mám rád.

Takže tedy:

Příběh inženýra lidských duší

Je to hluboký požitek, číst tuhle knihu... Životodárný, vážný a nádherně zábavný román. Eva Hoffman, The New Xork Times

Tohle tedy kdysi býval román! Tohle tedy román může pořád být!... Bezpochyby Škroreckého mistrovské dílo onoho moderního žánru: srdcervoucího smíchu od plic. Melvin Maddocks, Time Magazine

Velký román, bláznivá revue z pivnice... Pronikavý a pamětihodný.... Chvílemi košilatý, skatologický a skandální, chvílemi hluboce dojemný, učený a dokonce moudrý... Opravdu dílo velké hodnoty. Alan Cheuse, Boston Globe

Škvorecký ve své nejlepší jiskřivé formě... Bohaté, mnohovrstevnaté vyprávění... Nenuceně osciluje sem tam mezi rozpustilostí a vážností, chlípností a cudností... Román odkládáme s pocitem radosti nad bohatstvím života.

Michael Henry Heim, The Nation

Brilantně humánní román... Současně maniakální a tklivý, mimořádně bohatý portrét člověka mučeného a zároveň posilovaného vzpomínkami na svět, který opustil. Gene Lyons, Newsweek

Je to nádherná kniha... zachycuje výjimečný okamžik historie. Je to magnum opus. Milan Kundera Jedna z mých moudrostí, kterou jsem patrně do omrzení opakoval studentům na Torontské universitě, je, že člověk dokáže napsat vynikající lyrické básně ve dvaceti -- konec konců řada velkých básníků zemřela před pětadvacítkou --, ale udělat ve dvaceti velký román je téměř nemožné. Dobře psát prózu začne většina lidí až po třiceti: Stendhalovi bylo přes čtyřicet, Samuelu Richardsonovi dokonce přes padesát. Jako z každé takové moudrosti jsou i tady výjimky, ale zhruba to platí. K vrcholné lyrice člověk nepotřebuje víc než neokoralé city a básnický talent: to, čemu se říká životní zkušenost, je tu téměř zanedbatelné. K velkému románu, kromě talentu a citů, jež si spisovatel uchová více méně neokoralé do pokročilého věku, je nezbytná bohatá akumulace zážitků.

Když jsem dokončil Mirákl a Prima sezónu, měl jsem dojem, že jsem vyčerpal jak akumulaci životních zážitků, tak lyrismus vzpomínek, ale ten dojem mě brzy přešel. V té těžko popsatelné alchymii, kde se vaří romány, se mi parta kolem swingové kapely a kostelecké holky pořád a pořád připomínaly. Vzdalovaly se sice časem, ale prošpikovávaly intenzívní novou zkušenost exilu, v níž velkou roli hrály dopisy přátel, i několika starých kamarádů z Kostelce, tj. z Náchoda. V exilu, zejména na začátku, se každý proměnil v téměř profesionálního korespondenta, neboť jsme tu byli v obrovské diaspoře, pokrývající celý západní svět, a české minikocourkovy, jako je komunita v Torontovičkách o síle nějakých 14 000 lidí, nenahradí plně lidi, které jsme měli rádi „tam“

a kteří jsou nyní zavřeni za železnou oponou československého Absurdistátu, anebo roztroušeni po zeměkouli.

Na počátku práce na Inženýrovi jsem tedy měl v hlavě tyhle tři elementy: životní, což v našem českém případě znamená značně politickou zkušenost; ty jemné a krásné komedie, jimž, jak napsal Hawthrne, „ rozumíme nejlépe, jsou-li proměny v éter vzdáleností v čase“; a dopisy, dopisy, dopisy přátel.

Pro uspořádání vzpomínek, epizod a imaginace jsem použil stejného způsobu -- nebo se tomu snad dá říct

„metoda“? --, jako když jsem si vymýšlel Mirákl, tj. napsal jsem ty všemožné věci na kousky papíru, ty jsem rozložil na kuchyňském stole (to už jsme bydleli ve vlastním domku v torontském Cabbage Town a měli jsme tedy velkou kuchyň) a všelijak jsem s nimi šoupal sem a tam, až se mi zdálo, že mezi nimi jsou asociativní, dějové, dramatické, lyrické a různé jiné spoje. Jenomže v Inženýrovi se konstrukce románu zkomplikovala těmi třemi elementy. A tak jsem vyprávění rozdělil do dvou časových rovin. Jedna je kostelecká minulost, druhá torontská přítomnost. Pozorní čtenáři si možná povšimli, že torontské sekvence vyprávím v čase přítomném, kostelecké v čase minulém. Na to jsem nepřišel sám: triku použil například Dickens, třeba v románě Ponurý dům (Bleak House), který jsem vždycky rád četl, protože je to v podstatě detektivka.

Most mezi kosteleckou minulostí a torontskou přítomností jsem se pokoušel vystavět z těch dopisů. Jsou to jakési vertikální obruče spojující dvě horizontály přítomnosti a minulosti a ve zkratce překrývají nějakých pětadvacet let české historie. Většinou mají vzory ve skutečných dopisech přátel, ale nejsou to dopisy přátel; stejně jako většina postav románu má své prototypy ve skutečných lidech, ale nejsou to skuteční lidé. O tom jsem už napsal v některé z předchozích kapitolek, asi to však chce opakovat pořád kolem dokola.

Jeden dopis je výjimka: zpráva o smrti Benno Mánese, kterou z Anglie pošle Dannymu Demosthenes Paroubek-Kubiška. Tenhle jediný skutečný dopis v románě mi poslal Emil Viklický, když dlel na stipendiu v Berklee School of Music, slavné jazzové konzervatoři v Bostonu. Měl jsem silný dojem, že ruka Stvořitele, který, když se mi věc daří, mi vede pero, ujala se Emilova kompjůtru. Text do kontextu Inženýra přesně zapadal: vyměnil jsem jen Massachussetts za Anglii, aby si v Praze nevydedukovali totožnost pisatele, postavám jsem dal jiná jména a uzpůsobil jsem několik maličkostí, takže text navazoval na některé epizody knihy. S Emilovým

svolením jsem psaní vlepil do románu.

Emil se zprvu cítil poctěn, pak se ho zmocnily pochyby vlastní každému občanu Absurdistátu na výletě na Západ -- jestli se totiž, přes veškeré kamufláže, estébáci nedomáknou, kdo je vlastně Demosthenes Paroubek-Kubiška, který tímto spáchal zločin hanobení socialismu, vyzrazení státních tajemství, písemného styku s třídním nepřítelem atd. Emil se však brzo uklidnil a estébáci si dvě a dvě dohromady nedali. Nebo jestli dali, nechali si to pro sebe, nebo spíš pro strýčka Příhodu. Ten se naštěstí až do Sametové revoluce nedostavil, a tak mu ujel vlak.

* * *

Nad dopisy Vratislava Blažeje se zato pohoršovali někteří blízcí Vráti Blažka. Prý ho zesměšňuju. To ponechám úsudku čtenářů. Já chtěl pouze imitovat jistřivou kvitensenci tohoto českého satirika z nejlepších, který umřel tak žalostně brzo: esenci Vráti-bonmotisty, jenž mi kdysi v Praze v divadle, na představení oné kvintesenciální socrealistické hry onoho partajního laureáta, řekl: „Čoveče, já mít jeho talent, tak je ze mě Shakespeare!“ Nevím, lze-li výstižněji charakterizovat spojení literární zručnosti s povrchním viděním světa; talentu s mělkostí; talentu, jehož Vráťa neměl dost, aby mu stačil na hloubku moudrosti, která v něm byla.

Kotrmelce doby nakonec prohloubily i někdejšího samožrouta. Ale tenkrát to tak bylo; přesně tak.

* * *

Ještě jeden organizační prvek mě napadl: Danny je v Inženýrovi profesorem americké literatury na Edenvaleské koleji Torontské university, a to byla samozřejmě moje hlavní exilová zkušenost; i rozdělil jsem materiál podle osnov kursu ENG 324 - Major American Authors, který jsem několikrát učil, a kapitoly jsem nazval jmény probíraných klasiků -- vesměs těch, myslím si, kteří nejsou zcela bezpečně mrtví. Čtenáři-anglisti si všimli jedné nedůslednosti -- co dělá v kursu americké klasiky Joseph Conrad? Zde bych však klejmoval -- jak říkáme v Torontovicích -- básnickou licenci, a to z dobrého důvodu. Napadla mě interpretace Conradova Srdce temnoty (Heart of Darkness), jakou jsem jinde v conradovské literatuře neobjevil. Čtu ten příběh z Belgického Konga jako Conradovu kritiku ruského pretotalitního systému samoděržaví, a to knihu zařazuje mezi díla autorů ne zcela bezpečně mrtvých. Když jsem román dokončil, udělal jsem z conradovské kapitoly učenou esej, a ta vyšla v časopise Cross Currents.

* * *

Konečně je v knize velká spousta mott. Někteří lidé se mi kvůli nim posmívali: prý nahrazuju nedostatek

vlastního filosofického názoru výpůjčkami z moudřejších autorů. Jenže motta nejsou výpůjčky. Je to prastará literární tradice, která románům a jejich částicím dává předznamenání. A zvláštní věc: člověk dopíše dlouhou knihu a hledá motta a zjistí, že některá vlastně přesně vystihují, co chtěl básník knihou nebo její částicí říci.

Zase: nevím, lze-li Inženýra charakterizovat líp než starým veršem Viktora Dyka: „V dny přišed smutné, oddal jsem se smíchu, / oddav se smíchu, byl jsem tesklivý.“ Snad je v tom kus nějaké intepersonální magie. Takové myšlenky najde člověk i v textech, kde by je nehledal, a ony nečekaně osvětlí různé aspekty jeho artefaktu.

V mottech je taky zvláštní demokracie. Proto jsou v Inženýrovi citáty kde z koho, od komunisty Kainara po

„fašistu“ Ezru Pounda, od věřícího Vladimíra Holana po rouhače a polokolaboranta Františka Zavřela. Básníci bývají všemožně pošetilí, ale jsou-li to skutečně básníci, sebevětší jejich pošetilosti v nich neudusí božskou jiskru. Mohou být pravda, aniž pravdu znají.*

______________________________________________________________

* Tuhle myšlenku jsem použil jako motto románu Scherzo capriccioso: „Člověk může být pravda, ale nemůže pravdu znát.“ Bonmot jsem připsal Franzi Kafkovi, protože mu jej připisuje i Max Brod v knize Über Franz Kafka. Podle něho Kafka říkával: „Nicht jeder kann die Wahrheit sehen, aber (jeder kann sie) sein.“ Když už byl román venku, našel jsem však přesně stejnou myšlenku v jednom článku v The New York Times Book Review, jehož autor ji ale přisuzoval W. B. Yeatsovi. Můj přítel Sam Solecki, profesor z koleje sv. Michala Torontské university, potom citát v Yeatsovi skutečně lokalizoval: je v dopise, jejž Yeats napsal Lady Elizabeth Pelhamové 22. ledna 1939, a zní: „When I try to put all into a phrase I say, Man can embody truth but he cannot know it!“

Frázi dal Yeats v dopise do uvozovek: znamená to, že je to citát z neudaného pramene? Nebo to prostě jen zdůrazňuje bonmot? Buď jak buď, je to zajímavá hádanka pro naše kafkology: Znal Yeats nějakou Kafkovu

práci, kde by se ta myšlenka našla? Brod jenom praví, že Kafka to rád říkával. Anebo znal Brod Yeatsovu korespondenci, a sveden nespolehlivou pamětí, připsal myšlenku svému mrtvému příteli? Anebo snad oba velcí autoři měli stejnou myšlenku? Anebo oba citovali z téhož neznámého pramene? Snad by to stálo za trochu výzkumu.

--------------------------------------------------------------------------------------------------------

* * *

Nad skončeným Inženýrem jsem měl opět pocit podobný rozpoložení nad Miráklem: že jsem svou životní zkušenost vyčerpal a už se k ní tedy nebudu vracet, protože bych jenom ohříval včerejší večeři. Pokladnička mladistvého lyrismu se mi, naproti tomu, zdála nevyčerpatelná: asi proto, že z dávné autopsie zbude jen inspirující odlesk v temnotách času a toho se zmocní vždycky pohotová imaginace. Připadalo mi, že příběhů o Dannym, o Marii a Ireně a o klucích z bandu bych mohl usnovat desítky a desítky; že bych se mohl stát autorem seriálu na způsob Richmal Cromptonové, jejíž povídky o Jirkovi, postrachu rodiny (William) jsem jako hoch hltal v týdenních sešitech na pokračování; bylo jich požehnaně a pořád měly půvab, nebo se mi to aspoň zdálo.

Ale různá přísloví, která nemám moc rád, mají patrně, aspoň občas, pravdu. Všeho moc škodí, dobrého pomálu, a tak.

Takže Inženýr zůstane mým posledním románem o kosteleckých klucích a holkách. Stejně jsou z nich dnes babičky a dědečkové. Předsevzetí jsem porušil jen jednou, když jsem před několika málo lety napsal story Feminine Mystique. Tenkrát jsem neodolal vyprávění jedné staré paní na amerických Virgin Islands, která to zažila a pak přežila Aušvic, a tak jsem její příběh dal do povídky.

Člověk se samozřejmě nerad loučí se světem, který udělal a v němž mu bylo dobře; líp než ve světě skutečném.

Jenže všechno má svůj konec. Cést la vie.

Scherzo capriccioso

Nemusíte vůbec nic vědět o Dvořákově hudbě, a přesto se do téhle knihy zamilujete: k tomu stačí ocenit prosté věc jako lásku, ctižádost a hrdost.

Austin Chronicle, Texas

Portrét hudby života... přetékající jeho bohatstvím a rozkoší.

Cleveland Plain-Dealer

Nádherný příběh, plný romantické lásky, hudby, zlomených srdcí a humoru.

Kitcher-Waterloo Record Bohatý, dojemný, humorný román.

U. S. A. Today

Román velké imaginace a dobrého humoru k popukání.

The Globe and Mail, Toronto

Elegantní a inspirující román, který se dotýká -- často komicky, ale přemýšlivě -- mnoha významných témat.

Toronto Star

Dokud jsem se neoženil, neměl jsem moc zájem o vážnou hudbu. Ale moje žena miluje Dvořáka a v prvních dobách našeho exilu hrála si večer na gramofonu Rusalku aspoň dvakrát týdně. Od ní jsem se nakazil Dvořákovou muzikou, anebo možná ve mně Zdenina muzikantská vášeň probudila starou polozapomenutou

vzpomínku, jež se mi vrátila plnou silou krásy, jakou jsme s to vnímat většinou jenom v mládí.

V ohnisku vzpomínky byla Marie, ta z Kostelce. Byla to dívka jako růže, zlatovlasá, s velkou červenou pusou a s modrýma očima, jaké jsem jinak poznal až mnohem později a jenom na obrazech Rockwella Kenta,

zachycujících víc než realisticky život a amerických Kostelcích. V Kostelci, který se jmenoval Náchod, měli amatérský symfonický orchestr a občas zvali na pohostinská vystoupení slavné pěvce z opery Národního

divadla. A tak jsem jednou seděl v temném hledišti divadla v hotelu Beránek a místní smíšený sbor zkoušel Svatební píseň z Rusalky, rámující velké basové sólo Vodníka, které zpíval Eduard Haken. Jsou to nebesky krásné melodie -- kromě všeho ostatního mistrovství byl Dvořák taky geniální písničkář -- a na ztemnělém jevišti bodový reflektor najednou vypíchl, zdálo se mi že zázračně, Mariinu tvář. Zpívala v altech; její pusa skutečně vypadala jako jahoda, modré oči jako by zářily nějakým vnitřním světlem a melodie Svatební písně mě popadla a odnesla rovnou do nebe.

Když jsem pak po mnoha letech v Torontu poslouchal Zdenin gramofon a jeho Rusalku, všechno se mi vrátilo.

Zdena nic nenamítala: konec konců bylo to tak dávno, bylo to tak nevinné, bylo to v jiné zemi a mimoto, to děvče se dávno vdalo a -- jak to mám říct -- v manželství nezeštíhlelo.

V roce 1969, cestou z Kalifornie, kde jsem měl krátkodobé zaměstnání, do Toronta, kde na mě čekalo stálejší místo, rozhodli jsme se, že se podíváme do Spillvillu, do té vesničky v Iowě, kde Dvořák strávil své první americké léto. Na cestu jsme měli asi měsíc, a tak jsme v zánovním De Sotu šněrovali Ameriku křížem krážem, abychom viděli co nejvíc. Pak jsme ujížděli skrze iowská pole a tvar krajiny nám připomínal střední Čechy.

Když jsme dorazili do Spillvillu, oba nás to vzalo. Je to pořád ryze česká vesnice, většina obyvatel se dosud zmůže aspoň na trochu češtiny, česká minulost je nesmazatelně vepsaná do tváře tohohle koutu Ameriky. Podle domorodců projektoval místní kostel sv. Václava architekt v Praze a inspiroval se katedrálou sv. Barbory v Kutné Hoře. Podobu jsem nerozeznal, ale je to milý, prostý český kostelík a kolem něho hřbitov, jaký jinde v Americe člověk sotva najde. V dobách, kdy tu dlel na návštěvě Dvořák, vyráběl místní kovář -- který byl vlastně umělec -- barokní kříže z litiny a natíral je stříbřenkou, takže v měsíčním světle hřbitov světélkuje, za úplňku září strašidelným, ale krásným světlem. Na mysl mi přišel Dvořák, který tu den co den hrál při mši sv. na varhany a toulal se mezi světélkujícími kříži na hřbitově a najednou jsem věděl, že jednou, někdy něco o něm napíšu. Ze začátku jsem uvažoval o filmovém scénáři, protože ve Spillvillu je všechno tak vizuální, a s tímhle původním úmyslem se pojí jeden z mých věru amerických zážitků. Vyprávěl jsem o záměru přítelkyni Jáje

Štaflové-Armstrongové, M. D. z Milwaukee, která je nefalšovaný americký nadšenec. Nadchla se a prohlásila, že si zaletíme do Hollywoodu, kde se ona dobře zná se zakladatelem Universal Pictures, promluvíme s ním a bude film. Kromě mecenášských sklonů je Jája taky výtečná oční lékařka, což jí mecenášství umožňuje; pracuje systémem čtyř ordinačních místností a v nich čtyř simultánně „rozkapaných“ pacientů, kteří si potom jdou pro brejle do optické dílny, jež taky patří Jáje. Nebránil jsem se. Výlet do Hollywoodu mi nebyl proti mysli, i když jsem o existenci ophtalmologa, jenž by byl zakladatelem slavných filmových ateliérů, pochyboval. A jak by ostatně k takové známosti přišla oční lékařka původně ze Žižkova? Nicméně jednoho krásného dne ráno jsem v Torontu sedl na letadlo, v Chicagu přistoupila Jája, před polednem jsme přistáli v Los Angeles a brzo po lanči jsme stanuli ve správní budově Universal Studios v Universal City, součásti Hollywoodu. Ukázalo se, že Jája nelhala, a taky se vysvětlilo jak to, že má takové známosti. Zakladatelem Universalu je totiž slavný profesor očního lékařství, který byl filmový fanda a u něhož Jája v šedesátých letech praktikovala. Jeho busta stojí ve foyeru. On sám sice v budově nebyl, přijal nás však vicepresident, setrval s námi v (kratším) srdečném rozhovoru a poradil mi přesně to, co jsem pak udělal: napsat nejdřív román. Kšeft tedy veškerý žádný, jen příjemný, trochu surrealistický jednodenní výlet přes kontinet s příjemnou společnicí. Ve čtyři jsme nasedli na letadlo, Jája v Chicagu přestoupila na své vlastní letadýlko a odpilotovala se do Milwaukee, já pokračoval v cestě a drinkoval jsem až do Toronta, kde jsem přistál ve velmi příjemné náladě kolem deváté večer. Co se všechno dá dnes stihnout za den.

* * *

Léta plynula rychleji než doma, exil všechno zrychluje. Konečně počátkem roku 1980 jsem měl dojem, že čas uzrál a já se mohu pustit do Dvořáka. Proč se člověka z ničeho nic zmocní takový pocit, je jedno z tajemství psaní románů. Člověk nosí příběh v hlavě, často mnoho let a pak najednou ví, že čas nadešel. Takže jsem si na universitě vzal rok neplaceného volna (uvítali to: na mé místo přijali tři tzv. teaching assistenty, tj. graduované studenty připravující se na doktorát, a jejich tři platy dohromady nedělaly ani polovinu mého příjmu řádného profesora / full professor/). Universita tedy na mém románě vydělala a já si znova uvědomil, jak snadno jsme každý nahraditelný, a s deseti tisíci, které jsem dostal jako Neustadtových mezinárodní cenu za literaturu, a s Guggenheimovým fellowshipem jsem se vydal na cestu po stopách Dvořáka v Americe.

Nejdřív jsem znova zajel do Spillvillu a natočil jsem tam interview s dvěma starými dámami, jimž bylo toho léta právě sto let.* Když byl Dvořák ve Spillvillu, byly to dvanáctileté dívenky a Dvořák jim připadal jako zlostný dědek páchnoucí doutníky. Bylo mu tehdy dvaapadesát. Dívky se však skamarádily s jeho dětmi a s některými si psaly ještě mnoho let poté, co se Dvořákovi vrátili do Prahy. Takže jsem se od těch starých dam dozvěděl leccos zajímavého o tehdejším životě ve Spillvillu (případ se sudem, jejž vypila porota, mi například vyprávěla paní Bernatzová; našel jsem pak o něm záznam v decorahských novinách -- Dvořáka jsem ovšem do příběhu přidal).

A taky se mi podařilo rozřešit záhadu, kterou, pokud vím, nikdo jiný do té doby nerozluštil. Možná, že se pletu, ale stejně -- dokud Dvořákova rodina nedá k dispozici tu část korespondence, jež se prý dosud nedočkala zveřejnění, snad může moje hypotéza obstát.

______________________________________________________________

* Jedna byla Češka, paní Mary Klimesh. Druhá byla Švýcarka, paní Lou Bernatz, jejíž otec měl ve Spillville general store, tj. specificky americký krám, kde se prodávalo všechno potřebné k životu, od pluhů přes noviny až po potraviny. Protože všichni jeho zákazníci byli Češi a v těch dobách se ve Spillvillu moc anglicky nemluvilo, musela se rodina, jejíž mateřštinou byla švicrtyč, přiučit češtině. Stoletá paní Bernatzová mluvila česky stejně plynně jako paní Klimešová.

-----------------------------------------------------------------------------------------------------------

V Praze odjakživa koloval drb, že Otylka chtěla ve Spillvillu utéct (elope) s nějakým Indiánem, ale chytili je a Dvořák se s rodinou velice náhle vrátil do New Yorku, ačkoliv, soudě dle dopisů, se mu ve Spillvilu velice líbilo a přednášky na konzervatoři v New Yorku měly začít teprve za měsíc. Ohlasy toho drbu jsem našel i v několika ne zrovna vědeckých článcích v amerických magazinech. Nikdy jsem tomu moc nevěřil: především, v devadesátých letech minulého století ve Spillvillu už žádní Indiáni nežili. Americká vláda je odsunula dál na Západ dávno před Dvořákovým příjezdem. Je pravda, že občas navštívila vesnici tlupa potulných indiánských muzikantů a tanečníků. Jedna taková skupina tančila a hrála pro Dvořáka. Ale tihle kumštýři byli chudáci, zbídačelí a negramotní, patrně ne zrovna umytí a velmi pravděpodobně alkoholici. Že by se dívka z nejlepší pražské rodiny mohla zakoukat do stvoření, které se vůbec nepodobalo idealizovaným „vznešeným divochům“

z románů Jamese Fenimora Coopera, to se mi nezdálo možné. Přesto jsem se paní Klimešové zeptal: „Je to pravda, paní Klimešová, že Otylka chtěla ve Spillvillu utéct s Indiánem?“ (elope with an Indian?) Stará dáma, která oscilovala mezi češtinou a angličtinou, na to zareagovala velmi prudce: „Ne!“ skoro vykřikla. „S Indiánem ne!“ (No! Not with an Indian!) Slovosled a intonace mi samozřejmě napověděly, že třebaže svůdce nevinnosti nebyl indiánské rasy, nějaký svůdce nevinnosti ve Spillvillu existoval.

Takže jsem naléhal a naléhal, až stará paní váhavě připustila: „Well, něco se povídalo o Otylce a synovi pana Kováříka, našeho řídícího učitele.“ Věc byla tedy jasná. Syn místního řídícího učitele byl J. J. Kovářík (výslovnost paní Klimešové), jehož Dvořák v Praze, kde mladík studoval na konzervatoři housle, najal jako učitele angličtiny. Kovařík se vrátil s Dvořákovými do Ameriky, stal se Mistrovým tajemníkem a přemluvil jej, aby se na prázdniny nevracel do Čech, ale jel s ním do Spillvillu podívat se, jak žijou američtí Češi.

I knihy tak cudné, jako je velká Šourkova monografie, se zmiňují o něžných citech, které Spillvillský houslista choval k Otylce. Méně viktoriánské biografie píší o vztahu zcela otevřeně. Jenže z čeho vznikl drb o indiánském milenci?

To už nebylo těžké uhodnout. V devatenáctém století asociovala Amerika většině Čechů Indiány. A tak pro lásku postiženého mladíka (později se oženil s jinou českou kráskou) měl Dvořák přezdívku. Říkal mu: „Ty Indiáne!“

* * *

Tolik k mému biografickému miniobjevu. Musel jsem ale vyřešit jiný a základnější problém: jak, z jakého

zorného úhlu o Dvořákovi psát?

Hned na začátku jsem se rozhodl, že se nebudu pokoušet vstoupit do Mistrovy mysli. Mám averzi vůči

vstupování do jakýchkoliv myslí, proto používám obvykle vyprávění v první osobě, anebo -- když už se uchýlím k třetí osobě -- je v románě to, čemu Henry James říkal „centrum vědomí“ (center of consciousness), a obvykle je tam jen jedno. Vůbec, vstupovat do Dvořákovy mysli... Dvořák byl hudební génius, člověk devatenáctého století; pokoušet se zachytit jeho myšlení by bylo absurdní. Navíc byl ve Spojených státech v devadesátých letech, a to bylo nesmírně zajímavé desetiletí: doba velkých změn životního stylu, doba vynálezů a slavné Kolumbovské výstavy; čas, kdy se černoši poprvé pokusili najít vlastní hlas mezi hlaholem mnoha hlasů

obrovského kontinentu. Tak jsem se rozhodl k dvěma věcem: podívám se na Dvořáka očima několika lidí; příběh budu vyprávět hlasy jak Čechů, tak Američanů, mužů i žen, vzdělanců i prostých lidí, bělochů i černochů.

Zadruhé: pokusím se udělat portrét nejen Dvořáka samého, ale také společnosti, jakou v Americe poznal, hudby, jaká se tam hrála, prostě Ameriky jeho dnů. Aspoň pokud mi na to budou stačit síly.

Pustil jsem se do čtení a přečetl jsem mnoho knih, nejen o Dvořákovi, českých, anglických a německých, ale také knih o Americe devadesátých let minulého století.

Jako všichni autoři historických románů musel jsem si taky rozmyslet, jak sladit románové postavy a události se skutečnou historií. Pravidlo na to je jednoduché: vymyšlené příhody, které se stát mohly a které nejsou v rozporu s tím, co víme o povaze skutečných postav, jsou v historické próze přípustné. Pravidlo je jednoduché: složitější je, jak to provést.

Zejména mě inspirovaly dva rozhovory. V Detroitu jsem se seznámil s paní Josephinou Harreld Loveovou, která jako mladé děvče byla přítelkyní Harryho Burleigha, Dvořákova nejoblíbenějšího černošského žáka na Národní konzervatoři v New Yorku. Burleigh nebyl v Dvořákově skladatelském semináři, protože studoval zpěv a ten Dvořák neučil. Ale hrál na tympány v Dvořákově školním orchestru a černé spirituály poznal Dvořák hlavně od něho. Burleigh se stal také jeho rozpisovačem partitur a přítelem celé rodiny. Kromě jiných věcí tvrdil například, že velké sólo v druhé větě Novosvětské, v Largu, se Dvořák rozhodl přidělit anglickému rohu (nikoli klarinetu, jak to předepsal v první verzi partitury) poté, co si uvědomil, že Burleigho hlas témbrem připomíná corno inglese. Jestli je to pravda nebo jen Burleighova fantazie, to nevím. Ale román je záležitost především imaginace a story se mi líbila. Od paní Loveové jsem se dozvěděl ještě několik podobných historek, které v knihách nejsou nebo tehdy ještě nebyly, neboť o Burleighovi existovalo jen pár krátkých článků. První knižní biografická studie o tomto významném černošském umělci vyšla až dlouho poté, co jsem vydal Scherzo capriccioso.

Na party, kterou paní Loveová pro mne uspořádala, se taky stala zajímavá věc. Pozvala několik přítelkyň a já tam byl jediná bílá osoba -- nechtěl jsem se proto ptát na jednu věc, jež mi ležela v hlavě. Existuje Dvořákův portrét, kde český muzikant vypadá spíš jako divoký trumpetista z New Orleansu. Nebyl jsem si jist, jak by to černé dámy ode mne přijaly. Patrně by mě odbyly: „Ale jděte! Vy vidíte v každém černocha, protože jste byl vždycky blázen do černošské muziky a právě jste nám tu vykládal, jak jste se jako student na Karlově universitě zamiloval do černé dívky, která přijela do Prahy na nějaký komunistický festival, což vám ale nevadilo, protože jste zjistil, že má růžové dlaně.“ Takže jsem se neptal. Jenže když byla party v nejlepším (žádná z těch dam nebyla abstinentka, já taky ne), paní Loveová se mě najednou zeptala: „Nezdá se vám, že Dvořák měl ve tváři negroidní rysy?“ („Don´t you think that Dvořák had Negroid features?“ Poděkoval jsem jí a pokusil jsem se jí vysvětlit, že to byly patrně spíš džingischánské rysy, neboť černoši nikdy nepodnikli invazi do střední Evropy, Tataři však ano, ale nevím, jestli to pochopila, neboť jsem tou dobou byl už značnou obětí bourbounské whisky.

Když jsem psal Scherzo, dal jsem tam však scénu z newyorského Ústřicového baru (Oyster Bar) na Grand Central Station, kde se mladá Josefína scházívala s Burleighem (bar existuje dodnes, šel jsem tam na ústřice), a její hrdinku jsem pojmenoval Jessie Harperová.

Druhý víc než užitečný rozhovor jsem měl ve Washingtoně s profesorem Mercerem Cookem, synem Willa

Mariona Cooka, jenž jeden semestr studoval kompozici u Dvořáka a pro mne se stal rozhodující postavou, jež měla potvrdit tajnou tezi románu: že totiž Dvořák měl vliv na přijetí jazzu jako vážné hudby v Americe.

Není to myslím tak za vlasy přitažené, jak by se mohlo zdát. Dvořák byl Bohem nadaný muzikant, ale neměl žádné formální vzdělání, a nebyl proto v úzkém slova smyslu intelektuál. Říkalo se o něm, že je mizerným učitelem průměrných žáků, protože jim neumí nic vysvětlit. Přinesli mu úkol, Dvořák si jej prohlédl, zamračil se, pak si sedl a úkol přepsal. A když se ho žáček zeptal: „Ale Mistře, proč jste tohle změnil takhle?“, Mistr se namích a zabručel: „Neptejte se mě! Takhle to být musí, a basta!“

Jenže Dvořák byl vynikající učitel žáků talentovaných. Byl pro ně prostě zdrojem inspirace a jenom talentovaní lidé mohou být inspirováni.

Takový talentovaný žák byl bezesporu Will Marion Cook. Pečlivě naslouchal Dvořákově jednoduché teorii

převzaté zřejmě z německé romantiky. Skladatel se musí nejprve dát prosytit lidovou hudbou svého národa, učil Mistr své americké žáky, a když je tou muzikou nasáklý, má skládat v duchu jejích melodií, harmonií a rytmů.

Nemá citovat; má jen psát v duchu té hudby.

Uvažoval jsem, co se asi muselo dít v myslích jeho černých studentů (a na konzervatoři jich bylo hodně), když Dvořák na velkém koncertě v Madison Square Garden dirigoval školní orchestr, který -- kromě sólové

klavíristky (to byla Polka) a jeho -- byl celý černý a doprovázel kompletně černý smíšený sbor. V těch časech se černoši ještě nezajímali o své africké „kořeny“. Snažili se dokázat, že všechno, co svede běloch, umí oni taky; včetně hudby. Will Marion Cook je dobrý příklad. Washingtonská černá komunita sebrala peníze, aby mohl jet do Berlína studovat u Josefa Joachima, nejslavnějšího houslového pedagoga té doby a Dvořákova osobního přítele. Will tedy jel a stal se v Berlíně místní senzací; zčásti proto, že měl hromadu peněz (rychle je rozfofroval, ale nějaký čas byl jedním z nejmovitějších studentů Joachimovy školy), a zčásti že to byl velice pohledný mladý muž a tou dobou jediný černý mladý muž v Berlíně. Stal se tedy pro Fräuleinky senzací a ve své nedokončené (a nevydané: co napsal, zpracoval jeho syn a půjčil mi to) autobiografii se tím nezřízeně chlubí. Joachim z něho udělal virtuóza v klasickém evropském stylu a Will se vrátil do Ameriky. Po jediném semestru ve Dvořákově skladatelském semináři se s ním něco stalo. Rozumějte mi dobře: nechci vzbudit dojem, že Will Marion Cook se stal, čím se stal, čistě a jedině díky vlivu Dvořáka a jeho skladatelským teoriím. Byli tu Willovi přátelé --

především básník Paul Laurence Dunbar --, kteří vytvořili jádro, z něhož se rozvinulo hnutí tzv. harlemské renesance. Ty věci byly prostě ve vzduchu. Jenže stejně: vzpomenete-li si na Dvořákovu jednoduchou teorii a vezmete-li v úvahu, že evropsky vzdělaný houslový virtuóz zanechal hraní na housle a vrhl se na komponování černošských muzikálů, snad budete souhlasit, že Dvořák přišel se svou, možná maličkou, ale přece jen troškou do mlýna moderní černošské kultury. Will napsal vůbec první černošský muzikál, který se hrál na Broadwayi Clorindy aneb Původ Cakewalku (Clorindy, or the Origin of the Cake-Walk), a reakce jeho matky, když slyšela tenhle výtvor hudební tvořivosti svého jedináčka, je pro myšlení černochů té doby charakteristická. Když se ta ubohá dáma stala svědkem prvního synova úspěchu, řekla mu: „Ach, Wille! Já tě pošlu na druhý konec světa, aby z tebe byl velký hudebník, a ty se mi vrátíš a je z tebe takový negr!“ Mnohem pádněji to zní anglicky:

„...and you come back such a Nigger!“

Cook dirigoval později vlastní orchestr, The Southern Syncopated Orchestra, a s ním podnikl zájezd do Evropy v roce 1919. Byl to první nevojenský černošský band, který v Evropě slyšeli (předešla jej pouze vojenská černá dechovka Jamese Reese Europa). Mezi členy kapely byl taky mladý Sidney Bechet, jenž na zájezdě objevil v Londýně nástroj, o němž si zprvu myslel, že je to kovový klarinet, a z něhož se vyklubal sopránsaxofon.

Orchestr, který se chlubil, že umí zahrát všechno na světě, měl na programu i Dvořákovu Humoresku v Cookově aranžmá. Nebyl to ještě jazz, jenom protojazz. Ale přesto...

Taky nezapomeňme, že několik Dvořákových žáků se stalo profesory Národní konzervatoře a že mezi jejich studenty byli skladatelé jako Aaron Copland a George Gershwin. Vezměte si Porgy a Bess a je to opera jakoby zkomponovaná podle Dvořákova receptu: v duchu blues a spirituálů, avšak bez citátů. Když Cook o svůj

orchestr přišel, stal se úspěšným skladatelem muzikálů a písní a mimo jiné taky učitelem Duka Ellingtona. Duke o něm mluví v několika interview a v jednom dokonce říká, že všechno, co ví o orchestraci, naučil se od Cooka.

Buď jak buď, byli rozhodně dobří přátelé, Ellington dal svého syna pokřtít Mercer (Mercer dnes diriguje orchestr svého otce) podle prostředního jména Willa Mariona Cooka -- Cook je nahradil jménem Marion poté, co muž, po němž jej pojmenovali, se dle Willových představ nechoval, jak se jako černoch chovat měl.

Nedovedu uvěřit tomu, že by Dvořák, který tak dychtivě naslouchal zvukům Ameriky, nikdy neslyšel ragtime, a není nemožné, že aspoň věděl o existenci Scotta Joplina, prvního velkého tvůrce té hudby.. Kamarád Dorůžka mě upozornil, že v době, kdy Dvořák dirigoval v Chicagu na Kolumbovské výstavě, vystupoval v Haitském

domě na výstavišti (pavilón věnovaný černé kultuře) spolu s Willem Marionem Cookem i Scott Joplin, a ověřil jsem si to z pramenů. Konečně je tu samozřejmě svědectví Jamese Hunekera, Dvořákova kolegy z Národní konzervatoře a jednoho z mála Američanů, jimž se Novosvětská nelíbila (patrně proto, že na Dvořáka žárlil).

Huneker byl muž mnoha talentů a jak to u takových lidí bývá, žádný z těch talentů nebyl prvotřídní. Na konzervatoři učil klavír, psal hudební recenze a vydal taky první americký román, v němž Dvořák vystupuje, Malované závoje (The Painted Veils). Mihne se tam na začátku a hned zmizí. Hlavně však napsal Dvořákův nekrolog a tam prohlásil, že Dvořákův vliv na mladé americké skladatele byl skrznaskrz zhoubný, protože díky jemu dnes mladí skladatelé poslouchají ragtime a domnívají se, že je to hudba.

* * *

A pak: Dvořáka obklopovalo v Americe tolik zajímavých lidí. Třeba paní Jeanette M. Thurberová, skutečně velká dáma minulého století (zemřela v roce 1946 skoro sto let stará), zakladatelka Americké operní společnosti, což byl podnik založený na typicky vlasteneckodemokratické myšlence, že totiž Američani mají právo slyšet opery zpívané jejich mateřštinou (do té doby se v Americe zpívaly v původních jazycích). Paní Thurberová taky měla za to, že jen to nejlepší je dost dobré pro prostého Američana. Investovala tedy do podniku sumy na tu dobu neslýchané a opera za rok zbankrotovala. Nato si vymyslela Národní konzervatoř a založila ji na tehdy zcela originální myšlence: škola měla přijímat převážně nemajetné žáky, tedy i mnoho černochů, kteří by neplatili školné, ale po absolutoriu by po pět let odevzdávali škole jisté procento z profesionálního příjmu. Potíž se ukázala být v tom, že většina žáků byly dívky a v devatenáctém století se dívky přirozeně ze všeho nejvíc snažily vdát. Manželství vylučovalo kariéru jinou než dráhu manželky a matky, takže většina absolventek žádný profesionální příjem nikdy neměla. Přesto škola paní Thurberové vydržela až do dvacátých let našeho století.

Jiný zajímavý člověk byl Jeanettin manžel, typický selfmademan devatenáctého věku, který si pro své podniky vymyslel systém, jemuž se mnohem později začalo říkat „lidový kapitalismus“. Prodával akcie svých

obrovských závodů zaměstnancům a byl jedním z hlavních mluvčích antimonopolistického hnutí. Nakonec o

majetek přišel (to mimo jiné způsobilo finanční nedorozumění mezi Dvořákem a paní Thurberovou), ale dal se na práva a brzo z něho byl zase boháč.

Tolik zajímavých lidí -- všichni přímo volali po mé pozornosti. Theodore Thomas, první americký dirigent vážné hudby, který Dvořáka dávno před jeho příjezdem představil Americe; rovněž v mnoha ohledech

selfmademan. Nebo Adele Marguliesová, vídeňská klavíristka, již paní Thurberová poslala za Dvořákem jako svého emisara. Ve starém českém humoristickém časopise Šotek, vydávaném v Chicagu, našel jsem líbeznou postavu české služky Miss Rosie, která posílala četné dopisy své sestře Márince do Skrčené Lhoty. Dopisy sepisovala radikální čechoameričtinou, takže její zděšení příbuzní jim nerozuměli a ani místní pan farář nebyl s to dešifrovat mysteriózní epištoly. Neodolal jsem, abych se na Dvořáka nepodíval taky očima téhle prosté, ale rtuťovité dívčiny. Její dopisy (psal je redaktor Šotka Bartoš Bittner) jsem potom editoval a vydali jsme z nich výbor v našem nakladatelství.

* * *

Co ve své knize mohu dokumentárně doložit? Inu, nemohu například dokázat, že Will Marion Cook se kdy octl v Čechách (jenže kolik Čechů ví, že tam tenkrát byl například Mark Twain?): ale v době, kdy se slečna

Marguliesová vydala do Vysoké za Dvořákem, Will ještě studoval v Berlíně, byl to typický dandy minulého století se smyslem pro dobrodružství, a tak jsem považoval za oprávněné, poslat ho do Čech jako návnadu na Dvořáka. V Chicagu se tehdy sotva zpívala blues, jako je to, které Will úmyslně špatně překládá Dvořákovi a musí pak utéct před spravedlivým hněvem Miss Rosie. Tohle blues znám z repertoáru Bessie Smithové. Jenže písničky podobného jinotajně erotického charakteru už tehdy existovaly; všechno se to tak v podstatě mohlo stát.

Konec konců, kniha má podtitul Veselý sen o Dvořákovi.

Ve snu se může stát leccos. Vlastně jsem se krotil.

A četba knih pro story o Dvořákovi mě přivedla k tématu mého dalšího románu:

Nevěsta z Texasu

Podstatné na tom, jak jsem se připravoval na tenhle román a jak jsem jej psal, je v doslovu k vydání Sixty-Eight Publishers, Corp. Strávil jsem nad ním víc času než nad kteroukoliv jinou svou knihou -- plných sedm let --

a pracoval jsem v místech tak od sebe odlehlých, jako je klasická americká kolem Amherst v Massachusetts, britský ostrov Tortola v Karibském moři nebo hlavní město Austrálie Canberra. Na tom není nic zvláštního: profesoři západních universit jsou takoví světoběžníci a přijímat jedno nebo dvousemestrová pohostinská vystoupení v nejrůznějších částech světa patří k příjemnějším stránkám profese.

Můj exil, moje profesorování, mě poučily o dvou věcech, které jsem dřív podceňoval. Bývalo u nás přísloví, že kolik řečí umíš, tolikrát jsi člověkem. Zrcadlilo se v něm přesvědčení, že pochopit cizí národ, jeho způsob života, kulturu nebo, herderovsky řečeno, jeho duši, vyžaduje znalost jeho jazyka. Ideální ovšem je, když člověk takovou znalost může doplnit osobním poznáním cizí země, jejímž jazykem se naučil mluvit. Na to nestačí tři neděle s Čedokem. Musí se tam žít a pracovat. Staří, premoderní čeští tovaryši odcházeli „do světa na zkušenou“

a po několika letech v tom světě, který je zdokonalil v jejich řemesle, se vraceli domů. Tahle moudrá tradice se v moderní době převtělila na Západě v různé stáže, dočasná zaměstnání, profesorské a umělecké hostování atd.

V nemoudrých zemích totalitních diktatur vzala za své, anebo se změnila ve fenomén politického exilu bez možnosti návratu, a tedy zcela bez užitku pro vlast.

Mnoho let poté, co jsem se naučil anglicky, poznal jsem Ameriku: z dlouhých pobytů, z častého cestování, z přednáškových turné, ze studia v jejích knihovnách a historických institutech. Hodně jsem jezdil po českých komunitách v Iowě, v Oklahomě, hlavně v Texasu a američtí Češi, dříve mi lhostejní, protože mě mnohem víc zajímali jejich anglosasští spoluobčané a literatura Spojených států, otevřeli mi nový pohled na osudy našeho národa. A tak jsem dal dohromady Nevěstu z Texasu. Dvořák o Novosvětské prohlásil, že je to zase jen česká muzika, ale zároveň taky řekl, že bez Ameriky by ji nikdy nenapsal. Přesně to bych mohl říct já o Nevěstě, aniž tím nějak srovnávám umělecké kvality. Bez těch dlouhých a krásných cest po „Krásné Americe“, jak své vlasti říká texaský Čech třetí generace profesor Dr. Clinton Machann (původní jméno rodiny bylo Macháň), bych Nevěstu nebyl napsal.

Nebudu zastírat, že kromě toho, že je to román, je to taky vyznání lásky zemi, bez níž by se osudy světa vytvářely asi mnohem tragičtěji. A vyznání obdivu k jejím vojákům našeho jazyka, kteří nikým nenuceni táhli do velké a strašné války, aby bojovali za krásnou zem, jež jim dala, co jim stará vlast zůstala dlužna.

Potom ta druhá věc: dokud jsem se o ně sám nepokusil, neměl jsem ve velké vážnosti historické romány, ani jsem se o ně moc nezajímal. Teprve tvrdá práce, jakou bylo psaní Nevěsty, mi otevřela či. Nejde jen o to, že chce-li člověk psát poctivě, musí, jak říkají Američani, udělat svůj homework, musí se na věc dobře připravit, a ta příprava zabere obvykle (mnohem) víc času než vlastní psaní. Je tu taky okolnost, která úzce souvisí s tím, jak se dělá krásná próza, a výrobu krásného artefaktu značně ztěžuje.

* * *

Podobně jako hudba nebo poezie je i krásná próza konec konců (in the last analysis) improvizace. Člověk může prostudovat teorii, která je nejkonkrétnější v muzice, značně konkrétní v rýmované poezii psané vázanou řečí, ale hodně obecná v próze; mnozí taky tyhle teorie skvěle zvládnou, a stanou se z nich výborní učitelé. Ale aby z nich byli skladatelé jako Dvořák, básníci jako Holan nebo prozaici jako Hemingway, musí ke znalostem přistoupit talent teorií nevysvětlitelný. A talent není nic než schopnost improvizace prováděná nad všemožnými teoreticko-technickými pravidly a poznatky. Neznamená to nějakou absolutní spontánnost, i když občas,

zřídkakdy, se taková věc taky přihodí. Robert Louis Stevenson napsal prý prototypického Dr. Jekylla a Mr.

Hyda za tři horečnaté dny. Konec konců, já sám jsem za tři dny v posteli s chřipkou napsal Bassaxofon; když jsem jej pak v redakci Světové literatury přepisoval na stroji (každé ráno jednu stránku), nemusel jsem prakticky nic měnit. Jenže to se člověku poštěstí jednou dvakrát za život. Jinak je improvizace ve znamení dřiny, potu a nejistot. Dvořák, jenž jistě mistrovsky ovládal teorii, proslul neúnavnou radýrgumou. Sebevětší zásoba radýrgum nepomůže však snaživci, který nemá Dvořákův talent.

Chvíle inspirace se ale dostavují častěji, každý spisovatel je zná. Nikoli třídenní tvůrčí horečka, ale skutečně jen minuty nebo nejvýše pár hodin, kdy ruka jako by psala sama nebo spíš jako by ji držela mytologická Múza a vede ji neomylně k zdárnému výsledku. Jsou to chvíle, kdy postavy oživnou a vyprávějí své osudy jakoby samy, autor jen naslouchá a hýbá rukou nebo ťuká dvěma či více prsty do klávesnice psacího stroje a dnes už taky do word processoru. Nevím, jak tyhle kratší nebo delší chvíle inspirovaného psaní vysvětlují psychologové: sám si myslím, že to jsou okamžiky, kdy se Bohu zželí spisovatele trpícího impotencí překročit hranice, na něž si normálně troufá, a převezme tak říkajíc otěže.

Takové chvíle se mi občas dařily, když jsem psal kostelecké romány. Na ty jsem nepotřeboval studovat. Byly ve mně, ve zkušenosti intenzívního mládí. Stačilo si sednout, vzpomínat, psát, případně se posílit doutníkem, jak jsem to dělával, když jsem ještě neměl astma, a Prima sezóna je do značné míry produkt takového nikotinového opiátství v domečku na Sackville Street. Občas, přiznám se, jsem inspiraci pomáhal i whiskou, pro svoje amerikanofilství spíš bourbonem než scotchem; ale jen po určitou míru. Málokdy se mi stalo to, co v pamětech popisuje Kingsley Amis: že totiž když to člověk druhý den po sobě přečte, zjistí, že krása textu byla jen lihová iluze.

Takže se mi to občas dařilo. Jenomže když jsem psal Nevěstu a dařila se mi, najednou uprostřed inspirace jsem často zjistil, že jsem zapomněl důležitá fakta vyčtená z knih. Protože jsem nikdy nebyl s to vymyslet si dokonalý poznámkový systém, musel jsem každou chvíli vstát, odejít ze svého carrelu, tj. minipracovničky, jaké na západních universitách přidělují bádajícím profesorům v knihovnách, aby měli knihy po ruce, a v knihovních štelážích najít příslušné zapomenuté pasáže v příslušných dílech. Někdy taková pátrání zabrala půl dne, a pak nebylo snadné slepit nit přetržené inspirace.

Nabyl jsem proto značné úcty k autorům historických románů.

Nevěsta z Texasu je možná poslední román, který v životě napíšu. Doufám že ne, jenže nevíme dne ani hodiny.

Stále zřetelněji se nade mnou tyčí sedmý křížek.

Bůh do domu, Franz Kafka, jazz a jiné marginálie, anebo Talkin´

Moscow Blues

Hodně romanopisců by chtělo psát divadelní hry, jenomže většině to nejde. Drama vyžaduje téměř

matematickou schopnost kombinace a umění držet jazyk na uzdě. Próza nikoliv.

I já jsem vždycky chtěl napsat hru a nešlo mi to. Jednou jsem vyprodukoval příšernost jménem Stín starého pána, kterou Komorní divadlo, k mému překvapení, přijalo, ale protože mě tím postavilo tváří v tvář nutnosti nechat se provozovat před publikem, zděsil jsem se a drama jsem stáhl. Napsat hru se mi povedlo až v Kanadě.

Stalo se tak na objednávku poloprofesionálního souboru The New Czech Teatre, bylo to samozřejmě polamatérské, ale snad ne docela špatné. Dokonce to chtěl dát na repertoár campusového Harv. House Theatre přednosta Dramatické školy Torontské university a věhlasný britský divadelní kritik Ronald Bryden. Ale toho jsem se zděsil jako tenkrát nabídky Komorního divadla a hru jsem stáhl. Jenom jsme ji vydali, spíš jako souvenir pro milé herce a herečky českého Nového divadla a pro naše věrné čtenáře než jako literaturu.

Jenže ji četl Ron Bryden, který česky neumí. Napsal jsem hru totiž anglicky a pak teprve jsem ji, jak říkávali našinci v Chicagu, přečeštil. Z románů jsem navyklý na dialogovou proliferaci, na „slovní úplavici“, byť doufám zábavnou a esteticky zdůvodnitelnou. Jenomže metodou slovní úplavice psal více méně přijatelné hry nanejvýš někdy G. B. Shaw, a stejně je nesnáším. Takže jsem dostal nápad, že hru napíšu v jazyce, kde nejsem doma, a to mě ukázní.

Byl to pragmatický nápad. Anglicky samozřejmě neumím zdaleka tak dobře jako česky; k obvyklým

překážkám, jež spisovateli staví do cesty nesnadný proces tvůrčího úsilí, se připojují potíže čistě lingvistické.

Henry James ovšem několikrát vylíčil, jak si schválně do cesty staví překážky, aby se ubránil „spontánnímu psaní“, které podle něho nemá velkou hodnotu, protože svádí k beztvárnosti. Proto se vyhýbal „lehké“ ichformě a vymýšlel si obtížnější vyprávěcí techniky: „centrum vědomí“ v rámci třetí osoby (například Vyslanci, The Ambassadors), kde je celý příběh vyprávěn z hlediska hlavní postavy a vzniká tedy, mimo jiné, technický problém, co s příhodami, při nichž „centrum vědomí“ nebylo přítomno; nebo „nespolehlivý vypravěč“ v rámci centra vědomí ale ve třetí osobě (Co věděla Maisie, What Maisie Knew), kde centrem vědomí je dítě, jež přesně popisuje, ale mylně interpretuje prožité události (byla to variace metody Hucka Finna, vyprávěného ovšem v první osobě, a komplikovalo to tedy úlohu vypravěče stojícího mimo děj) atd. Měl jsem na mysli Mistrovu lekci a postavil jsem si do cesty překážku angličtiny. Jedno je jisté: spontánně jsem nepsal.

A žil jsem v Severní Americe a byl jsem tam jakžtakž známý jako spisovatel a začaly přicházet žádosti, abych přispěl do toho či onoho časopisu, zrecenzoval tu nebo onu knihu, buď překlad z češtiny, knihu o hudbě nebo detektivku, zřídkakdy vážný román od domorodého autora. Některé bohaté magazíny sice nabízely, že text dají přeložit, ale to se ve mně vzepřela ctižádost. Čeština je můj jazyk, moje mateřština. Jenže angličtinu miluju.

Zvolil jsem si ji svobodně a z lásky (nejdřív k Judy Garlandové, pak k jazzu, pak k americké literatuře) a chtěl jsem se tedy obejít bez překladatele.

Věděl jsem, že v próze -- aspoň v próze, jakou píšu já -- to nepůjde. Příliš si užívám s mateřštinou, s jejími slangovými a nářečními variantami, včetně varianty severoamerické, s možnostmi jejích vidů a rodů a ženských a mužských koncovek. Nic takového bych nesvedl v osvojeném, třebaže milovaném jazyce.

Ale non-fiction, esejistika nebo skromněji psaní článků je jiná a snazší věc. Hemingway s opovržením doporučoval psaní recenzí lidem zfrustrovaným neschopností dělat prózu, a psychologické oprávněnosti nebo pochopitelnosti toho opovržení asi plně porozumí jen někdo, kdo prózu píše a sem tam taky recenze a články.

Docela bez urážky, i když asi stejně někoho urazím: je to jako hrát klarinetové sólo v Rhapsody in Blue, a přiznávat na štěbenec v lidových polkách. Důkazy by se patrně našly; jeden je skutečnost, že anglické články jsem psal, a dokonce mě američtí redaktoři chválili za jejich angličtinu, kdežto napsat anglicky magazínovou povídku bych se neodvážil.

* * *

Psal jsem ty články a časem jsem měl víc objednávek, než kolik jsem stačil splnit. Redaktoři, kteří moje věci tiskli a redigovali, přestali být známými a stali se přáteli: Danny Halpern z Antaeus Review, Leon Wieseltier ze starého liberálního The New Republic, Robert B. Silvers z The New York Review of Books, Eva Hoffman z The York Times Book Review, a samozřejmě Láďa Matějka, vydavatel krásného žurnálu pro kulturu střední Evropy Cross Currents, a jiní. Z těch stovek stránek, které jsem takhle popsal, nejužitečnější snad byla dlouhá esej o Jazzové sekci Hipness at Noon, již Leon otiskl v The New Republic 17. prosince 1984 a která je, pokud vím, vůbec nejobsáhlejším článkem o Sekci, jaký kdo kdy kde napsal. Jiný kamarád, Sam Solecki (narodil se

v uprchlickém táboře v Anglii, kam se po válce uchýlil jeho otec, neboť se provinil varšavským povstáním proti nacistům v řadách Armije Krajowy) z anglického oddělení Torontské university, vybral pak ty moje všelijaké články do knihy Talkin° Moscow Blues, já je přeložil do češtiny a vydali jsme je v trošku jiném uspořádání v knize Franz Kafka, jazz a jiné marginálie.

* * *

Mnozí našinci, včetně myslím některých spisovatelů, skutečně věří, že čeština je objektivně nejkrásnější a nejbohatší jazyk na světě. Zejména v exilu jsem to slyšel od lidí obklopených jazykovou kulisou jiné řeči, kterou většinou nezvládli tak, aby se v ní cítili doma. Od curyšské Konfrontace si houfně objednávali Eisnerovu Chrám a tvrz, aby se utvrzovali v jedinečnosti naší mateřštiny, která je utěšovala ve chvílích deprese, k níž přispívala větší nebo menší izolace exulanta v cizím prostředí. Ti méně intelektuální místo aby četli Eisnera chodili na Pilsner Urquell do české hospody U Benešů. Málokteří mi věřili, že i Američani mají své Eisnery --

například H. L. Menckena, jehož The American Language je patrně stejným zdrojem rozkoše pro ty, jimž jazyk působí rozkoš.

Nevím, jestli se krása a bohatství jazyků dá nějak objektivně měřit: jazyk není vrh koulí. Snad na to moderní lingvisti nějakou metodu mají, ale stejně bych jí moc nevěřil. Znám však rozkoš, již člověk -- schopný rozkoše z jazyka, jako jsou jiní schopni rozkoše z hudby -- pocítí, když si najednou uvědomí, že mluvit v osvojeném jazyce už mu nedělá potíže, že to dovede plynně a že zvládl umění věci, jež přesně přeložit nedovede, vyjádřit docela úspěšně něčím na způsob parafráze nebo variace na dané téma. Stejná, ne-li větší rozkoš je, když je člověk s to psát složité, smysluplné a dokonce humorné věty řečí, pro niž mu zobák nenarost. Všichni, kdož jsme od pera, jsme to poznali. Nezapomenu, jak mi Milan Kundera poslal knihu svých esejí o umění románu

a v dedikaci hrdě podotkl, že je to jeho „první francouzská knížka“, tj. první věc, kterou napsal francouzsky. Týž Milan, jenž se mi kdysi přiznal, že se pokoušel psát francouzsky prózu, ale prostě to nejde.

Jako každý spisovatel má i Milan řadu nepřátel, a tak mě napadá, že tahle informace by se dala zneužít k usvědčení Kundery z malé lásky k češtině. Je to absurdní, ale v iracionálním světě literárních nenávistí není velký rozdíl mezi logikou a absurditou. Milan se taky někde uřek, že od té doby, co emigroval, myslí při psaní hlavně na své překladatele. Snad myslí, jenže na jeho češtině to vidět není. Přesvědčil jsem se o tom zcela konkrétně v Amherstské koleji, kde jsem, kromě povinných dvou přednášek o americké literatuře, dával taky soukromé tutorials, tj. lekce z češtiny americkému studentovi, jenž se chtěl naučit jazyk, jímž naposled mluvila jeho prababička (byla v tom, obávám se, holka; ukazoval mi jakési dopisy, které psal do Prahy nějaké Věře, češtinou, již zvládl rok předtím v letním kursu českého jazyka pro cizince v Československu). Četli jsme spolu Knihu smíchu a zapomnění, kterou Sixty-Eight Publishers zrovna vydalo, a to mě donutilo sledovat text pozorně, slovo po slovu, neboť studenta s pouze česky hovořící Věrou v Praze každá druhá věta zmátla, ačkoliv

svědomitě používal slovníčku. Došlo mi, že aby Kunderovi člověk neznalý dobře naší mateřštiny rozuměl, musí být zběhlý v české idiomatice; v oněch různých rčeních a obratech a přenesených smyslech slov, které se nenajdou ve slovníku, jaký měl hoch z Maine k dispozici. Že podle všech kritérií, která znám, je Milanova čeština krásná a bohatá, plně odpovídající smyslu jeho knih, jehož je nositelem, ačkoliv se vyhýbá legraci slangu a nářečí.

* * *

Láska, již člověk cítí k jazyku, který v potu tváře zvládl, nijak nekoliduje s láskou k řeči, již vstřebal dětskou osmózou. Člověk se prostě, jak je to v přísloví, stane dvakrát člověkem. Protože jazyku lidí, které nemá rád, se asi nikdo neučí dobrovolně, miluje osvojený jazyk, jako má rád zemi a národ, kde se jím mluví. Ztělesněním té dobré schizofrenie jsou Američani. Mají rádi svou zem a její jazyk, ale to jim nebrání v lásce k tomu, čemu dodnes říkají the old country, stará vlast. Její jazyk sice už neznají nebo jej po českoamericku nebo švédskoamericku komicky komolí. Ale poslechněte si české zpěváčky z Corpus Christi v Texasu s jejich přídechy a nejistým „ř“, a jestli máte rádi muziku a jazyk, budou k vám ty české písničky (nerozeznávají už šlágry a folklór, všechno je Bohemian Song), do nichž se spontánně vloudil swing hudebního okolí, promlouvat jazykem důvěrným a dojemným: jazykem Machannovy „Krásné Ameriky“, pro mne stejně půvabným jako

chodština mé nebožky maminky. Naší krásnou, nezaměnitelnou češtinou, součástí rodiny krásných

a nezaměnitelných cizích jazyků.

A tak jsem články psal anglicky a dělalo mi to dobře, a prózu jsem dělal česky a působilo mi to rozkoš. Pokud ještě někdy něco napíšu, u toho zůstanu.

1993

ČÁST ČTVRTÁ - A ještě poznámka z jara 1997

Po Nevěstě z Texasu se mi přece jen podařilo napsat ještě jeden román: Dvě vraždy v mém dvojím životě. Je to patrně můj nejkratší román, ale je přece jen dost dlouhý, aby to nebyla novela. Inspirace je zřejmá z textu: protizákonné zveřejnění nikým neověřovaného seznamu tajných spolupracovníků StB v bulvárním časopise.

Nevím, kde ten seznam jeho majitel získal, ale jsem si naprosto jist jeho účinkem: odvedl pozornost od lidí zodpovědných za nedemokratický a často brutální systém zavedený v tomto státě po roce 1948, k lidem, kteří tak nebo onak byli obětmi toho systému. Byl-li to zlý a promyšlený tah, anebo jestli zlé následky zveřejnění byly neplánované, to nevím. Není to tedy lartpourlartismus a jeho zvláštní forma měla být komentářem ke kontrastům současného světa.

Ještě před románem jsem napsal sbírku krátkých próz Povídky z Rajského údolí, v níž jsem se poněkud zpronevěřil slibu, že ke Kostelci a jeho milovaným obyvatelům se už vracet nebudu.

Ukázalo se, že moje vůle v tomto bodě je příliš slabá.

Praha 27. května 1997

Vydavatelská poznámka

Eseje Josefa Škvoreckého jsou v jeho Spisech rozvrženy do šesti svazků. Z autorovy rozsáhlé nebeletristické tvorby jsou jednak vybrány (a ve Spisech tedy nebude zahrnuto všechno) a jednak uspořádány tematicky (s jistým přihlédnutím k chronologii). Vedly nás k tomu tyto hlavní důvody:

1/ Škvoreckého publicistika od konce padesátých let až do současnosti obsahuje vedle studií, statí a článků zásadních (ať už vykladačských, polemických nebo kritických, recenzních) také řadu prací příležitostných, osvětových a méně podstatných (témata se navíc opakují, překrývají, duplikují). Ve Spisech bude pochopitelně v samostatném biografickém a bibliografickém svazku publikován úplný soupis autorových časopiseckých

a knižních prací. 2/ Autor sám některé své eseje do knižních celků už shrnul, a de facto tak vlastně částečně předjal podobu esejistických svazků ve Spisech. Jde o knihy Nápady čtenáře detektivek (1965), O nich -- o nás (výbor z esejí o americké próze, s Vladimírem Justlem, který soubor doprovázel doslovem, 1968), Samožerbuch (dějiny nakladatelství Sixty-Eight Publishers a quasibiografie, se Zdenou Salivarovou, Toronto 1977; definitivní znění knihy autor připravil -- především i rozšířil -- na žádost editora svých spisů. Na brigádě (články o normalizační poezii a próze, s Antonínem Brouskem, Toronto 1979), I Was Born in Náchod... (vzpomínková biografie, Detroit 1984, česky jako Příběh neúspěšného tenorsaxofonisty, 1994), Talkin' Moscow Blues (výbor z esejí o literatuře, politice filmu a hudbě ze sedmdesátých a osmdesátých let, ed. Sam Solecki, Toronto 1988), Franz Kafka, jazz a jiné marginálie (česká obdoba předchozího výboru, Toronto 1988), Hlas z Ameriky (výbor z rozhlasových projevů na stanici VOA, Toronto 1990). S výjimkou knih Talkin' Moscow Blues, respektive Franz Kafka, jazz a jiné marginálie budou všechny výše uvedené tituly ve Spisech zahrnuty jako celky.

První svazek Příběh neúspěšného tenorsaxofonisty a jiné eseje přináší především vzpomínky a sebereflexe ( Příběh neúspěšného tenorsaxofonisty, Samožerbuch), druhý svazek stati o detektivkách ( Nápady čtenáře detektivek). Třetí zahrnul literárněvědné eseje o angloamerické literatuře z šedesátých a devadesátých let a stati o oficiální, normalizační próze psané v sedmdesátých letech pro římské Listy ( O nich - - o nás, Na brigádě), další svazky články o filmu, hudbě a literatuře psané v sedmdesátých a osmdesátých letech anglicky pro západní časopisy a

česky pro exilová a

polistopadová periodika, výbor z

rozhlasových projevů vysílaných

v sedmdesátých a osmdesátých letech na stanici Hlas Ameriky ( Hlas z Ameriky) a články o politice a společnosti, publikované v západních a exilových časopisech a po roce 1989 též v Čechách.

Vladimír Justl -- Michael Špirit

Ediční poznámka

První svazek Příběh neúspěšného tenorsaxofonisty a jiné eseje přináší výbor textů z dvou tematických okruhů autorova zájmu, které se v jeho tvorbě průběžně vracejí a doplňují: vzpomínkové sebereflexe a stati o

detektivkách.

Jako úvod je předřazen Škvoreckého projev při udělení čestného doktorátu na Masarykově universitě v Brně roku 1991, v němž autor resumuje svůj životní postoj i estetiku.

Následuje životopisně vzpomínkové vyprávění Příběh neúspěšného tenorsaxofonisty, napsané původně anglicky pro detroitské nakladatelství Gale Research Company v roce 1984, a to přesto, že se řada epizod a vzpomínek objeví i v jiných textech, které jsou do esejistických svazků zařazeny rovněž -- v Příběhu neúspěšného tenorsaxofonisty jsou podány přehledně a v jednom systemizovaném celku.

Následuje Samožerbuch, kde jsou líčeny dějiny exilového nakladatelství Sixty-Eight Publishers v Torontu a v němž autor též komentuje vznik a ohlas svých vlastních knih v Čechách i v Kanadě. Škvoreckého výklad se střídá s dopisy čtenářů, a Samožerbuch je tak mimo jiné i zajímavým portrétem části české exilové společnosti.

Pro vydání ve Spisech autor knihu (jak už řečeno na žádost editora svých Spisů) doplnil a dovedl až do současnosti. Přestože dvě třetiny Samožerbuchu -- z podoby, již tiskneme v tomto svazku (o tom viz níže) --

vznikly dříve než Příběh neúspěšného tenorsaxonisty, zařazujeme Samožerbuch za Příběh, neboť z tematického hlediska, které jsme při pořádání Esejí nadřadili hledisku chronologickému. Příběh neúspěšného tenorsaxofonisty zabírá širší, rozsáhlejší prostor než Samožerbuch, který představuje typ a tvář nakladatelství a přináší komentáře k vlastním dílům.

V druhém svazku jsou otištěny texty, ve kterých Škvorecký od šedesátých let obhajoval, analyzoval a vykládal

,,okrajový" detektivní literární žánr.

Článek Ohrožuje realismus detektivku? z roku 1963 ukazuje dobře dobovou atmosféru, do níž krátce nato vstoupila autorova knížka, jejíž ladění předesílá a svým způsobem jí ,,připravuje půdu".

Tuto knihu o vzniku, pravidlech a typologii angloamerické detektivní literatury Nápady čtenáře detektivek zařazujeme za úvodní článek.

Z nejzávažnějších ,,detektivkářských" příspěvků, pocházejících z pozdější doby, otiskujeme původně anglickou přednášku Objev v Čapkovi z roku 1974 (o nevysvětlitelné záhadě v povídce Šlépěj z Božích muk Karla Čapka), publikovanou později v Brouskově a Škvoreckého knize Na brigádě. Protože z žánru této knihy (tj. z kritik normalizační literatury sedmdesátých let) vybočuje, zařazujeme ji (i na přání autora) mezi ,,detektivkářské" texty (ostatní stati z knihy Na brigádě vyjdou v druhém svazku Esejí).

Oddíl detektivní literatury uzavírá studie z devadesátých let Poe aneb Dobrodružství v literární vědě, pojednávající o pátrání po skutečném pachateli zločinu popsaného v povídce Edgara Allana Poea Záhada Marie Rogetové.

Za každou esejí (nebo knižním celkem) tiskneme kurzívou rok zveřejnění nebo bližší datum vzniku. Další údaje jsou v poznámkám k jednotlivým textům.

Text sjednocujeme v interpunkci a po stránce pravopisné; týká se to hlavně psaní přejatých slov: tam, kde to nejnovější edice Pravidel a jejich Dodatků připouští, nevolíme vždy progresívní podobu. Do čtenářských dopisů nezasahujeme vůbec, v textech J. Škvoreckého jsme opravili zjevná přehlédnutí a tiskové chyby. Dále

sjednocujeme psaní kurzívou u názvů slovesných děl, při citování cizí výpovědi, u nápisů nebo cizích výrazů.

Za cenné a přátelské konzultace při přípravě Esejí ve Spisech Josefa Škvoreckého děkuji Vladimíru Justlovi a autorovi, který navrhl titul svazku.

Poznámky a vysvětlivky k jednotlivým textům

VYZNÁNÍ MUŽE Z PODNIKU PANÍ SALIVAROVÉ

Projev při udělení čestného doktorátu na PF MU v Brně 29. 10. 1991.

Publikováno v deníku Svobodné slovo (roč. 47, 1991, č. 268, 16. 11., příl. Slovo na neděli, s. 2), kde byl text uveden poznámkou: ,,V auditoriu Maxima právnické fakulty Masarykovy university v Brně byl 29. října předán čestný doktorát university spisovateli Josefu Škvoreckému. Za udělenou poctu poděkoval tímto projevem."

V naší edici tedy publikujeme text podruhé, podle otisku ve Svobodném slově.

...scházeli jsme se s přáteli u Jirky Koláře... -- viz mimo jiné Škvoreckého vzpomínku Dávnopořád (Svědectví 18, 1984, č. 73, s. 126)

Do textu jsme zasáhli v tomto případě:

Deset dní po vyhlášení... m. Dva dny po vyhlášení... (výsledky soutěže byly otištěny v Mladé frontě 15. 2. 1948) PŘÍBĚH NEÚSPĚŠNÉHO TENORSAXOFONISTY

Napsáno anglicky v roce 1984 pro potřeby detroitského nakladatelství Gale Research Company a pod názvem I Was Born in Náchod... uveřejněno v příručce Contemporary Authors: Autobiography Series, kterou uspořádala Dedria Bryfonski (Detroit, Gale Research Company 1984). -- Podruhé -- pod týmž názvem -- publikováno ve výboru ze Škvoreckého esejí Talkin' Moscow Blues, jejž uspořádal Sam Solecki (Toronto, Lester & Orpen Dennys 1988, s. 15-79, paralelní vydání v Londýně, Faber & Faber 1989, a v New Yorku, Ecco Press 1990). --

V autorově překladu vyšel text česky pod názvem Příběh neúspěšného tenorsaxofonisty doplněn o dovětek z roku 1993 (Praha, Blízká setkání 1994, 88 stran).

V naší edici publikujeme tedy česky text podruhé, a to podle vydání z roku 1994.

...třídenní katolický půst... -- viz povídku Velký katolický půst od vody ( Plamen 4, 1962, č. 6, s. 145-150), zařazenou potom -- bez titulu -- do vyprávění hlavní postavy knihy Sedmiramenný svícen (1964). Ve Spisech JŠ

je tato kniha otištěna ve 3. svazku Nové canterburské povídky a jiné příběhy (1996) a vyprávění o ,,katolickém půstu" je zde na s. 188-195.

V knize o židech v československé Svobodově armádě... - viz knihu Ericha Kulky Židé v československé Svobodově armádě (Toronto, Sixty-Eight Publishers 1979)

...v třicátých letech našeho století vydal Zdeněk Kalista... -- viz dvoudílnou Kalistovu knihu Mládí Humprechta Jana Černína z Chudenic (1932)

Nám to však tehdy dalo popud ke hře... -- viz epizodu v šesté kapitole románu Příběh inženýra lidských duší (1977, s. 209-219)

...když jsem ghostwritoval autobiografii ministrovy slavné maitressy... -- viz knihu Lídy Baarové Útěky (Toronto, Sixty-Eight Publishers 1983)

...jediný lidický muž, který masovou vraždu přežil... -- viz epizodu v ? kapitole románu Příběh inženýra lidských duší (1977, s. ?-?)

Do prvního čísla jsem sepsal úvodník... -- článek s názvem ,,Good-bye, Mr. Churchill!" vyšel v kulturním oběžníku SČM Slovo má mladý severovýchod (1945, č. 2, s. 1, pseudonym J. Mnata) a byl přetištěn v sešitku Slovo má mladý severovýchod 2, jejž z šesti Škvoreckého textů v tomto časopise sestavil Václav Krištof (Praha, Společnost Josefa Škvoreckého v září 1994, s. 3-5). První sešit Škvoreckého článků z kulturního oběžníku pro český severovýchod (12 textů včetně veršů a básnických překladů) vydala Společnost Josefa Škvoreckého v říjnu 1991.

...a vyrobil jsem román nazvaný Věk nylonu... -- viz fragmenty tohoto románu ve 2. svazku Spisů JŠ Příběhy o Líze a mladém Wertherovi a jiné povídky (1994, s. 41-84)

...takže jsem se stal svědkem památného promítání... -- viz závěr kapitoly Vůně civilu z Tankového praporu (1971)

...jistý desátník Střevlíček... -- motivy Lizetčiny výhružky a setkání po letech s Andělínem Střevlíčkem jsou spojeny v deváté kapitole Miráklu (1972) nazvané Konečné řešení

...v exilu jsem ji vydal u Daniela Strože -- viz Repetici pro Irenu z výboru básnických juvenilií 1940-1945 Dívka z Chicaga a jiné hříchy mládí (Mnichov, PmD 1981, Praha, Společnost Josefa Škvoreckého 1990)

Vyrobili jsme to najati profesionálním námezdním spisovatelem... -- viz beletrizaci této zkušenosti v povídce Počátek mé literární dráhy ( Host do domu 9, 1962, č. 7, s. 296-298, knižně in Babylónský příběh a jiné povídky, 1967, s. 98-108, též in Hořkej svět,1969, s. 96-101), otištěné ve Spisech JŠ ve 4. svazku Neuilly a jiné příběhy (1996, s. 29-35)

SAMOŽERBUCH

Knihu o exilovém torontském nakladatelství a o vlastních knihách, sestavenou z původních textů, časopiseckých ohlasů, dopisů čtenářů a fotografií, uspořádali Zdena Salivarová a Josef Škvorecký. Poprvé byl Samožerbuch vydán v torontském Sixty-Eight Publishers v prosinci 1977 jako jubilejní, padesátá publikace nakladatelství v jednom svazku společně s antologií z normalizačního československého tisku Antinostalgicum, kterou uspořádal Otto Ulč (344 a 102 stran). Jako odpovědná redaktorka svazku byla uvedena ,,Milena B. Cabicarová"

(fiktivní postava z Příběhu inženýra lidských duší) a jako autor fotografie Zdeny Salivarové z obálky Samožerbuchu ,, Daniel S. Miritz Agency", tedy kryptogram jména Škvoreckého literárního alter ega, Dannyho Smiřického (na obálce Antinostalgica, které je do svazku vázáno zvratmo proti Samožerbuchu, je fotografie L. I.

Brežněva). -- Podruhé vyšel Samožerbuch jako faksimile původního vydání v pražském nakladatelství Panorama v roce 1991 (358 stran), s jinou obálkou a bez Ulčovy antologie. Svazek byl doplněn vzpomínkou Ludmily Duškové ,, Světovej Škvorda" a revue Světová literatura (s. 345-350) a rozhovorem S vizitkou Sixty-Eight Publishers, který se Zdenou Salivarovou v květnu 1990 vedla Petra Pleskotová (s. 351-356).

V přítomné knize tiskneme Samožerbuch podle prvního vydání, ovšem bez fotografií (a z textu proto vypouštíme zmínky, které na fotografie odkazují) a bez kapitol ,,Honzlová" (s. 189-222), ,,Aféra Mariáš" (223-253) a ,,Jiné naše knihy" (s. 335-343). Kapitolu ,,Honzlová" napsala Zdena Salivarová, a jakkoli její román souvisí se životem a tvorbou Josefa Škvoreckého, patří do kontextu jejího díla, nikoli do Spisů JŠ. Další dvě kapitoly, které ze Samožerbuchu vypouštíme, ilustrují sice podrobněji problémy a motivy představené v první části Samožerbuchu, ale netýkají se přímo Škvoreckého knih. -- Na žádost editora Spisů JŠ Vladimíra Justla napsal Škvorecký v roce 1993 k Samožerbuchu ,, Dodatek po patnácti letech", který zde podle autorova strojopisu otiskujeme jako třetí kapitolu tohoto díla.

Po dvou dosavadních vydáních tedy vychází v naší edici text poprvé v upravené, doplněné a definitivní podobě.

...co udělala Eva Pilarová... -- První Škvoreckého zmínky o ,,samožerbuchu" se objevily v měsíčníku Plamen v roce 1969, jehož druhé číslo uzavíral blok věnovaný právě jemu. Tvořily jej Balajkova stať Bořitel a tvořitel mýtů, výběrová bibliografie JŠ, povídka Růžové šampaňské, básnická skladba z roku 1951 Věci a povídka Vzpomínka na prima sezónu, pozdější první kapitola Prima sezóny. Ta byla také editorem Hořkého světa (Vladimír Justl za spolupráce autora) zařazena do reprezentativního výboru ze Škvoreckého próz, který vyšel v odeonském Klubu čtenářů v roce 1969. Mezi jednotlivými texty byly otištěny čtenářské reakce nadepsané Ze samožerbuchu Josefa Škvoreckého, přičemž u slova "samožerbuch" byl připsán copyright Evě Pilarové.

...jak jsme ve Světové literatuře otiskli kafkovskou studii Pavla Eisnera... -- viz článek Pavla Eisnera Franz Kafka ( Světová literatura 2, 1957, č. 3, červen, s. 109-129)

...na začátku šedesátých let, kdy už to nebylo mojí ženě třeba, vyšla povídka v Plameni... -- viz Plamen 3, 1961, č. 1, leden, s. 146-152

...zaštítěním ve formě textu na záložce... -- O ,, ostré satiře na zbabělost české buržoazie" text na záložce přímo nemluví. Píše se zde o demaskování ,, maloměstské honorace, místních intelektuálů, živnostníků a obchodníků, kteří si tu žijí hezky za větrem," a o obrazu ,, oné části mládeže, kterou neinspirovaly perspektivy lidského pokroku a velké budoucnosti, protože prostředí, v němž vyrůstala, ji nakazilo skepticismem a přehnaným kriticismem bez víry v kladné síly člověka a světa" .

...a Rybák se mi z tribuny sjezdu spisovatelů omluvil... -- Na III. sjezdu Svazu čs. spisovatelů v květnu 1963

byli Škvoreckého Zbabělci a zastavení časopisu Květen (1955-1959) hlavními tématy, u kterých byly přiznány mocenské ,,přehmaty". O Škvoreckém mluvil v úvodním referátu sjezdu první tajemník SČSS Ivan Skála ( "S

odstupem doby je možno říci, že osudy této knihy a atmosféra, která byla vytvořena okolo ní, nepřinesly prospěch. [...] Je dobře, že tato atmosféra nedůvěry vůči autorovi byla rozptýlena a že čtenáři mohou sledovat ve svazovém i ostatním tisku jeho další práci i její problémy." ), Jiří Šotola ( "Vždyť tehdy v podstatě a původně vůbec nešlo o administrativní zásah. Šlo opět především o kampaň, vytvářenou do značné míry vlastními spisovatelskými silami, hrubou a křiklavou kampaň namísto seriózní kritiky a polemiky." ) a Karel Ptáčník ( "Dnes se tento autor, který byl na stránkách svazového tisku přirovnáván k prašivému kotěti -- a jeho román na stránkách jiných novin k červivému ovoci -, stává kandidátem Svazu. Docela klidně, samozřejmě, za asistence týchž funkcionářů, kteří jej dříve uráželi a kteří volali po jeho skalpu. Otrlost a nedostatek studu jsme povýšili na normu mravnosti." ). Škvorecký, který mluvil těsně před Ptáčníkem, se ve svém referátu nejdříve ,,ohradil" proti způsobu, kterým západní tisk reflektoval jeho skandál se Zbabělci a následné existenční a publikační potíže, a pak řekl: ,, Šlo mi o to, aby moje kniha byla uznána za upřímný pokus omylného adepta tohoto nejtěžšího, protože nejúplnějšího z umění, a na mě aby se hledělo jako na spisovatele, který nechce nic víc a nic míň než přispět svou literární prací k společnému dílu poctivých spisovatelů této země a naší socialistické společnosti."

V závěru vyslovil naději, že se podobné způsoby ,,diskuse" už opakovat nebudou a připomněl osudy Josefa Vohryzka a Jiřího Lederera, kteří byli ,, existenčně postiženi nesrovnatelně citelněji" než on sám.

Josef Rybák, který pak řečnil ještě týž den, prohlásil, že byl ,, jedním z těch, kteří svou kritikou nevědomě přispěli k tomu, že kniha Zbabělci a celý [Škvoreckého] spisovatelský osud procházely tím, co je nám všem známo. S.

Škvorecký mi neublížil a neměl jsem ani žádný jiný zájem, než vyslovit své osobní názory nad knížkou, s kterou jsem nebyl spokojen. Lituji, že jsem to udělal hrubým způsobem." (Všechny citáty pocházejí z protokolu III.

sjezdu Svazu čs. spisovatelů, jejž v Praze r. 1963 vydal Čs. spisovatel v 900 výtiscích.)

...skandalizovat staršího umělce, jenž byl po Únoru už jednou zlikvidován... -- Edvard Valenta (1901-1978), který po roce 1945 pracoval jako redaktor Svobodných novin a jako redaktor Peroutkova Dneška, byl koncem roku 1948 zatčen a vězněn do května 1949.

...uspořádali Banskou Bystricu... -- Filmová konference v Banské Bystrici 22.-28. 2. 1959 byla jednou

z oborových akcí (vedle celostátní konference spisovatelů, sjezdu hudebních skladatelů, konference o kritice apod.), které v první polovině roku 1959 připravovaly půdu pro červnový Sjezd socialistické kultury, na němž byly dočasně upevněny ideologické pozice stalinistů, po roce 1956 poněkud oslabené. (K banskobystrické konferenci podrobněji viz článek Jaroslava Bočka Banská Bystrica /Film a do ba 15, 1969, č. 7, červenec, s. 356-359/.)

...článek ,,Pro případ, že bych náhodou vypadl z okna" nebo tak nějak -- viz autobiografický článek ,,Text pro případ, že bych vypadl z okna, nebo se zabil při autonehodě" ( Listy /Řím/ 2, 1972, č. 4, s. 17-25), v němž Škvorecký líčí důvody, kvůli kterým odešel do exilu

...udělal jsem z conradovské kapitoly učenou esej... -- viz anglický článek Why the Harlequin? ( Cross Currents, 1984, č. 3, s. 259-264), který v autorově překladu do češtiny pod názvem Proč je tam ten harlekýn? vyšel ve výboru z jeho esejistiky Franz Kafka, jazz a jiné marginálie (1988)

...vydali jsem z nich výbor v našem nakladatelství... -- viz knihu Miss Rosie (Toronto, Sixty-Eight Publishers 1986)

Document Outline

Obsah

Vyznání muže z€podniku paní Salivarové

I. - PØÍBÌH NEÚSPÌŠNÉHO TENORSAXOFONISTY

II. - SAMO”ERBUCH

ÈÁST PRVNÍ - Struèné dìjiny Sixty-Eight Publishers, Inc.

Dopisy, které nám øíkají, proè jsme

Dopisy ètenáøù, kteøí vìdí, proè jsme, a€nebijí nás proto za naše chyby

Dopisy tìch, co si nepøeèetli katalog

Veškeré informace zdarma

Anglické knihy

Ceny, honoráøe, obohacování

ÈÁST DRUHÁ - Nìkteré naše knihy a€jejich historie

Zbabìlci

Tankový prapor

Mirákl

Whoś who v€Miráklu i€jinde

Kapavka, Pánbùh a€prostitutky

Prima sezóna

Borùvka, Knox, Lvíèe atd.

ÈÁST TØETÍ - Dodatek po patnácti letech

Pøíbìh inženýra lidských duší

Scherzo capriccioso

Nevìsta z€Texasu

Bùh do domu, Franz Kafka, jazz a€jiné marginálie, anebo Talkin´ Moscow Blues

ÈÁST ÈTVRTÁ - A€ještì poznámka z€jara 1997

Vydavatelská poznámka

Edièní poznámka

Poznámky a€vysvìtlivky k€jednotlivým textùm