SPISY JOSEFA ŠKVORECKÉHO - SVAZEK

1 - PRIMA SEZÓNA, ZBABĚLCI, KONEC

NYLONOVÉHO VĚKU

I. vydání - Odeon 1991

Obsah

• Prima sezóna - Text o nejdůležitějších věcech života

• Prima sezóna začíná: ZIMNÍ PŘÍHODA

• Prima sezóna pokračuje: MÁJOVÁ KOUZELNICE

• Prima sezóna málem skončí: ZAMŘÍŽOVANÝ CHARLESTON

• Prima sezóna vrcholí: VYHLÍDKA Z VĚŽE

• Prima sezóna se chýlí ke konci: HOTEL PRO SOUROZENCE

• Prima sezóna končí: SMUTNÉ PODZIMNÍ BLUES

• Zbabělci

• Pátek 4. V. 1945

• Sobota 5. V. 1945

• Neděle 6. V. 1945

• Pondělí 7. V. 1945

• Úterý 8. V. 1945

• Středa 9. V. 1945

• Čtvrtek 10. V. 1945

• Pátek 11. V. 1945

• Konec nylonového věku

Prima sezóna - Text o nejdůležitějších věcech života

Uprostřed města velká řeka teče,

sedm mostů ji spíná.

Po nábřeží chodí tisíc krásných dívek,

a každá je jiná.

Od srdce k srdci chodíš, zahřát si ruce

v paprscích lásky veliké a hřejné ...

Po nábřeží chodí tisíc krásných dívek,

a všechny jsou stejné ...

JAROSLAV SEIFERT

... čekají od každého, že nová práce bude

k nepoznání nová. To nejde. Člověk celý

život vypráví v různých obměnách jedno a totéž.

MILOŠ FORMAN

Narodit se do světa krásy a zemřít obklopen

ohyzdnostmi, to je obecný úděl nás všech ...

EVELYN WAUGH

Jemným a krásným skutečnostem

rozumíme nejlépe, jsou-li

proměněny v éter vzdáleností

v čase.

NATHANIEL HAWTHORNE

IN MEMORIAM

PAVLA BAYERLYHO

31.3. 1925 - 18.10. 1971

Prima sezóna začíná: ZIMNÍ PŘÍHODA

Uprostřed města sem a tam

pomalu teče líný proud.

To, co si myslím, neříkám,

říkám, nač jen lze vzpomenout.

Dívám se dívkám do očí a sním,

příjemně s nimi rozmlouvám.

Na to, co říkám, nemyslím,

to, co si myslím, neříkám ...

JOSEF KRÁTKÝ

Septima b

Seděl jsem na lavičce pod skokanským můstkem a dělal jsem, že se dívám na lidi v bazénu. Voda

v bazénu byla zelená a průhledná a přes vysoké okno z mléčného skla hustě létaly drobné stíny. Venku sněžilo, svítilna v pasáži vrhala stíny sněhových vloček na mléčné sklo. Lázně hlaholily ječením holek, které kluci stahovali za nohy pod hladinu, a na protější straně bazénu seděla Irena se Zdeňkem a mlčeli.

Díval jsem se, čekal jsem, co bude. Irena cákala nohama v zelené vodě, rukama se opírala o bílé kachlíky, opálená stehna měla trošku, ale příjemně rozpláclá a bylo jí vidět hluboko za ňadra. Zdeněk si románově hryzal spodní ret. Bylo mi jasné, že se pohádali.

Nalevo pod stínohrou na oknech vyšvihla se Marie Dreslerová z bazénu, ale někdo ji chytil za nohy.

Zůstala ležet na břiše a přidržela se malé spáry mezi kachlíky. Modré plavky se jí zařezávaly do rozkroku a lemovala je tam bílá kůže poodhalené zadničky. Marie ječela, ale Kočandrle, který ji držel za kotníky, nepustil. Jela pomalu ňadry po bílých dlaždičkách, až spadla nazpátek. Všude panovala všeobecná zábava.

Podíval jsem se znova na Irenu, a Zdeněk už tam nebyl. Rychle jsem se ohlédl ke kabinám. Mizel právě v jedné z nich a hlasitě za sebou práskl dveřma. Opuštěná Irena seděla sama na kraji bazénu, čuměla do vody a pravou rukou se drbala na levém rameni. Předloktím si přitom stiskla ňadra a ve výstřihu se jí udělala nádherná pěšinka.

Čekal jsem na ni v portálu dveří Městské knihovny a vločky se hustě sypaly kuželem modrého světla nad vchodem do lázní. Na chodníku ležel už hustý, načechraný, běloskvoucí koberec a jiskřil, jako kdyby do něho namíchali drobné brilantky. Irena se objevila v zeleném zimníčku s hnědým šátkem na hlavě a s hnědou aktovkou v podpaží. Na chviličku se zastavila a zapla si zimníček ke krku. Vynořil jsem se ze stínu a řekl jsem:

„Ahoj, duše!“

„Ahoj, Danny,“ obrátila na mě velké hnědé oči, které se jako vždycky smály. Na velké truchlení kvůli Zdeňkovu elegantnímu odchodu z plovárny to nevypadalo.

„Můžu tě doprovodit?“

„Klidně,“ řekla. Zařadil jsem se vedle ní a šli jsme rychle v chumelenici a na ramenou a na hlavách se nám dělaly malé sněhové závěje. Byla skoro tma, zatemněné lucerny vrhaly na ulici jenom bleďoučké přeludy namodralého světla, ale bílý koberec sněhu naplňoval ulici krásným přísvětlím.

„Ty seš krásná, Ireno,“ řekl jsem bez rozpaků. Byly doby, kdy mi dělalo problém, jak začít. Asi v kvartě jsem objevil, že je to jedno. Tak jsem řekl rovnou:

„Ty seš krásná, Ireno!“

„Copak chceš?“

„Co?“

„Co chceš?“

„Jak to?“

„Že řikáš, že sem krásná.“

„Dyť je to pravda.“

„Neni. A co chceš?“

Pravil jsem nezištně, protože v tom momentě mi opravdu stačilo, že s ní jdu.

„Nic nechci.“

„Lžeš!“

„No fakt!“

„Lež jako věž,“ řekla Irena. „Já tě znám. Ty dycky něco chceš.“

„Já? Dycky? Jedině, že chci dycky bejt v tvý blízkosti, Ireno. Jinak nic.“

„Jo nic! Právě že to ti nikdy nestačí.“

Měla pravdu. Jenomže komu by to taky stačilo. Jedině mně, pomyslel jsem si trpce. Poněvadž mně muselo.

„Nestačí,“ řekl jsem. „Já tě miluju, víš?“

„To je vod tebe hezký.“

„Ale vod tebe to neni hezký.“

„Co? Co neni vode mě hezký?“

„Tohle.“

„Co tohle?“

Nojo, co vlastně? Že mě, aspoň zatím, odmítá. Na odmítání mají holky právo. Ale hezký to od nich stejně není.

Obzvlášť když to nedělají důsledně. Jako právě Irena. Omezil jsem se pouze na vyčítavé:

„Já tě miluju, a ty -“

„Já tě taky mám ráda.“

„To je ohromný!“

„A neni snad?“

„Neni. Ty to jenom řikáš.“

„Neřikám. Je to fakt.“

„Víš, jak stojí v bibli?“

„Nevim. Co?“

„Podle skutků jejich poznáte je.“

„Já dělám fůru skutků,“ řekla. „Copak tohle neni skutek, že s tebou jdu?“

„Je,“ ušklíbl jsem se trpce. „Ale skutek milosrdenství. Na tamto sou jiný skutky.“

„Jenže na ty zas je desatero božích přikázání.“

„Že ty je tak dodržuješ, Ireno!“

„A ty jo?“

„No - přesně ne.“ Dostal jsem nápad. „Dyž mám někoho rád, tak je nedodržuju. Zásadně.“

„Já je zas zásadně dodržuju.“

„Dyž máš někoho ráda?“

Nevěděla jak dál. V teologii na mě nestačila. Býval jsem až do kvarty nejlepší ministrant a důstojný pán Meloun se mnou nápadně zaváděl řeč na seminář. Skoro mě to lákalo, jenomže v kvartě se mi začaly líbit holky. Irena si to mezitím srovnala v hlavě a řekla:

„Ano. Ponivač nechci bejt pokušená ke hříchu.“

„To seš stejně, ať chceš nebo nechceš,“ řekl jsem. „A mimoto kecáš.“

„Houby „

„Co třeba Zdeněk?“

„Ten - to je něco jinýho.“

„Mně připadá úplně stejnej jako já.“

„Až na to, že neni jako ty v tom hlavnim.“

„Ne? A v čem?“

„Neběhá za každou.“

„Já snad běhám za každou?“

„Skoro za každou.“

Takovou jsem měl pověst, to byl fakt. A byl jsem v tom ne poměrně nevinně. Nasadil jsem tragický výraz. Šli jsme zrovna kolem Granady, kde pod modrou žárovkou na rohu stál německý voják. Za

Granadou se táhlo volné prostranství k nádraží a na nádraží najednou vyšlehl otevřený plamen

z lokomotivy a ozářil hustě padající vločky. Sypaly se z výšky tmou a měkce dopadaly na ulici a na Ireninu hnědou hlavičku. Mlčel jsem, dokud jsme nepřešli kolem vojáka. Voják se za náma otočil, zřejmě učinil pokus kouknout se Ireně na nohy. Moje kroky vrzaly v čerstvém sněhu.

„Za každou!“ pravil jsem jako trpce. „A nevíš asi proč, Ireno? Zrovna ty nevíš proč?“

„Ponivač seš sukničkář.“

„A nevíš proč?“

„Ne,“ řekla. „Prostě seš. Některý kluci sou takoví. Já neřikám, že za to můžeš.“

„Já za to taky nemůžu.“

„Jenže to tě nevomlouvá.“

„Ale tebe taky ne.“

„Mě? Jakto mě?“

„No tebe. Nedělej, že nevíš proč.“

„To nevim, teda.“

„Lež jako věž,“ opakoval jsem po ní. Neřekla nic. Věděla dobře, proč jsem sukničkář. Nebo, přesně řečeno, myslela si, že to ví. Byla dost důvěřivá. Když jsem jí řek, že ji miluju, věřila tomu do písmenka.

A já ji opravdu miloval. Ovšem

„Lež jako věž,“ řekl jsem ještě jednou. „Ty dobře víš proč, Ireno, a vidíš, jaká seš.“

„Jaká? Já to nevim. Řekni mi to!“

„Ale dyť to víš.“

„Ani moc ne, věříš?“

„Ne? Tak já ti to řeknu, dyž chceš: krutá a bezcitná.“

„To neni pravda,“ řekla.

„Je.“

„Náhodou seš vedle.“

„Nejsem. Tobě je úplně jasný, co na tobě chci, a přitom mi pokaždý dáš košem.“

„Seš úplně, ale úplně vedle,“ pravila Irena trochu záhadně. Jenže já se úspěšně potápěl do slovního žalu a nedošlo mi nic. Šli jsme přes bílou planinu za nádražím k řece, a byli jsme tu první. Pláň před námi ležela netknutá, umetená, a my jsme za sebou nechávali dvě řady stop.

„Pokaždý, Ireno,“ řekl jsem. „Dáš mi košem, a bude ti úplně fuk, že mně je na umření. Že jo?“

Mlčela.

„Že jo?“ dorážel jsem. „Jsi krutá a bezcitná a já tě miluju a ty to víš a stejně mi dáš košem.“

„A co dyž nedám?“ řekla.

Vyrazilo mi to dech.

„Co?“

„Máš uši, ne?“

Civěl jsem na ni úplně neinteligentně. „Mám. Ale nějak sem ti nerozuměl,“ řekl jsem a žvanil jsem honem dál, abych se z toho leknutí vzpamatoval. „Budu se na to muset podívat do slovníku, co to znamená. Povídalas vopravdu: Nedám?“

„No.“

„Nedáš!“ pronesl jsem zasněně, a v duchu mě napadl nemravný význam toho slovesa. Rychle jsem kul železo, dokud teda bylo žhavé:

„Ale kde, Ireno? A kdy? Zejtra? Jo?“

Zamyslela se. Byli jsme už skoro u jejich domu, u mostu přes řeku. Řeka byla zamrzlá a ležela na ní tlustá bílá sněhová duchna. Na rohu visela další modrá lucerna a vločky se přes ni sypaly ještě hustěji než před chvílí u Granady. Vypadalo to, že celé město zapadá sněhem. Vešli jsme do jejich ulice.

Takové štěstí mi připadalo nemožné. Ale snad moje ukecávací metoda konečně zabrala i na Irenu.

Anebo je v tom něco jiného? Vzpomněl jsem si, že jsem v neděli zapálil v aule svíčku, abych získal Irenu. Tak proto! Ta svíčka! Ale to se teda dá říct, že to je skoro zázrak. Po těch letech. Skoro třech.

Rychle jsem v duchu poděkoval Pánu Bohu a Ireně jsem řekl:

„Šla bys - já bych sehnal klíče od Pittermanovic chaty a -“

„To ne,“ pravila rozhodně a zastavila se. Otočila se ke mně a znova mi koukla těma svýma smějícíma se očima do obličeje. „Na žádnou chatu se nepude, Danny. To víš! To zrovna! Ale přiď ve tři k nám, jo?“

„K vám?“ řekl jsem otráveně a naděje ve mně žalostně splaskla. „U vás už sem byl. Sedumkrát. To je teda jako dybys mi dala košem.“

„To teda neni,“ řekla a odmlčela se a hnědé oči jí hříšně zasvítily. „Táta má až do příští středy bilanci a chodí domu až v noci.“

„A ségra?“ otázal jsem se nedůvěřivě.

„Ségra má vodpoledne basket, mistrák s Pakou.“

„Ireno!“ pravil jsem nadšeně. „Myslíš to vážně?“

„No asi jo.“ Vytáhla z aktovky klíč. „Asi úplně smrtelně.“

Odemkla, otočila se a podala mi ruku. Popad jsem ji za ni a pokusil jsem se ji líbnout. Vyklouzla mi jako užovka a zavřela mi skleněné dveře před nosem. Zevnitř zamkla. V bílém světle zasněžené noci jsem viděl, jak na mě za sklem dělá dlouhý nos a směje se bílými zuby. Přimáčkl jsem svůj nos na sklo, a jak se mě zmocnilo blaho, políbil jsem ty skleněné dveře. S hubou na skle jsem si oběma rukama divoce ukázal na hlavu a pak na ni. Zarazila se. Zatřepal jsem rukama a znova jsem si ukázal na hlavu a znova na ni. Ještě chvíli nechápala, nakonec jí to ale rychle došlo. Ve tmě za sklem zase zasvítil její bílý chrup a ona přitiskla pusu na sklo z druhé strany a skrze sklo na mě vyvalila veselé oči. Jenomže jak jsme měli hlavy těsně u sebe, splynuly jí ty oči v jedno veliké, hnědé, legrační, smějící se oko, a moje oči se v jejím zraku musely asi taky sjednotit, protože se zasmála. Civělo na mě jedno jediné veselé hnědé oko a potom zmizelo v mlze, jak se sklo zamlžilo naším dechem. Za chvíli jsem skrze sklo ucítil teplo z její pusy. Nechal jsem hubu na skle, až jsem najednou uslyšel její kroky na schodech a tichý smích a jak mi říká:

„Pa, Danny! A přiď!“

Otočil jsem se do zimní noci a byl jsem úplně zpitomělý blahem. Poodešel jsem kousek od domu

a podíval jsem se nahoru. Irena měla v okně zatemňovací roletu, nad lesem vykoukl měsíc mezi mraky, ozářil je jako na romantickém obrázku a ozářil taky černá skla Irenina okna se zatemňovací roletou.

Byla krásná noc, úplně vánoční. V tom krásném městě Kostelci. Stál jsem v té zasněžené noci jako patník, zamilovaný až po uši. A pomalu jsem zapadával sněhem. A pořád nikde ani noha.

Pak za rohem slabounce zavrzaly něčí kroky, blížily se a v kuželu modrého světla na rohu se objevila Marie Dreslerová.

Hned jsem vykročil, jako že se vracím kolem řeky z Bílovse. Marie měla na sobě tmavomodrý plášť k tělu s kapucí a tu kapuci lemovanou bílou kožešinou. Takže měla obličej zarámovaný obráceným V jako fau fýr viktoria a taky zlatýma kadeřema, a koukala do bílé tmy očima jako pomněnky. Jak jsem se zmítal v lásce, hrozně se mi líbila. Bylo to krásné město a prima život v něm. Ve světle lucerny se zarýsoval Mariin štíhlý pas a štíhlá kolínka v rýhovaných punčochách a dole huňaté bílé válenky.

„Ahoj, duše!“ pozdravil jsem ji.

„Ahoj,“ řekla, dost upjatě.

„Co že deš tak sama?“

„To se nesmí?“

„To se nemá,“ řekl jsem a nabídl jsem své služby. „Doprovodim tě.“

„Dnes užs jednu doprovázel, ne? Mám dojem.“

„Já? Jaks na to přišla?“

„No copak tady asi děláš? Vždyť tady nebydlíš. Nebo bydlíš?“

„Byl sem v Bílovsi pro vostrou vodu.“

„Jo? A kde jí máš?“

Nojo. Žádnou jsem neměl.

„Zapomněl sem jí tam,“ řekl jsem pohotově, „protože sem tam myslel na tebe. Kudy chodim, tudy na tebe myslim.“

„Dybys nepovídal,“ řekla. Hbitě jsem se zařadil, a už jsme kráčeli k pivovaru a nahoru do vilové čtvrti, kde bydlela. Měsíc svítil na bílou stráň Černé Hory a zatemněné vily na ní seděly, každá s nějakým svým tajemstvím. A pořád sněžilo.

„Fakt, Marie,“ řekl jsem. „Ty seš tak krásná.“

„Hele, nech si to,“ pravila.

„Ty to nerada slyšíš?“

„Ty to řikáš každý.“

„Každý, vo kerý je to pravda. A to je vo tobě v první řadě.“

„V první řadě?“

„No.“

„Řikáš v první řadě?“

„V Kostelci určitě.“

„A v kerý řadě je to pravda vo Ireně?“ řekla a zamrkala na mě modrýma očima, poněvadž v černých řasách jí zůstala viset sněhová vločka.

„Vo tý? To ani nevim. Vo tom sem nikdy nepřemejšlel,“ řekl jsem. Zahnuli jsme do kopce, kolem vily pana profesora Citrona. „Já přemejšlim pořád jen vo tobě.“

„A jak to potom, že na rande zveš pořád Irenu?“

Sakra. Čert ví, co všechno si holky mezi sebou vykecají, pomyslel jsem si, ale povytáh jsem obočí a podíval jsem se zešikma na Marii. Měla takový jako plátěný pytel na šňůře, který táhla za sebou ve sněhu. „No,“ pravil jsem. „Někoho zvát na rande musim, dyž ty mi dáváš košem.“ „Hm,“ řekla Marie jako v knížce, zvedla nos do výšky a spadla jí na něj další krásná vločka a ona zespoda našpulila růžovou pusu a sfoukla ji do tmy. „Užs mě ale dlouho vo žádný rande neřek.“

Tě pic! Mám snad narozeniny nebo co? pomyslel jsem si a vzpomněl jsem si na tu svíčku v aule,

a najednou taky na tu opatrnou klauzuli, kterou jsem ke své prosbě přidal, aby se mi svíčka na každý pád vyplatila: Pane Bože, dej, ať získám Irenu, nebo nějakou jinou hezkou dívku. A že jsem se pak celou mši svatou choval poměrně zbožně. Takže to mě asi za to Pán Bůh odměňuje. Ale je nějak štědrý, pane. Za jednu svíčku.

„To hned napravim,“ řekl jsem. „Co děláš v neděli? Poď na lyže!“

„Hm,“ opakovala Marie, a kolem nás přešla koule v perziánu, paní ředitelová Heiserová.

„Rukulíbám, milostivá paní,“ pravila Marie jasně a nahlas, a já se vzpamatoval a řekl jsem taky:

„Rukulíbám, milostivá paní.“

„Dobrý večer, dobrý večer,“ odpověděla koule a odvalila se po stráni dolů. Byli jsme už skoro u Mariiny vily s velikým zaskleným vchodem mezi dvěma korintskými sloupy, kudy před válkou vždycky večer bohatě proudilo světlo. Teď byla mezi korintskými sloupy tma a pořád vytrvale sněžilo. Marie zapadala v těch svých válenkách do sněhu až po rýhovaná kolínka a já se jím hrdinně brodil v dlouhých kalhotech a v polobotkách. Láska mnou pořád lomcovala, a najednou mi zničehonic došlo, že je to vlastně teďka zas láska k téhle holce v rýhovaných punčochách!

Hergot, jak to vlastně je?

Neměl jsem čas o tom uvažovat. Byli jsme už před brankou jejich vily a Marie se zastavila.

„Povídalas ,Hm',“ řekl jsem rychle.

„Hm.“

„Co to jako znamená, ,Hm'?“ zeptal jsem se.

„Hm,“ pravila Marie, „znamená, že si to s tou nedělí eště rozmyslim.“

A položila svůj pytel na sníh, zašmátrala v něm rukou, a jako prve Irena, vytáhla klíč, jenže větší, od zahradní branky. Sakra, sakra, pomyslel jsem si. Není tohle snad řízení boží, že se holky pohádaly se svýma milejma obě ve stejný den? A jestli není, co potom je řízení boží? Hořel jsem znásobenou láskou, div jsem na tom bílém sněhu nesvětélkoval.

„A kdy budeš rozmyšlená, Marie?“ naléhal jsem.

„Já?“ odemkla branku a zůstala v ní stát. „Třeba - zatelefonuj mi zejtra večer, třeba. Jestli ovšem chceš.“

„Jak vo tom můžeš pochybovat, Marie!“ sehnul jsem se jí po ruce, vzal jsem ji do své a políbil jsem ji na bílou pletenou rukavičku.

„Ahoj, ty!“ pravila a zaklapla mezi sebe a mě branku.

Ten večer jsem teda byl zaklapnutý už podruhé, ale pokaždé velmi slibně. Branka byla umělecky

vykovaná do podoby nějaké lilie. Pan Dresler trpěl fixní ideou, že pochází z francouzského

šlechtického rodu de Resclerc, obchodoval ve velkém s textilem a tu lilii měl i na dopisních papírech, na kterých mi Marie občas odpovídala na moje milostné listy, co jsem jí je posílal hlavně o prázdninách k její babičce. Ale nezmohla se v nich na nic než na popisy deště, anebo jak je hezky a že byli na houbách a ona našla hřib a podobné blbosti. Nebyla moc na lyriku, aspoň v dopisech. A taky byla velice zbožná, snad nejzbožnější holka na gymplu, a proto měla jen jednoho, Frantu Kočandrleho. Jenže možná že na toho se právě vykašlávala.

„Dobrou noc, ty!“ řekl jsem. Odemkla domovní dveře, otočila se, modré panenky pod tím fau fýr

viktoria na mě zamrkaly.

„Ty,“ řekla.

„Ty,“ řekl jsem.

„Ty,“ řekla docela tichounce a zapadla do Dreslerovic přepychové vily.

„Ty ty ty!“ pravil jsem v duchu sám k sobě, otočil jsem se a klusal jsem k městu. Jestli jsem nesvítil, určitě jsem asi světélkoval láskou. Je to možné, tolik kliky? Může člověk být zamilovaný do dvou holek najednou? No asi ano, řekl jsem si. Už asi jo, když to právě poznávám na vlastní kůži. A nebylo to špatné. Vůbec to nebylo špatné. I když, ovšem, to byl asi hřích.

Prodíral jsem se sněhem, který se pořád ještě sypal z nebe na krásné město Kostelec, a uvažoval jsem, jak to zařídím, se dvěma holkama na krku, aby to nekolidovalo. Protože, jak si to Marie rozmyslí, bylo jasné. Holka když řekne, že si něco rozmyslí, tak už je rozmyšlená.

Prodíral jsem se k městu, po kolena ve sněhu, tou liduprázdnou nocí. Nad zámeckou věží visela

nějaká nezatemněná hvězda a bylo mi blaze. Začínala zřejmě prima sezóna.

A pořád sněžilo, ještě ráno, a celé dopoledne. První dvě hodiny ve škole, při latině a matyce, se dokonce muselo svítit. Láska mi zatemnila mozek, takže jsem nic nevnímal, ani pana profesora Bivoje, který nasázel za tu hodinu sedmnáct koulí kvůli nějaké exponenciální rovnici, a mně se jako zázrakem vyhnul. To všechno ta svíčka. Potom, o velké přestávce, mi nastal problém: kvinta, kam chodila Marie, i sexta, kam chodila Irena, byly na stejné chodbě, a obě holky teda promenovaly, pod dozorem

latinářky, v jednom kruhu. Vyřešil jsem problém tak, že jsem celou přestávku zůstal na záchodě a kecal s Harýkem o filmu Celá škola tančí s Alicí Babs Nilssonovou, a podobný problém, kterou doprovodit ze školy, jsem obešel tím, že jsem se na poslední hodinu ulil a šel jsem na bukvicovou kávu do městského hotelu Beránek. Nikdo tam nebyl, jenom v rohu hrál hrbatý pan Lajtner šachy s nějakým penzistou. Seděl jsem za širokým oknem s vyleptanýma květinama v rozích a v jednu hodinu se po náměstí začali trousit kluci a holky z gymplu domů. Přestalo sněžit a náměstí svítilo, hladce přikryté bílým sněhem, že mě skoro bolely oči. Karavana z gymplu táhla s aktovkama a v zimácích, a po

nejhezčích holkách házeli kluci sněhové koule. V kavárně bylo teplo a mně bylo příjemně, jak jsem tam seděl jako na přehlídce. Byla to opravdu prima sezóna. A pak jsem viděl Marii, jak se uhýbá palbě sněhových koulí a kapuce spuštěná na záda jí dělá tentokrát docela regulérní V, fau fýr viktoria, a zlaté vlasy měla až na záda a kolena zase v těch rýhovaných punčochách. Potom přešlo několik skupinek z nižšího gymplu a pak hnali Irenu hotovou sněžnou kanonádou a Irena utíkala přes náměstí, sama, smála se a koule svištěly kolem ní a jedna se rozprskla na pískovcové soše vyklešťovaného mučedníka, o kterém nám velebný pán Meloun namlouval, že znázorňuje značkování otroků rozžhaveným železem, ačkoliv vedle mučedníka byl pískovcový pes a držel to v tlamě. Měl jsem neskutečný pocit, že se mi všechno jenom zdá, obě ty holky, jedna hezčí než druhá, a obě se už dopustily malého počátečního hříšku předehry k nevěře, a obě to ví a já to vím, ale nevědí to jedna o druhé, kdežto já to vím o obou, a jinak to neví nikdo, ani jeden z těch, co je tu ženou koulema přes náměstí, a nejmíň ze všech to ví blbec Zdeněk Pivonka a blbec Franta Kočandrle, nevědí ani ň o mojí krásné šanci. Karavana přešla, na náměstí nebylo už nic zajímavého. Zaplatil jsem bukvicovou kávu a vypad jsem z kavárny. Pod bičem dvojnásobné lásky táh jsem domů jako náměsíčný.

Ve tři jsem opatrně vešel do Ireniny ulice a nenápadně jsem se rozhlédl. Bylo ospalé sobotní

odpoledne a nikde zase ani noha. Kdyby se náhodou uplatnil zákon schválnosti a náhodou šla kolem Marie, můžu vždycky říct, že jdu k Brynychovi. Bydlel tam taky, ve čtvrtém poschodí. Ale lepší je neriskovat. Vylezl jsem do třetího poschodí a zazvonil jsem u dveří, nalakovaných na žluto,

s mosaznou špehýrkou. Bylo ticho, jenom jsem slyšel, jak mi tluče srdce. Měl jsem trému. Tohle teda vypadalo vážně. Tohle už nevypadalo jenom na líbání a muchlování. To teda ne. Za dveřma bylo taky strašné ticho, a vůbec v celém baráku, všichni asi byli v tahu a mně napadlo, že takovéhle ticho panovalo asi ve všech těch domech, kam podle románů Bedřicha Böhnela chodili elegáni svádět přes den nevěrné paničky zaměstnaných mužů. Jenomže elegáni v tom měli praxi. Krk se mi úplně stáh

trémou. Já byl spíš konverzační typ. Ještě tak dotyky, jak tomu říkal velebný pán Meloun, ale teď to vypadalo, že půjde do tuhého. Rozklepaly se mi nohy, a Irena najednou klidně otevřela dveře, vůbec nebylo slyšet kroky, a stála přede mnou v kostkované blůze a šedivé sukni a na nohou měla červené pantofle s bambulkama.

„Ahoj, Danny. Poď dál,“ řekla a usmála se na mě veselýma očima. Měla je úplně klidné. Vstoupil jsem do předsíně a tréma mě skoro knokautovala. I v bytě bylo to ticho, Irena šla přede mnou, zadeček se jí rýsoval v úzké sukni a hnědé vlasy měla vykartáčované a leskly se jí, jako kdyby byly z leštěného kaštanu. Hergot, hergot, drmolil jsem v duchu a šel jsem za ní dlouhou předsíní po červeném kokosáku a díval jsem se jí na pohyblivý zadeček jako zhypnotizovaný. V tom bytě bylo strašně ticho

a v předsíni skoro tma. Irena otevřela dveře do svého pokoje, a já tam vlez za ní. Všechno tam bylo nějak strašně zvláštní, to tím, že to byl Irenin pokoj. U stěny stál zelený gauč, naproti bylo široké okno a za ním protější činžáky, celé zapadané sněhem. V jednom rohu pokoje šatníček, na stěně vedle malé benátské zrcadlo, kousek dál psací stůl s pohárem, který Irena vyhrála v létě za vítězství v kategorii mladších dorostenek v přespolním běhu na zámku. Pod pohárem nějaké otevřené sešity. Irena na ně ukázala opáleným prstem:

„Heleď, Danny. Dyby někdo přišel, tak mi pomáháš s matykou.“

„Já, jo?“ přemohl jsem nadlidsky trému a promluvil jsem s ironií v hlase. „Já měl z matyky ve

čtvrtletí napínáka a předloni reparát.“

„To voni neví,“ řekla Irena a myslela tím své neinformované rodiče. Napadlo mi, kolik toho její rodiče o ní asi nevědí. Nojo. A kolik toho nevím já?

Rozhlédl jsem se. Střechy protějších domů svítily jak oslňující reflektory ze sněhu, protože nad nima visela tmavošedá ocelová obloha a po ní se sunul černý mrak. Asi zas začne sněžit. V Irenině pokoji bylo šero, ale to mi nevadilo. Tréma mě pomalu sama od sebe opouštěla.

„Máš to tu hezký,“ řekl jsem.

„Dyťs už tu přece byl.“

„No byl. Ale -“ sebral jsem odvahu a pohlédl jsem na Irenu, jak jsem uměl nejsvůdničtěji, „- ale ne sám s tebou,“ a vyjel jsem po ní rukama.

„Moment! Moment, Daníčku! Na tohle sem tě sem nepozvala!“

„Ne?“ řekl jsem zklamaně. „Tak na co?“

„Chceš čaj?“

„Čaj?“

„No. Z lípovýho listí.“

„Ne,“ řekl jsem pevně.

„Ne?“

„Ne.“

„Tak co chceš?“ pravila Irena a sedla si na gauč. Dala nohu přes nohu v krátké sukni nad kolena.

Ukázalo se kolínko, ne rýhované, ale nahé a taky pěkné, a já byl najednou ve svém živlu. Rozmluvil jsem se nebo co. Přistoupil jsem ke gauči a dřepl jsem si k Ireninu kolínku na malý chlupatý kobereček.

Upřel jsem na tu královnu škvárových tratí oči psím pohledem.

„Chci tě vidět, Ireno,“ řekl jsem oddaně a tréma byla v tahu.

„Copak mě nevidíš?“

Ruku jsem položil na bambuli červeného pantoflíčku.

„Chci si tě prohlídnout vod paty k hlavě, duše.“

„Jo? A proč?“

„Ponivač k tomu mám příležitost. Podívej, ty nohy,“

řekl jsem a zabrejlil jsem na kolínko před nosem. Neměla punčochy, takže nebude mít ani podvazky, blesklo mi hlavou, a poslední zbylý zbyteček trémy se rozplynul. A třebaže to byla taková tmavá makovička, měla nohy hladké jako had.

„Hladký jako had,“ řekl jsem.

„To se mi nelíbí,“ řekla Irena. „Hadi sou slizký a nepěkný.“

„A dlouhý, strašně dlouhý,“ pokračoval jsem nerušeně a jel jsem dlaní lehce po té hladké noze až nad koleno a prsty jsem zajel kousek pod sukni. Vzrušením se mi začalo špatně sedět, klekl jsem si. Irena mě chytila za prsty dřív, než jsem je mohl zasunout dál.

„Heleď, Danny,“ řekla Irena. „Popisovat mě můžeš, víš, ale nejseš slepec, aby sis přitom musel pomáhat hmatem.“

„Chci tě vnímat všema smyslama, Ireno,“ čichl jsem jí ke kolenu. Vonělo mejdlem. „Voníš jak růže,“

políbil jsem ji na koleno.

„Tak dost!“ rozhodla. „Posaď se hezky vedle mě a já pudu uvařit čaj.“

Otráveně jsem vstal. Chtělo se mi pokračovat v

popisu Ireny, ještě jsem se nedostal

k nejzajímavějším částem, ale ona mi přísně pokynula:

„Sedni si!“

„Čaj dělat nechoď!“ řekl jsem a vzal jsem ji za ruku. Nějak se ještě víc setmělo. Nebe nad bílýma střechama domů naproti se zatáhlo tím černým mrakem a střechy pohasly. Irena mi ruku vykroutila.

„Ireno!“

„Buď hodnej!“

„Ale co mám sakra dělat?“

„Seď a povídej mi něco.“

„Kvůli tomus mě sem pozvala? Abych ti něco povídal?“

„No.“

„To sme mohli rovnou do Berana na kafe,“ pravil jsem a vztekle jsem dodal: „bukvicový.“

„Ty nejsi rád, že tu seš se mnou?“

„Ale sem, ale -“

„Ale co?“

„Je to mrhání časem.“

Naježila se.

„Jak to?“

„Sedět tady a povídat si s tebou.“

„Tak to ti pěkně děkuju. Vždyť můžeš jít domu. Nikdo tě tu nedrží.“

Lekl jsem se. Černý mrak ještě víc zčernal a v Irenině pokojíčku se všechno ponořilo do tmavého stínu. Bylo to tam velmi krásné.

„Ale tak sem to nemyslel, Ireno. Jenže povídat si s tebou můžu všude, ale když sme tady sami - tak -“

Už to začalo být nesnesitelné. Strašně se mi chtělo se s ní líbat a to šero a to ticho v tom bytě -“Tak bych se chtěl s tebou -“

„Neřikej to, Danny!“

„Dyť ani nemusim. Ty dobře víš co.“

„Ale pro to sem tě sem vážně nezvala.“

„Ježišmarjá, tak proč, Ireno? Abych ti zvoral matyckej úkol nebo co? Eštěs řikala, že nikdo nebude doma!“

„Copak se mnou nejseš rád?“

„Sem, sakra. Ale eště radši bych s tebou byl rád jinak. Však víš jak.“

„Tak se trošku opanuj,“ pravila spisovně. „A řikej mi o mně nějaký hezký věci.“

„Hezký věci,“ vzdychl jsem trpce. „To budem takhle sedět do rána, než je všechny vymenuju.“

„Můžeš tu bejt tak do osmi, dřív táta nepříde,“ pravila.

„To máš na vymenovávání času dost a dost.“

Vztek, smíšený se strašnou chutí a s láskou, se mnou zalomcoval. Takovéhle jsou, káči! Člověka rozběsní, a pak si ho nepřipustí k tělu. Jestlipak si takhle zahrává se Zdeňkem. Jo, s tím. Ten by ji asi těma svýma horolezeckýma pařátama popad - podíval jsem se na ni, skoro se ztrácela v šeru v rohu gauče, sukně se jí ještě o kousek vyhrnula a hnědé oči se v šeru škádlivě leskly. Nojo, houby. Oni to prostě chtějí s předmluvou. Všechno bude. Někde nad námi pustili rádio, Irmanova, skrz strop zpíval slabounce tou svou poťapanou výslovností „Zamknu si dnešní den do truhly snů „, saxofony zavyly, ale to jenom ještě podtrhlo to ticho v bytě.

„Mám tě teda popisovat dál?“ zeptal jsem se.

„Ale pěkně!“ broukla.

„Ale vono - víš - teď už to pude jenom za pomoci hmatu. Já už na tebe nevidim,“ řekl jsem a hmátl jsem jí po pase. Nahmátl jsem ho úplně odborně, pod blůzou nic neměla, jenom nahou kůži, horko mi okamžitě zasálalo skrz blůzu do dlaně. Sjel jsem dlaní od pasu přes bok v šedivé sukni, nebránila se, takže už je to tady, blesklo mi hlavou a mozek se mi trošku zamlžil, slyšel jsem, jak se zasmála, a najednou mě oslnilo prudké žluté světlo. V něm se na mě zlomyslně zasmály jantarové oči.

„To abys na mě viděl,“ řekla Irena. Rozhlédl jsem se. Potvora! Rozsvítila si na mě lampičku

v hlavách gauče. A znova mě vzala za ruku a položila mi ji do klína. Ne sobě. Mně.

„Ty zmije!“ zasyčel jsem.

„To neni hezký.“

„Ty kočko falešná!“

„Kočko už je hezčí. Ale ne falešná.“

„Ty!“ zasyčel jsem. Přejel jsem pohledem od červených bambulí až po veselé oči. „Ty se vymykáš popisu.“

„Ale!“ pravila posměšně. „A potom nám tě dávaj za vzor. Kecaj!“

„Za vzor?“

„Vojta. Jaký prej píšeš krásný slohy. Posledně nám z jednoho čet. Lesy na podzim.“

„Ten blbec!“

„Náhodous tam moc hezky popisoval podzimní lesy. Vidíš, a vobyčejnou sextánku popsat neumíš.“

„Neobyčejnou.“

„Jo, houbičky.“

„Neobyčejně zlou. Neobyčejně krutou.“

„Povídals, že budeš řikat hezký věci.“

„Krásnou,“ řekl jsem. „Jenom třeba ty nohy. Dybych se moh podívat, Ireno, kousek nad koleno, to bys koukala ten popis!“ a vzal jsem lem sukně do dvou prstů.

„Dyť nemám jenom nohy. Popisuj vejš!“

Hladově jsem jí pohlédl na ňadra. Sledovala můj pohled veselýma očima a řekla:

„To přeskoč. Na lidech je dycky nejzajímavější vobličej.“

Pohlédl jsem jí tedy na obličej. Měla ho krásný, líbil se mi moc, ale upřímně řečeno, bylo by mě zajímalo vidět jiné věci. Její obličej jsem mohl vidět každý den. Proto jsem spustil:

„Oči máš jak medový plástve. Jako med lesních včel. Ukaž. Taky ti tak voněj?“ a přiblížil jsem se obličejem k jejímu obličeji a začichal jsem u očí. A samozřejmě mě přitáhla její pusa, která opravdu voněla. Mlíkem nebo čím. Možná tím lípovým čajem. Prudce jsem se na ni přisál, ale popadla mě

oběma rukama za ramena, bránila se, zuby měla stisknuté. Sjel jsem hubou po horkém líčku až na krk a přisál jsem se jí teda tam. Trošku se uklidnila, sál jsem, skoro se mi zdálo, že cítím na jazyku sladkou Ireninu krev, levačkou jsem hmátl po zipu na sukni, zatáhl jsem - a najednou sebou Irena škubla a vymrštila se z gauče.

„Ježišmarjá vokno!“

Zblble jsem na ni zíral, jak horečně stahuje zatemňovací roletu a jak za roletou mizí průčelí protějších domů, jejich bílé střechy, světélkující pod těžkým černým mrakem na obloze. Irena stáhla roletu až dolů a pak si energicky zavřela zip. Otočila se ke mně a veselé oči měly najednou trošku strach.

„Jestli se někdo koukal -“

„Sem?“

„No. Měli sme rozsvícíno.“

„Já sem nerozsvítil.“

„Ale je to tvoje vina!“

„Jak to?“

„Byls protivnej, tak sem musela rozsvítit!“

„Protivnej, řikáš.“

„A nebyls?“

Přistoupila k malému benátskému zrcadlu vedle šatníčku. Blůzu měla ze sukně trochu vytaženou,

zastrčila si ji a přitom jsem zahlédl kousek hnědé, opálené kůže na boku. Pak se podívala do zrcadla.

„Danny!“ vykřikla zoufale. „Tys mi udělal cucflek!“

„Houby. Ukaž.“

Otočila hlavu poněkud doleva a malinko si rozhrnula výstřih. Přistoupil jsem k ní zezadu a podíval jsem se do toho jejího benátského zrcadla. Na opáleném krčku, kousek pod límcem blůzy, se černal nádherný čerstvý cucflek.

„A jo,“ řekl jsem.

„Vidíš!“ pravila vztekle a jako nešťastně.

„Já ti to pofoukám,“ nabídl jsem se a zezadu jsem ji objal. Vyškubla se mi a šla k šatníčku.

„Nech mě bejt!“ otevřela šuplátko a začla se v něm přehrabovat.

„Ireno!“

„A nemluv na mě!“

„Dyť se nic nestalo.“

„Ne? A co tohle?“ ukázala na svůj krásný cucflek. „Dyť voni si toho všimnou.“

„Voni? Jako vaši?“

„No kdo jinej?“

„No já nevim, kdo jinej,“ odsekl jsem zas já vztekle. Najednou jsem začal žárlit. Napadlo mi, že kvůli tátovi a ségře by ten cucflek takový děs snad nevyvolal. Irena to pochopila.

„No ten taky.“

„Aspoň uvidí, jaká seš.“

„A jaká sem, prosim tě?“

„No takováhle. S nim chodíš a mě tady - jenom tak -“

„Dyť pořád chtěls se mnou bejt!“

„Jenže pořádně.“

„Jenže to já právě nemůžu.“

Vytáhla ze šuplíčku zelený hedvábný šátek a uvázala si ho kolem krku. Pak zas přistoupila k zrcadlu, jestli jí na ten cucflek není vidět.

„Proč nemůžeš, Ireno?“ zahučel jsem temně z rohu místnosti.

„Nemůžu,“ řekla, „protože nechci.“

„Tak pročs mě sem zvala?“

„Chtěla sem ti udělat radost. Dyž pořád řikáš, že mě miluješ.“

„Já tě miluju, Ireno. To ani nevíš jak.“

Pohled do zrcadla ji trochu uklidnil, načechrala si šátek pod bradou a zrcadlem koukla na mě.

„Nezlob se na mě, Ireno. Já tě vopravdu strašně miluju.“

„Jo miluješ. Chceš se mnou to - a nic víc.“

„To neni pravda,“ řekl jsem. „Dyž ty nechceš, tak ne. Já tě miluju i bez toho.“

Znova koukla do zrcadla, v něm na mě, pak se otočila a šla si sednout na gauč.

„Budeš už hodnej?“

„Budu,“ pravil jsem falešně.

„Tak si poď sednout sem. Dyž mě miluješ.“

Poslechl jsem.

„Ježkovy voči!“ pravila Irena. „Jestli na to táta příde, tak mě zřeže. Tos nemoh dát pozor?“

„Já se nevovlád,“ řekl jsem. Najednou mně to všechno přišlo poněkud k smíchu, jak jsme tam tak seděli vedle sebe, sami, a Irena si dělala starosti kvůli cucfleku. Asi jsem byl idiot, ale přišlo mi to k smíchu.

„Budu muset říct, že mě bolí v krku,“ řekla Irena. „Náš táta je děsnej pruďas. Neni to moc vidět?“

Pohlédl jsem na krček v zeleném šátku. Vůbec se nehodil ke kostkované blůze a vypadal legračně.

„Ireno,“ řekl jsem, „ale stejně je to s tebou prima!“

„Tak vidíš,“ řekla. „A i bez toho. A ty furt proč sem tě pozvala. Prostě sem tě pozvala, abych tě potěšila.“

„A sebe ne?“ otázal jsem se smutně.

„No - taky. Trochu,“ řekla a sáhla si na krk. „Hernajs, neměla bych si to rači zafačovat?“

Podívala se na mě tázavě a na očích jí bylo vidět, že jí to opravdu dělá problém, aby ji táta nezřezal.

A to už jsem to nevydržel. Rozchechtal jsem se a Irena, když se na mě nejdřív chviličku dívala nechápavě, taky vyprskla. Padli jsme si do náručí a já, jak se mnou smích lomcoval, položil jsem jí hlavu do klína a objal jsem ji kolem pasu, hlavu na jejím měkkém klíně, pravé ucho přitisknuté k jejímu pevnému bříšku. Položila mi ruku na hlavu, druhou sebrala něco ze stolečku v hlavách gauče, zašilhal jsem po tom, bylo to kapesní zrcátko, a prohlížela si cucflek. Přišlo mi to ještě víc k smíchu, skoro jsem zavyl. V bříšku zakručelo. Položil jsem na ně pusu místo ucha, políbil jsem jí ho, pořád jsme se smáli a pak jsme se pomalu uklidňovali. Zavřel jsem oči a smál jsem se už jen v duchu. S Irenou to bylo prima. Tenkrát dávno. I bez toho.

Sáhl jsem jí se zavřenýma očima po ruce, nahmátl jsem ji, nad loktem byla měkká a teplá. Jel jsem po té měkké ruce nahoru, po rukávu kostkované blůzy, za krček a do vlasů.

„Buď hodnej!“ řekla, ale tiše. Oběma rukama jsem ji jemně stiskl kolem ramen.

„Hodnej buď!“ opakovala, úplně slabounce. „Hodnej, slyšíš?“

A to už jsem jí položil pusu na její pusu, zabzučelo to, jak asi něco chtěla říct, ale já ji tou pusou umlčel, a pak ona znova pusu pootevřela a pak to byla regulérní, vlhká, teplá pusa a trvala dlouho, začalo se to rychle vyvíjet k totálnímu úspěchu - a najednou do ticha v tom tichounkém bytě studeně zarachotil klíč. Irena vyletěla z gauče, jako kdyby se odrazila od trampolíny, a já spad na zem a praštil jsem se šeredně do brňavky. V předsíni se otevřely dveře a zavrzaly těžké boty.

„Táta!“ zašeptala Irena zděšeně, úplně klasicky.

„Dyťs řikala, že má bilanci,“ sykl jsem a sbíral jsem se rychle ze země. Brňavka mi dělala divy. Irena těkala rozčilenýma očima po místnosti, blůza se jí vepředu rozepnula a bylo vidět růžovou podprsenku.

Ale schválně jsem jí nic neřek. Sedl na mě nějaký sadismus nebo co, anebo mi snad, jak jsem byl ze všeho blbý, zalichotilo, že to rozepnutí jsem způsobil já.

„Honem!“ šeptala Irena. „Poď sem! Že mi jako vykládáš matyku!“

Popadla mě za ruku, jenže nikde v pokoji žádná druhá židle, na tu jsme zapomněli. Tak si honem dřepla do té jediné, před psacím stolkem, a já si stoup za ni, jako kdybych byl jako preceptor a dával jí kondici. Pěknou kondici. Ale bylo mi to jedno. Najednou jsem na ni měl vztek, že to tak blbě

zorganizovala. Skoro jsem jí začal přát ten výprask, co ji zřejmě očekává. V otevřeném sešitě mi padl do oka příklad:

______ ____________

√2(x + y) = √x8 y 8 2 xy + 5

„Jo,“ řekl jsem tiše. „Tak tam honem pod to něco napiš, aby to vypadalo, že sme počítali.“

„Ale co?“ špitla zoufale. Měla opravdu strach. Pořád jsem na ni měl vztek, ale zároveň se mi jí trochu zželelo. Byla najednou malinká a ubohá. Pravil jsem sadisticky:

„To já nevim. Řikal sem ti, že sem měl z matyky napínáka.“

Irena honem naškrábala:

________ ____ ______

√2(x2 + y)2 - √x + y = √xy2 + 5

A to už se otevřely dveře a do jejího pokojíku vešel pan rada.

Irena, jak byla rozčilená, dělala, že je úplně zabraná do zajímavé problematiky toho zajímavého příkladu, zato já jsem vzhlédl a jako mile překvapen jsem pana radu slušně pozdravil:

„Dobrý večer, pane rado!“

„Dobrý večer,“ pravil pan rada velmi nevlídně a přistoupil ke stolu. Teprv teď udělala Irena taky jako překvapenou.

„Jé, dobrej večer, tati!“

„Co to tu děláte?“ otázal se pan rada s přízvukem velice vystihujícím situaci. Ta situace se mi líbila pořád víc a víc. Dobře ti tak, Irenko. To máš za to, že se nejdřív necháváš tak abnormálně dlouho ukecávat, a nakonec všecko zvořeš. Pohlédl jsem úkosem na tu tmavobrunet holku a s potěšením jsem zkonstatoval, že si dosud nevšimla rozepjaté blůzy a že je jí vidět růžová podprsenka, ačkoliv to nebylo vlastně mojí zásluhou. To snad všechno ta svíčka v neděli, že jde na Irenku trest boží. Potila se.

„Počítáme tady takovej děsně těžkej příklad, tati,“ zalkala. „Von mi Danny slíbil, že mně s tím pomůže -“ pravila doztracena.

Situace se psychologicky schylovala k explozi.

„Tak?“ pravil pan rada. „Ukaž mi to.“

Dal si předložit sešit s tím Ireniným narychlo připsaným řádkem, který byl určitě nesmysl.

„To je rovnice o kolika neznámých?“ otázal se.

„O -“ řekla Irena, „- o -“ dál nevěděla.

Pan rada nastavil sešit mně.??Ix, ypsilon, tolik jsem zase znal. Odpověděl jsem správně:

„O dvou neznámých.“

„Lze takovou rovnici, tak, jak ji tu máš napsanou, Irenko, vyřešit?“ položil pan rada dceři smrťáckou otázku. Irena si najednou všimla rozepjaté blůzy a začala se honem zapínat. To jí tak zatemnilo mozek, že ani nepostřehla otcův přízvuk, z něhož jasně plynulo, že takovou rovnici, tak jak ji má napsanou, vyřešit asi nelze. Nemohla se knoflíčkem trefit do dirky.

„Takovou rovnici -“ blábolila. Pan rada pohlédl na mě. Bezohledně jsem pokrčil rameny, pan rada tedy opět pohlédl na dceru. „Já -“ vzlykla dcera, „dyž já to neumim, tati!“

„Mno,“ udělal pan rada. Pak utkvěl pohledem na zeleném šátku. Otázal se přesně:

„Tebe bolí v krku?“

„Ano,“ pípla Irena.

„Tak pojď se mnou!“ Pan rada se otočil a beze slova vypadl z pokoje.

Udělal jsem na Irenu obličej a rukou jsem se poplácal po zadku, abych naznačil, co ji za hranicema jejího pokojíčku čeká. Irena na mě vyplázla jazyk a vypadla za tatínkem.

Pohodlně jsem se rozvalil na gauči a čekal jsem, až uslyším Irenu řvát. Sám jsem strach neměl. Byl jsem proti Ireně ve výhodě: mě pan rada vyplatit nemoh. Nanejvýš mohl mé chování oznámit mému

otci, a mě už doma dávno nebili. Jezdil jsem zrakem po Irenině pokojíčku a měl jsem škodolibou radost ze všeho, co se přihodilo. Irena, ta odmítavá královna, přede mnou otcem shozená, naslouchala někde vedle v pokoji pokorně kázání, a já se rozvaloval na jejím gauči a najednou jsem si vzpomněl na Marii a rázem mi začalo být ještě příjemněji. Zamhouřil jsem oči a představil jsem si zlaté vlasy Marie Dreslerové, jak se jí třpytily dnes u kostela na náměstí, když ji hnali sněhovýma koulema. A pak jsem si představil zítřek, jak za ní pofičím na lyžích Pekelským údolím z Černé Hory, pokud se nenabourám, k té jejich přepychové vile, která je přímo stavitelská neřest, rovnou z těch Böhnelových románů.

Marie je kočka. Blond kočka. Ta to bude umět zařídit líp než Irena.

Dveře se otevřely, vstoupil zase pan rada. Vstal jsem z gauče. Pan rada na mě pohlédl přes brýle a já se drze usmál.

„Pane Smiřický,“ pravil pan rada. „Vy přece víte, že rovnici tak, jak jste ji měli napsanou, vyřešit nelze?“

„Ne?“ otázal jsem se udiveně. „Ani vy ji neumíte vyřešit, pane rado?“

„Ne,“ řekl pan rada. „Ani já, ani Albert Einstein by ji takhle nevyřešil. Abyste ji mohl vyřešit, vy nebo kdokoli jiný, musela by být doplněna o tohle: A vzal pero, přeškrtl, co napsala Irena, a připsal: ____ ____

√x + y √x + y _____

√

-------------- + --------------- =

x + √3

2 2

„Tak, a teď počítejte!“ vyzval mě potom.

Pohlédl jsem na něj, poněvadž jsem nevěděl, jak to myslí. Ale koukal bez výrazu v baculaté tvářičce za zlatýma brejličkama. Asi to teda myslel doslova.

„No prosím,“ řekl, a tak jsem si teda k tomu sednul.

Přirozeně, s něčím takovým jsem nemohl hnout. Takové věci za mě na kondicích vypočítával pan

profesor Stařec. Pan rada si přinesl židli a civěl mi přes rameno, a já psal vedle sebe a pod sebe číslice, jak mě napadlo, a moc mě nenapadalo. Prokázal jsem brzy naprostou neschopnost. Měl jsem akutní pocit úplné vylízanosti a pan rada mě opravoval, škrtal, co jsem vytvořil, připisoval něco jiného, ale vždycky zas nechal mě vrávorat mezi těma číslicema. Odněkud tloukly hodiny, já počítal a počítal, a zdálo se mi, že se zmenšuju. Dorazili jsme jeden, a hned jsem dostal nový příklad, zapeklitější, proměnil jsem se ve školáčka. Pan rada odešel někam vedle a dlouho tam zůstal. Za tu dobu jsem neposunul příklad ani o milimetr k žádoucímu výsledku a zase někde odtloukly hodiny, pan rada se vrátil, zkontroloval, jak jsem daleko, zkonstatoval, že jsem se nehnul z místa, pomohl mi, měl jsem náhle silný dojem, že pan rada je nějaký mocný a mně příliš nenakloněný duch, takže jsem se nezmohl na odpor, zůstal jsem tam sedět a pan rada zase zmizel vedle. A zase odbily hodiny, deset, a tak to pokračovalo pořád dokola. Někdo odemkl dveře v předsíni, pan rada seděl právě u mě, do dveří

pokojíku nakoukla Irenina ségra v teplácích, rovnou z toho basketbalového mistráku, a vyvalila na nás oči. Pan rada vstal, odvedl ji kamsi do bytu, slyšel jsem tlumené hlasy, pan rada se opět vrátil. Zoufale jsem se pokusil oznámit mu, že musím domů, protože naši budou mít strach.

„Jen seďte a počítejte,“ řekl klidně pan rada. „Zítra je neděle, můžete si přispat. Já jsem vás už u vašeho pana otce telefonicky omluvil, že naši Irenku učíte exponenciální rovnice.“

A tak jsem tam tvrdnul a tvrdnul a počítal, otrávený na nejvyšší míru, láska ze mě spadla a Irenu jsem už málem nenáviděl. Těch rovnic jsem tam musel napočítat na rok dopředu. Pan rada přicházel

a odcházel, provázen bitím hodin jako apoštol z orloje, a noc se vlekla a táhla. Jednu chvíli, když byl pan rada zrovna pryč a já si zrovna říkal, jestli má takovou běhavku nebo co, strčila do pokoje znova hlavu Alena. Byla už v pyžamu a zašeptala: „Ste pěkný pitomci. Proč ste si nezatáhli roletu?“

„Co?“ „Někdo telefonoval tátovi do kanceláře, že mu tady vochluješ dceru. Teda ne mě,“ řekla, jako lítostivě. „Ségru.“

„A kdo, nevíš?“

„To nevim. Někdo. A hele, jestlipak vo tom vochli ví Zdeněk Pivonka?“ „Koukni,“ povídal jsem.

„Koukni, drahoušku. Běž se učit latinský slovíčka, V předsíni vrzly kroky, Alena se vypařila a já se vrh například:

______________________

√(a/2 +b) . (b - a/2) . a/2 . a/2 = 12

a + 2b = 16

Vycházelo mi, že a = 3859. Ale pan rada na to jen mrknul a tiše se zeptal:

„Kde jste přišel na takový nesmysl, pane Smiřický?“

Škrt mi můj pracně vypocený výsledek a pravil:

„Tak znova, pane Smiřický.“

A sám se opět odebral pryč, snad na záchod, nebo kam to pořád chodil.

Kam to pořád chodil, jsem se dozvěděl, až když odbila půlnoc a pan rada mě konečně propustil.

Z předsíně jsem pootevřenými dveřmi do kuchyně zahlédl uřvanou Irenu, u kuchyňského stolu, taky nad nějakým příkladem. Takže pan rada pendloval mezi mnou v pokoji a Irenou v kuchyni. To měla teda Irena horší než vejprask. Ten její papá byl pěkný sadista.

Marii jsem tu noc už přirozeně nezavolal. Dávno jistě spala ve své bílé posteli v té jejich přepychové vile pod Černou Horou a pod hvězdičkama, když jsem dorazil domů a zjistil, že i naši jsou pokojně v limbu. Pan rada dodržel slovo: telefonoval otci, že připravuju Irenku na kompozici z matematiky.

Otci bylo sice samozřejmě divné, že já dávám kondice z matematiky, když na ně sám chodím k panu profesorovi Starcovi, ale pan rada v telefonu působil asi věrohodně.

Hned po snídani v neděli ráno jsem se pokusil napravit, co jsem večer zameškal. Jenže Marie byla taky obšťastněná sourozencem, starším bráchou, a ten, měl jsem dojem, vykonával nějaké příkazy.

„Ségra je v koupelně,“ pravil, „a tobě mám říct, že už šla do auly.“

Otázal jsem se idiotsky:

„Jak tomu mám rozumět, čeče?“

„No to já nevim. To víš asi líp ty, ne? Prostě, Mařena je ve vaně, a pokud de vo tebe, už šla do auly.

Já tomu nerozumim.“

Já tomu teda už vůbec nerozuměl.

„Tak ti ď,“ a zavěsil jsem sluchátko.

Navlík jsem si kabát a klobouk a jako blbec letěl jsem pro všechny případy do auly. Město bylo jako betlém, sněhu po kolena, takhle brzo ráno ho ke gymplu ještě nikdo neprošlapal. Prodral jsem se jím až ke škole a vyběhl jsem po širokých schodech do prvního poschodí. Otevřel jsem dveře do auly.

Přirozeně, Mařenka byla ve vaně.

Sedl jsem si na židličku v první řadě, přichystané pro primány, a truchlivě jsem se zadíval na oponu, která zakrývala oltář. Jak si tohle, sakra, vysvětlit? Jediné vysvětlení, protože to byla Marie, bylo, že ji asi začalo hryzat svědomí kvůli Kočandrlemu. Byla to patrně nejzbožnější holka na gymplu, to bylo všeobecně známo. Ale současně zas žádná jeptiška. To bylo taky všeobecně známo. Jenže od prázdnin si ji nabrnk Franta Kočandrle. Což je, pomyslil jsem si trpce, taky všeobecně známo. Zhřešit trošičku sem tam proti šestému přikázání, to jí ještě tak nevadí. Ale díky existenci vztahu ke Kočandrlemu je hříšek proti šestému taky hříškem proti devátému přikázání, a to už je asi moc. Tak to bude. Ta svíčka na to patrně nestačí. Byla jen jedna??

Opona se maličko rozhrnula a důstojný pán Meloun strčil dovnitř kulatou hlavu.

„Á, Smiřický!“ řekl vlídným hláskem. „Pochválen buď pán Ježíš Kristus.“

„Pochválen buď pán Ježíš Kristus, pane profesore -“

„Důstojný pane,“ opravil mě mírně. Důstojný pán Meloun byl profesorem náboženství a zeměpisu, ale pane profesore si dával říkat jenom při zeměpise, protože ten jsme měli dohromady s jinověrci. Jinak si zakládal na svém kněžství, a bydlel na náměstí na faře. Pana děkana loni Němci zavřeli, tak ho teď zastupoval. Byl to hodný a trošku přitroublý velebník a zřejmě měl něco na srdci.

„Ano, důstojný pane,“ řekl jsem poslušně.

„Pojďte sem, Smiřický,“ pravil a objevil se mezi cípy opony celý. Vysoký, obtloustlý, s holou hlavou opravdu jako pětikilový meloun. „Smiřický,“ opakoval. „Volal pan Linke, že jejich Arnošt má chřipku, a Rudolf Chrastinů také. A tercie a kvarta jsou na výletě do Hradce. Smiřický, vy jste přece hodně ministrovával. Pojďte dnes ministrovat.“

To mi ještě scházelo. Budu ministrovat, a Marie mi uteče.

„Ale já - důstojný pane, už sem to trošku zapomněl. Já -“

Zaprosil mě modrýma očima a strašně zesmutněl.

„Budu vám napovídat,“ řekl takovým tónem, že mě chytila lítost. „Pojďte!“

„Já bych rád, velebný pane,“ vykrucoval jsem se, i když už jsem věděl, že těm jeho modrým

venkovským očím neodolám. „Jenže já nebyl od velikonoc u zpovědi, tak bych ani -“

Důstojný pán pohlédl na hodinky.

„Máme ještě čas. Můžete se vyzpovídat.“

Zřejmě se to na mě valilo nezadržitelně. Pokusil jsem se chabě namítnout, že není čas na rozjímání a zpytování svědomí, ale důstojný pán mi to vyvrátil. „Pomodlete se, a pak to probereme podle svatých přikázání. Přijďte za mnou do apsidy.“

Zmizel. Doprčic! Zřejmě se nedá nic dělat a Mařenka mi vyklouzne pod rukou. Ale důstojnému

pánovi odmítnout nemůžu. To je jasné. Mimoto bych si to moh zavařit u Pána Boha. Stejně to je asi nějaké boží řízení, že ti dva pitomci ze sekundy mají chřipku. Třeba je to zkouška. Asi jistě. No jistě.

Najednou se mi to jevilo jako jasná zkouška. Marie přece po mši klečí ještě nejmíň deset minut, až všichni odejdou. To to stihnu. Určitě je to řízení boží.

A taky to, že k ní pak přistoupím zbaven hříchů. Jako lilium. Pán Bůh mi vlastně úplně připravuje cestu. Určitě mě odmění. Vjela do mě radostná a zbožná podnikavost, prošel jsem oponou, klekl jsem si před oltářem a začal jsem se modlit.

V apsidě nebyla zpovědnice, a tak mi bylo trochu trapně. Důstojný pán Meloun seděl na obyčejné židli a já klečel před židlí jako pařez. Vyjmenoval jsem své obvyklé hříchy podle desatera, až jsem se dostal k tomu choulostivému šestému. V duchu se mi objevilo včerejší odpoledne s Irenou, jak jsem jí jel po té nahé noze až pod sukni, a pak ten cucflek. Polkl jsem, a odhodlaně jsem pravil: „Sesmilnil jsem.“ A honem jsem přešel na patero přikázání církevních a poháněl mě strach, jestli se důstojný pán nebude zajímat o bližší detaily toho sesmilnění, eventuálně jestli nebude chtít vědět s kým. Pan děkan v kostele, kam se gympl chodil zpovídat, se obyčejně vyptával: zda sám, nebo s jinými, a zda jen dotyky, nebo taky jinak. Ale důstojný pán Meloun byl hodný a stydlavý. Neptal se na nic. Udělil mi jen obvyklé napomenutí, velice jsem prý svým hříšným konáním urazil Pána Boha, ale sám se vůbec

neurazil, jenom mě požádal, abych si předsevzal, že se napříště takových hříchů vyvaruju. A dal mi rozhřešení.

S tím jsem se odebral zpátky k oltáři a znova jsem si klekl. Otče náš, začal jsem v duchu, a najednou, jako když do mě uhodí blesk, jsem si uvědomil, že platnost rozhřešení závisí na dobrém předsevzetí, a že jsem teda v rejži. Předsevzít si, že po mši svaté udělám všechno, abych odpoledne nesesmilnil s Marií, i když patrně pouze dotyky, je nad moje síly. Učinil jsem chabý pokus si předsevzít, že ji nechám na pokoji, ale pokus se zhroutil v zárodku. Kdepak. To nepůjde. Jak to asi dělá Marie

s předsevzetím? Asi jí to taky moc nejde. Proto se asi vždycky po zpovědi tak dlouho modlí, jako kdyby byla přinejmenším Máří Magdaléna těsně po polepšení. A co tedy budu dělat? Klečel jsem před oltářem s uloženými pěti otčenáši nedomodlenými a po zádech mi stékala kapička smrtelného potu, a jak tekla níž a níž, byla čím dál studenější. Za okny se zase rozchumelilo, oltář zalilo chladné bělostné světlo. Bylo to nevyřešitelné dilema. Podíval jsem se gotickým oknem na ten sníh, sypal se štědře, veliké, krásné vločky, panensky bílé. Krásné vločky na krásné hříšné město Kostelec. Plné krásných holek. Vrátil se mi ten prima pocit té krásné sezóny. Houby, řekl jsem si, a svatý Ignác, ten dobrý patron postranních cestiček, mi zničehožnic našeptal čistě teologické řešení. Houby. Já přece nechci s Marií hřešit. Chci ji jenom získat, a jak jinak se dají holky získat než tím líbáním a dotyky a tak.

Miluju ji. Když to bude možné, tak si ji vemu. A tím se všechny ty hříchy zneutralizujou, dodatečně to vlastně potom už nebudou hříchy. Takže vlastně mám dobré předsevzetí. Takže vlastně mám to vůbec nejlepší předsevzetí, a jestli si mě Marie neveme, moje vina to nebude.

S opravdovou vroucností jsem znova načal Otče náš, jenž jsi na nebesích, ale dál jsem se zas nedostal.

Napadlo mi, že to všechno vlastně vůbec není hřích. Ani to s Irenou nebyl žádný hřích, i když dotyky byly, a s Marií to teprve žádný hřích nebude, poněvadž tu miluju. A Irenu jsem včera taky miloval, a dělal jsem to všechno proto, abych ji získal. Taky bych si ji nakonec byl vzal, kdyby nakonec chtěla, a jak jsem tak klečel před oltářem, nebyl jsem si už tak jistý, že ji vlastně už zase taky nemiluju, takže i kdybych odpoledne místo s Marií šel na ty lyže a tak dále s Irenou, bude to všechno naprosto bez hříchu, a najednou mi bylo jasné, že přesně vzato je vlastně miluju zase obě, jenom momentálně víc Marii, což je vlastně taky řízení boží, neboť je to nutné vzhledem k větším vyhlídkám na dřívější hřešení už dnes odpoledne. Jak bude po mši svaté, umínil jsem si, musím sebou hodit, abych ji chytil před školou. Jestli má strach, že to je nevěra, to je blbost. Kočandrle přece není její muž. Jedině že s ním chodí. Nebo chodila. To není manželství. To se dá skončit klidně bez hříchu. Však já jí to vysvětlím, myslel jsem si, a bylo mi před tím oltářem krásně, úplně jsem cítil, jak se povznáším k úplné extázi duchovního blaženství. A i když se mi ráno z těch evidentních důvodů zapřela, na ty lyže s ní odpoledne přece jen půjdu. Jen abych se na nich nenaboural. To by se mi nehodilo.

„Už jste se pomodlil pokání?“ diskrétní, tichý šepot důstojného pána Melouna mě vytrhl z meditace, a ve mně hrklo. Došlo mi, že místo otčenášů jsem vlastně zase myslel na holky. Jenže velebný pán už čekal, v albě a s ornátem v adventní barvě přes ruku. Domodlím se to až potom, pomyslel jsem si, vstal jsem a přistoupil jsem ke skříni s rochetami. Nasoukal jsem se do té největší. Byla mi nějak těsná. Nojo.

V aule normálně ministroval jen nižší gympl.

Za chvíli už jsem v té těsné rochetě pochodoval za důstojným pánem k oltáři, před očima narvané auly, a Joska Špork k tomu velebně hrál Boba Catse na varhany. Pochodovali jsme do rytmu a já měl dojem, že mám asi ránu. Aulou zašumělo, a už jsem si byl jistý, že mám určitě ránu. Rocheta se mi napínala přes prsa a přes zadek a byla mi krátká. Když jsem si klekl, něco zapraskalo. Patrně nějaký šev. Zazvonil jsem a koutkem oka jsem zapátral vlevo od varhan, kde stály holky z vyššího gymplu.

Opravdu. Několik se jich podezřele šklebilo, asi mně. Zahlédl jsem Mariin růžový obličej, ale Marie se tvářila zbožně, jahodovou pusu měla přísně našpulenou do kancionálu, a jak se na momentík setkala očima s mým zrakem, sklopila řasy do kancionálu jako svatá Terezička.

Vzedmula se ve mně láska. Kdepak Marie, ta se mi kvůli těsné rochetě smát nebude, i když mám ránu, protože rocheta je součást bohoslužebné výstroje. A stejně se mi zapřela jenom z těch výčitek svědomí.

Cit mnou zalomcoval jako blažená zimnice, důstojný pán Meloun pravil: „Introibo ad altare Dei,“ a já slavnostně, jásavě a hodně nahlas, ne tiše, jak to ministranti obvykle huhňají, odvětil: „Ad Deum qui laetificat iuventutem meam!“ a mrkl jsem po Mariině jahodou ozdobeném ksiftíku. Joska Špork přešel z Boba Catse na Dinah a já si radostně pomyslel, že meam iuventutem laetificant spíš holky než Deus, ale holky jsou možná, úplně určitě, vlastně vtělením Pána Boha, neboť On je ve všem přítomen, jak nás učil důstojný pán Meloun, a nejvíc v krásných svých dílech, a co může být krásnější boží dílo než Mariina našpulená pusa jako jahoda. Takže jsem při tom pokání, když jsem myslel na ty dvě holky, co je obě miluju, myslel vlastně na Pána Boha, trošku jsem se lek, jestli se nerouhám, ale vtom řekl důstojný pán Meloun: „Iudica me, Deus, et discerne causam meam,“ a já vroucně přitakal: „Quia tu es, Deus, fortitudo mea!“ a znova jsem, radostně, mrkl po Marii. Ta pusa byla opravdu jako jahoda na šlehačkovém dortu. Marie byla krásná světlá blondýnka se smetanovou pletí, v tom krásném městě Kostelci, takové překrásné dílo Páně. Úplně jsem se zasnil nad tím divem stvoření, že jsem přestal vnímat velebného pána a věděl jsem jistě, že jí ty výčitky svědomí rozmluvím a odpoledne jí dám krásnou kondici z telemarků, pokud se ovšem nenabourám, a v pondělí, napadlo mě plynule hned

potom, dám krásnou kondici z exponenciálních rovnic taky Ireně, protože pan rada má bilanci až do středy, a podruhé si včas stáhnem tu roletu. A pak - a najednou jsem se vrátil z rajského Kostelce nejbližší budoucnosti, protože jsem si uvědomil, že důstojný pán Meloun syčivě opakuje: „Deus tu conversus vivifica bis nos!“ a že holky jsou sice nepochybně vtělení boží, ale u oltáře se na ně přece jen asi myslet nemá, a horlivě jsem zvolal: „Et plebs tua laetabitur in te!“ A bylo mi tak krásně, až jsem si byl jistý, že i když to vlastně navenek vypadá jako smilnění kombinované s bigamií, nějak nemám a nemám pocit, že by to byl hřích. Skoro jako spíš naopak.

Velebný pán si ještě ani nesundal pluviál a já už stál před gymplem, připravený k disputaci s Marií.

Všichni už přešli, kluci z orchestru snesli po schodech dolů Lucii, která měla z lyží vyvrknutou nohu, a pak se rozhodli, že ji donesou až domů, protože to bylo kus po hlavní třídě a bude to budit pozornost, a já jsem všem takovým svodům odolal a stál jsem, už zase trochu jako pařez, ale pořád s velkou nadějí.

Objevila se opravdu poslední, jak jsem k ní vzhlídl dole pod schody, uviděl jsem jí až kousek nad kolena v těch rýhovaných punčochách a polilo mě blaho.

„Ahoj, Marie!“

Kráčela po schodech, kolínka pod lemem sukně se zdvihala úplně opojným pohybem, a přešla kolem mě, jako kdybych byl vosk. Honem jsem ji dohonil, a pořád to ještě byla hra.

„Co je, Marie?“

Ale zas jako kdyby neslyšela, ačkoliv růžové uši neměla pod kapucí, kapuci s bílou kožišinou měla na zádech. Svůj hrdý nos nesla jako monstranci a dokonale mě ignorovala. Místo teologických argumentů jsem zaúpěl:

„Neblbni, Marie! Co je?“

„Nic,“ pravila úsečně a nasadila si přes zlaté vlasy tu kapucu. Vepředu ji modrý kabátek krásně obepínal, opravdu tam byla krásně vyvinutá, náramné dílo boží. Ale já už cítil, že se žene nějaká pohroma.

„Jak to nic? Já ti ráno volal, a ty ses mi dala zapřít.“

„Dala.“

„A proč?“

„Proto.“

Takováhle odpověď mě u tak krásné kvintánky namíchla.

„Takovýhle blbosti neřikej, Marie! Proč?“

„No pro to!“ pravila a velice nápadně oddělila ta dvě slova. Co to znamená, to pro to? Zauvažoval jsem. Tamto s věrností Kočandrlemu? Rozhodl jsem se použít teda teologie.

„Mělas výčitky svědomí?“

Široce na mě otevřela modré oči v černých rámečcích řas.

„Já?“

„No ty.“

„Proč já?“

„No ty. Já s nikym nechodim.“

„Ne, nechodíš, že ne?“

„No ne.“

Zřetelně se ušklíbla. Projela mi hlavou děsná myšlenka, jestli se nějak nedomákla toho včera s Irenou.

Ale jak, proboha? Její otec se s panem radou znal, ale že by se pánové chlubili záletama svých dcer? To sotva teda. Blbost. Hned jsem takovou myšlenku zahnal.

„Je to kvůli Frantovi?“

„Co jestli je kvůli Frantovi?“

„Že ses mi dala zapřít.“

„Ty si myslíš, že to je kvůli Frantovi?“

„Tak kvůli komu?“

„Prosim tě!“

„No tak proč teda?“

Podruhé za tu konverzaci na mě koukla a vztyčila svůj rituální nos. A zase, jako předevčírem v noci, jí na něm přistála krásná vločka. A zase našpulila růžovou pusu, vystrčila krásný růžový spodní ret a chudáka vločku sfoukla.

„Hádej!“

To jsem dobře nemoh. Šli jsme zrovna kolem Skočdopolovic skladu a před ním stál Přema v čepici a s kanadkama na nohou a kouřil. Přes ty nezdary mi bylo příjemné, že mě Přema vidí s Marií, ale hádáním, z kterého on by si snadno odvodil, že na mě Marie kašle, jsem se nechtěl před ním shodit.

Přema se dotk prstem čepice a já řekl:

„Ahoj!“

Ale sotva jsme byli z dohledu, naléhavě jsem zahučel:

„Seš na mě naštvaná nebo co?“

Místo odpovědi jenom zase sfoukla novou vločku.

„Něco sem ti udělal?“

Nic.

„Nebo se bojíš nebo co?“

Kráčela jako na módní přehlídce, jenže bez úsměvu, mlčela, sem tam padaly osamělé třpytící se

vločky na krásný bílý koberec. A mlčela.

„Copak je na tom něco zlýho, vyjet si na lyže?“

Nic. No přirozeně, takhle blbé řeči na tak krásnou kvintánku neplatí. Ona dobře ví, co je zlýho na vyjíždění na lyžích.

„Marie!“ řekl jsem naléhavě. „Proč mě ničíš? Sem do tebe úplně šílenej, a ty deš jako kus ledu.

Krásnýho, ale studenýho. Řekni mi něco, sakra.“

Opět nic. Jenom vločky přistávaly, byly sfukovány, kroužily kolem toho mrazem trošku zčervenalého oltáříku.

„Tak mi něco řekni, Marie!“ úpěl jsem dál. „Nebo támhle skočim do řeky, je tam slabej led a -“

Pokrčila rameny a rukou v bílé rukavičce udělala posměšné gesto, jako Prosím, jako abych teda

skočil. Ještě blbější řeči.

„Marie,“ začal jsem vážně. „Já z tebe fakt zešílim. Co sem ti proboha proved?“

Nic. Nic. Mlčela, šla, rýhovaná kolínka pod tou krátkou sukní tancovala, něco úplně magického.

A mlčela. Co se dalo dělat. Dal jsem se teda taky na mlčení.

Ploužil jsem se po jejím boku přes bílou pláň před československým kostelem, byla tam hluboká závěj a Marie zvedala vysoko nohy ve válenkách, aby si do nich nenabrala, a kolínka v rýhovaných

punčochách byla úplně k pominutí. Já si lhostejně nabíral do polobotek, šlapal jsem vlastně v malých mrazivých rybníčcích, a bylo mi to úplně jedno. Marie se na tom bílém sněhu celá modrala, celá čerstvá a svěží a vymydlená, kapuca se jí svezla dozadu a na něžných zádech se zas udělalo fau fýr viktoria.

A pořád sem tam ty vločky, rozhazované z nebe asi kvůli ní, lítaly kolem ní jako svatojánští broučci, kteří se omylem vzbudili v zimě, z krásných mračen vylezlo slunce a zlaté vlasy se zatřpytily jako za výkladem. A slunce taky rozsvítilo ty spousty brilantků všude po té bílé pláni, skoro mě to oslepilo, a Marie byla najednou oblitá brilantovou září, krásné zjevení z nějakého mystického obrázku, a do mé sklíčenosti se vloudilo něco jako pokora nebo co. Šli jsme a šli a já trpěl jak pejsek v náhubku a kolem nás vládlo veliké nedělní ticho.

Došli jsme na silnici k řece a blížili jsme se k mostu, kde stál Irenin dům. Pomyslel jsem si, že by bylo blbé, kdyby nás teď Irena potkala, jenže proč vlastně? A zoufale jsem si umínil, že až doprovodím Marii na téhle mlčenlivé pouti až k jejich vile s korintskými sloupy, stavím se zpátky u Ireny. Když teda kondice, tak teda kondice. Aspoň jedna z obou těch krásných holek mi vyjít musí, nebo snad opravdu umřu vší tou netykavou krásou.

Byli jsme už skoro u mostu, přes který půjdem nahoru, a kolem pivovaru, tou starou noční cestou, teď ve dne. Zamrzlá řeka pod mostem se proměnila v koberec a po něm hopkovaly vrány. Rovnou přes řeku si to šněroval statný havran, kráčel důstojně a zanechával za sebou šlápoty jako větvičku.

„Tak mi něco řekni, Marie,“ přerušil jsem chabě naši meditaci, ale pomyslel jsem si hned, že teď už se asi sotva dá moc říct, a zašilhal jsem k Ireninu oknu. Měla je, přes tu zimu, otevřené, protože byla otužilá.

Mechanicky jsem zahnul na most k pivovaru, a nastala kolize. Marie nezahnula se mnou, šla rovně dál, a jak jsem do ní vrazil, málem sebou sekla. Ale nevydala ani hlásek a tvrdošíjně si zas srovnala směr. Rovnou ke dveřím Irenina domu.

Strašně jsem se lekl. Popadl mě děs. Proboha! Snad se

ty dvě holky nějak nedomluvily! Snad to všechno nebyla nějaká perfektní habaďůra, na mě perfidně nalíčená zrádnými kráskami z Kostelce! Dohonil jsem tu blond holku a bezmocně ze mě vylítlo:

„Kam deš, Marie?“

Nic. Byla už skoro u dveří Irenina domu, užuž se zdálo, že zahne dovnitř, ale místo toho přímo před nima udělala vlevo vbok a namířila si to přes zasněženou ulici na druhou stranu. Spad mi kámen ze srdce a jako slon jsem klusal za ní.

„Kam deš?“ zabečel jsem.

Prvně od Skočdopolovic skladu jsem jí stál za odpověď.

„K tetě,“ řekla.

„Ty tu máš tetu?“

„Jo.“

Zastavila se před domem naproti Ireninu domu a prstem v tlusté bílé rukavičce ukázala vzhůru.

„Támhle nahoře, ve čtvrtym poschodí. Víš, Daníčku?“

Přitrouble jsem tam otočil zrak. Všechno mi začalo docházet. Marie, zdánlivě bez souvislosti, řekla:

„Tak pro to!“ a když jsem zrakem zase sjel z toho zajímavého průčelí k jejím modrým očím ve

smetanové tváři, sám silně zčervenán, měla v nich čerty, kteří se tam na tak zbožnou dívku nehodili.

„Pro to,“ opakovala hláskem sladkým jako med, a ještě jednou, zcela k zbláznění: „Víš, Daníčku?“

To už jsem teda určitě svítil. Jako výstražné znamení. Na tom bílém sněhu jsem se teď asi já podobal jahodě. Marie se elegantně otočila, fau fýr viktoria zmizelo v tmavé chodbě toho činžáku a já zůstal na chodníku sám. Slunce, jako na povel, zalezlo za mrak, začalo sněžit. Probudil se ve mně pocit nějaké nepěkné křivdy. No dobře, Marie. Já chápu, že ses teda na mě nafoukla, kdyžs viděla to za tou

nestaženou roletou. Ale nemuselas hned telefonovat panu radovi. Nemuselas mi to kazit. Člověk nemá závidět. Katolický křesťan nemá být nepřející. To není žádná pěkná křesťanská vlastnost, Marie. To teda ne. Trčel jsem zas jako patník před Ireniným barákem, stejně jako předevčírem v noci, jenomže teďka nešťastný a čelem vzad, a pomalu jsem zapadával. Pocit křivdy rostl a sílil. Hustě sněžilo a v ulici bylo to děsné ticho jako u Ireny v bytě. Nikde ani noha, ani nožička.

A pak za rohem, jako tenkrát, slabounce zavrzaly něčí kroky a blížily se tím soumračným tichem. Ze stínu chumelenice se za rohem vynořil Zdeněk, měl přes rameno lyže a na sobě celtovou bundu

s odznakem KČT, zastavil se před dveřma Irenina domu a v tom šeru si mě ani nevšim, odupal

našlapaný sníh z bot, oplácal si ho z ramen a z toho pitomého odznaku KČT a s lyžema v náručí zmizel v chodbě. Takže se teda udobřili.

Otočil jsem se, a jak jsem byl zapadlý až po kolena, začal jsem se brodit sněhem k nádraží. No dobrý, Pane Bože, dobrý. Tak přísný ale snad být nemusíš. Vždyť jsem zas tak moc neudělal. Pro těch pár dotyků tohle všechno. Já vím, měl jsem možná koupit dvě svíčky, asi jsem chtěl na jednu svíčku moc.

Když ale tohle není v katechismu. Jak má člověk všechno vědět. Šel jsem, otrávený do nejhlubší hloubi duše, krásný, čistý, panenský sníh se velikými vločkami sypal na krásné město Kostelec, a já se na rohu ohlédl na ta dvě okna proti sobě, jedno ve třetím a druhé ve čtvrtém poschodí, obě otevřená a lákavá, ale prázdná. To bude teda prima sezóna.

Prima sezóna pokračuje: MÁJOVÁ KOUZELNICE

Město se k spánku ukládá,

až na lenochy v kavárnách.

Měsíc mě svádí k výpravám

po tajných dívčích komnatách,

kde tajemným životem žijí

princezny s květy magnólií ...

JOSEF KRÁTKÝ

Septima b

„Hele, Danny! Diž!“ řekl Benno.

Nevěděl jsem, na co se mám koukat. Stáli jsme před výkladem pana Burdycha, a všechno v něm bylo jako vždycky. Altka značky Toneking, která tam byla už dva měsíce, esklarinet, ten už tam ležel na slunci nejmíň taky tak dlouho. V rohu eufonium, staré teprve čtrnáct dnů. Jinak nějaké housle, mandolína, pár foukacích harmonik, fialový bandoneón a krabičky s kalafunou a se saxofonovými

plátky. Ty byly prázdné. O plátky byla nouze a pan Burdych nám je schovával pod pultem. Potom

hromada sešitů Lidové školy hry na všechno od varhan po hacašprndu.

„Co tam vidíš?“ zeptal jsem se. Benno skutečně mačkal nos na sklo. Snad to byla recese, Benno rád dělal všelijaké blbosti, jako kdyby je myslel vážně. Ale stál prostě s nosem rozpláclým o výkladní skříň pana Burdycha a čuměl dovnitř, jenomže co ho mohlo zajímat na okoukané altce, to byla záhada. Před výkladem pana Burdycha jsme se zastavovali skoro každý den, celá kapela. Skoro nikdy tam nebylo nic, co bysme neznali. Ale pro nás to vždycky bylo blaho, koukat na perleťové klapky saxofonu, nebo jak se v břiše velké tuby všelijak kroutí mosazné trubičky. Asi to bylo něco jako alkoholismus. Nástroje nás prostě fascinovaly. Dokonce jsem si z Městské knihovny vypůjčil Dějiny hudebních nástrojů a stačilo mi jednou to přečíst, a všechny jsem si pamatoval, i s rozsahem. Na vědy jsem byl dokonale pitomý. Z matyky reparát každý druhý rok, z dějepisu mi v hlavě neuvízlo jediné datum, z chemie jediný vzoreček a na latinská slovíčka mě Ulryška tahala každý den, aby třída měla nějakou legraci. Ale nástroje jsem si pamatoval. Bassetový roh, ofikleida, sarrusofon. Skleněná harmonika. Taky jsem tím zkoušel zaimponovat Ireně, jenže Irenu to nezajímalo. Té jsem tím nezaimponoval.

„Támleto, čeče, vidíš? To bylo na vobrázku v Buriánovi!“ ukazoval Benno tlustým prstem kolem

vlastního ucha.

„Jak se to menuje?“

A to už jsem to uviděl.

„Páni! Flexatón!“

„No. To je von!“

Hleděli jsme zbožně na ten kus plechu. Vypadal přesně jako v Burianově Jazzu. Plechový trojúhelník v trojúhelníkovém rámu z drátu, drát zapuštěný do dřevěného držadla. Na dvou pérách, přiletovaných k plechu, dvě dřevěné kuličky, každá z jedné strany.

„Dyž se s tim třese, vydává to zvuk jako pískání,“ řekl jsem. Napadlo mi, že jsem jak Apollinaire.

Taky jsem věděl všechno o věcech, o kterých nikdo jiný nic nevěděl, ale o kterých taky nikdo nic vědět nepotřeboval. „Kuličky mlátí do plechu, ty palcem prohejbáš plech, a podle toho reguluješ tón.“

Benno pořád mačkal nos na sklo, teď už patrně ne z recese. Stál jsem vedle něj a taky jsem čuměl na flexatón. Museli jsme vypadat jako Matka Kráčmerka s dcerou Bettynkou, když koukaly do výkladu klenotnictví na náhrdelníky. Benno aspoň postavu Matky Kráčmerky určitě měl. Vážil devadesát dva kilo a byl menší než já.

„Já to du koupit!“ rozhodl se.

„Fajn. Mohli bysme na to hrát jeden chorus v Dinah. Na tý desce s Boswellkama hrajou jeden na havajskou flétnu.“

„Di do prdele,“ pravil Benno. „To neni s Boswellkama. To je na jednom starym Whitemanovi. Čkej na mě!“

Zapadl do krámu, zvonek pana Burdycha titěrně cinknul. Zůstal jsem koukat na flexatón. Bylo horko.

Teprve máj, ale horko jak v červenci. Ve vyleštěné mědi eufonia se objevila karikatura nějakého chlapečka, který si cpal do huby cosi růžového. Otočil jsem se. Kluk si nes kornout jahodové zmrzliny, už od ní měl pokecané bílé tričko. Vedle obchodu pana Burdycha byla cukrárna pana Chmelaře.

Rozhodl jsem se, že si tu slast taky dopřeju. Ale jak jsem sáhl po klice skleněných dveří cukrárny, objevil se ve svém výkladě pan Burdych, natáhl se přes fialový bandoneón a opatrně vzal do krátkých ruček flexatón. Pozdvihl ho jako monstranci, plech byl asi z ocele, zajiskřil, až mě to oslepilo, protože byly už čtyři pryč a slunce stálo nízko nad zámeckou věží. Hleděl jsem na ten obřad a sahal jsem po klice cukrárny, nějak jsem ji nemohl nahmátnout, byla nějak hluboko ve výklenku, sahal jsem hloub a hloub a najednou mě něčí ruka vzala za prsty, hebká, jemná kočičí pacička, a hebký, předoucí kočičí hlásek pravil:

„Dovolíte?“

Škubl jsem sebou, a jak jsem byl oslepený sluncem odraženým od flexatónu, dostal jsem úplný černý zákal. Spíš bronzový zákal. Přede mnou stála úplně neznámá nádherná holka v zelených šatech

s oranžovými puntíky, na hlavě vlasy asi čerstvě od kadeřníka, nádherně husté jak tráva v tom háječku za zámkem, kterému jsme říkali šmajchlvald, a bronzové jako parádní loupežnické nádobí nad krbem v Domanínovic zámku. Pod tou bronzovou helmicí zelené oči jak kočka, a zrovna se do nich taky

trefilo slunce, takže zasvítily zlatě, smaragdově a křišťálově, jako dva malí průhlední skarabeové.

V jedné ruce měla holka velký kornout vanilkové zmrzliny, druhou mě držela za ruku a podle pozice mé ruky se dalo soudit, že jak jsem prve šmátral po klice, šmátral jsem jí směrem k ňadrům, a nebýt její kočičí tlapky, došlo možná k trapasu. Měla pod oranžovými puntíky dva krásné kopečky.

„Pardón,“ pravil jsem zblble.

Holka se jenom usmála, objevily se bílé zoubky a po obou stranách pusy, vymyšlené na trýznění, se udělaly dolíčky. Přešla kolem mě, zavoněla fialkama, a už plula nějakým způsobem na krásných

štíhlých nohou v zelených lodičkách přes plhovské náměstí a krátká sukně se jí v májovém větříku pleskala o kolínka. Zezadu, vždycky když s ní větřík zapleskal, odhalovala půvabnou dvojici žlábků v ohbí kolínka a kousek krásné hnědé kůže, hladké, až se skoro leskla, kousek výš.

Skleněné dveře cukrárny mě praštily do zad a cinkly. Vzoreček jsem neznal, ale podle fyzických zákonů by takový úder člověka mé váhy v pohyb neuvedl. Mě uvedl. Rozběhl jsem se přes náměstí, úplně zbavený smyslů i rozvahy, Benno dokonale zapomenut, i se svým flexatónem, a v mžiku jsem byl po boku neznámé krásky a úplně nestoudně jsem jí koukal na profil. Měla ho mimo soutěž. Podívala se na mě, a zlatí skarabeové nevypadali nepřátelsky. Dostal jsem obrovskou radost. Věděl jsem hned, že se nezachová, jak se v podobných situacích obyčejně chovaly obyčejně všechny slečny. Byla to holka, a nezachovala se.

„Já myslela, že jste šel na zmrzlinu?“ pravila.

Řekl jsem něco jako „Grlf“ nebo tak, odpovídalo to úrovni inteligence, jíž jsem momentálně vládl. Ta bronzová přilba z hedvábí, ty puntíky, ty dva kopečky a ty hladké nohy, kolem nichž plácala zelená sukně, mě oloupily o to málo inteligence, kterou vyjadřoval hrozící obvyklý reparát z matematiky, a letos taky nový, z latiny.

A holka viděla, že mně to nemluví, tak ke mně napřáhla ruku s perleťově růžovými nehty a se

zmrzlinou jako housátko a řekla:

„Chcete si líznout?“

Byla to nějaká cizí holka. Nemohla být z Kostelce. V Kostelci jsem všechny holky znal. Všechny od vidění, všechny hezké jménem, a o ty nejhezčí jsem se většinou pokusil, většinou s výsledky většinou dost nepatrnými. Benno tvrdil, že trpím nějakou nemocí, a chtěl na ni vynalézt latinské jméno. Jenomže byl na latinu ještě blbější než já.

Pořád jsem měl na očích ten bronzově zlatý zákal. Kaleidoskopem báječného oslnění ke mně připlul zadeček housátka, kolem nosu mi zavoněla vanilka, fialky, a housátko mělo kolem dokola čtyři

perleťové hvězdy jako svatý Ján. Vyplázl jsem jazyk, mohutně jsem housátko olízl.

„Vy jste žrout,“ řekla holka. „Skoro abyste mi šel koupit jednu novou.“

Nemohl jsem odpovědět, neboť jsem se dusil ledem. Ale světelnou slepotou zeleně, bronzu, zlata, oranže a perleti jsem konečně prohlédl a uviděl jsem, jak holka žalostně patří na kornout, mnou dokonale vylíznutý.

Vzpamatoval jsem se.

„Já vám doběhnu!“ pravil jsem, už zas skoro artikulovaně, a vyrazil jsem k cukrárně.

Když jsem zas, s dvěma dvojitýma porcema, vyběhl z cukrárny, holka už na náměstí nebyla. Nad

náměstím se černaly zámecké věže, slunce se jich už dotýkalo, a jediná cesta vedla přímo k tomu magickému seskupení, do strmé stráně mezi šeříky, klikatá, plná oblázků.

Vyrazil jsem po ní, vyřítil jsem se do strmého prvního zákrutu, a plhovské náměstí najednou leželo pode mnou, jako kdybych se na ně díval z balónu, a z krámu pana Burdycha právě vyšel Benno

s krabicí, zastavil se a začal se rozhlížet. Ale ani mi nenapadlo dát mu nějaké znamení. Vybral jsem další strmou zatáčku jako Nuvolari a holka tam seděla v takové jako jeskyňce z šeříků, nohu přes nohu, nahé kolínko rovnou proti mně a z fialového přítmí jeskyňky na mě tajemně pláli smaragdoví

skarabeové.

„Probůh!“ pravila. „To jste nemusel přinášet tolik moc. Vylíz jste mi jen zbyteček. Větší díl jsem vylízala já.“

Řekla to jako báseň přeloženou z nějakého krásného originálu. Dřepl jsem vedle ní, a najednou se mi vrátily obvyklé schopnosti.

„Co pro vás eště můžu udělat?“

„Už nic,“ řekla.

„Prosim vás, to ne. Něco pro vás udělat musím!“

„Proč? Na to není žádný zákon.“

„Je, náhodou. A velice přísnej!“

„Co říkáte!“ podivila se holka. „To jsem nevěděla. A je to říšský zákon nebo protektorátní?“

„Světovej,“ řekl jsem. „Uznávanej všema válčícíma stranama. Jestli se podle něj nezachovám, stihne mě určitě trest.“

„No to by bylo velmi hloupé. To se radši zachovejte.“

„Tak co mám pro vás udělat?“

„Co chcete.“

„Bude to mnohem víc podle toho zákona, dyž řeknete vy, co chcete.“

Koukla na mě zlatýma očima a řekla:

„Víte, kde na zámku je vojenský hřbitov? Rostou tam plané růže. Přineste mi jednu. Ale budu na vás čekat jenom,“ podívala se na hodinky, které jí visely na řetízku kolem krku zrovna mezi jejími kopečky.

Na plášti měly z emailu vykládané bílé růže. „- jenom přesně pět minut. Až vám řeknu teď -“

„Pět minut? Dyť je to děsně daleko!“

„Myslela jsem, že ctíte zákony,“ vzhlédla ke mně od svých růží. „Přirozeně budete utíkat. Takový jeden malý přespolní běh.“ Hleděla na mě, na tváři se jí objevilo zklamání. „Ach! Já si myslela, že nežvaníte. Ale vy žvaníte. Jako většinou všichni.“

„Nežvanim!“ zvolal jsem. „Poběžim jako maratónskej běžec -“

„Já nechci, abyste umřel!“

„Dyž nesplnim příkaz, musim stejně umřít.“

„Tak běžte,“ pravila. „Teď!“

Vypálil jsem jak Fikejz, přeborník na dvě stě metrů kosteleckého gymplu, a řítil jsem se do prudké stráně rovnou k věži. Slunce už bylo za ní a položilo na jedovatě zelenou trávu na stráni dlouhý a baňatý stín. Teprve později, až druhý den nebo tak, mně napadlo, že to bylo asi něco jako ten most stínů, po němž se Kepler, s pomocí duchů, dostal na Měsíc. Takový kouzelnický trik nebo co, pádil jsem po stínu a vpravo od věže se opravdu objevil perleťový, kulatý, májový měsíc, hnal jsem se k němu a ještě jsem netušil, že s tím Keplerem to není tak přehnané. V duchu jsem pokračoval

v konverzaci s tou nádhernou cizí holkou a šlo mi to, jako mi šla tenorová improvizace ve Sweet Georgia Brown, v tom fláku, který jsme momentálně měli nejradši a hráli ho do zblbnutí. Jako mi šla, když v Portu seděla Marie nebo Helenka nebo kterákoli z těch asi dvaceti nejhezčích kosteleckých holek, u kterých jsem to u všech zkoušel, ale u kterých jsem toho u žádné bohužel moc nedokázal. Ta improvizace, to ovšem taky nebylo něco, co by padalo z nebe. Hrál jsem sólo ve Sweet Georgia Brown už nejmíň padesátkrát, spíš víckrát, a jak jsem je uměl málem i pozpátku, dařilo se mi okolo pevně zafixovaných frází vyšívat všelijaké malé ozdůbky, vždycky trošku jiné podle toho, která z těch dvaceti holek zrovna seděla v Portíku. A těch dvacet nebo kolik pokusů mě taky vytrénovalo. Každý jsem provedl nejmíň třikrát, v případě Ireny a Marie nejmíň třikrát za měsíc, takže dohromady to dělalo jistě nějakou stovku konverzací podle stejného vzorce, ale pokaždé se mi rovněž podařilo uštrykovat

nějakou tu novou ozdůbku. Pro tuhle neznámou holku ji taky určitě uštrykuju.

Doběhl jsem na hřbitov a srdce se mi tlačilo na ohryzek. Hřbitov byl vystavěn jako umělá ruina gotické katedrály a po hrubých kamenech jakoby rozpadlých zdí se vinuly plané růže. Voněly tu šišky, smůla, přes hroby vojínů, padlých v roce l 866 za císaře a vlast, skákaly rezavé veverky. Jenomže mně se zdálo, že jsou bronzové. Rychle jsem se probral trsem červených růžiček, které se pnuly kolem nazelenalého náhrobku z pískovce. Nedávno tu místní kostelecký Verein der alten Frontsoldaten vyzlatil zašlé nápisy v pískovci, a tak ve věnci červených a bílých kvítků na mě zlatě zazářil nápis, že Hier ruhet Karl von Weber, Leutnant des k.u.k. XVIII Hulanenregiment. Den Heldentot gestorben für Kaiser und Vaterland, nie wird er vergessen. Sotva jsem si ho ale všimnul, protože z místa věčného odpočinku lajtnanta von Webera jsem surově serval celou náruč planých růží, a už jsem zas pádil lesem zpátky. Srdce mi horečně ťukalo na ohryzek, a jak jsem běžel, probíral jsem se růžičkama a zahazoval jsem ty, které se mi zdály moc malé. Za mnou se lesem a po mostě stínů na jedovaté stráni táhla červenobílá stopa zhrzených kvítků, až mi v ruce zůstala jedna, větší a něžná a červená, skoro jako pravá růže. S tou v napřažené ruce a s jazykem na vestě jsem dorazil k šeříkové jeskyňce, právě když se ta krásná holka znova podívala na hodinky.

Pohlédla na mě a pravila:

„Čtyři minuty a šestapadesát vteřin,“ a vtom se ozval ten divný zvuk.

A vtom jsem si všiml něčeho těžko vysvětlitelného.

Ten zvuk bylo vzdálené, magické pískání, zaznívalo odněkud zdola, od města, mezi šeříky a šuměním keřů, kterými kýval májový vítr. Divné, toužebné pískání, holka taky zpozorněla, pískání stoupalo, klesalo, najednou jsem si, bůhvíproč, vzpomněl na most stínů, co jsem ho právě vystlal těmi růžemi, mrkl jsem po perleťovém měsíci, holka vzdychla, vstala, pískání se náhle složilo ve známou melodii ...

ale nově kouzelnou, kouzelnickou ... Dinah, is there anyone finer in the state of Carolina, if there is ...

holka rozhrnula šeříky, vyhlédla na město, pravila užasle:

„Ach! Der Rattenfänger von Kostelec!“

Neřekla to, jako by to řekla česká holka z legrace, takovou tou němčinou naučenou z musu asi tak v sextě, kam asi tak musela chodit. Řekla to, jako by to řekla německá holka, jenomže mně to vůbec neznělo, jak by mně to znělo z úst pana Reichskommisara Horsta Herrmanna Kühla.

Přiložil jsem svou hlavu k její hlavě do rozhrnutých šeříků, jejich vůně se smíchala - s čím, sakra?

S pomerančovou vůní, zdálo se mi. Snad jsem byl už tak omámený, že se mi pletly fialky a pomeranče.

Nebo možná jsem se tak schvátil tím během. Vyhlédl jsem, a v paprscích zapadajícího slunce kráčel dole pod náma po plhovském náměstí der Rattenfänger von Kostelec, teda, a hrál na třpytící se flexatón

... Dinah, I'd wander to China ...

„Das ist ganz magisch, „řekla holka . „Aber wo hat er die Flöte?“

Pohlédl jsem na ni, ona na mě.

„Slečno -“ řekl jsem.

„Ach promiňte,“ řekla česky. „Já jsem zapomněla,“ řekla úplně česky česky.

„Slečno, já -“

Čuměl jsem na ni, a měl jsem ten pocit. Že jsem na Měsíci, že jsem po tom baňatém stínu věže, v které bývala hladomorna

„Copak?“ pravila medově a česky.

„Já - to sem teda úplně nebo co - ale dyť vy ste před pěti minutama měla -“

Bronzová hedvábná helma, skarabeové oči, jimiž pomalu plul zmenšený měsíc z perleti. Bílá

majoliková růžička mezi dvěma kopečky. Zbyteček oplatkového kornoutu v pacce s růžovými nehty.

Kolínka jak z béžového sametu, kolem nich v májovém větru pleskající krátká sukně modrá jako

májová obloha v noci! Se smaragdovými puntíky! To mě prve snad oslnilo slunce? Nebo ty oči? Nebo co? Skoro mě zamrazilo, ne úplně nepříjemně, nebo snad v některém z minulých životů byla ta holka chameleón nebo co?

„Co jsem měla před pěti minutami?“ zeptala se.

„Zelený šaty!“ vybuchl jsem. „Zelený s oranžovýma puntíkama -“

... I'd hop an ocean liner, hvízdal z dálky na flexatónu kostelecký Rattenfänger, just to be with Dinah Lee ...

„Ach das,“ pravila holka.

„A proč mluvíte najednou německy!?“

„Já jsem zapomněla, že jsem s váma předtím mluvila česky.“

„Ale proč vůbec mluvíte německy?“

„U nás se s Vatim mluví německy. S mámou mluvíme česky.“

„Fatty je Němec?“

Holka sklopila řasy, černé přes zlaté a smaragdové broučky v očích. Zas je zvedla a posvítila si na mě tím zlatem.

„Já za to nemůžu. Ale Vati není Němec,“ řekla. „Vati je ein Österreicher.“

„Ale -“

... no gal made has got a shade on Sweet Georgia Brown ... zapískal, už z velké dálky, Benno, ale kiksnul.

„Ach!“ řekla holka. „Flétna!“

„To je flexatón,“ řekl jsem.

„Ó,“ pravila holka. „Co je to zač?“

Vysvětlil jsem jí, co je to zač, trochu jsem se uklidnil. Ve veliké dálce Benno navázal od toho kiksu a nádherně, jako kdyby byl nějaká swingová Siréna, přehrál celou frázi ... since she came, why, it's a shame how she cools 'em down ...

Vrátil jsem se k otázce šatů.

„To jste se asi přehlídl,“ řekla holka.

„To neni možný!“

„Proč ne?“ řekla a znova mě zhypnotizovala zlatýma očima. „Se mnou je všechno možný.“

„Ale že bych byl - že by ty šaty -“

„Taková hloupůstka,“ řekla. „Kdyby se mnou byly možný jen takové hloupůstky, to bych potom

nebyla nic extra.“

„Vy ste?“

„Vy myslíte, že nejsem?“ Než jsem stačil odpovědět, řekla: „To by vám ale dávalo moc špatné

vysvědčení. Kvůli nějaké obyčejné holce běžet cross-country pro jednu růži. Moc špatné vysvědčení.“

„Proč špatný?“

„Takové věci dělají kvůli obyčejným holkám jenom jenom - jak se jim říká? Schürzenjäger.“

Ovládal jsem to slovo. Irena ho užívala, česky, když mě chtěla charakterizovat, a tím vysvětlit, proč má proti mně ty silné výhrady.

„No to ne. To -“

„Mě takoví nezajímají. Jak se jim říká? Pomozte mi!“

„Sukničkáři,“ pravil jsem chabě. Vánek přinesl závan nějaké divné vůně, jako síra, asi, ale zase zavoněly taky pomeranče. Pravil jsem pokorně:

„Máte pravdu. Vy ste úplně mimořádná. Něco extra. Jste patrně kouzelnice. Můžete všechno.

Proměnit zelený šaty v modrý, to je jen hloupůstka pro začátek, jako voda ve víno.“

Docela jasně jsem ucítil - síru? Asi to byl kouř z teplárny. Asi ten májový větřík „Tak vidíte,“ řekla holka a podívala se na hodinky.

„Nechoďte eště!“

„Musím,“ řekla. „Strýček už má jistě večeři uvařenou.“

„Strýček?“

Ukázala na vilu u cesty, kousek výš nad lavičkou.

„Vy ste slečna - Obdržálková?“

Zavrtěla hlavou.

„Tady ale bydlí pan dirigent Obdržálek.“

„Já ale nejsem slečna Obdržálková.“

„Jak se menujete?“

Pohlédla na mě přísně, pozvedla obočí, černé, s několika bronzovými chloupky jako s cizelováním.

„Nebyli jsme si představeni,“ pravila. „Kdo jste vy, vlastně?“

„No, já vám přece koupil tu zmrzlinu,“ řekl jsem, abych si víc užil plácání s tou holkou.

„Vy? Mně?“

Ukázal jsem na zbyteček oplatkového kornoutu, který pořád držela v prstech. Podívala se na něj taky, pak ho strčila do pusy, spolkla a olízla si růžové rty růžovou špičkou jazyka.

„Tu jsem si sama koupila.“

„To tu předtim.“

„Jakou předtím?“

„Tu, co sem vám sněd. Teda skoro sněd.“

Zadumala se, koukla po mně zlatýma očima.

„Že byste byl tak drzý?“

„Byl sem z vás tak vedle.“

„Na to jsem už zapomněla,“ pravila lehkomyslně.

„To máte nějakou krátkou paměť.“

„Kratičkou,“ řekla. „Ještě něco jste mi koupil?“

„Ne. Přines sem vám tu růži z vojenskýho hřbitova.“

„Na to se pamatuju,“ přistrčila si ji k nosu. „Přinesl jste hezkou. Voní jako mech.“

„To sem rád,“ řekl jsem. „Tak jak se menujete? Máte jistě nějaký hrozně krásný méno.“

„Jak se jmenujete vy?“

„Danny Smiřický.“

„Ach!“ řekla. „Daniel!“ vyslovila to zas po německu. „Mně můžete říkat buď Karla, nebo Marie. To je jedno.“

„Jakto jedno? Jste buď Karla, nebo Marie. Vobě ty ména sou moc krásný.“

„Poněvadž já se jmenuju Karla-Marie. To je jedno jméno. Karla-Marie.“ „A jak dál?“

„Weber,“ pravila německy, a česky dodala: „Weberová.“

„Karla-Marie Weberová?“

... it's been said, zazněl ze strašlivé dálky nad Kostelcem flexatón krysaře Benna, she knocks 'em dead ... okolo perleťového měsíce na obloze modré jako permutované šaty májové kouzelnice naskákaly perlové hvězdičky ... when she lands in town ...

„Karl-Maria von Weber!“ vydechl jsem.

„Ne von,“ pravila. „Já nepotřebuji být von, abych byla něco extra. Sbohem, pane Danny!“

Otočila se, zase nějakým způsobem plula v bílých střevíčcích po brčálové trávě k vile pana dirigenta Obdržálka.

„Počkejte! Nechoďte eště, Karlo-Marie!“

„Musím k večeři. Onkel by se zlobil.“

„Tak přiďte zas, po večeři!“

„To nemůžu, pane Danny. Musím cvičit.“

„Kam chodíte cvičit?“

„Myslím: cvičit na klavír. Já cvičím vždycky večer. Když je měsíc.“

„Budu vás poslouchat. Pod voknem.“

Zasmála se. Už byla dost daleko, ale zpod bronzové helmice vyšlehly zlaté paprsky, odrazily se o perleťový měsíc, měsíc explodoval ...

„Potom mi ale zítra koupíte zmrzlinu jako Honorarium za poslech.“

„Rozuměl jsem vám dobře, slečno Weberová?“ zvolal jsem.

„Já doufám dobře. Zítra ve tři u Militärfriedhof,“ pravila slečna Weberová a otočila se, doplula k brance Obdržálkovic vily a zmizela v jejích útrobách.

Byl cítit ten čpavý dým, asi z teplárny. A pomeranče. Nebo šeříky. Nebo fialky. Nebo co.

Benna jsem zastihl u večeře. Seděl ve svém pokoji v druhém patře Mánesovic vily a cpal se

bramborama s tvarohem. Na stěnách měl všude kolem fotky jazzových muzikantů, nad pianem Louise Armstronga, vedle něho Andrews Sisters, nad stolkem v rohu, kde večeřel, Kamila Běhounka a Emila Ludvíka. Mlaskal a zapíjel brambory podmáslím. Flexatón ležel vedle hrnku s podmáslím, sebral jsem ho a zatřepal jsem s ním.

Ozval se magický zvuk.

„Benno, znáš pana dirigenta Obdržálka?“

„Jo,“ řekl Benno.

„Má von ňákou neteř, která by byla napůl Vídeňačka?“

„Zas máš záchvat, žejo?“

„Houby.“

„Silnej, jo? Asi tak na čtrnáct dní.“

Pohlédl jsem na Armstronga, z něho na Rosťův portrét Bennovy hezké sestry Evky a zatřepal jsem flexatónem. Opět ten magický zvuk. Benno si všiml, kam se dívám, a řekl:

„Naší káčou ses nakazil asi na tejden, pokud se pamatuju. Řikala, že jí samou vášní prasklo ramínko.

Teda tvou vášní.“

„Kecala.“

„Ten monokl, cos měl loni na vosumadvacátýho řína??, ten prejs měl vod ní.“

„Tvá sestra vůbec moc kecá.“

„Ale mluví pravdu, ne?“

„Ale kecá. Takový věci si má nechat pro sebe.“

„Bráchovi to přeci říct může.“

„A komus to řek ty?“

„Nikomu. Heleně.“

„Tomu říkáš nikomu, jo?“

„Ta to řekne nanejvejš Járince Dovolilový, a úplně nanejvejš snad taky Dáše Sommernitzový a Marii Dreslerový -“

Vyjasnilo se mi jedno obzvlášť mrazivé období mezi mnou a Marií Dreslerovou loni na podzim, ale v té chvíli mě Marie Dreslerová a moje šance u ní tak nezajímaly. Zatřepal jsem flexatónem. Zas ten zvuk.

„Doprdele, tak na to zkus něco zahrát, čeče. Vydáváš zvuky jak fakir.“

Fakir? Zatřepal jsem flexatónem.

„Nevíš teda nic vo ňáký neteři z Vídně nebo tak?“

„Jeho ségra je prej vdaná v Linci,“ pravil Benno. „Tak doprčic zmáčkni to palcem! Hrej něco!“

... it's been said she knocks 'em dead, zahrál jsem kostrbatě, třepavá magická flétna zazněla pokojem, fakirský tón vylétl oknem do májového večera.

„Má děti?“ řekl jsem.

„Ňáký prej má, myslim,“ řekl Benno. „Takže tys teď dostal děckou nemoc, jo?“

... when she lands in town ...

„Neni to dítě,“ pravil jsem. „Je to kouzelnice.“

„Jo - myslim, že se menuje Weberová,“ řekl Benno.

„Její muž je prej dost v průseru. Nedal se k náckum, kafral, a tak je u nějaký štráfkolóny, pokud vim.“

... how she cools 'em down ...

„Karla-Marie Weberová,“ pravil jsem zasněně a rozechvěl jsem flexatón prudkou lyrickou vášní, co trhá ramínka, takže se rozezněl jako mistrovská vióla anebo jako hoboj, naladěný co možno

nejhlouběji.

... they all sigh and wanna die ...

„Tě pic,“ pravil Benno.

... for Sweet Georgia Brown ...

„Ta Weberová tě teda vzala,“ pravil Benno. „Takhle sem tě viděl naposled, dyžs byl pošestý na

Vítěznym běhu s Juditkou Garlandovou!“

Láska mě celého omotala jemným vlascem, utáhla mě, a já o tom musel s někým mluvit. Velký kus té lásky vytekl taky, jak jsem přetékal, na Benna, jako vždycky, a on, jako vždycky, svolil, že mi udělá chodící vrbu. Dole v jídelně seděla Dáša Sommernitzová s Tondou Kratochvílovým a pili ostružinové víno s paní Mánesovou.

„Rukulíbám, milostivá paní,“ pozdravil jsem paní Mánesovou a na Dášu jsem se zazubil: „Ahoj,

Sommernitzová.“

Dáša sebou škubla, Tonda Kratochvíl taky. Zřejmě spolu chodili, to bylo teda od Tondy fajn, chodit s židovkou. Dáša byla prvního stupně, nebo jak tomu říkali, prostě čistokrevná. Teda, čistokrevná v nejlepším smyslu slova. Úplná královna ze Sáby. Tonda možná něco zaslech, možná od ní. Skoro mě to zamrzelo, když je to teda takovej fajn chlap. Nojo, ale já bych byl asi taky tak fajn. Jenomže mě Dáša nechtěla. Byla členkou toho týmu asi těch dvaceti v Kostelci, a snažil jsem se rovněž úplně marně.

Tonda měl zřejmě větší štěstí. Ale bylo to zoufalé, radši jsem dál nemyslel. Paní Mánesová byla taky židovka, ale měla árijského manžela, takže to ji krylo. Zatim. A Benno a Evka byli druhého stupně nebo jak. Já byl úplně zanedbatelného stupně, protože jedině jedna otcova praprababička se jmenovala Ohrenzweigová, takže já byl árijec jak Brno. A paní Mánesová měla aspoň toho manžela. Dáše bylo teprve sedmnáct, a manžela neměla žádného. A zatim nebude mít, Tondu určitě ne, poněvadž Tonda byl árijec úplně beznadějný, ani žádnou Ohrenzweigovou neměl určitě mezi předkama, měl nosopršku, uši vyrostlé tak, aby když se na něj člověk podíval z ánfasu, byly i uši z ánfasu, a takovým bezvadným árijcům Němci nedávno zakázali brát si takové královny ze Sáby, jako byla Dáša.

Šli jsme pomalu k nádraží, nad Kostelcem visela májová obloha jako pastelový baldachýn, perleťový měsíc, hvězdičky jako perličky, a já řekl:

„Viděls, jak po mně Tonda šleh zlym zrakem, dyž sem Dáše řek ,Sommernitzová'? Já to nijak

nemyslel. Já jí nikdy neřikal křestnim ménem. Dycky Sommernitzová. To byl mezi náma takovej fór.

Vona mi zas řikala Smiřickej. Ale stejně sem s ní nic neměl. Von žárlit nemusí, jestli s ní chodí.“

„To nebylo kvůli žárlivosti, ty vole!“ řekl Benno. „Taky si myslíš, že na tebe každej žárlí. Na tebe nikdo nežárlí, blbče. Každej ví, že akorát kecáš, ale skutek utek.“

„No dobře,“ pravil jsem. „Každej nemá takový kouzlo vosobnosti jako ty. A dyž nežárlí, tak proč se na mě kouk, jako dyby mi za to ,Ahoj, Sommernitzová' chtěl vrazit kudlu do zad?“

„Ponivač vona se už nemenuje Sommernitzová, vole. Voni se přeci vzali.“

„Nekecej! Kdy? To bych přece -“

„To víš. Budou to dneska vytrubovat,“ řekl rychle Benno.

Došlo mi, že Tonda Kratochvíl je opravdu někdo. Ale to se teda ... rychle jsem vzpomínal, ale ve spletité historii mnou obtěžovaných dvaceti nebo kolika krasavic se nešlo moc snadno vyznat, jenže určitě ... to se teda museli vzít ještě předtím, než to árijcům s nosoprškama ... nebo tak právě tou dobou, poněvadž když mě Sommernitzová rázně odstrčila svou svalnatou ručkou kostelecké přebornice na

prsa, až jsem zakopl o drn a málem spad do řeky ... no jistě: když mi řekla Smiřickej, navždycky kamarádi, ale tim to končí ... to teda v tý době už sakra museli bejt svoji ...

Nešlo mi to do hlavy.

„Kdy se vzali, Benno?“

„Já nevim. Někdy,“ pravil Benno a zatřásl flexatónem ... Georgia claimed her ... „To ti přeci může bejt jedno, ne? Máš Weberovou. Co je Sommernitzová proti Weberový?“

... Georgia named her ...

„To je fakt, Benno,“ řekl jsem. „Viděls někdy holku se zlatejma vočima?“

„Já ne. Ale podle tebe je má Helenka Teichmannová, Marie Dreslerová, Zuzka Princová,“ začal je počítat na prstech, „Irena -“

„Počkej!“ přerušil jsem ho. „U těch se mi to jen zdálo. Tahle je má dovopravdy -“

... Sweet Georgia Brown ...

Flexatón v Bennově ruce zněl vábivě, šalebně večerním plhovským náměstím, vzpomněl jsem si, jak mu slečna Karla-Marie Weberová řekla der Rattenfänger von Kostelec ...

„Tvá nemoc, blbče,“ pravil tlustý krysař, „má mezi příznakama taky takovou barvoslepost zvláštního druhu. Chlapa se zlatejma vočimas eště neviděl.“

Potom jsme seděli s Bennem na brčálové trávě, na kraji nízkého lesa za vilou pana dirigenta

Obdržálka, otevřeným oknem cinkaly vidličky a občas, dost často, mezi tím cinkotem cinkot sladkého hlasu Karly-Marie von Weberové.

„Benno,“ vzdychl jsem. „Čeče, vona je fakticky kouzelnice.“

„Jednous to řek i vo Althammerce,“ pravil Benno cynicky. „Než ti dala napasa z němčiny.“

Příčinu napasu z němčiny jsem pokládal za tajemství. Tehdy nová hezká němčinářka mě tak zmámila, že jsem to u ní dotáhl na málem kouli z říšského jazyka, ačkoliv ten patřil k poměrně málo předmětům, které jsem poměrně ovládal. Zřejmě to teda tajemství nebylo.

„U týhle to myslim doslova,“ řekl jsem a seznámil jsem Benna se zázrakem šatů měnících barvu.

„To teda, vole,“ pravil na to Benno, „tohle teda vodhaduju až na možná tři neděle. Dyž už vidíš jednu ženskou

nejen dvojmo, ale taky různobarevně, to je teda zatim nejtěžší záchvat -“

„Blbče,“ pravil jsem. „Tobě je marný něco vykládat.“

A myslel jsem na kouzelnici, na její trik se šatama. Snad je měla svrchu zelené a zespoda modré, a jak jsem běžel ten přespolní běh za planou růží, přetáhla si je přes hlavu naruby.

Že by se nebála, že by ji přitom pan dirigent Obdržálek moh vidět z okna?

Na chvilku jsem si představil tu krásnou snědou holku s bronzovou hlavou jen v kalhotkách

a v podprsence, jak si přetahuje ty dvoubarevné šaty přes hlavu. Podržel jsem ji dlouho ve zraku, jímž jsem náhle neviděl Obdržálkovic vilu ani hvězdičky, zazněla do toho Malá noční hudba hraná na klavír, Karla-Marie Weberová v kalhotkách a v podprsence se toužebně protahovala v šeříkové

jeskyňce ...

„Vole,“ řekl Benno. „To hraje vona?“

Vrátil jsem se na brčálový trávník a do vůně lesa. Z otevřeného okna v prvním poschodí vily se něžně a vábivě sypaly kovové tóny Obdržálkovic Petrofa. Malá noční hudba, potom Beethoven, nějaké rondo. Energické, přesné jako matematika, ale půvabné jako dámy na pařížských módách, jenže tak z konce století ... A Schumann, Snění ... Benno, roztažený do té doby v trávě, se posadil a s hubou pootevřenou poslouchal, jak noční vánek unáší ty ženské notičky vstříc komínům Mautnerovy přádelny

... odtud snad ta vůně síry? ... vstříc stráni, kde stál Port Arthur, kde Benno sám, každý druhý večer, surově a nádherně frázoval Struttin With Some Barbecue ...

„Ta káča teda hraje, ty vole,“ pravil zbožně a já se přidal k té bohoslužbě. Snění doznělo, zazněla nějaká napěněná, nádherná sonáta, plná not, hlubokých rubatových basů i výšek z tenkého drátku.

„Ta teda hraje!“ vzdychl jsem.

„A von taky!“

Škublo to se mnou, jako kdyby mě Benno praštil do nosu.

„Počkej, kdo von?“

„Vobdržálek,“ řekl Benno a pořád poslouchal. Uvědomil jsem si, že klávesové čárymáry jsou

výsledkem hry na čtyři ruce. „Já věděl, že je dobrej,“ řekl Benno. „Ale teda, to teda, ty blbče, to překonává sám sebe.“

Vzdychl jsem.

„Vedle ní ... na jedný klávesnici ...“ pravil jsem telecím hlasem. „To bych i já zahrál Mondšajnsonátu jak Paderewski ...“

„Ty určitě,“ řekl Benno. „Zatims eště nezvlád ani Czernyho Zběhlost prstů. A tohle neni

Mondšajnsonáta. To je Weber.“

Weber! Slečna von Weber ... Karla-Marie ... krásné lovecké melodie se leskly jako odraz perleťového měsíce, jako perleťové nehtíky slečny Weberové, vedle blikotal Mars, celý bronzový jako vlasy slečny Weberové ... celý svět patřil slečně Weberové ...

Dohráli. Benno, zdálo se mi, že stejně zblblý jako já z pouhého hudebního aspektu slečny von Weber, zahmatal v trávě a vztyčil k tmavomodrému nebi stříbrný flexatón. Zaleskl se jako hladina drobné tůňky, jako v zrcadle se v něm objevil měsíc. A Benno rozechvěl měsíc, a do ticha, plného ještě vzpomínky na Karl-Maria von Webera a jeho valdhorny, jež kouzelnice nějakým způsobem imitovala na Petrofovi, zazněl magický, krásný, ničemu nepodobný tón toho vymyšleného nástroje a jistá ruka kosteleckého krysaře, toho jiného kouzelníka v čarovném mezikruží dvou hudeb, z něho vyprodukovala krásnou půlnoční melodii ... every star above simply knows the one I love ...

Z okna, tmavě zářícího do měsíčního svitu, sálalo ticho, v něm zaznělo skleněné zazvonění smíchu slečny Weberové. Ale hned zas ztichlo. V černém čtverci okna se objevila lesklá silueta její bronzové hlavičky.

... oh Sue, it's you! ...

Hlavička zmizela, zbylo jen ticho, a magické čarování Bennova flexatónu ... and the moon above simply knows the one I love ... zpíval měsíc chycený do té tůně ... it's you, just you ...

Pak, dřív než Benno mohl přejít do středního chorusu, ozvalo se tichoučké rubato plné akordů,

čisťounkým, nákladným hlasem Petrofa ...

... no one else it seems ever shared my dreams ... hrály jisté ženské ručky májové kouzelnice ...

without you I don't know what I'd do ...

K last chorusu se Benno přidal na svůj měsíček, zdálo se mi, že o oktávu výš, ačkoliv na flexatón to nejde, jenže slečna Weberová byla čarodějka, co proti tomu velkému nočnímu slowfoxu byly šaty

napodobující chameleóny..

... in this heart of mine you live all the time ...

Koncert pro klavír a flexatón skončil. Silueta slečny Weberové se objevila v okně:

„Ist das der Rattenfänger von Kostelec?“

Dřív než jsem mohl něco říct, pravil Benno:

„To bylo štandrle, slečno. Vod ňákýho Smiřickýho.“

A kouzelné, spíš kouzelnické zazvonění hlasu, plného hvězd a drobných bronzových dukátků.

Druhý den, čtvrt hodiny před třetí, jsem klečel u hrobu lajtnanta von Webera a po očku jsem koukal na lesní cestu, kde se asi musela vynořit kouzelnice. Strašně mě bolely kolena, ale tu bolest jsem vytrvale kladl k jejím nohám.

Objevila se, zlaté stíny lesa jí zářily v bronzové hlavě, plula opět tím svým nějakým způsobem po jehličí, v modrých střevíčkách a bílých šatech, v pase měla širokou modrou mašli a modrou krásnou mašli taky ve vlasech. Dělal jsem do modlitby hluboce ponořeného a že ji nevidím. Slyšel jsem jenom, jak pod bílými střevíčky jehličí jemně praská blahem, a ucítil jsem fialkovou vůni.

A sladký hlásek řekl:

„To se mi moc líbí.“

Jako jsem se vytrhl z modlitby.

„Ach!“

„Že jste tak zbožný, to se mi líbí. Za co se modlíte?“

„Modlim se k vašemu předkovi. Aby se za mě u vás v nebi přimluvil.“

„Já přece nejsem mrtvá.“

„To nejste. Ale dyž nejste se mnou, nemůžete bejt nikde jinde než v nebi. Takový jako vy nemůžou bejt z tohoto světa.“

Zasmála se.

„To se mi taky líbí,“ pravila a koukla na čerstvě vyzlacené písmo na pískovcovém pomníčku. „Chudák Leutnant von Weber. Takový to byl -“ zarazila se.

„Jaký?“

„Zemřel tak mladý,“ řekla a sedla si na hrobeček proti hrobečku lajtnantovu, ale nejdřív opatrně rozestřela širokou bílou sukni, takže si sedla jenom na holý zadeček v kalhotkách. Kalhotky jsem přirozeně ani nezahlédl a slečna Weberová se začala podobat květu veliké bílé růže, až na to, že voněla fialkama.

„Co pro mě uděláte dnes?“ zeptala se.

„Řekněte si. Třeba zas poběžim pro nějakou květinu.“

„To byste neudělal tak moc.“

„Málem jsem vypustil duši, jak jsem běžel, abych stih váš limit.“

„Čtyři minuty šestapadesát vteřin,“ ohrnula ret, „to není žádný výkon.“

Namíchlo mě to.

„Rychlejc by to zaběh jedině Fikejz, a to je přeborník kraje!“

Slečna Weberová utrhla rudou růžičku a umístila ji mezi své kopečky. Dlouhý stonek zmizel v údolí, jenom červený květ koukal ven. Na bílých šatech měla slečna Weberová dost hluboký výstřih.

„V tom případě,“ řekla, „mají běžci vašeho kraje dost mizernou úroveň. Já bych to běžela za tři.“

„Vy jste sprintérka?“ zeptal jsem se a obhlédl jsem postavu slečny Weberové. Jistě by mohla běhat sprint. Jistě to nebyla dívka, která se celé dny jenom válí na polštářích.

„To ani ne,“ pravila. „Ale zapomněl jste, že jsem kouzelnice.“

„To máte pravdu. A já to nezapomněl.“

Rukou pohladila zelenou trávu na hrobečku svého předka.

„Ale já opravdu jsem. Já to myslím vážně. V dřívějších dobách bych byla už dávno upálená.“

„Jaké štěstí, že jste se narodila až teď,“ pravil jsem posměšně.

„Vy mi nevěříte. Ale já vám to můžu dokázat.“

„Změníte zas barvu?“

„Možná také, když budete chtít. Ale že umím běžet dvakrát tak rychle jako vy.“

„To neumíte! Dvakrát ne!“

„Třeba třikrát!“

„Tak poďte!“

Vyhlídka na honičku mezi stromy za bílým motýlem mě naplnila velkou energií.

„Dobrá,“ pravila slečna Weberová. „Tady kousek dál je jezdecká dráha, znáte to tam?“

Přikývl jsem.

„Tam půjdeme běžet.“ Vstala, bílá sukně se zavřela za zadečkem, takže jsem nic neviděl. Stačilo mi, co jsem viděl.

„Vy poběžíte napravo, já nalevo,“ nařizovala mi pět minut poté. Stáli jsme na dost zarostlé jezdecké pěšině, kde jsem občas vídával komtesu Schaumburg-Lippe a jejího asi tak stoletého děda zvolna cválat v sedlech, která měla po straně vyšitý dost vyšisovaný erb jejich rodu. Dnes tu nebyli. Dráha vedla dlouhou elipsou kolem hustě zarostlé bažantnice zpátky zas tam, kde začínala. Komtesa a hrabě po ní kroužívali jako dvě zapomenuté oběžnice kolem zlatých bažantů.

„Uvidíte, kde se setkáme! Kdo z nás za stejnou dobu uběhne víc!“

„Přirozeně že vy, slečno Karlo-Marie,“ řekl jsem. „Ale třikrát víc než já to nebude.“

„Bude to čtyřikrát,“ pravila. „A jestli se chcete vsadit, budete mít lepší, když se nevsadíte. A postavte se zády ke mně!“

Vyplnil jsem rozkaz.

„Blíž!“ nařídila. „Abychom se dotýkali zády.“

Vyplnil jsem i tento rozkaz. Na zadku jsem pocítil její žhavý zadeček, mých lopatek se dotkly její, zakryté jenom tenkou látkou.

„Dám povel, a utíkejte, co můžete,“ pravila. „Připravit se - pozor - teď!“

Lopatky i horký zadeček se odlepily. Běžel jsem, co jsem mohl, byl jsem proti ní handicapován tím, že můj vyznavač reagoval podle své přirozenosti na dotyky toho zadečku. Ale i při tom handicapu to, čeho jsem se stal svědkem snad za dvě minuty, když jsem uběhl tak asi šestinu elipsové dráhy,

nanejvýš, hned kousek za prvním zákrutem, se nedalo vysvětlit žádným handicapem.

Na pařezu tam seděla slečna Weberová, jenom docela nepatrně zadýchaná, utírala si čílko listem lopuchy, a kolem pařezu visel široký zvon bledě modré sukně. Kolem pasu měla širokou bílou stuhu a krásnou bílou stuhu ve vlasech. A na bronzových vlasech jí seděla smaragdově zelená vážka. Zarazil jsem se, zíral jsem na ni jako na neuvěřitelné zjevení. Nenapadlo mě nic než:

„Vy ste si někudy nadběhla!“

Ty šaty, ty mašle, to všechno - co na to říct?

„Ach!“ pravila Karla-Marie zklamaně. „Sie glauben nicht an meine Zaubereien!“

„Dyť to neni možný!“ zařval jsem.

Slečna Weberová velice zesmutněla.

„Vy jste mě zklamal,“ řekla. „Strašně. Vy jste strašný, strašný, strašný nevěřící Tomáš!“

„Nejsem!“ zvolal jsem v úzkosti. „Já tomu věřim! Ale jak je to možný? Ta rychlost, to eště. Já žádnej Fikejz nejsem. Ale ty šaty, proboha!“

Při zmínce o vládci nebes, jehož jméno jsem vzal nadarmo, ale možná že ne úplně nadarmo, sebou Karla-Marie trhla a pravila upjatě:

„Jaké šaty?“

Smaragdová vážka snad políbila bílou mašli a zmizela ve zlatém lese.

„A ty mašle!“

„Jaké mašle?“

„Dyť ste předtim měla bílý?“

„Copak nemám,“ napodobila mě, „bílý?“

„Ale ne! Měla ste bílý šaty a modrý mašle. Teď máte modrý šaty a mašle bílý!“ úpěl jsem zoufale.

Slečna Weberová pohlédla na bílou mašli kolem svého deseticentimetrového pasu a načechrala si

ozdobný uzel na boku.

„Vy jste nějaký popletený,“ pravila. „Já měla od samého začátku modré šaty a bílou mašli.“

„Lžete! Měla ste bílý s modrou mašlí!“

„Nelžu! Přísahám!“ slečna Weberová zvedla dva prsty ke korunám stromů. „Ať jsem na místě mrtvá, jestli jsem dnes od rána neměla na sobě modré šaty s bílou mašlí!“

Koukal jsem na ni, ona na mě, skarabeové byli úplně vážní, zelení, se zlatýma tečkama. Znovu

zvedla prsty k přísaze. A neumřela.

„Zklamáváte mě čím dál víc,“ řekla. „Jestli si myslíte, že znám tak málo čar a kouzel, že bych opakovala něco, co jsem vám předvedla už včera.“

„Já vim. Vodpusťte mi to, slečno Karlo-Marie. A kdybyste laskavě mohla způsobit eště nějakej jinej div.“

„To přijde na to jaký?“

„Jakej chcete vy.“

„Vy si nepřejete nic?“

„Já - copak vo to. Já bych si přál, ale nevim, jestli takovej div dokážete.“

„Já budu zas smutná,“ pravila. „Vy mi ale vůbec nevěříte.“

„Já bych si přál, abyste se do mě zamilovala!“

„Sonst nichts?“ pravila jako zklamaně.

„To vám ovšem splnit nemohu,“ říkala potom, šli jsme pomalu směrem ke Kramolně. „Taková

kouzelnice nejsem. Ne že bych nebyla. Ale já měla v životě jenom jednu lásku, a zapřísahala jsem se, že jinou už mít nebudu.“

„Nikdy?“

„No, jednou snad. Ale ne dřív než za tisíc let.“

Ovanula mě pomerančová vůně. Všechno mi už připadalo samozřejmé. I pavučina, jíž slečna

Weberová prošla a která za ní vlála, v ní tlustý, ošklivý pavouček. Přes cestu nemotorně přehopkovala ropucha.

„Nojo. Tak to já to nebudu,“ pravil jsem trpce.

Vzala mě za ruku.

„Ale já neříkám,“ řekla, „že když budete plnit má přání, že na vás nebudu hodná. Víte, jak to myslím?“

„Jak to myslíte?“

„Tak hodná, že hodnější bych na vás byla jenom, kdybych do vás byla zamilovaná.“

„Ach!“

Bylo mi všechno jedno. Cítil jsem podivnou malátnost. Vzal jsem ji za ruku. Kolem nás se blikotáním stínů přiřítil smaragdový drak, byl malý, byla to vážka, zastavil se před námi, ze sosáku mu vyšlehl plamen. Hladký samet mi vyklouzl z dlaně.

„Dívka nemusí být zamilovaná, aby byla hodná, nicht Wahr?“

„Ach!“ pravil jsem opět. „A kdy to bude, kdy na mě budete hodná?“

„Možná pozítří,“ pravila Karla-Marie kouzelnicky.

„Onkel jede na dva dni na schůzi do Hradce.“

Kráčeli jsme kaleidoskopem zelené a zlaté k té Kramolně, já pořád jako omráčený, samým štěstím se mi chvílema chtělo dělat salta, ale snadno jsem se ovládl, protože z tělocviku jsem měl trojku. Pak na mě zas sedala nějaká úzkost nebo co. Snad hrůza, trošku jako krásná, ale přesto hrůzná. Pak jsem zatoužil informovat se na osud svého předchůdce. Toho, co měl tu úplně největší kliku na světě, že ho Karla-Marie milovala.

„Chcete, abych vám o něm vyprávěla?“

„Ano! Chci!“

„Už umřel,“ pravila beze stopičky lítosti nad tím neštěstím. „Byl to číšník ve Schwarzweiss baru ve Vídni.“

„Číšník?“ užasl jsem nad demokratickým vkusem čarodějnice.

„Inu,“ pravila, „tím se živil. Jinak to byl velmi schopný mág.“

„Aha. Odnes ho Belzebub. Do pekla.“

„Mefistoteles, Daniel,“ opravila mě. „Ten samý, co odnes taky doktora Faustuse.“

„Aha,“ řekl jsem. „Upsal mu duši krví.“

„Mou krví,“ pravila Karla-Marie trpce. „Myslel si, že Mefisto je tak hloupý a že odnese mě. Ovšem, spletl se. Odnesl jeho.“

„Mluvíte o něm, jako kdybyste ho moc nemilovala.“

„Přece! Já jsem ho milovala. Moc strašně. Ale byl to lump. Ein Halunke. To se stává, že dívka miluje lumpa a halunka, i když je něco extra.“

„Já nejsem halunek,“ řekl jsem smutně.

„Já ještě nevím. Jestli jste, budete toho litovat.“

Mezi stromy se objevila výletní restaurace U hřiba.

„Můžu vás pozvat na limonádu, slečno Weberová?“

„Na limonádu?“

„Tady nic jinýho nemaj. Ledaže byste ji proměnila ve víno. Vy byste to jistě uměla.“

„Nerouhejte se,“ řekla. „Uvědomil jste si někdy, že Der Böβ e ist bloss ein Gottespolizist?“

Nepochopil jsem to. Byl jsem příliš zmožen střídáním hrůzy a lásky, naděje a malátnosti. Vešli jsme do hostěnice. Byl tam krásný chládek a stín, u stolu v rohu tři penzionovaní drvoštěpové nad

řiďounkým pivem a mariášem. Okamžitě zacivěli na Karlu-Marii. Karla-Marie rozestřela blankytnou sukni a známým graciézním způsobem usedla na hrubou lavici pouze kalhotkama. Opět jsem je neviděl.

Objednal jsem dvě limonády. A čarodějka řekla naprosto banálně:

„Verzeihen Sie einen Moment!“, rozhlédla se a pak zmizela dveřmi, nad nimiž byla cedule se dvěma nulami.

Zasnil jsem se nad limonádou o tom, co snad bude pozítří. Drvoštěpové v rohu se opět pustili do plácavého mariáše. Zelené světlo za oknem jásalo, jako kdyby tam něco hořelo zeleným plamenem.

Začínala nějaká prima sezóna s tou tajemnou holkou z Lince, s tou kouzelnicí. Uklidnil jsem se, blahé očekávání přemohlo ropuchu, která nám přehopkala přes cestu. Pořád jsem ale cítil, že mě odněkud pozorují smaragdové oči. Skarabeové. Nepohřbívali skarabeje do pyramid, na prsou Nefreteté? Ne. To byly posvátné kočky. Se zelenýma očima. Otřásl jsem se.

Vrzly dveře. Ty pod dvěma nulami.

Upřel jsem tam horečnatý zrak a škublo to se mnou, že jsem porazil limonádu. Byla zelená, ale na stole - růžová loužička? Nebo to byl nějaký optický klam?

Dveřmi prošla Karla-Marie Weberová v zelených šatech s oranžovými puntíky. Vůně fialek byla

úplně zřetelně cítit sírou a ohněm, úplně jasně pekelným.

Udělalo se mi nevolno. Patrně jsem i zezelenal, neboť Karla-Marie se starostlivě otázala, jestli mi něco není. V hospodě bylo přítmí a jí svítily oči jako oči papírmašového čerta, kterého dával Berta Moutelík před Svatým Mikulášem do hlavního výkladu obchodního domu U města Londýna. Čert měl v očích žárovky a přes ně oranžový celofán.

„Není vám skutečně nic?“ otázala se Karla-Marie. „Nějak jste změnil barvu!“

Pocítil jsem, že na lavici vrávorám. Asi se o mě pokoušely mdloby. Nikdy předtím jsem takový pocit nezakusil. Lapal jsem po dechu.

„Pojďte radši na vzduch,“ pravila Karla-Marie, jako kdyby mi četla myšlenky.

Šli jsme.

Šli jsme travnatou lesní cestou od hospody zpátky k bažantnici, někde zavolala kukačka. Jenom

dvakrát. Karla-Marie bude má smrt, pomyslel jsem si truchlivě. Za pouhé dva dny. Pozítří. A najednou jsem si uvědomil, že proti hrůze, jíž mě to naplňuje, se mi ani nechce bránit. Byla to zvláštní hrůza.

Pomyslel jsem na doktora Fausta a na ten starý problém, co jsem se jím zabýval při nudnějších

hodinách náboženství, když se nám důstojný pán Meloun pracně snažil vysvětlit, že Jonáše spolkla velká ryba, a nikoliv velryba, takže to není v žádném rozporu s tím, co nám o anatomii velrybího chřtánu kreslil na tabuli pan profesor Stařec. Nebo že Pán Ježíš neměl žádné sourozence, že se tomu jen tak u starých Židů říkalo, ale ve skutečnosti to byli jenom bratranci, takže to není v žádném rozporu s tím, že Panenka Marie zůstala až do nanebevstoupení panna. Ten problém byl psychologický. Jak to mohlo Fausta napadnout, a všechny ty ostatní černé mágy, že klidně podepsali směnku do pekla

výměnou za padesát, šedesát let užívání. Co to bylo za idioty, ti Fausti, když takhle pitomě zahodili svou normální, od Pána Boha garantovanou šanci dostat se do nebe, a přesto si dost užít, za nějaké požitky, které podle všeho ani nebyly nijak zvláštní. Já být Faustem, měl bych všechny požitky zkažené pomyšlením na to tutově zasichrované peklo. To je přeci, jako kdyby odsouzence k smrti nechali celý rok hodovat, já bych si sebelepší takové hody nemohl užít „Nemluvíte,“ oznámila mi Karla-Marie.

Kukačka znova zakukala, zase jen dvakrát, a já si náhle uvědomil, že i když ďáblice po mém boku mi podle všeho nějakým způsobem ukrátí život, nemám z toho nějak strach, totiž mám, ale víc je mi malátně blaze, a že i kdyby mi řekla o nějaký podpis, podepsal bych se, třeba i vlastní krví. Najednou se mi zdálo, že Faustovi rozumím, a moc dobře ... Les jako by zahučel, koruny smrků a borovic se

pohnuly jako temné moře, já byl nad ním vzhůru nohama, zlaté a zelené skvrny se roztancovaly po jehličí a na Karle-Marii zahořely oranžové puntíky, jako kdyby do ní někdo přiložil. Ďábel. Čert.

Čertví. Z lesa se na nás opět vyřítila ta zelená vážka, opět usedla slečně Weberové na bronzovou helmici, dělal jsem, že ji chci chytit, zabručela a odlítla a já rychle sáhl Karle-Marii na hlavu. Rohy neměla. Ani růžky.

„To vás naučil ten číšník?“ zeptal jsem se.

„Co?“

„Čarovat.“

„Ach ne,“ pravila. „To mě naučil můj milý.“

„No dyť řikám.“

„Myslela jsem, že jste řekl číšník.“

„Přeci byl číšník!“

„Můj milý?“

„No. Ten, co ste přísahala, že už nikdy žádnýho nebudete milovat. Co si ho vodnes Mefisto.“

„ Ach der,“ řekla Karla-Marie. „Das war ein anderer. Tohle byl fagotista der Wiener Philharmoniker.

Jeden pravnuk Paracelsuse.“

„ Toho ste milovala?“

„Přirozeně,“ pravila slečna Weberová. „On byl moje jediná láska.“

Začínala mít nějak moc svých jediných lásek. Dostával jsem vztek smíšený s nadějí.

„A ten číšník taky?“

„Ten číšník?“ zauvažovala Karla-Marie, a nemohla nějak dojít k žádnému závěru.

„No ano. Ten halunek.“

„Ten co?“

„Halunek. Nebo halunk. Já nevim. Prostě ten, co se podepsal vaší krví.“

„ Naja der,“ zauvažovala ještě. „No toho jsem také milovala.“

„Řikala ste ale, že to byla vaše jediná láska. Teď zas tvrdíte, že vaše jediná láska byl nějakej fagotista von Wiener Philharmoniker. To vám teda nerozumim, slečno Weberová!“

„Já to vidím,“ pravila. „Copak nechápete ale, že taková dívka, jako jsem já, může mít docela klidně dvě jediné lásky v životě?“

Šli jsme vysokou travou a Karlu-Marii šlehla kopřiva nad kolínko.

„Auč!“ pravila a nadzdvihla si lem sukně. Nad kolínkem měla čerstvý pryskýř, naslinila prst a ošetřila ho. Jak držela ten nadzvednutý lem, dobře jsem se podíval, jestli je sukně vespod stejně zelená jako navrch. Byla. Marie-Karla byla tedy čarodějka.

Pohlédla na mě se sukní dosud nadzdviženou. Řekla lákavě:

„Nebo tři?“

Oranžové puntíky plály, slečna Weberová byla jako elegantní americká kamna s plameny za slídou a zlatí skarabeové v jejích očích udělali ze mě už úplně bezstarostného Fausta.

„Slečno Weberová,“ pravil jsem. „Je tu nějaká naděje, že bych já moh být vaší třetí jedinou láskou?“

„Proč ne,“ pravila. „Každý může.“

„Každý?“

„Každý, koho já budu milovat.“

„A budete mě?“

„Když budete vy mě -“

„Já vás miluju!“

„A jenom mě?“

„Jenom vás!“

„Žádnou jinou?“

„Žádnou jinou! Už nikdy v životě!“

„To já na vás nechci!“

„Ale já to chci.“

„Na tom nezáleží,“ pravila Karla-Marie. „Já na vás chci, abyste mě a jenom mě miloval letos v máji.“

„To budu! Přísahám! A -“

„Avšak to nestačí,“ pravila Karla-Marie.

„Že miluju jenom vás, a budu -“

„Nestačí jenom říct, že přísaháte.“

„Já vám to dokážu!“

„ Wirklich?“řekla Karla-Marie. „Und wie?“

„Já - třeba zas doběhnu pro růži -“

„Musíte mi na to napsat stvrzenku. Máte papír?“

A už je to tady! Pochopil jsem. Malátná bezmocnost mě zcela opanovala, ze zadní kapsy u kalhot jsem vytáhl notýsek, otevřel jsem ho, opatrně až za polovinou, abych ho náhodou neotevřel tam, kde jsem měl poznamenané nějaké efektní korespondenční obraty, které jsem chtěl použít v nějakém příštím dopise Marii Dreslerové, a z kapsy na košili jsem vytáhl pero.

Slečna Weberová mi zadržela ruku packou s perleťovými drápky.

„Ein Moment,“ řekla. „To by přece nemělo žádnou cenu.“

Opět jsem pochopil. Zavřel jsem notýsek.

„Já ale nemám nůž. Nemáte špendlík nebo něco?“

„Nejdřív vypusťte inkoust!“ Karla-Marie se rozhlédla.

Mezi stromy se světle zelenala hladina rybníčka. Karla-Marie mě vzala za ruku a já se tam nechal vést.

„Vypusťte pero a propláchněte!“ nařídila mi. Dřepl jsem k hladině, z větší části potažené žabincem, a zcela bez vůle, ale malátně blažený, jsem na hladinu vystříkl několik tmavomodrých kapek. Bylo strašné ticho a po hladině se všemi směry rozutíkaly vodoměrky.

„Propláchněte!“ uslyšel jsem hlas Karly-Marie, najednou plný nějaké zvláštní rozhazovačnosti.

Poctivě jsem hýbal pístem a do průzračné vody tůně vyplul z mého pera černý mrak. Nějaký pulec se přiblížil, lokl si mraku, zamrskal sebou a vyplul na hladinu bříškem vzhůru. Otočil jsem se, a skoro jsem čekal, že slečna Weberová se mezitím proměnila v babu čarodějnici s bradavicí na nose, ale seděla na břehu v zelených šatech, plápolala puntíky a byla pekelně krásná.

„Proplách jste?“ zeptala se

„Proplách.“

„Pojďte sem!“

Poslušně jsem přistoupil, přiklekl. Slečna Weberovávzala mou ruku do svých paciček a pravila:

„Bude to dělat bolest. Opravdu milujete jenom mě,a budete skrz celý měsíc máj?“

„Bodněte mě!“ pravil jsem hrdinně a ani jsem nezaťal zuby. Odevzdaně jsem vložil ruku do ruček Karly-Marie, a ona uchopila můj malíček a pozdvihla svůj ukazovák. Teprve teď jsem si všiml, že perleťový nehtík má na něm zpilovaný skoro do špičky. Tu špičku přitiskla na bříško mého malíčku a tiskla, z bolesti byla slast, pekelné oči Karly-Marie se utopily v mých očích, a mačkala můj malíček svými dvěma prsty a z malíčku vyprýštila krásná rubínová krůpěj. Karla-Marie vzala propláchnuté pero a nasála ji dovnitř. Pak zmáčkla znova, nová krůpěj, sála a sála, až v průhledném pístu stoupla karmínová hladinka po okraj.

Ani jsem nesykl.

„Sie lieben mich,“ pravila. „Das kann ich sehen,“ a vložila si můj zmasakrovaný malíček do pusy.

Cítil jsem, jak saje, a špička jejího jazýčka se vevnitř v puse dotkla mé ranky. Vyndala malíček z pusy a pravila:

„Jetzt schreiben Sie!“

„Co mám napsat?“

„Pište,“ řekla jako učitelka. „Miluji a letos v máji budu milovat pouze - a napište sám, koho budete v máji milovat.“

Vzal jsem pero a otevřel jsem notýsek. Jenže jak mě všechny ty zážitky posledních pěti minut zbavily rozumu, otevřel jsem ho právě na stránce, která byla celá popsaná slovem „Marie“, opakovaným asi stokrát. To jak jsem si cvičil co nejelegantnější velké M. Marie, Marie, Marie, Marie, Marie a tak dále.

Psal jsem.

„Halt!“ pravila slečna Weberová. „Co to píšete?“

Pohlédl jsem na krvavý, dost kostrbatý řádek, který pomalu zasychal do slov vyvedených ve rzi.

Miluji a letos v máji budu milovat pouze slečnu Marii.

„Já to přepíšu,“ řekl jsem rychle.

„Anebo to nechte,“ pravila Karla-Marie. „Marie-Karla nebo Karla-Marie, snad to bude jedno.“

„Vážně?“

„Na klar!“ řekla. „Jsem to pořád já, Fräulein Weber.“

Dokončil jsem nápis: ... budu milovat pouze slečnu Marii-Karlu Weberovou. Daniel Smiřický.

„Ukažte!“ Jak jsem psal, cítil jsem, jak se mi duše v těle rozpouští a na její místo nastupuje cosi na způsob žhavé lávy. Slečna Weberová přísně přečetla můj dlužní úpis, pofoukala ho a zatřepala jím ve vánku, pak ho srolovala v malý sviteček a - strčila si ho do svého údolí mezi kopečky. Na

puntíkovaných šatech nebyla žádná kapsa.

V nové roli ďáblova zaprodance jsem po ní dychtivě sáhl.

Vyskočila a ustoupila k rybníčku.

„Nedotýkejte se mě!“ pravila. „Až zítra!“

„Já chci dnes!“

„Nesmíte!“

Popadl jsem ji kolem těla, zavřel jsem oči, to byl takový zvyk naučený z biografu, a poslepu jsem hledal pusu, která předtím sála mou krev. Nenašel jsem ji. Slečna Weberová obrátila hlavu, odněkud, asi z výstřihu mě ovanula fialková vůně, rty jsem nahmátl teplou hladkou kůži na dlouhém krku Karly-Marie a sál jsem zase já, až jsem ucítil krev. Slečna Weberová sebou divoce zmítala, potáceli jsme se na břehu tůňky, najednou mi ujely nohy a se slečnou Weberovou v náručí jsem se poroučel do rybníčka.

„Verflucht nocheinmal!“ zaslechl jsem její sladký hlásek a spolkl jsem veliké sousto odporně chutnajícího žabince. Když jsem znovu nabyl orientace, viděl jsem, jak slečna Weberová vylézá z tůně, zelené šaty připláclé k tělu tak, že je jí všechno vidět. Bronzová helma se ve vodě rozpustila a vlasy visely splihle, připláclé na rozkošný obličej.

Usmála se na mě.

„Nesmíš mě líbat na ústa,“ řekla. „To bych umřela!“

„Karlo, nezlob se -“

„Karlo-Marie!“

„Karlo-Marie, nezlob se, já nevim, co mě to -“

„Protože mě přece miluješ, že ano,“ pravila Karla-Marie. „Ale na ústa nesmíš. Opravdu bych umřela.

To je takové prokletí.“

„Já sem ti - já nechtěl, ale tak mě to popadlo, že jsem ti -“

„Co?“

„Na krku jsem ti udělal -“

Sáhla si tam, na rychle tmavnoucí stopu po mé pekelné vášni.

„Ach das! Das macht nichts. To se mi vyhojí jedna dvě.“

Byla teda úplně jiná než kostelecké holky. A zřejmě se na mě vůbec nezlobila. Čerti se možná nezlobí, jakmile se jim člověk upíše tělem i duší.

„To se ti vyhojí?“

„Ano. Večer už to možná nebudu mít.“

„A na ústa?“

„Da würde ich sterben.“

To bude teda obtížné, až na mě začne být hodná. Zatím jí ale začlo být zima, tak jsem ji doprovodil k Obdržálkovic vile a políbil jsem ji pouze do dlaně, která voněla lesem, fialkama a žabincem.

Seděli jsme v Port Arthuru a swingovali jsme právě Muscat Ramble, když se z kuchyně vyštrachal starý Bárta a řekl mi, že mám jít k telefonu. Odepnul jsem si tenora a odešel jsem do Bártovic kuchyně.

„Haló?“

„Karla-Marie,“ zazněl hlásek.

Vydal jsem zvuk, který snad vyjádřil, jak ve mně explodovaly city.

„Musíš napsat novou stvrzenku,“ pravil hlásek Karly-Marie. „Já tu první ztratila.“

„Proboha! Kde?“ polekal jsem se a hned mi naskočily strašné vidiny, jak mé prohlášení o májové lásce najde některá z těch ostatních asi dvaceti, které jsem letos v máji sice nemiloval, ale předtím, a ukáže to jiné a ta zas další, až si to začnou opisovat a -

„Pravděpodobně v té tůni,“ řekla Karla-Marie.

„A určitěs to ztratila? Neuvízlo to někde?“

Zarazil jsem se. Tak daleko jsme ještě nebyli, abych si mohl dovolit mluvit o jejích kopečkách, když se ani nesměla líbat na ústa.

„Neuvízlo. Svlíkla jsem se doma do naha, a nikde nic nebylo.“

„Snad se to rozmočí,“ řekl jsem.

„To už bude rozmočené.“

„Tak já ti to napíšu znova. Přijdu za tebou k Obdržálkovým, jen co tady skončíme.“

Ztišila hlas.

„Sem nemůžeš. Onkel je doma.“

„Tak na tebe někde počkám.“

Chvíli bylo ticho. Potom Karla-Marie pravila rozhodně:

„Ne. Já za tebou přijdu do Port Arthuru.“

Zavěsila. Zavěsil jsem sluchátko do vidlice, a když jsem se vrátil z kuchyně do sálu, už tam seděla.

Pěšky z Obdržálkovic vily dobrá půlhodina, autem, kdyby měla auto, nejmíň deset minut. Ale

nepřekvapilo mě to. Seděla v uhlově černých šatech, se širokou černou sametkou na dlouhém krku, takže cucflek nebylo vidět, a starý Bárta od ní právě omámeně couval obrovským zadkem napřed. Kluci za pultkama dělali, že si přehrávají z not, ale oči měli všichni přilepené na tváři a jiných

pamětihodnostech slečny Karly-Marie Weberové.

Rychle jsem k ní přisedl.

„Máte papír?“ řekla. „Já ho zapomněla vzít.“

„Karlo-Marie, ty se na mě zlobíš?“

„Proč bych se měla zlobit?“

„Když sem napsal ten papír, začlas mi tykat.“

„To jsem se přeřekla.“

Zesmutněl jsem.

„Já myslel, že mi tím chceš - chcete -“

„Aber nein,“ pravila Karla-Marie. „Teď jsem se přeřekla. Ne předtím.“

Podíval jsem se do zelených očí. Na sametce vpředu měla žlutou porcelánovou brož s černou růží.

Harýk za mnou posměšně zahrál začátek Poemu a Venca Štern vydal nepěkný zvuk na trombón. Lexa se zachechtal.

„Vem si papír a piš,“ řekla Karla-Marie.

Natáhl jsem k ní ruku a napřáhl jsem malíček.

„Zase nemám nůž.“

Podívala se na sotva zacelenou ranku po svém nehtu, očima šlehla po kapele v pozadí a řekla:

„Vlastně to bude stačit inkoustem. Když je to stejně jen opis.“

Jenomže v mém peru byla jenom zaschlá krev.

„Tak si půjč, duše,“ pravila slečna Weberová majetnicky. Úplně případně. Vstal jsem a šel jsem ke kapele.

„Páni, máte někdo plňák?“

Lexa hbitě vytáhl pero.

„Na co ho potřebuješ?“

„Musim upsat duši slečně Weberový,“ řekl jsem a s perem jsem se vrátil k ďáblici. Pod jejím

dohledem jsem Lexovým zeleným inkoustem napsal:

Miluju a letos v máji budu milovat pouze slečnu Karlu-Marii Weberovou.

A podepsal jsem to. Dal jsem si záležet, abych tentokrát napsal obě půlky jejího křestního jména v náležitém pořádku.

Ocenila to.

„Nesplet ses. Já jsem Karla-Marie Weberová.“

„To vim. Moc dobře, Karlo-Marie.“

„Bůh ví jestli.“

„Čert ví.“

„To je pravda,“ řekla. „Ten to ví dobře.“

Hleděl jsem na ni. Bylo to jenom tím kontrastem černých šatů, černé sametky a černé růže, že

vypadala najednou jako z bílého vosku? Mrtvolně bledá? Velice pěkná mrtvolka? Byl bych rád věděl, jestli ty dva kilometry z Obdržálkovic vily do Port Arthuru přeletěla na koštěti. A jestli až se otočím a půjdu hrát a zase se otočím, nebude tu najednou sedět v šatech nějaké jiné barvy, nebo neřestně nahá.

A zítra - ale nesmím ji líbat na ústa. Duše, nebo co jsem v sobě měl v té chvíli, se zachvěla, jak jsem si představil všechny možnosti. Slečna Weberová mlčela, jenom se usmívala, i zelené oči ztemněly

a jenom šlehaly zelenými blesky jako bazilišek.

Najednou za mnou řekl Lexa:

„Dobrý večer, slečno. Benno Mánes nám říkal, že prý ovládáte hru klavírní?“

Zelené blesky šlehly přes mou hlavu.

„Ovládám,“ řekla. „Krásně.“

„Tak copak dybyste nám něco krásně zahrála,“ zašklebil se Lexa.

„Ale ne jazz.“

„Můžete všechno, slečno,“ pravil Lexa.

Karla-Marie vstala a vykročila k pianu. Všiml jsem si, že má punčochy a střevíce z černého semiše s páskem kolem kotníčků. Usedla k pianu a bez dlouhých cavyků spustila Bacha.

Nikdy bych nebyl věřil, že do starého Bártova pianina se vejde taková muzika. A že do staré Bachovy fugy se vejde tolik pekelnosti, ačkoliv to byl takový zbožný varhaník. Zdálo se mi, že na pianině planou černé svíce, a slečniny bílé ruce, uprostřed vší té černi, pracují po černých klávesách. Dolů do hřmících basů, nahoru do drátěných výšek. Kolem slečny Weberové a černé mše jejích notiček se shromáždila celá kapela a přešly je obvyklé žertíky. Benno měl hubu zase pootevřenou a Harýkovy prsty samy od sebe neslyšně pátraly po hmatníku. Brynych vytáhl smetáček a docela tiše, docela jemňoučce začal v rytmu té čertovské fůgy šimrat kůži. Slečna Weberová v dlouhých černých rukávech pracovala jako fantastické dynamo, muzika ne z nebe, odjinud, já věděl odkud, ale nechával jsem si to pro sebe, se valila jako pomeranči a peklem vonící kaše z nějakého žhavého hrnečku vař a celá kapela v ní pomalu vízla, až uvízla. Brynychova košťátka už tancovala podle perleťového rytmu nehtů na černých

klávesách, Harýk zahrál akord, pak druhý. Třebaže čertice nehodlala hrát jazz, hrála ho, sáhl jsem po tenorovi, natáhl jsem uši, měl jsem je nějaké dlouhé a do špičky, zahlédl jsem, že Benno strčil sordinku do korpusu a po něm Venca a oba přiložili nátrubky k ústům a zdvihl se Fondův prst, slečna Weberová příšerně rychle sestupovala po černých schodech do podzemní jeskyně, ale druhá slečna Weberová, druhé já slečny Weberové najednou po bílých schodech začalo vystupovat zas na světla

vysokooktávového žebříčku, a Fonda kývl kudrnatou hlavou, polohlasem dýchl „Es!“ a my jsme

lehounce zaduli tichý, vyznívající, sordinovaný akord, z něhož se slečna Weberová v obou svých inkarnacích rozběhla seshora dolů po schodech do jeskyně, levička trochu napřed a za ní pravička, perleťové nehty se kmitaly po klávesách a na prostředníku levé ruky žlutý prsten s černou růžičkou, Fonda dých, tichounce jsme zaduli nový akord, uchopil mě neurvale přítel slečny Weberové, voněl po pomerančích, tak to byl on, ona byly ty fialky, svými dvaceti prsty vzal každý můj prst mezi dva své a já vystoupil z nadýchnutého akordu a kozlím témbrem jsem se vysmýkal z jeskyně do záře pekelných ohňů, prsty mi pevně seděly na té jiné perleti, slyšel jsem, jak slečna Weberová udeřila, ale tiše, nikde neslyšený akord, a smýkal jsem se mimo akcenty přes jiný, dýchnutý kapelou, nahoru a nahoru, až už to dál nešlo a zřítil jsem se na cé, na há, na bé, kozel zamečel a zaprskal býk, Venca provedl několik chraplavých smyků a prstíky slečny Weberové si opět pohrály vysoko na černém výsluní černých

kláves, když vtom je okřikla Bennova trumpeta, drsným, sprostým frázováním zlomila slečninu

škádlivou fugu, bůhví jak, za námi zaduněl Brynychův velký buben a slečna se podvolila, zdálo se mi, že radostně, a z fugy jako netopýr vyletěla Sweet Georgia Brown, Benno jí byl plný, mezi jeho opožděné synkopy počala slečna Weberová vrážet podivuhodné klíny obrovských akordů ... It's been said ... něco mezi dur a moll ... she knocks 'em dead ... trumpetou se prodral Lexa, pak já, Venca, Fonda přisedl k nejzazšímu konci klávesnice a zabasoval, celá kapela se rozehřměla jako nějaká swingující filharmonie, jenom já věděl, odkud se to vzalo ... when she lands in town ... Tak jsme běsnili, až se žárovka na šňůře nad námi kymácela, a pootevřenými okny se valila na Kostelec muzika ani z Lince, ani z Chicaga, z pekla, slečna Weberová se mezi námi obratně proplétávala po svých černých

notičkách, její štíhlá černá záda se kymácela nad černými klávesami, které vespod rozehřmíval Fonda do černavy přicházející bouře, a nejednou se slečna Weberová se smíchem zhroutila na klávesnici a vyrobila ten vůbec nejfantastičtější akord, řev kapely utichl ... Sweet Georgia Brown ...

„Slečno!“ řekl užasle Harýk. „Páni! Slečno Weberová!“

A čarodějka se smála na celé kolo a do černé sponky uvěznila neposlušný bronzový pramínek.

Když jsem se o půlnoci loučil se slečnou Weberovou pod perleťovým měsícem, řekl jsem, že ji políbím.

„Aber nicht auf den Mund!“ pravila.

Vzal jsem ji tedy za sametku a odtáhl ji od opáleného, avšak od perleti nebe bílého krčku. Ani stopy po nějaké krevní podlitince. Mluvila pravdu. Byla to dívka z pekla. Políbil jsem ji na chladné líčko.

„Zítra v devět,“ zašeptala. „A budu na tebe hodná.“

Odemkla branku, přeběhla po bílé cestičce, já dopad do voňavé trávy. Sotva zmizela ve vchodu,

zasvětélkovala nahoře v okně bronzová silueta její hlavičky. Musela od vchodu vylétnout do okna asi komínem. Ale u ní bylo všechno možné, v té májové noci bylo možné všechno.

Hlavička zmizela a do sírové vůně barevny v údolí se přimísila známá vůně fialek.

Na ten večer, co na mě slečna Weberová měla být hodná, jsem se vystrojil jako předtím ona do Port Arthuru. Vzal jsem si šedivé kalhoty a sako z tmavomodrého sametu, které mi pan Neděla, obchodník s uměleckými předměty, vyměnil za vyřezávaný kříž po babičce. Tak jsem byl vystrojený už v sedm hodin a šel jsem se flákat po ulici. Na rohu u spořitelny stáli kluci z kapely s Lucií a Helenou a hned měli samozřejmě řeči:

„Páni!“ pravila Lucie. „To sem nevěděla, Danny, že seš teplej!“

„Teprv bude. Počkej tak do půlnoci. Bude rozežhavenej jak vysoká pec,“ pravil Harýk.

„Ubíráte se na schůzku se slečnou Weberovou, sire?“ řekl Lexa.

„Di do ř!“ řekl jsem.

„Proč hned ta silná slova?“ pravil Lexa.

„Má trému, pánove,“ řekl Benno. „Vidíte, jak se potí?“

„Ukaž!“ řekla Lucie a sáhla mi na čelo. „Páni! Smrtelnej pot!“

„Inu, neni divu,“ řekl Harýk. „Slečna jako slečna von Weber. Do půlnoci bude roztavenej pekelným žárem.“

„Aby se nám neroztek,“ řekl Benno.

„Neboj,“ řekla Lucie. „Třebas to bude pěkná sprcha, ta slečna Weberová.“

Benno vytáhl flexatón a zatřepal s ním. Přes náměstí zazněla Georgia ... why, it's a shame how she cools 'em down ... Sprcha? Houby!

„Včera v Portu jí upsal srdce. Písemně,“ řekl Lexa.

„Copak von mu eště kousek zbyl?“ řekla Lucie. „Dyť von ho má už nejmíň devatenáckrát zlomený,

jenom v Kostelci -“

„Dvacetkrát,“ řekl jsem.

„Jo?“ podivila se Lucie a začala počítat na prstech: „Irena, Marie ...“ Vypočítala jich opravdu devatenáct, holky zřejmě měly přehled, podivil jsem se, jakou v tom má přesnou evidenci. „Mně vychází devatenáct,“ řekla.

„Vynechalas sebe.“

„Leda to.“

„Hele hele,“ pravil Harýk. „Kdy to bylo?“

„Von si dělá srandu,“ řekla Lucie.

„Tim hůř,“ zařval Harýk jako v záchvatu žárlivosti.

„Jak to?“ řekla Lucie.

„Eslis mu nezlomila srdce, to znamená, žes s nim něco měla!“

„No dovol! S takovym vod devatenácti votahanym!“

„Tenkrát sem eště nebyl,“ řekl jsem zlomyslně. „Tenkrát sem byl jedině vod Ireny, a ani vod tý moc ne.“

„Co to slyšim?“ pravil Lexa.

„Von kecá,“ řekla Lucie.

„Co dyž nekecá?“ řekl Harýk.

„Danny v těhle věcech moc nekecá,“ řekl Benno. „Dycky přizná bez prošení, dyž z něčeho bylo

hovno.“

„Beníku!“ řekla Helena.

„Houby,“ řekl Benno. „To sem chtěl říct. Ne to druhý.“

„Ale to druhý z toho bylo. Jako se mnou,“ řekla Lucie.

„A kecá, protože v tý době byl votahanej nejmíň vod patnácti.“

„Myslíte, že Weberová vo tom ví? Vo těch dvacíti?“ řekl Harýk.

„Sotva,“ řekl Lexa. „Je zde cizinkou.“

„Měli bysme jí varovat,“ pravil Fonda. „Lucie, di jí to říct.“

„Pánové,“ řekl jsem, „ušetřte si námahu. Ta ví všechno. A všechno mi vodpustila. Sem její jediná láska.“

„Ta na to nevypadá,“ pravil Harýk. „Ta má nejmíň jednu lásku na každym nalakovanym prstu.

Někerý v Praze, někerý ve Vídni, jiný zas v Linci.“

„Sem její jediná láska v máji.“

„Leda to,“ řekla Lucie.

„Nemoh byste se za mě přimluvit, sire,“ pravil Lexa. „Byl bych volnej na červen.“

„To už bude slečna Weberová mrtvá,“ řekl jsem.

„Ta škoda!“ pravil Harýk. „Ty ale doufám taky? Přece bys takovou ztrátu nechtěl přežít?“

„Jistě že nechtěl.“

„Zahrajem ti na funuse, vole,“ řekl Benno. „Co ti máme zahrát?“

Ušklíbl jsem se na Lucii a pravil jsem sarkasticky: „Nobody's Sweetheart, ne?“ Dotkl jsem se okraje klobouku jako Clark Gable a řekl jsem: „Vás noha, pánove a dámy!“

Volným krokem jsem se pustil přes náměstí k zámeckému kopci. Za mnou se ozval najednou flexatón, a pod ním kluci, brumendem, zpívali tu písničku ... you got silken hose, velvet gown, all out of place in your old home town ...

Taky jsem byl out of place. Zaprodanec ďábla. Spíš ďáblice.

Otevřela mi dveře, a málem mě to porazilo. Jestli byla dřív hezká, když lízala zmrzlinu před krámem pana Burdycha, a potom krásná, když mi lízala krev z rituálně natrženého malíčku, byl z ní teď fantastický výtvor jevištní techniky nebo čeho, byla nádherná a skoro umělá. První mi padlo do oka malé kulaté černé znamínko krásy, které měla přilepené na tváři. Od toho znamínka až skoro

k vrcholkům svých rozkošných kopečků byla nahá a napudrovaná, takže k obvyklé vůni fialek se

přidala omračivá vůně parfumerie. Na zbytku těla byla zato ustrojená až po kotníky do černé róby ze sametu s jedovatě zelenou květinou v pase, patrně napodobeninou nějaké masožravé květiny, tak

vypadala nebezpečně. Pusu dvakrát tak velkou jako ve dne, natřenou něčím, co působilo dojmem

neusychající vlhkosti. Kolem očí krásný černý ráf, něco provedla taky s řasama, protože jí povyrostly aspoň na pět centimetrů. Když jimi klapla, měla víčka smaragdově zelená, když je zvedla, objevili se smaragdoví skarabeové. Bronzové prameny vlasů tvořily na hlavě podivuhodnou ornamentální

kompozici a všelijak se jimi umně proplítal umělý had, pošitý drobnými, leskle černými flitry. Jeho tupá hlava se zelenýma očima ze skla vykukovala slečně Weberové za uchem. V uších měla černé kopretiny.

Přišel jsem o řeč při pohledu na to dílo. Slečna Weberová si teda uměla vyhrát s vlastní osobou! Ale její osoba za to stála.

„Běž nahoru, duše,“ pravila. „Za jeden moment jsem tam s občerstvením.“

Stoupal jsem po schodech s červeným kokosákem, a přímo proti nim zely otevřené dveře do salónu, kde to vypadalo jako v pohřebním ústavě. Svítily tam jenom dvě parafínové svíce na stolečku u gauče a ve dvou rozích intimní lampičky. Sotva jsem zavile vstoupil, z vedlejších dveří vkročila taky Karla-Marie. Vylétla asi z kuchyně komínem. V rukou nesla bronzový tác s karafou a dvěma skleničkami.

V karafě byl nějaký zelený nápoj, asi lektvar čarodějnic. Karla-Marie ho nalila, graciézně si sedla na gauč a pokynula mi. Seděla jako lineál, asi aby nic z toho uměleckého díla nevzalo zasvé nějakým neopatrným pohybem, kopečky se všemi stráněmi obnaženými horizontálně ke mně.

„Teď ti musím zase říkat vy,“ pravila, „protože k tomu, co ti řeknu, by se to jinak nehodilo.“

Pokorně jsem přikývl.

„Nejdříve se napijeme.“

Napili jsme se. Mělo to asi tak sto deset procent tekuté radosti a chutnalo to zřetelně po nějakých bylinách. Nojo. Čarodějnický lektvar. Převrhl jsem sklenku do sebe, slečna Weberová mi okamžitě nalila novou, a já se pod vlivem té první asi pět minut pokoušel promluvit, než jsem zvládl hlas:

„Vy jste neuvěřitelně krásná, Karlo-Marie!“

„Slečno Weberová,“ opravila mě.

„Slečno Weberová.“

„Vy jste taky krásný. Obzvláště to sametové sako.“

„Neposmívejte se mi.“

„Posmívám se?“ podivila se. „Neposmívám! Vy jste krásný mladík a krásní mladíci mají chodit krásně ustrojení. Mně se to líbí, a jinak na tom přece nezáleží.“

„Máte pravdu, slečno Weberová. Jako vždycky.“

„Jste krásný mladík,“ opakovala tu naprostou nepravdu, „ale duši máte ošklivou.“

„Nemám!“ zvolal jsem. „Slečno Weberová, jak to můžete říct!“

„Můžu, protože mám ve všem pravdu,“ pravila. „Sie haben es selber gesagt!“

„Možná že sem ji měl ošklivou. Ale teď si ji vyčistím, krásně, uvidíte -“

„To byste musel být absolutně pravdomluvný,“ pravila slečna Weberová. „V lásce je dost dobrá pouze absolutní pravda. Milujete jenom mě?“

„Jenom vás!“

Usmála se, jakoby smutně. Sáhla si někam pod úpatí kopečků, vytáhla lísteček stočený do roličky, uhladila ho na klíně a trpkým hlasem četla: „Miluji a letos v máji budu milovat pouze slečnu Karlu-Marii Weberovou. To jste napsal včera večer,“ řekla, „a není to pravda!“

„Je to pravda!“ zvolal jsem. „Je a je a je!“

Spolkl jsem další skleničku, a zatímco jsem zápasil o hlas, slečna Weberová mi se smutným obličejem dolila novou.

„Co to znamená, milovat jenom jednu dívku?“ otázala se filozoficky a hned odpověděla: „Nehřešit s žádnou jinou.“

„Já nehřeším! Miluju jen vás, slečno Karlo-Marie Weberová!“

„Jste křesťan, pane Smiřický?“

Že se ptá, řekl jsem si v duchu. Vždyť to ví. Jinak by přeci neusilovala o mou duši, ďáblice. O

pohanské duše ďábel nestojí. Ty přijdou do pekla tak jako tak. A já teda taky přijdu do pekla, slečno Weberová, ale vaše vůle se staň!

„Sem,“ řekl jsem. „Špatnej, ale pokřtěnej.“

„Tedy pro vás platí Nový zákon?“

„Platí, to já vim.“

„Četl jste evangelium podle sepsání svatého Matouše?“

„No,“ řekl jsem. Sakra, proč mě ďáblice zkouší z náboženství? Asi proto, abych se rouhal. „Asi sem ho musel číst. Aspoň zčásti. Asi v biblický dějepravě v tercii. Nebo možná v sekundě.“

„Svatý Matouš,“ řekla Karla-Marie Weberová, „v kapitole páté, ve verši dvacátém sedmém

a dvacátém osmém praví: ,Slyšeli jste, že říkáno bylo starým: Nezcizoložíš. Ale jáť pravím vám: Že každý, kdož by pohleděl na ženu ku požádání jí, již zcizoložil s ní v srdci svém. Rozumíte?“

„Nerozumím,“ pravil jsem vzdorovitě, ačkoliv už jsem věděl, kam míří.

„Vysvětlím vám to. Představte si nějakou dívku tady v Kostelci. Jistě se vám tu nějaká líbila, než jsem přišla já. Mluvte pravdu!“

„Líbily. Líbila,“ řekl jsem. To nemělo cenu zatloukat. To by bylo příliš nepravděpodobné a mimoto, monopol si slečna Weberová vyžádala pouze na měsíc máj.

„Představte si tu dívku!“

„Kterou?“

„Jednu z těch dívek.“

Představil jsem si Marii Dreslerovou. Jak šla z auly kolem řeky, přes sněžnou pláň a vločky jí přistávaly na nose, jak je sfoukávala. Tak jsem byl upřímný. Představil jsem si bílé V, fau fýr viktoria.

Představil jsem si kolínka v rýhovaných punčochách. Tak jsem plnil příkazy ďáblice, a do toho mi slečna Weberová řekla: „Nelíbí se vám? Nejste ochoten v srdci svém ...?“

Chtěl jsem zalhat. Mariina kolínka, i v přítomnosti dekoltované Karly-Marie, se mi líbila. Pohlédl jsem na dekolt, abych mohl říct pravdu, ale slečna Weberová mě vzala prstem pod bradou a přinutila mě kouknout se místo na kopečky na ty dva zelené egyptské brouky. „Mluvte čistočistou pravdu!“

rozkázala, projelo mnou zvláštní zachvění a ruka slečny Weberové, se zlatým hádkem s červenýma očima kolem prsteníku, mi podala zelený lektvar.

Vlil jsem jej do sebe, pořád jsem ještě chtěl zalhat, aspoň trošku, ale nápoj mě umlčel. Po pěti minutách jsem promluvil čistou pravdu.

„Máte pravdu, slečno Weberová. Již zcizoložil jsem, nebo jak to je.“

„S kým?“ otázala se.

„Se slečnou Marií Dreslerovou.“

„Ta ovšem není jediná. Představte si nějakou jinou. Jak se jmenuje?“

Úplně jsem přišel o vůli k odporu. Karla-Marie překlenula napudrované údolí bílou ručkou,

červenýma očima na mě pohlédl hádek, odvrátil jsem oči vzhůru a jiný had, za ouškem slečny Karly-Marie, mě proklál zeleným zrakem. Nakonec mě oddělaly zlaté oči čarodějnice samé.

„Irena,“ hlesl jsem.

Podala mi lektvar, pil jsem, a slečna Weberová řekla:

„Další! Jméno a adresa?“

Tak jsem jí, mezi dvěma parafínovými svíčkami v tom čarodějnickém přítmí, vyjmenoval všech

dvacet kosteleckých dívek, s nimiž se všemi jsem se dopustil té soulože v duši, a přidal jsem i Judy Garlandovou. A vůbec jsem slečně Weberové nebránil, když si je miniaturní tužtičkou zapisovala do nějakého barevnými kameny posázeného černého notýsku.

„Přiznávám a vyznávám se vám, slečno Weberová, že když na tyhle dívky pomyslím, líbí se mi.

Jenomže já na ně teď v máji nemyslím. Myslel jsem na ně, jenom když jste si to sama přála. Jinak myslím jen na vás a jedině akorát vás miluju, slečno Weberová, jako je Bůh -“

„Pst!“

„Tak teda jako je Ďábel pode mnou - nebo kde -“

„Ach ja!“ sklapla notýsek a tužtičku zapasovala do kožené objímky. „Buď mě nemilujete dost, anebo jste tak strašný milovník, že jedna dívka vám nestačí, i když je něco extra.“

„Pletete se, slečno Weberová. V obou bodech.“

„Já se nikdy nepletu. Ale to první je vyloučené. Jakmile mě někdo miluje, dann liebt er mich absolut.

A není také možné, abych já nestačila sebevětšímu milovníkovi, protože já jsem něco ganz extra.“ Had za ouškem vypadal velmi nebezpečně, její úvaha mě mátla.

„Ale kde teda - jak to teda - je se mnou, slečno Weberová? Dyž ani jedna, ani druhá možnost neni možná -“

Přehodila nohu přes nohu, pod černou róbou se objevil kotníček. Měla jej v blýskavé punčoše.

„Napijte se,“ pravila.

Učinil jsem, jak řekla, i když podle šeptání posledních trosek rozumu to nemohlo být jiné než

zhoubné.

„Je to jednoduché,“ pravila. „Vy přece víte, kdo já jsem.“ Chytila hádka za uchem dvěma prsty

a trošku mu urovnala hnízdo v bronzovém keři. Pak položila ruku na hladké vlahé svahy, takže druhý hádek nahlédl do napudrovaných stínů v údolí. Pochopil jsem definitivně, kdo je, polkl jsem. Jedna parafínová svíčka zaprskala, sjela po ní průhledná slza a zazelenala se, protože přilákala zrak čarodějky Weberové.

„Já vim, slečno Weberová.“

„Karlo-Marie,“ řekla.

„Já vím, Karlo-Marie.“

„Moje láska není,“ nahou rukou provedla ve vzduchu několik čarodějnických znamení, „- není láska ...

duše. Ich hab Verbindung mit den dunkleren Elementen ... a ty jsou přirozenosti mnohem ... pevnější.“

Nadýchla se, kopečky se nadzdvihly, róba po nich sklouzla trochu níž. „Dosud jste jich neokusil,“

řekla.

Najednou jsem měl pocit, že jsem se proměnil v sopku. Láva se ve mně rozpínala strašlivým

tektonickým tlakem.

„Karlo-Marie!“ zachraptěl jsem. „Dovolíte, abych okusil?“

„Ale musíte znova přísahat!“

„Na co chcete, Karlo-Marie!“

„Kromě těch dvaceti dívek, na které jste myslel, když jsem se vás na ně zeptala,“ říkala pomalu, s velikou vážností, „kromě nich jste letos v měsíci máji, od té chvíle, co jste se setkal se mnou, nepomyslel na žádnou jinou?“

„Přísahám! Na žádnou! Ani na nic na žádné jiné! Jenom na vás a na všechno na vás, Karlo-Marie!“

„Ani jste žádné neříkal věci, které jste říkal mně?“

„To už vůbec ne! Jak můžete ...! Jak bych moh ...!“

„Žádnou jste nepolíbil? Nebo jinak se žádné nedotkl?“

„Karlo-Marie!“ zaúpěl jsem. „Dotkl jsem se jenom vás! O žádnou jinou jsem ani myšlenkou

nezavadil! A jenom a jedině vás sem políbil!“

„Hm,“ řekla. „Jestli to všechno je pravda ...“ Oběma rukama poopravila kompozici z bronzu, a jak k ní ruce zvedla, zdvihly se i kopečky, látka zavěšená na jejich vrcholcích se napnula, vulkán ve mně temně zahučel. „Jestli to všechno je pravda,“ pravila Karla-Marie Weberová, „můžete ...“

„Můžu?“ zachroptěl jsem, úplně jako sopka plná lávy a síry. „Vás ... políbit ...?“

Spustila ruce a seděla na gauči rovně jako svíce, bez hnutí, jakoby vytesaná z mramoru ohřátého na slunci. Nehnula se, jenom pomalu sklopila víčka s pěticentimetrovýma řasama, až jima zakryla ty egyptské bůžky, a seshora je měla natřené na zeleno.

Přiblížil jsem se k ní, ovanula mě vůně pomerančů, nějakého zakázaného ovoce z pekelného ráje, vůně vídeňského pudru, toho vlhkého emailu snad z Paříže, z předválečných zásob, dotkl jsem se vonících rtů, a vtom řekla:

„Ale ne na -“

Nedořekla, protože jsem takový rozkaz nemohl vyplnit, a vší silou jsem se jí přisál na tu nabarvenou pusu a objal jsem ji kolem nahých ramen, vulkán ve mně se počal chystat k výbuchu, svíčky se

zatřepetaly, ale najednou mi divně zvadla v náručí, pusa vůbec nezareagovala, zapátral jsem v ní jazykem, dotkl jsem se jejího, ležel bezvládně v puse chutnající po mentolu a po malinách.

Přestal jsem ji líbat. Bronzová konstrukce se svezla ke straně, dlouhé nahé ruce bimbaly bezvládně z mého náručí. Kopečky se nedmuly.

Popadla mě hrůza. Položil jsem ji na gauč, přiblížil jsem nasliněný prst k její pootevřené puse, ale necítil jsem studění dechu. Ve zmatku jsem jí sáhl na zápěstí, jenže jsem nevěděl, kde mají lidé tepnu, jestli nalevo nebo napravo, a stejně jsem nenahmatal nic, hrůza mnou zalomcovala. Ne na ústa ... To bych umřela ... Řekla, že by umřela ... Proboha, snad neumřela?

Znova jsem ji popadl za zápěstí, ale nic, ani slabounké ťuknutí žilky. Třeba neumím nahmátnout tep, napadlo mě. Ale třeba taky umím a -

Vtom zhasly ty dvě intimní lampy v rozích pokoje. Zavládla skoro tma. Stearínové svíčky už jenom doutnaly.

Rozhlédl jsem se a lekl jsem se tak, že jsem pustil ruku Karly-Marie a ruka bezvládně spadla z gauče a cinkla hádkem o podlahu. Dole z haly svítilo slabé světlo otevřenými dveřmi. Vytvářely světlý rámec, a v tom rámci stála postava, na sobě průsvitné roucho, takže bylo úplně jasné, že je to nějaká holka a že toho kromě toho roucha na sobě moc nemá.

Popadl jsem parafínovou svíčku v mosazném svícnu, umírající světlo trošku ozářilo zjevení.

Proboha!

Byla to Karla-Marie, ve tváři bílá, jako kdyby ji natřeli křídou, bronzové vlasy rozpuštěné, a jak jsem si na ni posvítil, vyšlehly jí z očí dvě hluboce zelená, baziliščí světla a ona pravila:

„Zavraždil jsi mě! Říkala jsem ti, že mě nesmíš líbat na ústa!“

V šíleném zmatku jsem se otočil. Karla-Marie ležela mrtvá na gauči, kopečky se nenadzdvihovaly, ruka spočívala kotníčky prstů na koberci, bronzová kompozice skoro neporušená, ale hádek se poněkud povyplazil z hnízda, ležel nyní do půl těla na černém gauči a očima si vyměňoval zelené signály s duchem Karly-Marie ve dveřích.

Zaječel jsem nebo co, pohlédl jsem na strop. Co nevidět musel puknout a tou puklinou se na mě vyřítí

- a mrští se mnou tím zase zavřeným stropem, takže ze mě zbude jenom krvavý flek ... opět mi uniklo tetelivé zaskučení a duch Karly-Marie řekl:

„A navíc jsi podle, hnusně a strašlivě lhal!“

„N - ne - nelhal!“ pokusil jsem se o obranu, jenomže proti temným silám je to houby platné.

„Miluješ prý jenom mě!“ pravil duch opovržlivě. „Dokonce jsi mi na to napsal stvrzenku!“

Duch napřáhl ruku a měl v ní papírek.

„Přečti to!“

Rozbalil jsem papírek, ruka se mi třásla, na něm v třaslavém světle stearínky rezavý nápis mezi zelenými flíčky . . po žabincích ... trochu rozpitý, ale pořád se dal číst.

„Miluji,“ zalykal jsem se, „a letos v máji budu milovat pouze slečnu Marii-Karlu Weberovou.“

„Ha!“ řekl duch vítězně. Z křídové tváře mu žhnuly oči jako zelené střepy flašek v těch lampách, které prodával pan Neděla, zelené střepy zasazené do bílého plechu, vevnitř žárovka „Ale - ale - slečno Weberová,“ zakoktal jsem, „- dyť tuhle stvrzenku ste - ztratila v rybníčku!“

„Když jsem ještě žila,“ řekl duch. „Teď můžu mít všechno. I ztracené věci.“

„Nojo,“ řekl jsem, kolena se mi rozklepala, zavrávoral jsem. Duch pravil:

„Napij se!“

Nahmátl jsem láhev. Zhluboka jsem se napil čarodějnického lektvaru, duch se zavlnil, oči pořád nadpřirozeně svítily. Karla-Marie, koukl jsem na ni po očku, ležela na gauči mrtvá.

„Vyndej tu druhou stvrzenku a přečti ji taky!“ slyšel jsem ducha. Pohlédl jsem na mrtvou Karlu-Marii.

Kotníčky prstů na koberci, kopečky se nehýbaly.

„Kde -“ zase mnou zalomcovala hrůza, „- kde to je?“

„Nedělej, že nevíš, kde to je!“ řekl duch. „Nosila jsem to na srdci, protože jsem tě milovala a věřila jsem ti. Dělej!“

Temná síla mě přistrčila k mrtvole. Vztáhl jsem ruku směrem k úpatím, nad údolím jsem se zastavil, zaváhal, úplně omráčený děsem.

„Bude to?“ zeptal se duch.

A tak jsem třaslavými prsty zalovil v té úžlabině. Byla měkká, pružná a dosud teplá, nějak moc, zdálo se mi, na dívku už aspoň deset minut mrtvou, poddávala se pružně mým hledajícím prstům, hledal jsem a hledal „Tobě to trvá!“ pravil duch. „Hledej stvrzenku a nic jiného!“

Ostrá hranka papíru se dotkla mého prstu, maličký svitek. Vytáhl jsem jej, skoro s lítostí. Duch nařídil:

„Tak čti!“

„Miluji a letos v máji budu milovat pouze slečnu Karlu-Marii Weberovou.“

Zvedl jsem zrak k duchovi, k jeho čarodějnickým očím jak zelené flašky. Z gauče se ozvalo zasténání.

Duch zvedl ruku. Zaječel jsem.

Do tváře mě udeřilo oslnivé světlo. Někdo rozsvítil křišťálový lustr pana dirigenta Obdržálka. Zavřel jsem oslněné oči, otevřel jsem je. Přede mnou stála Karla-Marie v dlouhé černé róbě a pekelně se řehtala. A vedle ní ještě jedna Karla-Marie v průsvitné bílé noční košili a řehtala se úplně stejně, tvář měla natřenou bělkou. První Karla-Marie vzala tu druhou kolem pasu, obě se řehtaly a měly z toho strašnou bžundu.

„Jste lhář a lhář a lhář!“ zpívaly rozkošné dueto.

Zvedl jsem ruce k protestu a uvědomil jsem si, že v každé držím jeden papírek. Světlo lustru zrušilo veškeré čarodějnictví, zůstaly jen ty dvě pekelně krásné holky, úplně stejné. V rozpacích jsem pohlédl na své papírky, Karla-Marie v róbě mi vyškubla ten z levé ruky a hned nato Karla-Marie v noční košili ten z pravé.

„Miluju a letos v máji budu milovat pouze,“ předčítala s posměšným patosem, „slečnu Karlu-Marii Weberovou,“ a udělala pukrle. Hned nato navázala Karla-Marie v róbě, jenže měla co dělat, aby se nezakuckala smíchy:

„Miluju a letos v máji budu milovat pouze,“ pukrle, a:

„slečnu Marii-Karlu Weberovou.“ Koukla po mně posměváčkovýma očima a slaďounce řekla:

„Marie-Karla Weberová.“

Po ní hned holka v noční košili: pukrle, a:

„Karla-Marie Weberová.“

A zase se obě rozřehtaly na celé kolo.

„To neni fair!“ zvolal jsem. „To je podvod, todle! Jak sem to moh vědět?“

Holky na sebe koukly, pak na mě, a posměváčkovsky zarecitovaly unisono:

„Milujete nás a pouze nás, pane Daniel?“

Rozřehtaly se tak, že jsem se musel přidat, i když jsem vztekem skřípal zuby.

Holky Weberovic si teda asi v životě užily legrace.

Ale když jsem pak, napojen anýzovým likérem a obohacen o vědomosti týkající se různých zábavných možností v životě dvojčat, o nichž mě poučily, šel přes zámecký kopec domů, napadlo mi, že nakonec to jednou třeba nebude taková legrace. Byly to docela hodné holky, to mi bylo jasné, protože ta poslední hodina s nima, kdy jsme společně vyzunkli ten anýzový likér, byla fajn, docela prima družná zábava to byla s těmi krásnými broučky. Ale co když to jednou někdo bude chtít zkusit doopravdy, myslím s láskou, a je to taky chytne, co potom budou dělat? Když ten někdo bude jen jeden, a ony budou dvě? Je možné milovat dvě holky najednou? Asi je, dokazoval jsem to svou praxí ohledně

simultánní lásky k Ireně a k Marii. Jenže ty byly každá úplně jiná. Je možné milovat dvě úplně stejné holky najednou?

Šel jsem po strmé cestičce z kopce mezi šeříkovými keři k náměstí, nad sebou měsíc, pořád perleťový.

Odněkud, asi z Velkého kola, kde stálo několik laviček, zazněl flexatón ... when you walk down the avenue ... zarazil jsem se, vrátil jsem se kousek zpátky a vydal se úzkou pěšinou za tím zvukem ... I just can't believe it's you ... vyhlédl jsem z křoví, pode mnou na kulatém plácku, zavěšeném v šeříkách nad městem, seděl der Rattenfänger von Kostelec a třepetal malým stříbrným měsícem, kolem kluci z kapely, Brynych tiše bubnoval na krabici od bot. Zbrusu nové boty se zvednutýma špičkama, vytažené z té krabice, leskly se v měsíčním světle na lavičce vedle něho ... hey-doo-dey! hay-doo-da ... na té desce, z které jsme ten flák setřeli, jsme dobře nerozuměli slovům, a kluci, jak seděli a poslouchali Benna krysaře v té krásné noci v krásném městě Kostelci, dýchli veliký, sametový, sordinovaný akord a flexatón toužebně zvolal do krásné noci mládí ... where is the bird of Paradise? ... brumendem převzali kluci měkký, něžný chorus, jako hučení lesa ... hey-doo-dey ... haydoo-da ... otočil jsem se a šel jsem k městu dolů ... where is the bird of Paradise? ... dolů, dolů, k půlnočnímu krásnému, smutnému městu Kostelci ...

A byl jsem smutný, druhý den, když anýzovka vyprchala, už od rána. Nebraly mě vážně, holky

Weberovic. Chytře si to vymyslely a plán přizpůsobovaly, jak se situace měnila. Když jsem se třeba splet, jak jsem myslel na Marii Dreslerovou, a do stvrzenky jsem napsal Marie-Karla. Hned

přizpůsobily své scenario, ty dvě čarodějky. Jak zmizel ten cucflek, jak se vystřídaly v bažantnici a na záchodě v hospodě U hřiba. A jak měly načasované ty kouzelnické přelety od Obdržálků do Port Arthuru, z kuchyně do okna. Jedině se nestačily vždycky přesně domluvit, co jsem si s kterou říkal. Ale byl jsem z nich příliš zblblý, abych něco poznal. Abych nebyl. Holky Weberovic. S Vatim ve štráfkoloně, bůhví jestli je ta legrace nepřejde dřív, než si myslí. Strašně krásné slečny Weberovic, a mě nebraly vážně.

Nikdo mě nebral vážně, nikdo v celém Kostelci. Bylo mě sebe samého velice líto. Vyhlédl jsem

z okna, májové počasí se pokazilo, nad městem visela černava a pod ní šedivé cáry. Les ztemněl, táhl se až dolů k řece, ve stráni z něho vykukovaly vily, červená střecha vily Marie Dreslerové, a dole, u pivovaru, činžáky, kde bydlela Irena. Stejně, řekl jsem si, stejně nakonec miluju Irenu. Nebo možná Marii. Ale taky mě neberou vážně.

Nebo berou?

Bylo odpoledne, kávová čtvrtá hodina. Šel jsem do předsíně, zvedl jsem telefon a vytočil jsem číslo pana rady. Vzala to Alena:

„Ahoj. Chceš Irenu, žejo?“

„Nojo.“

Chvíli ticho, pak veselý Irenin hlas:

„Haló?“

„To sem já.“

„Danny?“

„Jo. Ireno - moh bych tě vidět?“

„Teď?“

„Jo. Hned. Moc děsně bych tě potřeboval vidět!“

„Nic víc?“

„Nic!“

„Fakt?“

„Fakt!“

„Tak můžeš přijít, Danny. Ale sme tu celá parta.“

„Celá parta!“ pravil jsem zklamaně.

„Ale jenom naše Alena a ňáký její kamarádky. Samý holky.“

„Ale já bych chtěl vidět jen tebe. Na holky kašlu.“

„To je zajímavá změna,“ řekla Irena. „Tak přiď, a ňák se uvidí. Třeba je vodsuď ňák dostanu, než přídeš.“

Tak jsem šel.

Táhl jsem se po Jiráskově třídě, kolem hotelu Granada, přes koleje a k Ireninu domu. Černava na nebi byla skoro nadpřirozená, jako kdyby nebe hrozilo krásnému městu Kostelci za všechny jeho hříchy.

Vyběhl jsem po schodech ke dveřím bytu pana rady a zazvonil jsem. Otevřela Alena. Když mě uviděla, vyprskla a zakryla si dlaní ústa.

Honem jsem se podíval, jestli nemám otevřený poklopec nebo jestli mi neleze košile z kalhot nebo něco, ale ne.

„To je ňáký srandy!“ řekl jsem. „Co je?“

„Nic.“

„Co je ti k smíchu, miláčku?“

„Nic, Danny!“ řekla Alena, vyprskla nebo co a utekla do kuchyně.

„Danny?“ ozval se z pokoje Irenin hlas.

„Jo.“

„Poď dál. Holky už vodešly.“

Celý byt se najednou rozsvítil, i když za oknem v pracovně pana rady, kde byly otevřené dveře, sestoupilo břicho té černavy až skoro ke korunám lesa a z něho se na les začaly snášet bělošedivé závoje, jak tam asi začalo pršet. Křepce jsem vykročil k Ireninu pokojíčku, na tváři jsem si udělal nadšený úsměv.

Zvadnul mi na prahu.

V pokoji stála Irena a na gauči, co jsem jí na něm v zimě udělal ten cucflek, seděly holky Weberovic a jedna, nevěděl jsem která, měla na dlouhém krčku dosud vyblédající cucflek, co jsem jí ho tam udělal přede dvěma dny u rybníčka.

„Akorát tu zůstaly moje sestřenky. Jinak holky vodešly,“ pravila Irena, a pak sladce: „Seznamte se - jo vlastně vy se nemusíte seznamovat. Sestřenky mi vypravovaly, jak sis je splet.“

Tak sestřenky vypravovaly. Jak jsem si splet tu s cucflekem s tou bez cucfleku, poněvadž mi

namluvily, že vládnou zázračnou silou odcucflekovávání krčků. A copak ještě vypravovaly? Pěkný sestřenky, Ireno. Ale tohle jsem já. To je tak všechno, co mi Pán Bůh dovolí. Pár cucfleků na krčkách kosteleckých holek, a když jsem obzvlášť hodný a pálím svíčky jak uhlíř, možná i lineckých.

„Tak já zas du, Ireno,“ řekl jsem. „Sbohem, slečny Weberové!“

A šel jsem.

Když jsem se octl před domem, začalo pršet. Bylo mi to jedno. Bylo mi smutno, a jak začaly krápat ty kapky z té černavé oblohy, bylo mi najednou docela hezky smutno. V Mánesovic vile bylo Bennovo okno otevřené, déšť se rozšuměl a v něm, najednou, zase flexatón ... snad se mi to zdálo ... hey-doo-dey, hay-doo-da ... zpíval kostelecký Rattenfänger, ten tlustý krysař mládí, a my tomu textu nerozuměli, tak jsme si ho vymýšleli, aby dával nějaký smysl ... where is the bird of Paradise? ... Pohlédl jsem nahoru, k oknům Mariiny tetičky, a opravdu, vykláněla se z něj Marie a vytřepávala žlutou deku.

Tetička byla asi nemocná a dobrá katolička Marie konala skutky ... it all seems wrong somehow ...

zpíval Bennův flexatón, zahnul jsem pod jeho oknem k řece a táhnul jsem v dešti podle ní, veliké kapky dělaly na hladině veliká kola, kola se srážela s jinými koly, déšť šuměl a ochlazoval mě, ochlazoval ...

nízko nad lesem šedivé mraky ... cause you're nobody's sweetheart now ...

Prima sezóna málem skončí: ZAMŘÍŽOVANÝ CHARLESTON

A měsíc, co se na ni smál,

ulehl do kapradí.

Na zlatý saxofon mi hrál

charleston mládí ...

JOSEF KRÁTKÝ

Septima b

Z orchestru jsem Kristýně, jak stála na kraji jeviště, viděl trochu pod sukně. Ale sukně byly krinolína, takže moc vidět nebylo. Jenom když se prudce otočila a zvon krinolíny se nebezpečně zhoupl k jedné straně, objevil se černý podvazek, který jí držel bílé punčochy nad kolínkama.

„Ach, Mistře Mozarte,“ říkala Kristýna, jako kdyby odříkávala hodně blbě naučené veršíky při

češtině, „je-li to pravda, že jste pro mne zkomponoval nový menuet?“

Prý si ji pozvali z mýteckého gymplu k pohostinskému vystupování, protože je dobrá herečka. Tůdle.

S mýtskými ochotníky prý hrála Julii v Romeovi, obrovský úspěch. Ale houby. Pozvali ji na naléhání pana profesora Dostála, protože to byl známý děvkař a líbila se mu. A protože Jarkovi Mokrému, který sepsal naši majálesovou revui Jarní sluníčko, moh pan profesor Dostál docela dobře dát kouli z matyky, protože Jarka Mokrý se z matyky nikdy nevyvinul dál než za počítání se zlomky, a i v té oblasti nebyl příliš vyvinutý. Takže si to Jarka Mokrý rozmyslel, neobsadit do hlavní role Kristýnu Nedoložilovou, a obsadit místo ní Zuzanu Votickou, pro kterou to psal. Naštěstí Pán Bůh to tak nenechal a pan profesor Dostál onemocněl žloutenkou ten den, co Kristýna Nedoložilová přijela na první zkoušku, a dnes, den před premiérou, byl dosud žlutý, jedl krupičnou kaši a musel ležet v posteli.

„Je to pravda, komteso,“ pravil Rosťa, navlečený do příliš přiléhavých spodků. „Je to pravda ... je to pravda ...“

Zapomněl roli a Jarka Mokrý se rozčilil.

Ale že teda obsadili Kristýnu Nedoložilovou z Mýta, to chybu neudělali. Herectví její silná stránka sice nebyla, jinak ale všechno ostatní ano.

„Pitrmane, prosim tě, seš padlej na hlavu?“ rozčiloval se Jarka Mokrý. „Copak to je ňáká role?

Nějakejch dvacet replik?“

„Na mě je to moc,“ řekl Rosťa.

„Nežvaň,“ pravil Jarka. „No tak: ,Je to pravda, komteso. Zkomponoval jsem menuet, jaký ještě nikdo nikdy nezkomponoval.' No tak.“

„Je to pravda, komteso,“ řekl Rosťa. „Zkomponoval jsem menuet, jaký -“ podíval se na Kristýnu, ta přemáhala chichotání. „- jaký ještě nikde - ne: nikdy - nebo nikde nikdo -“ beznadějně zmlknul a Jarka Mokrý se chytil za hlavu:

„To máš jedno, čeče! Nikdo nikdy nikde nebo nikde nikdy nikdo! Ňák to řekni, ale řekni to!“

„Nikde nikdo nikdy,“ řekl Rosťa. „Takový menuet nezkomponoval nikdá - nikdo - nikde - nikdy -“

Fonda kývnul, spustili jsme menuet. Jarka Mokrý to chtěl sice vrátit, ale Kristýna Nedoložilová vykročila svými dobře nacvičenými kroky, zvon krinolíny se počal houpavě roztáčet po jevišti a Rosťa u spinetu zapomněl předstírat, že na něj hraje. Stejně neuměl.

Duli jsme menuet. Lexa nahoře krajkoval ozdobičky, Jenda Lenoch, kterého jsme si na tu revui půjčili místo Jindry, sázel bezvadné basy přímo pod Kristýniny pantoflíčky. Pak Fonda znova kývnul, uvízli jsme ve stop-timu, a bez bicích, v tichu se Benno synkopama prodral zezdola nahoru, Fonda kýv

a počali jsme briskně vyšívat charleston.

Od spinetu přitančil Rosťa. To mu šlo. Líp než mluvení. Sekal nohama, kolena u sebe, přesně jak je to taneční mistr Toman naučil. Naučil je to bezvadně. Sekání nohama mělo efekt. Hloupé bylo, že

Kristýně nebyly nohy pod krinolínou vidět.

„Stop! Stop! Stop!“ zařval Jarka Mokrý. „To je renonc!“

„Co?“ otázala se Kristýna.

„Nemá to fazónu, tancovat charleston v krinolíně,“ zabědoval Jarka. „Nejsou ti vidět nohy! Hergot, to mě taky mohlo napadnout!“

„To je votrava,“ řekla Kristýna. Byla. Poněvadž to nebyly nohy, které by potřebovaly krinolínu.

„Nemohla by sis jí vykasat?“ navrhl Rosťa.

„Vona je v tom taková drátěná kostra. Dite,“ Kristýna se sehnula k lemu sukně a vytáhla růžový satén.

Objevily se nohy v bílých punčochách, ale v drátěné kleci.

„No to je fór!“ zaradoval se Jarka. „To bude vono! Vytáhni to vejš!“

Kristýna odhalila nohy po kolínka.

„Eště vejš!“

„Tak počkej!“ řekla Kristýna.

„Co co? Nebo pod tou sukní nic nemáš?“

„Promiň, teda!“ řekla Kristýna a urazila se. Pak ale vytáhla krinolínu ještě o maličko výš, takže se ukázaly černé podvazky s růžovými kvítky.

„A jedem!“ zvolal Jarka. „Vod toho trumpetovýho sóla!“

Kristýna spustila sukně, Benno do úplného ticha zatroubil své škubavé synkopy, Brynych na bubínek odstopnul charleston, a už přes jeviště sekal nohama Rosťa v kostýmu Mozarta. A Krista zdvihla sukni a proti němu krásně švihala zamřížovanýma bílýma nožičkama, jen se mi míhaly před očima. Bylo to ohromné. Bylo to ono. Dul jsem charleston a obdivoval jsem ty dva, jak švihají nožičkama, před mříží i za ní.

Zaťukal jsem na dveře šatny holek s nadějí, že Zuzana je už odlíčená a Krista tam bude sama. Naděje se splnila.

„Dále,“ řekl Kristin hlas, to znamenalo, že už je taky ustrojená.

Byla. Do letních šatů s obrázky žlutých hrušek a právě si česala vlasy. Měla je krátké, skoro na kluka, a vedle na dřevěné hlavě seděla její stříbrná rokoková paruka.

„Ahoj,“ řekl jsem jen tak. „Děláš něco dnes večer?“

„Jedu domu. V sedum mi jede vlak.“

„Jo ty tu nezůstaneš přes noc?“

„Ne. Táta mi to nechce dovolit.“

„To máš ňákýho přísnýho tátu.“

„To bys koukal! Chodí mi na nádraží naproti.“

„Prosim tě! To je teda devatenáctý století.“

„Spíš vosumnáctý,“ pravila Kristýna trpce. „Dyž hraju s vochotníkama, chodí na každou zkoušku.

Ačkoli nehraje.“

„Co tě tak hlídá?“

„Já nevim. Nevíš?“ zeptala se a upřela na mě zraky. Světle zelené, trošku do modra, takové holčičí oči z Lesního Mýta.

„Dobře dělá, že tě tak hlídá. Mejto je prej velká Sodoma.“

„Kostelec je prej zas ta vůbec největší Gomora.“

„Mýťáci přeháněj,“ řekl jsem. „Tady sme úplně slušný. Tady by tě i tvuj táta moh klidně pustit samotnou.“

„Tak nevim,“ povídala, „dyž tě tak poslouchám ...“

„Teda ve dne, myslim. A po městě. Von tě ani ve dne nepouští?“

Zavrtěla hlavou.

„Věčinou ani ve dne.“

„No v Mejtě bych tě taky nepouštěl. Ale hele -“ řekl jsem a udělal jsem pauzu.

„Co hele?“

„Hele, teď tady tvuj táta neni. Poď se projít!“

„Po městě?“

„Spíš po lese. V lese je čistší vzduch.“

„Bane,“ řekla.

„Tady je to úplně bezpečný,“ řekl jsem. „Pytláci sou všichni v base.“

„Těch se nebojim.“

„Ne? Tak čeho?“

„Spíš študentů. Jak koho. Tebe třeba.“

„Mě?“

„No třeba tebe, například.“

„Mě nemusíš. Já ani nemám žádný svaly. Furt jen hraju na saxofon -“

„Dyť seš u horolezců!“

„To sem. Ale to nejde na svaly.“

„Ne? Tak na co?“

„To de na mozek, víš? Závrať. A stejně sem toho už nechal,“ zalhal jsem. „Takže se bát nemusíš.“

„Jo, ty mě zatáhneš někam do křovího a budeš protivnej!“

„Nezatáhnu, fakt. Pudem jenom po cestičkách, kam je vodevšad vidět. Penzisti tam hrajou na kládách mariáš -“

Kristýna byla z nějakých důvodů konečně spokojená s účesem, ačkoliv po pětiminutovém čechrání jsem na něm neviděl žádnou změnu. Otočila se ke mně svýma holčičíma očima a řekla:

„To ale bude dost votrava, ne?“

„No, taky můžem jít po cestičkách, kam neni tak moc vidět.“ A čekal jsem, naplněn velkým

očekáváním.

Krista se podívala na hodinky.

„Půl šestý - to máme tak půl druhý hodiny ...“

„Za tu dobu se dá vobejít Mravenečník,“ řekl jsem rychle.

„Přece nejdem na pochoďák,“ řekla. „Někde si sednem na klády a napíšeš mi latinskej překlad, jo?

Mám ho sebou. Na pozejtří.“

Její důvěra mě zahanbila. Byla naivní. Latinu jsem ovládal skoro tak dobře jako matyku, a z té mi hrozil reparát. Ale popadl jsem její odřenou aktovku a řekl jsem:

„Spolehni se. Na latinu sem kanón,“ a otevřel jsem Kristýně dveře.

V nich se objevil Jarka Mokrý.

„Abys tu nebyl,“ řekl. „Já věděl, kde tě hledat.“

„Seš asi jasnovidnej,“ řekl jsem.

„Koukni, je průser. Kühl to nechce pustit. Něco mu přelítlo přes nos a právě volal, že povolení ruší, pokavad se mu nevysvětlí jedno místo v textu, kerý je prej dvojsmyslný a nesrozumitelný a obsahuje říši nepřátelský myšlenky. Chápeš ten průser.“

„Tak tam di a vysvětli mu to!“

„Já neumim německy, vole. A mimoto, tys to pro něj překládal.“

„Já nemám čas,“ řekl jsem. „A tys to napsal.“

„Jenže já tam žádný říši nepřátelský myšlenky nedal,“

řekl. „Ty musej pocházet vod tebe. Muj text je čistě jen samá sranda, a říši nepřátelská je na tom jenom vaše muzika.“

„Tu von nepozastavil.“

„Ponivač ji eště neslyšel.“

„Sou to samý říšskoněmecký skladatele. Jiří Patočka, Günter Fürwald,“ vypočítal jsem několik

vymyšlených jmen, která jsme psali místo Ellington, Chick Webb, Hoagy Carmichael.

„No dobrý,“ řekl Jarka. „Fakt je, že von našel říši nepřátelský myšlenky v textu a ty můžou pocházet jedině vod tebe, krz tvuj blbej překlad.“

„Já akorát doslova přeložil ty blbosti, co tys je napsal.“

„Tak koukni. Do šesti tam na nás čeká. Pak s tim sekne a sme s revuí v prdeli. Promiň, Kristo.“

„Jen si posluž,“ pravila Krista. „Já už sem na kosteleckou Gomoru zvyklá. Ten tlustej trumpeťák -“

„Cože?“

„Nic nic. Tak já pudu. Tak ahoj.“

„Počkej, Kristýno!“ chytil jsem ji za ruku. Pohlédla na mě, pak na Jarku, Jarka pohlédl na ni, pak na mě, pak zas na ni a řekl:

„Nepočkej, Kristýno!“

„Ne?“

„Ne. Já sem tu režisér a v souboru vyžaduju naprostou kázeň.“

„Ale ne mimo čas zkoušek,“ pokusil jsem se zachránit, co se dalo. Nedalo se nic.

„Smiřickej,“ pravil Jarka vážně. „De vo vážnou věc. Dyž to Kühlovi nevysvětlíš, revue se nekoná.

Všechno to bylo na hovno, a bůhví jestli z toho Kühl neudělá nějakej eště větší průser. To musí jít stranou ňáký -“ pohlédl na Kristýnu.

„Latinský úkoly,“ pravila pokorně.

„Ňáký latinský úkoly. Jeden za všechny a všichni za jednoho.“

„Co dybys teda vzal ke Kühlovi všechny vostatní a mě nechal udělat ten latinskej úkol,“ pravil jsem vztekle a zoufale. Vždycky mi do všeho něco přišlo. „Dohromady mu ten překlad vysvětlej.“

„Nedělej blbý fóry,“ pravil Jarka.

„Fakt, to ne,“ pravila Kristýna.

Podíval jsem se na ni jako na zrádce, ale holčičí oči byly legračně vážné.

„Ach jo,“ vzdychl jsem. „Tak dem,“ a zdvihl jsem paži ze srandy jako k árijskému pozdravu a cvakl jsem podpatkama.

„Hajtla!“ pravila Kristýna a mile se zazubila. Na oltář majálesové revue kladla zřejmě svou

potencionální kouli z latinského domácího úkolu. Stejně byla vedle, jestli si myslela, že já bych ji zachránil.

„Na also, pravil Herr Regierungskommissär Kühl velice nevlídně. „Haben Sie's gelesen?“

Stál rozkročen ve vypucovaných holínkách a v uniformě SA vedle svého obrovitého stolu, vpravo od něho na stěně jeho Vůdce, vymalovaný realisticky a rovněž nevlídně. Já seděl na nízké židli pro návštěvy a v ruce jsem držel Jarkovo libreto, které jsem podle předpisů für kulturelle Tätigkeit im Protektorat Böhmen und Mähren přeložil k schválení do němčiny, již jsem se naučil od pana učitele Katze. Schvalovací orgán byl pan regierungskommissär Kühl.

„Javól,“ řekl jsem.

„Lesen Sie's laut!“

Sebral jsem libreto a teda jsem četl. Byla to báseň od Vítězslava Nezvala, ale Jarka ji samozřejmě, pamětliv směrnic für kulturelle Tätigkeit im Protektorat Böhmen und Mähren, vydával za svou vlastní.

Jak jsem to četl nahlas, v duchu jsem uznával, že v mém překladu je báseň podivná, vzbuzující

podezření z protiříšské nesrozumitelnosti.

Četl jsem, dosti monotónně:

„In der Kanzlei dreifache Kapelle spielt um zu tanzen. Ein Fuss aus Papier ist gefüllt mit blauen Karpfen. Die Forellen und die Bluten der Bäume tanzenffröhlich für Kraft durch Freude. „

„ Na also?“ otázal se absolutně nevlídně pan říšský komisař.

„Dobrá báseň to není,“ pravil jsem svou němčinou. „To ne. Ale Říši nepřátelské myšlenky, prosím, ich weiss nicht, aber mir scheint, es sind keine drin.“

„Keine, sagen Sie? Keine?“ Regierungskommissär Kühl se zhoupl v holínkách a udeřil dlaní na stůl.

„A co je tohle ? Gefüllt mit blauen Karpfen?“

„To je, prosím - taková metafora -“

„Víte, co je Gefüllte Fisch?“ zařval pan říšský komisař.

„Prosím, to -“ věděl jsem to dobře. Občas, když jsem přišel na hodinu k panu učiteli Katzovi moc brzo, ještě je dojídal. Dával mi pravidelně ochutnat a vždy týmiž slovy mě poučil: Gefüllte Fisch, Daniel, das ist eine traditionelle Speise der osteuropäischen Juden. Sehr schmackhaft.“

Schmackhaft mi nepřipadaly, ale v momentální situaci to nepadalo na váhu. Říšský komisař Kühl byl přes ty rybičky na stopě sabotáži.

„Gefüllte Fisch,“ pravil panovačně, „je odporné židovské jídlo. Co má co dělat židovské jídlo v libretu, které mi předkládáte k schválení, a k tomu ve spojitosti s Kraft durch Freude?“

Nojo. Chtěl jsem mu zatajit charleston, slovo anglické, použité v originále, tak jsem je blbě nahradil Radostí ze života. Nedomyslel jsem, jak překládám. Kühl mě probodával očima, dost malýma, ale

pěkně pichlavýma. V duchu jsem si přeříkával české veršíky:

V kanceláři trojnásobný jazzband k tanci hraje

Papírová řeka plná modrých vlajek

Kapříci pstruzi a květy stromů

vesele tančí při charlestonu

Co s tím?

„A co ta noha?“ otázal se temně Kühl.

„Jaká, prosím, noha?“

„Ta papírová noha? Proč papírová?“

Hledal jsem zaraženě očima papírovou nohu ve svém překladu.

„Má to snad být německá noha? A vy si myslíte, že je papírová?“

„Určitě ne, prosím. Kde jednou stane, tam víckrát tráva - totiž odtamtud se nehne, jak pravil - jak jsem to čet -“

„Vůdce to řekl,“ pravil výbušně Kühl. „A jak je tedy možné, že papírová? A proč je ta papírová noha plná Gefüllte Fisch?“

Říšský komisař vládl docela dobrou asociační schopností. Nezval by z něho měl radost. My jsme

momentálně neměli.

„Co je to za symboly? Nejsou snad, meine tschechische Herren, z Talmudu?“

„To určitě ne! Já Talmud jakživ nečet.“

„Anebo ještě hůř,“ pravil pan říšský komisař velmi ponuře. „Není to náhodou entartete Kunst?“

Proboha! Byl dokonce i sečtělý v brožurkách!

„Určitě ne,“ pravil jsem pevně.

„Ne? A co například toto,“ vyškubl mi libreto z ruky a s odporem zarecitoval: „...die Bluten der Bäume tanzen fröhlich!“ Spustil ruku se strojopisem a opět mě napíchl na špendlíky svých očiček.

„Die Bluten,“ pravil. „ Blut se nevyskytuje v množném čísle. Ale nebylo to myšleno jako narážka na Blut und Boden? Rafinovaná česká narážka, meine Herren? Eine Neuformulierung aus BLUT und BodEN? BLUTEN?“ Kde se v něm sebrala ta lingvistika? Snad nečet Morgensterna? Toho jednou přitáhl z otcovy knihovny Benno, a ten ve svých básních měl takovéhle volovinky. Jarka vedle mě zasyčel:

„Bitte!“

„Was wollen Sie?“ utrhl se na něho pan říšský komisař.

„Bitte,“ pravil Jarka. „Das ist einer Fehler.“

„Einer Fehler, was?“ pravil pan říšský komisař ironicky. „EIN Fehler, mein Herr! Taky byste už mohli umět pořádně německy, aspoň vy, studenti! Und was für ein Fehler soll das sein?“

„Es soll Umlaut sein,“ pravil Jarka. „Blüte. Nicht Bluten.“

Mrkl jsem do textu a došly mi zdroje Kühlových asociací. Kühl podmračeně sledoval text.

„No dobrá. Tak tedy květy, ne krev. Ale pořád je tu ta papírová noha -“

A já uviděl druhou chybu.

„To má být Fluss! Ne Fuss!“ zvolal jsem. „To je překlep! Řeka! Ne noha!“

„Hm,“ pravil Kühl, a byl velmi nespokojený. Pak počal protivným hlasem přednášet:

„In der Kanzlei dreifache Kapelle spielt um zu tanzen.

Ein Fluss aus Papier ist gefüllt mit blauen Karpfen.

Die Forellen und die Blüten tanzen fröhlich für Kraft durch Freude.

Je to teď bez chyb?“ otázal se.

„Nein, bitte,“ porovnával jsem jeho podání s českou předlohou. „V druhém verši je vynecháno, že papírová řeka je plná modrých vlajek. Takže gefüllt se neváže na Fische, ale na modré vlajky.“

„Proč ale modré?“

„To - jen tak. Jako že je to radostná barva. Souvisí to s Kraft durch -“

„A proč papírová řeka? Myslel jste tím snad německou administrativu im Protektorat Böhmen und Mähren?“

„Já -“ zoufale jsem přemýšlel. „Já to nenapsal. Myslels tou papírovou řekou,“ obrátil jsem se

k Jarkovi, „německou administrativu?“

„Nemyslel!“ pravil Jarka.

„Er hat nicht,“ přeložil jsem to.

„A co tím tedy myslel?“

Jarka tomu rozuměl sám od sebe a řekl:

„Das ist ein dichterischer Bild.“

„Tak ten dichterischer Bild,“ pravil Kühl s lidožroutskou ironií, „změníte!“

„ Jawohl!“ pravil Jarka.

„Taky, prosím,“ řekl jsem, „kapři se vztahují k tomu tanzen fröhlich. To je taky chyba. Takže v básni se vůbec v žádném případě nevyskytuje narážka na Gefüllte Fisch.“

Ukázalo se, že jsem byl příliš horlivý. Kühl zahulákal:

„Jestli kapři vesele tancují, mein Herr, pak zlehčujete Vůdcův program rekreace pro dělnickou třídu!

Kapři a pstruzi tančí radostí ze života! Mají snad kapři a pstruzi být němečtí dělníci?“

Uvědomil jsem si, že nacionálněsocialistická duše je naplněna mysticismem a všechno umí chápat v mnoha významech.

„To je taky chyba, prosím,“ řekl jsem. „Nevěděl jsem jak to přeložit. Scházela mi slova.“

„Jaká slova?“

„V originále je název tance, který kapři a pstruzi tancují. Dalo by se to doslova přeložit jako Karltanz.

Ale v Německu takový tanec neexistuje.“

„To je český tanec?“

„Ano, prosím.“

„Neexistuje, aby v Německu neexistoval tanec, který existuje v Protektoratu Böhmen und Mähren!“

„Jistě existuje. Jenom já nevím, jak se jmenuje německy.“

„Umíte ho tančit?“ zeptal se pan říšský komisař.

„Jawohl.“

„Vy taky?“ obrátil se na Jarku. Jarka se podíval na mě a řekl rovněž:

„ Jawohl.“

„Zatančete mi ho, a já vám řeknu, jak se jmenuje německy!“

Byli sme v loji. Přece mu nebudem předvádět charleston? To by hned poznal, že je to neárijské.

„Máme mu zatancovat ten tanec,“ řekl jsem polohlasem Jarkovi.

„Já mu rozuměl. Ale co mu zatancujem.“

„Něco. To je jedno,“ pak jsem dostal inspiraci. „Plácej se přitom do stehen.“

Pan říšský komisař se opřel zadnicí o stůl a založil ruce na prsou. Vstali jsme ze svých židliček, postavili jsme se čelem k sobě, chvíli jsme nevěděli jak začít, a tak jsem najednou dupnul, plácl jsem se do stehen a takovými jako sloními poskoky jsem se otáčel kolem své osy. Jarka udělal totéž. Pořád jsme se přitom plácali do stehen, a když jsme se ocitli zas čelem k sobě, plácli jsme si jeden druhému do dlaní. Doufal jsem, že to vyhlíží dost lidově a ne židonegersky.

„Ländler,“ pravil pan říšský komisař úsečně. „Dejte tam Ländler, ale žádní kapři a pstruzi tam nesmějí být!“

„Ano prosím. My to změníme.“

„Dejte tam die Burschen und die Mädels,“ řekl pan říšský komisař. „A řeka nebude papírová, ale modrá. Vlajky budou hnědé.“

Zdálo se mi, že se jednak poněkud upokojil, jednak taky že se v něm probudila nějaká latentní

tvořivost.

„Jawohl, řekl jsem, vytáhl jsem tužku a rychle jsem využíval jeho zlepšené nálady.

„Ta dreifache Kapelle,“ pravil poměrně dobrotivě, „to bude taky nějaká překladatelská bota. Nebo si pan básník myslel, že je originální. To není básnický obraz, ale nesmysl. Dejte tam Streichkapelle, nebo ještě líp Blaskapelle.“

Pilně jsem škrtal a nadepisoval. Dokonce mě to začalo bavit a prosadil jsem několik vlastních

emendací. Jarka jen seděl a radši neříkal nic. Po čtvrthodině byl pan říšský komisař Kühl s básní spokojen. Znova pozdvihl libreto a hlasem ne už tak ponurým, spíš spokojeným, přednášel:

„Im Walde eine Blaskapelle spielt zum Tanz.

Der blaue Fluss spiegelt die braunen Fahnen.

Burschen und Mädels unter den blühenden Bäumen

fröhlich tanzen den volkstümlichen Ländler.“

Vstal, hleděl spokojeně do libreta, skoro se usmíval.

Probůh. Tak ona asi poezie má opravdu nějakou sílu, jak o ní vždycky básnil pan profesor

Vondřichovský, který sice, pokud šlo o vědu, byl slabý, když Němci zavřeli univerzitu, byl teprve v třetím semestru, ale místo zkoušení radši přednášel básničky. Že jako i zatvrzelého člověka změní, prý už staří Řekové to věděli. Jak teda Nezvalovy charlestony zkatarzovaly pana Reichskommissära Kühla, bylo podivuhodné. Básničku sice zprznil, ale poměrně vynalézavě, a zapomněl přitom na

povinnou říšskoněmeckou ponurost.

„Jetzt ist es ganz hübsch,“ pochválil dílo, o němž netušil, že vzniklo zpracováním komunistického surrealisty, snad dokonce židomila. „V originále, doufám, je to v rýmech. Nerýmovaná poezie není poezie.“

„Jawohl!“ zvolali jsme oba a já skoro zadoufal, že pan říšský komisař si ještě dá tu práci a svoje blaskapely a mädls pod stromy v květu dá do rýmů. Jistě by to bylo pěkné. Ale nedal. Vzal místo toho razítko, dýchl na ně a přímo pod Jarkovo jméno na titulním listě libreta vlepil nádherného hákoše.

„Genehmigt,“ řekl, a pak to napsal pod hákoše.

Zcvakli jsme paty, zvolali jsme „Auf Wiedersehen!“, pan říšský komisař zvedl ruku stylem říšského kancléře, zlomenou v lokti a v zápěstí, a pravil dost ledabyle jako předtím Kristýna Nedoložilová:

„Hajtla!“

Druhý den jsem pro jistotu čekal na Kristýnu u poledního vlaku. Přijela v těch šatech s hruškama a oslovila mě dost napjatě:

„Jak to dopadlo? Budem hrát?“

„Jasan,“ řekl jsem. „Skoulel sem to s nim tak, že nám do toho kousek sám připsal.“

„To mi nepřipadá moc dobře skoulený.“

„Jenom kousíček. A ne do tvý role.“

„Do Rosťový? Ten to zapomene. A všechny nás zavřou, jesli si to Kühl příde poslechnout.“

„Dáme do boudy nápovědu.“

„Jediný štěstí,“ pravila Krista. Šli jsme po Jiráskově třídě, z okna nad Pittermanovic pasáží koukal Rosťa, honem jsem Kristýnu vzal podpaží, abych mu dal najevo, že si má dát zajít chuť.

„Koukni,“ pravila Krista, „neni to moc důvěrný?“

„Co?“

„Vedeš si mě jako dyby bůhvíco.“

„A proč ne?“

„No ponivač nic.“

„A nechtěla bys něco?“

„Co?“

„No bůhvíco.“

„To sotva,“ Krista vyprostila ruku z mého podpaží.

„Prej seš tady dost proslulej.“

„Myslíš přes latinu?“

„Přes tu taky. Prej dostáváš každej den kouli ze slovíček, a já husa sem chtěla pomoct s překladem.“

Někde se o mně bohužel poučila. Na druhé straně to bylo dobré znamení. Zřejmě jsem ji zajímal.

„Na překlad sem dobrej. Jedině že si nepamatuju slovíčka. Ale vod čeho je slovník?“

„Mně ho stejně včera udělal ve vlaku jeden oktaván z Dobrušky.“

„Jo? To bych to chtěl vidět. To to bude pěkně zprasený!“

„Náhodou von de po maturitě na kněze. Takže se latinu hodně učí.“

„Pěknej kněz! Kvintánkám dělat úkoly!“

„Proč by nemoh?“

„Kněz by neměl.“

„Ty seš ňákej!“ řekla Krista. „A stejně de na kněze jen proto, aby ho nevzali do rajchu!“ Chvíli jsme šli mlčky. Na rohu u spořitelny hodila Krista vnadidlo do májového odpoledne:

„Na zejtřek nám dali domácí sloh z češtiny. Řeka a život. Srovnání.“

Bystře jsem na ni pohlédl. Holčičíma očima si se zájmem prohlížela nezajímavou budovu spořitelny.

„Na češtinu sem vůbec nejlepší. Lepší než na matyku, dokonce.“

Tak jsme se smluvili, že po generálce půjdem do lesa, a na pasece u chaloupky jí to napíšu. Řeka a život. Srovnání.

Zrovna jsme swingovali finále, Kristýna, Rosťa, Zuzka a všichni ostatní se zkusmo děkovali na rampě, když jsem si všiml, že přes zábradlí orchestru se naklání důstojný pán Meloun a upřeně zírá na mě. Byl zrovna nade mnou, vypadal trochu jako měsíc, hlavu jako podle kružítka, na ní řídké šedivé strniště, a přesně ve středu nos jako knoflík. V Městském divadle, s dekoltovanou Kristou na jevišti vypadal nevhodně.

Dohráli jsme, a ještě do závěrečné činele jsem slyšel hlasitý šepot velebného pána:

„Smiřický!“

Pohlédl jsem vzhůru. Chtěl jsem říct: „Pochválen Pán Ježíš Kristus!“, jak to na nás mírně vyžadoval, ale ve stánku těchhle múz, co tancovaly podle Bennovy surové trumpety, se mi nezdálo, že by tady mohl být pochválen.

„Dobrý den, důstojný pane,“ řekl jsem.

„Smiřický,“ pravil. „Mohl byste na okamžik?“

Mrkl jsem po Kristě. Než ze sebe sundá tu klec a tu paruku a smeje tu šminku, okamžik to potrvá.

„Prosim, velebný pane.“

„Kdybyste mohl vedle na faru,“ řekl. „Je to - víte taková trochu choulostivá záležitost. Aby nás někdo nepřeslechnul.“

„Ale - já můžu vopravdu jen na chvilku. Máme tu premiéru ...“

„Jste moc hodný, že jste tak ochotný,“ pravil důstojný pán mazaně. „Potřeboval bych jenom něco poradit. Pojďme.“

Tak jsme šli. Fara stála hned vedle divadla, za tři minuty jsme už seděli v kanceláři farního úřadu. Za tu dobu došla Krista tak do šatny. V kanceláři byl hrozný brajgl. Velehory knih, většinou malých a černých, všechny v závějích prachu. Mezi knihama sošky a růžence a svaté obrázky. Na stěnách asi padesát různých křížů, jak se tam asi nahromadily za tu dobu, co faru postavili, a to bylo někdy na začátku osmnáctého století. Postavili ji hradečtí jezuiti. Ti tu už dávno nebyli. Ani pan děkan Jezdec.

Ani pan kaplan Blahník. Byl tu už jenom důstojný pán Meloun. Sundal ze židle asi stopadesát

modlitebních knížek, asi dvacet mu jich upadlo na zem, ty, co nespadly, přidal na hromadu jiných modlitebních knížek na nějakém kusu nábytku, který se pod tou hromadou nedal rozeznat.

„Posaďte se, Smiřický.“

Posadil jsem se, proti mně na stěně visely staré dřevěné hodiny s mosazným ciferníkem v podobě sluncete. Odhadl jsem, že mám asi deset minut čas, než Krista vyleze z klece. Důstojný pán Meloun usedl přímo pod ty hodiny, ciferník byl úplně stejně veliký jako jeho tvář a taky podle kružítka.

Důstojný pán sepjal ruce:

„Vy znáte, Smiřický, pana Antonína Kratochvíla?“

„Toho stavaře?“

„Ano. Je zednickým mistrem. A znáte také slečnu Dagmar Sommernitzovou?“

Přikývl jsem a začal jsem tušit zase nějakou komplikaci. Proč jí říká slečna, když zrovna on přece musí vědět, že se vzali. Tonda Kratochvíl je bigotní katolík, určitě se brali v kostele. I když s tím třeba nenadělali moc slávy.

„Ona, víte,“ začal velebný pán rozpačitě, „je křesťanka.

Sám jsem jí udělil svátost křtu svatého v devětatřicátém roce. Ale ona je také, víte, jak tomu Němci říkají, neárijského původu -“

„Já vim,“ řekl jsem, a vidina slohu u chaloupky začala rychle vyblédat. To jsem věděl, že zas bude nějaká komplikace. Ještě jsem nevěděl jaká.

„Chtěli s panem Kratochvílem vstoupit v sňatek manželský, jenomže světské úřady to nyní nepovolují.

Protože slečna je - toho neárijského původu,“ pravil, zdálo se mi, že skoro štítivě. „Ale Církev svatá, Smiřický, nepraví nic o tom - původu,“ pravil ještě štítivěji. „Tak jsem je oddal.“

„To je vod vás moc hezký, důstojný pane.“

„Ovšem, Smiřický,“ zaváhal a upřel na mě oči, jako z těch obrázků na skle. Svatý Florián a tak.

„Ovšem, najdou se zlí lidé. Někdo na to upozornil.“

„Jeje!“

„Ale zase se také najdou dobří lidé,“ řekl rychle, „a někdo upozornil mě,“ řekl, a určitě to nemyslel jako nějakou hru se slovy, „že zítra ráno přijede na faru někdo z - toho, jakpak oni tomu říkají? Ge - ge

-“

„Gestapo?“ navrhl jsem, obešla mě trochu hrůza. Vidina Kristina slohu se jaksi vytratila do

nezajímavosti.

„Tak. Gestapo,“ pravil velebný pán. „A ono ... víte, já ten sňatek musel zapsat do matriky před to dátum, kdy to Němci zakázali. Rozumíte tomu? Před to dátum.“

Přikývl jsem. Mrazivý fakt, na který jsem většinu času nemyslel, protože neárijského původu jsem nebyl, že žijeme v Protektoratu Böhmen und Mähren, mě zašimral ve vědomí.

„A ono se mi to moc nepovedlo,“ řekl velebný pán.

„Musel jsem to vyradýrovat. Krátce a dobře ... snad bude lepší, když se na to podíváte.“

Vstal, z desky stolu přede mnou odnesl asi veletucet svatých obrázků, čtyři kříže a padesát osm knížek, a přinesl velikou matriku v tvrdých deskách. Otevřel ji a tlustý prst položil na nějaké místo.

Teda, pěkně zmrvené místo.

Přes dva řádky, které vyradýroval tak důkladně, že pod nima prosvítal následující list, napsal, a všechno se mu na tom vyradýrovaném papíru trošku rozpilo: Pan Antonín Kratochvíl, zednický mistr, a slečna Dagmar Marie Sommernitzová, v domácnosti, oba z Kostelce. A datum. Dátum teda, jak říkal.

Vzdychl jsem nad tou spouští.

„Co s tím?“

Velebný pán Meloun na mně spočinul mírňoučkým zrakem. Ani jsem nevěděl, že Sommernitzová se

jmenuje taky Marie. To asi ten křest svatý. Velebný pán mírňoučce řekl:

„Myslel jsem, že vy byste možná věděl, jestli není nějaká chemická látka, kterou by se to dalo - na pana profesora Vlka se nechci obracet, víte. Ne že bych mu nedůvěřoval, to chraň Bůh! Ale on je takový bázlivý člověk, nechtěl bych ho uvádět do - není nějaká taková chemická látka ...?“

„Na tohle? To pochybuju. Nevim. Já nejsem na chemii zrovna moc dobrý ... ale třeba bych skočil pro Rosťu Pittermana. Ten je na chemii kan - moc dobrý. Je to můj moc dobrý kamarád a z chemky má

jedničku.“

Velebný pán zapochyboval.

„Myslíte, že Pitterman ... a nebude se on ...“

„Ten se bát nebude,“ řekl jsem. „To spíš nevim, jestli vo něčem bude vědět. Ale měli bysme to

zkusit.“

„Nerad bych někomu dělal nepříjemnosti,“ řekl velebný pán. „Ale když myslíte, že Pitterman se nebude bát -“

„Nebude!“

Bude mít vztek teda, pomyslel jsem si, když jsem Rosťu našel místo sebe u Kristy v šatně. Právě byli na odchodu, a Krista mi hned ohlásila, že ten sloh jí napíše Rosťa. Přes vážnost situace jsem se tomu musel pohrdlivě zasmát. Protože Rosťovi jsem slohy psal já. Výměnou za tasany z matyky. Rosťa

poněkud zrudnul a já řek:

„Na chvilku promiň, Rosťo,“ vystrčil jsem ho ze šatny a Kristýnu jsem strčil dovnitř. Vzpouzela se.

Řekl jsem:

„Hele, Kristýno, tohle neni ale legrace. De vo život. Fakt.“

Bledé holčičí oči se na mě vykulily, a hned mi uvěřila. Asi jsem měl něco v hlase, o čem jsem sám nevěděl.

„To furt ten průšvih včera? S Kühlem?“

Chtěl jsem jí říct podle pravdy, o co jde, ale zarazil jsem se. Byla to ženská, a podle všech pravidel, možná pitomých ... ale sichr je sichr.

„Jo,“ přikývl jsem. „Nemůžu ti zatím nic víc říct, ale sme v tom. Rosťa musí se mnou.“

„Rozumim!“ Kristýna mi položila ruku na paži. Vzal jsem ji za ni a ona mi ji stiskla.

„Pa,“ řekl jsem. „Uvidíme se večer,“ a dodal jsem:

„Doufám.“

Tentokrát neřekla Hajtla! Koukala za mnou bleďoučkýma holčenčíma očima, tentokrát vlastně

vážnýma.

„Na to žádná chemikálie neni,“ pravil Rosťa. „Neměl ste to gumovat. Měl ste na to vzít zmizík, a pak to napsat přes to. Jenže to je stejně taky vidět. Já teda nevim, co s tim.“

Zírali jsme na tu spoušť a mně napadlo, že po panu kaplanovi Blahníkovi a po panu děkanovi

Jezdcovi kostelecká fara definitivně osiří.

„Snad bych mohl tuhle matriku schovat ve sklepě,“ řekl důstojný pán Meloun, „nebo někde ... snad by se našel dobrý člověk, který by si ji vzal k sobě.“

Mlčeli jsme, dřevěné hodiny nad hlavou velebného pána kostlivě tikaly.

„To by nebylo nic platný,“ řekl Rosťa. „Jak byste jim to vysvětlil?“

„To máte pravdu.“

Rosťa listoval matrikou, díval jsem se mu přes rameno. Začínala v roce l923 a byla ze tří čtvrtin popsaná. Inkousty, vždycky tak po deseti dvaceti stránkách, měnily odstín, jak důstojní pánové vypsali lahvičku. Taky písma byla různá.

Hodiny pořád kostlivě tikaly, za oknem byl jasný den, skláněla se do něho větev šeříku.

„Jedině že bysme to celý přepsali,“ řekl Rosťa. „Inkousty by se namíchat daly, aby měly různý vodstíny. Voni to snad na chemickej rozbor dávat nebudou, dyž to bude pro voko vypadat věrojatně.“

„To bychom ale museli do zítřka do rána,“ řekl důstojný pán. „On ten člověk přijde ráno.“

Rosťa se na něj podíval, pak na matriku.

„Taky je to různym písmem. To jedině že bysme se střídali - tak bysme to třeba stihli -“

Důstojný pán Meloun rozpačitě pohlédl na mě, Rosťa na něho, já na oba dva.

„Já bych do večera namíchal ty inkousty,“ pravil Rosťa, „a po premiéře bysme sem přišli -“

Dřevěné hodiny zachrčely, snad to mělo být bití nebo co, půl páté. Absurdně mi napadlo, že Krista po představení vlak v deset nechytí a bude muset jet až půlnočním, to jsou dvě hodiny, její táta chytil housera, takže na představení nebude, maminku nemá, trošičku se ve mně pozdvihl bezmocný vztek, ale trvalo to jenom chvilku.

„Já sem pro,“ řekl jsem hrdinně.

„Když byste byli tak hodní,“ pravil důstojný pán. „Já bych zatím připravil čistou matriku - zásoba je z roku devatenáct set dvanáct, takže nebude vypadat jako nová -“

„Tak sme dohodnutý,“ řekl Rosťa. „Jo?“

„Jo.“

„Pán Bůh vám to zaplať, chlapci,“ řekl důstojný pán Meloun.

Vypadli jsme z fary a místo psát sloh šli jsme pančovat inkousty.

Večer jsme se trochu zpozdili. Na chodbě stála Krista, už za rokokovou dámu, v plném napudrování, holčenčí oči značně zvětšené děsivými ráfky.

„Tak co, Danny?“

Visela na mě těma očima, pan Macháně, maskér, věřil, že ty ráfky z hlediště není vidět.

„Dobrý.“ Viděl jsem, že má vážně strach. Jestli o osud revue nebo o můj, nebylo jasné. „Nemusíš se bát.“

„Já sem se bála. A - můžeš mi říct, vo co šlo?“

„Radši ne. Víš, nezlob se, ale čim míň lidí -“

Horlivě přikývla vysokou parukou.

„Jasně. Dyby někoho vzalo gestapo a von nebude nic vědět, tak nemůže nic říct.“

Koukal jsem na ni, to rokoko jí slušelo, její herectví dnes nikomu vadit nebude. Obzvlášť až zatančí ten zadrá- tovaný charleston. Řekla: „Nic mi rači neřikej. Ale, Danny -“

„Jo,“ hlesnul jsem, s náhlým děsným podezřením. Hned se mi potvrdilo.

„Danny - tak fakt je všechno úplně v suchu?“

„No je.“

„Heleď - mně jede vlak až vo půlnoci ... tak jesli chceš, můžem se jít projít ... do lesa ...“

Do lesa! Páni. Chce mě odměnit za hrdinství, jež jsem prokázal hlavně lhanim! A v noci.

A s Kristýnou!

„A sloh psát nebudem,“ dodala ta rokoková dáma.

„Stejně by na něj v lese nebylo vidět.“

Sloh psát nebudem, pomyslel jsem si trpce. Sloh teda ne. Já vůl! Proč jsem jí říkal, že je všechno v suchu? Ale důstojný pán Meloun vždycky tvrdil, že lež se nevyplácí.

Kristýna, noční rande slíbené od patrně zřejmě hrdiny odboje, hrála ve velké formě. Nejenom

pukrlata, titěrné krůčky a úklony hlavinkou a prostná s kávovým hrnkem v růžovém saténu. To jí šlo vždycky. Ale dokonce i když odříkávala Jarkovy dost prkenné věty, taková ta intonace Ve stínu lípy se jí vytratila z hlásku, který normálně mluvil východočeským nářečím, a znělo to jako trošku otrocký překlad, ale z výborné němčiny. A přede mnou přímo rozkvétala, v makovičce asi taky ty myšlenky, co bude mezi desátou a půlnocí v lese, jenomže ve mně ty myšlenky byly v minulém čase podmiňovacím nebo jakém, prostě co by mohlo být, kdyby, jenže nebude.

A měl jsem v podstatě vztek. Sólo ve Sweet Lorraine, kterou jsme panu říšskému komisaři prezentovali v programu jako Volání divokých husí, jsem zahrál tak, že to znělo spíš jako řvaní nakrknutých krocanů, a rouhal jsem se Bohu. Takový pastě! A lež se nevyplácí. Jenomže tohle je lež, které velebný pán Meloun říká přece pia fraus. Ta by se přeci měla vyplatit. Ó sakra! klel jsem. Proč jsem jí to neřek na rovinu! Třeba by se byla našla jiná šance. Třeba její krutý táta dostane zase housera.

Ale nemoh jsem v tom nechat velebného pána samotného. To nešlo. Psal asi takovým tempem jako

moje babička, a té bylo devadesát a psala dosud švabachem. A Rosťa by to do rána sám nestih. Ó sakra!

Na jevišti předváděla čtverylku baletní škola Jitky Skalické, nohaté holky z primy a ze sekundy, a mně napadlo, jestli to není opět jeden z božích trestů. Furt mě trestáš, oslovil jsem Ho v duchu. A ještěs mě nikdy neodměnil! Nikdy, skoro. Takové úsilí jsem vyvinul! Jednadvacet holek, jedna dokonce

zdvojená! Taková práce! A výsledek? No, mám dvacet dvě kamarádky. Nějaký to líbání, nějaký to

vochlování, a nic. Copak takový trest sám o sobě nestačí?

Na jeviště vešla Krista ve své drátěné krinolíně a s ní Rosťa, přistrojený za Mozarta. Vedli tu konverzaci, samé -li, pak-li, víte-li, Rosťa toho polovinu zapomněl, takže jeho repliky byly slyšet dvojmo, jednou přesně z budky, jednou od něj, v přibližném napodobení. A mně svitlo. Je to přece jednoduchá věc. Řeknu někomu z kapely, aby za mě zaskočil. Ne u Kristy, přirozeně. Při tom

písařském melouchu. Rozhlédl jsem se. Fonda hrál právě menuet, který sice byl od Mozarta, ale když jsme I've got a Guy přisuzovali mýtickému Jiřímu Patočkovi, a dokonce jako Mám chlapce, mám, proč by Rosťa v roli Mozarta nemohl prohlásit, že složil klavírní skladbu Komtesiny střevíčky na skleněné tůni, což byl název, který si vymyslel Čóča Rot, nejlepší znalec surrealismu na kosteleckém gymplu.

Rozhlédl jsem se po kapele. Fondu jsem vyloučil. Jednak na jedno oko neviděl, přišel o ně v primě při hokeji, jednak byl na gymplu proslulý rukopisem, který nedovedl přečíst ani pan profesor Krouský, učitel těsnopisu. Vedle mě si Lexa navlhčoval v hubě plátek od klarinetu, ale toho jsem taky hned vynechal, ten měl zašitého fotra. Jeho fotr byl před válkou poslanec za národní socialisty, a ty měli Němci obzvlášť v žaludku, kvůli prezidentu Benešovi. Benno samozřejmě rovněž vypad z konkurence.

Byl napůl žid, takže toho měl před říšskými zákony na svědomí už dost. Mimoto byl prakticky ženatý s Helenou, a ženaté zatahovat do nějakých spiknutí, to je moc velká zodpovědnost.

Fonda kývl kudrnatou hlavou a nasadili jsme k nějakým doprovodným náladičkám z Fondova pera.

Benno držel v ruce, spolu s trumpetou, krajíc chleba namazaný chemickým medem. Z toho důvodu

vypadl taky Venca Štern, který je doopravdy ženatý, musel, a už má fakana. Jarku Lenocha na basu jsme si jenom vypůjčili místo Jindry, jenž se proto z trucu na revui ani nepřišel podívat. Jindra hrál na basu s přibližností tak tři čtvrtě tónu a tři čtvrtě taktu, takže do revue jsme ho pustit nemohli. Jarka Lenoch byl kanón, profík, hrál s kapelou Vládního vojska v Hradci a teď nám tu dodával báječnou kostru z plných a drnčivých basů, taková melodická kanonáda. Jenže do kapely vlastně nepatřil. Vlastně jsem ho neznal. Jistě to byl fajn chlap, jeho táta byl švec, známý ochmelka, najímali si ho na funusy, aby nad čerstvým rovem hrál Zelení hájové na baskřídlovku. Hrál to tak, že obyčejně rozbrečel i funebráky. Z ochlastů jsou skoro vždycky dobří muzikanti. Jarka to měl po něm obojí, jenomže vyšel ze druhé měšťanky, bůhví jak mu jde psaní od ruky. Bůhví jestli umí měkké a tvrdé i. Asi ne. Tak ten byl taky mimo soutěž. Harýk? Pletl na kytaře krásný drátěný menuet, předehru k poslednímu menuetu téhle scény, tomu, co jsme ho krásně prasili do charlestonu. Ale jak jsem přes vlnovku tenora mrk za kulisy, stála tam Lucie, jedna z rokokových dam v baletních střevíčkách, připravená na další výstup.

Nojo. Taky ženáč. Tihle dokonce už od sekundy. A Pán Bůh je nepotrestá! Ačkoliv pan doktor Šmíd při zdravotní prohlídce žactva v tercii náhodou zjistil, že Lucie už není panna. To jsem věděl tutově. Od Honzy Šmída, který to slyšel, když to jeho otec telefonicky oznamoval Luciinu otci. Luciin tatínek musel mít asi radost. Jenže co se dá dělat se ztraceným panenstvím. Nic. A Lucii teda Pán Bůh

nepotrestá! Ani Harýka, který ji o to panenství evidentně připravil asi už v sekundě. Divná

spravedlnost.

Kristýna na jevišti, s intonací snad jako francouzskou, asi tak z třetí lekce, pravila: „Ach, maestro Mozarte, je-li to pravda, prý-li jste pro mne zkomponoval nový menuet?“ Nastalo mlčení, do toho hlasitě hrbatá Vaníčková z nápovědní budky, vůbec bez intonace: „Je to pravda, komteso, zkomponoval jsem menuet -“ a nato Rosťa jako princ z pimprlového divadla, a jak měl trému, východočeštinou: „Je to prauda, komteso, zko-zkomponoval sem menuet, jaký ještě - ještě -“ „Nikdonikdynikde,“ Vaníčková Brynych? Koukl jsem na jeho zelenou myší tvář s pihama kolem nosu, na vlasy jako polité pivem.

Měřil metr padesát pět, místo prsou měl umyvadlo, hotový Chick Webb, jenže teda ne černý, ale

chlorofylový. Třebaže byl už v sextě, po dvojím rupnutí, ještě se ani jednou neoholil, protože nemusel.

Utahoval šrouby na malém bubínku a bylo vidět, že je to pro něj asi taková námaha, jako kdybych já měl zaskočit za Breitbarta, co jezdil po středních školách a živil se ohýbáním kolejnic. Pak ale Brynych zavirbloval, tichounce pianissimo, zaduli jsme menuet až ke stop-time. Permanentně osvobozený od tělocviku, ale ne jako já v tercii, když jsem na pana doktora Šmída sehrál habaďůru s nějakým práškem, který mi dal Čóča Rot výměnou za skoro nepoškozený výtisk Ženy v množném čísle a co jsem po něm dostal skoro autentické astma. Brynych byl doopravdy marod. Máti říkala, že ho stačí ofouknout - stop-time, Benno surově cukavým tónem se prodral zezdola nahoru, spustili jsme charleston. Jestli tohle teda pan říšský komisař Kühl bude považovat za ländler, to teda nevím. Takže Brynycha jsem si taky nemoh vzít na svědomí.

Z Rosti spadla tréma, roli už měl prakticky odříkanou a právě tančil od spinetu k rokokové dámě a mrskal nohama. Takže jak to vypadá, pomyslel jsem si trpce, je to na mně. Náhradníka, jak to vypadá, neseženu. Taková nespravedlnost! Ale Ty víš, Pane Bože, že se Tě bojím, a tak to využíváš! Ty víš, že to ze zbabělství udělám, aby sis na mě nevymyslel nějakou ještě nepěknější kruťárnu.

Rokoková dáma nadzdvihla sukně a bílé nožičky zasvitly za černou mříží, začla sebou švihat do rytmu charlestonu, stejně hbitě jako maestro Mozart, ale na pohled to bylo ještě hezčí. Tadlata - tadlata -

tádllatatata odsekávali jsme ten kostelecký charleston do chicagského dixielandu. Kristýna

Nedoložilová a Wolfgang Amadeus se odpichovali od země, anebo se jí snad ani nedotýkali, já blbec, proč mně nenapadlo jí říct, že to ještě není v suchu, že ještě musím jít po představení páchat další hrdinské činy, takže do lesa nemůžu, ani kdyby šlo opravdu jen o ten sloh. A navíc by to byla pravda, ne lež, i když jen pia fraus. Že bych jí to ještě řek? To už by mi asi nevěřila. To by si myslela, že třeba některá z těch dvaadvaceti, jestli se natolik informovala, no asi ano, když se holka informuje, tak je obyčejně dokonale informovaná, nojo, já blb.

Nojo. Pozdě bycha a tak dále. Bílé nožičky tančily na kraji rampy zrovna nade mnou, viděl jsem i černé podvazky s rudýma růžičkama, dokonce jsem na zlomek vteřiny zahlédl i něco něžně

bleděmodrého, ale moh jsem se jít klouzat. Fraus nebo nefraus, byla to lež, a nebyla nutná, protože jsem jí moh nalít čistého vína, aspoň částečně čistého. Zmocnil se mě trpký žal a žalostný vztek, Krista odtancovala do středu jeviště, podvazky zmizely, bylo vidět zase jen hezké holčenčí nožičky za drátěnou mříží, dul jsem strašlivě do tenora, až jsem udělal slavíka a Fonda se po mně nespokojeně ohlédl, a byl jsem v loji, zase já, nojo, nedalo se nic dělat. Snad aspoň všechny ty tresty budou mít na mě aspoň nějaký umravňující účinek. Zatím jsem byl ale spíš plný vůle k hříšnosti, Krista byla můj dvaadvacátý pokus, druhý přespolní, vlastně třiadvacátý, počítaje v to obě dvě ty holky Weberovic z Lince.

Dřevěné hodiny se sluncetem odchrchlávaly každou čtvrthodinu, mně připadalo, že každých pět

minut. Psychologický klam. A my s Rosťou drásali a drásali a drásali, na podlaze ležela už hromádka rozskřípaných per a do chrchlání těch pitomých švarcvaldek mírňoučce diktoval hlas velebného pána Melouna: Pan Alois Čepelka, úředník, a slečna Eliška Kudelková, učitelka, oba z Kostelce. Patnáctého září tisíc devět set třicet sedm. Střídali jsme se s Rosťou vždycky tam, kde se v originále vystřídaly rukopisy. Naštěstí tam byly jen dva, pana děkana Jezdce, kterého Němci zašili, protože v kavárně U

beránka vyprávěl anekdotu o říšském maršálovi, a pana kaplana Blahníka, v jehož kázání na Sv.

Václava zjistil pan říšský komisař říši nepřátelské myšlenky. Skutečně tam taky byly. Ne jako v Jarkově revui. Lukič, udavač, si je při tom kázání zapsal a pár jich přidal z pilnosti. Takže byl teď na faře jenom velebný pán Meloun sám, aspoň nebudou žádní další zasvěcenci, a mírňoučkým hlasem diktoval: Pan Rudolf Mrkvička, mistr tesařský z Kostelce, a slečna Anna Machová, tovární dělnice z Provodova.

Desátého února tisíc devět set třicet osm. Pan kaplan Blahník se střídal s panem děkanem úplně pravidelně, snad měli měsíční šichty nebo co, jeden měsíc pan kaplan svatby a pan děkan křtiny, pak si to čenžli,

Pan Jindřich Lederer, obchodník, a slečna Růžena Skočdopolová, v domácnosti, oba z Kostelce, psal jsem, to byl taky takzvaný neárijec, Jindra Lederer, a Růžena Skočdopolová, no teda v domácnosti, no.

Nojo, ale prostitutka nemoh pan kaplan Blahník do matriky napsat. Jindru jeho táta prý tehda vydědil a mojžíšsky proklel, jenže když uviděl Růženu, tak mu kletba zvadla na rtech, a pak se říkal takový fór, že Jindra by nad svým krámem s textiliema neměl mít nápis Jindřich Lederer & spol., ale Jindřich Lederer & otec. Teď ovšem Růžena v domácnosti skutečně byla, a jak to vypadalo, ta mezaliance se nakonec Jindrovi vyplatí, i když chudákovi otci asi nepomůže. Růžena, aspoň se říkalo, je vzorná manželka, jako prý, jak se říká, provdané prostitutky bývají. V tom smyslu aspoň, že to vypadalo, že to

„v dobrém i zlém“ myslí vážně, protože Jindra už obchod s textiliema neměl, ale Růženu měl pořád.

V jiném smyslu to ovšem bylo horší. Měli zatím dvě děti, jedno zrzavé a jedno blond, ačkoliv oba byli tmavě brunet. Otec, otec Jindry, myslím, byl zrzavý, ale kdo byl ten blonďák, to se nevědělo ani v Kostelci.

Hodiny zachrchlaly, půl páté, Krista už dávno spí, musela být teda nakrknutá. Kdo jí asi doprovodil do toho lesa? Asi Lexa. To byl stejný přeborník jako já, jedině že patrně úspěšnější. Možná že kdyby příští týden pan doktor Šmíd udělal zdravotní prohlídku žactva mýtského reálného gymnázia, bylo by s Kristou zle. Ó bože! Ó sakra!

Rosťa mě vystřídal, sedl jsem si k malému eskritoáru, kde ve výklenku vydlabaném v modlitebních knížkách a různých devocionáliích stála jedna prázdná a jedna do poloviny vypitá flaška s vinětou Mešní víno Ia jakost, které pro nás velebný pán otevřel, pro posílení, řekl. Měl jsem z toho mešňáku už v hlavě. Další hřích. Smilstvo, lež, nestřídmost. Pak se nemůžu divit, že mi nic nevychází. Jestli šel s Kristou do lesa Lexa, tak to je určitě po panenství. V noci úplně na beton, ve dne by byla možnost, že by se Krista ubránila. Totiž kdyby se vůbec chtěla ubránit. Podle jejích řečí to na velké odhodlání k obraně nevypadalo. A já vůl, místo takového aspoň příjemného hříchu se tady ožírám. A to víno není žádná Ia kvalita. Ta kocovina zítra ráno!

Rosťa ulomil peru nožičku, šel jsem ho vystřídat. Pan por. Otakar Hejna z Prahy, důstojník, a slečna MUC. Ludmila Vavrušková, studující medicíny, z Kostelce. Dvacátého září tisíc devět set třicet osm.

Taky jedna svatba narychlo. Jenomže ne jako Venca Štern, že musel. Lída zbouchnutá nebyla a dodnes není. To bylo kvůli mobilizaci. A sotva je demobilizovali, pan poručík Otakar Hejna zdrh do Francie, Lída měla jet za ním, ale při nějakých praktikách se řízla do prstu nebo co, dostala otravu nebo co, prostě ležela s tím asi devět měsíců ve špitále a zatím nás vzali pod ochranu Němci a pan poručík Otakar Hejna zatím v Africe zahynul při výcviku na nějakých letadlech, na která nebyl zvyklý. Tomu říkám pech. Nebýt ani aspoň vdovou po hrdinovi. Při výcviku. Pak navíc zavřeli univerzitu a Lída teď dělala ošetřovatelku. S nikým nechodila. Bůhví. Třeba tomu nevěří, třeba si myslí, že to pan poručík Hejna nechal tak rozhlásit, aby kvůli němu Lídu nešikanovali. Bůhví. Ten ví všechno, ten despota.

Rosťa se posiloval vínem a polovičníma očima čuměl na nějaký obraz, kde z nějakého mučedníka

stahovali kůži zaživa. Do půl pasu byl už stažený, červený jako uvařený rak, od pasu dolů byl ještě žlutý, ale tvářil se pořád zbožně, jako kdyby o tom mučení ani nevěděl. Mučitelé byli zato namalovaní tak, jako kdyby měli děsný vztek. Asi měli, když mučení nemělo efekt. A ksichty měli každý jiný, docela realistické, malíř je patrně namaloval podle nějakých skutečných lidí, na které třeba měl vztek on. Rosťa na to brejlil, možná že ho to inspirovalo. Možná že brzo vytvoří plátno, kde bude on sám, jak píše českou kónu s obličejem jako Karel Hynek Mácha a kolem všichni čtyři kostelečtí češtináři skřípají zubama. Pan Přemysl Janek, průmyslník, a slečna Renata Müllerová, učitelka hry klavírní, oba z Kostelce. Hodiny hrkly pět, důstojný pán Meloun se zatvářil, jako by se nám omlouval, a pravil:

„Musím si také trošku svlažit hrdlo, chlapci. Vyschlo mi. Kdybyste, Pittermane -“ a Pitterman pochopil, nalil do číšky, v které předtím snad měl velebný pán nějaké svaté oleje, a velebný pán si opravdu jenom svlažil hrdlo a diktoval dál: Pan Martin Vosolsobě, mlynář, a slečna -

Ale dopsali jsme to, vypijákovali, v půl sedmé ráno bylo všechno hotové. Doma jsem už večer řek, že jdeme k Mánesům oslavovat premiéru. Všechno bylo v pořádku. Na první pohled to vypadalo slušně.

Ovšem při bližším ohledání Naštěstí asi hradecké gestapo mělo zajímavější případy, tak poslali na kontrolu nějakého uchlastance, který měl půl hlavy z umělé hmoty, od granátu.

„To to mešní víno, chlapci,“ řek nám potom velebný pán Meloun. „Já nejdřív nevěděl, jestli vám ho mám nabídnout. Ne že bych byl lakomý, ale mladí lidé nemají pít. Víno má být potěšením starého věku.

No, ale řekl jsem si: Tohle je mimořádná okolnost, a posloužíme tím Bohu libé věci. A vidíte, chlapci, božím řízením možná právě to mešní víno -“

Zkrátka, tu flašku, kterou načal teprve ve čtvrt na sedm, zapomněl na stole, a muž s umělou hlavou si jí všiml, jakmile vkročil na farní úřad, a myslel si, že je to překvápko. Flaška tomu možná propůjčila věrohodnost. Muž se ani nezeptal na dovolení, a než zasedl nad matriky, musel velebný pán Meloun načít další. Když skončili, musel mu zabalit celou baterii jako úplatek. Tou dobou byl už také muž od geheime Staatspolizei tak ožralý, že velebnému pánovi přísahal, že je dobrý katolický křesťan, do služeb nacismu se dal jenom proto, že má ženu a dvanáct dětí, a ke gestapu ho vzali jenom jako poskoka, když mu v polském tažení ustřelili hlavu, takže má nyní ersatzkopf. Takže když jsem to všechno vzal kolem a kolem, celá ta práce byla vlastně zbytečná, na všechno nakonec stačilo mešní víno, údajně Ia jakosti. Divné jsou cesty Páně. Bůhví, všechno to bylo zosnované jenom jako další z mých mnoha trestů. A Dáša Mařenka Sommernitzová byla zasichrovaná stejně jako Jindra Lederer, pokud se za Protektoratu Böhmen und Mähren dalo vůbec něco zasichrovat.

A na mě padl smutek, asi takový, jaký prý padá na omne animal, tím smutnější, že na můj případ nešel ten výrok aplikovat celý. Pořád jsem v duchu viděl Kristiny nožičky v bílých punčochách, jak za drátěnou mříží tancujou ten charleston, a slyšel jsem její hlásek ... a sloh psát nebudem. Stejně by na něj v lese nebylo vidět ...

Byla jedna, otec se právě ukládal na kanape k desetiminutovému šlofíku, maminka sklízela ze stolu.

Vstal jsem a šel jsem do kuchyně.

„Mami, já dnes přídu asi pozdě. Jedem s klukama do Mejta.“

„Do Mejta, Danny? A proč?“

„Ale něco,“ vymýšlel jsem si. „Na gymplu by tam taky chtěli dělat revui a nemaj kapelu, tak to jedem s nima dohodnout.“

„Tak to jeďte,“ pravila maminka. „To ti bylo tak hezký, Danny! A ta dívenka, co hrála tu komtesku!

Tý to tak slušelo! Neni vona taky z Mejta?“

„Je,“ řekl jsem. Dívenka je z Mejta, maminko, akorát že tam na gymplu žádnou revui nechystají.

„Vona tam v tý jejich revui má taky hrát hlavní roli.“

„Ona je nadaná,“ řekla maminka. „To je vidět. A hezká. Ty ji znáš, Danny?“

„Trochu. Mně se nelíbí.“

„Prosim tě! Taková hezká holka!“

„Má křivý nohy,“ řekl jsem. Krista je měla trošku do hokejky, ale tak nepatrně, že to vlastně bylo hezké. Ďábelská úchylka od krásy, jak řek Poe nebo kdo.

„Prosim tě! Dyť má nohy jako laňka! Danny,“ maminka se na mě podívala a oči jí vesele zablýskaly,

„neni to spíš tak, že se nelíbíš ty jí?“

„Já jí?“ nadmul jsem se, ale takticky jsem se ovládl a nahlas jsem se nebránil té celkem možné možnosti. „No to je možný. Já sem se jí neptal.“

„Tak se jí zeptej, dyž jedeš do toho Mejta. Dyby náhodou,“ řekla maminka.

Asi o mně byla taky dost informovaná.

Autobus zastavil ve tři v Mýtě, rovnou před radnicí, takovou barokní, ze samých půlobloučků

a omítnutou žlutohnědě, s béžovýma štukama. Svítilo na ni málem už letní slunce, takže když jsem vylézal z autobusu, okna hořela a vrhala šajny na barokní kostel naproti, celý růžový a se slunečními hodinami, které ale ukazovaly čtyři, protože slunce nešlo nastavit na říšský letní čas. Mezi kostelem a radnicí se tyčil mariánský sloup, odlesk z jednoho okna padl taky na Panenku Marii a na zlaté hrozny vína, které se pnuly kolem sloupu. Na úpatí sloupu zvěstovával Anděl Páně Panence Marii početí.

Počala zřejmě, protože to bylo plasticky vymodelované, tam, kde by, kdyby to byla nějaká jiná, měla ňadra. Srdce bylo také čerstvě pozlacené a k němu vedly od andělovy ruky tři zlaté paprsky. Křídla měl rovněž ze zlata. Mýto bylo zřejmě velmi přezbožné město.

Sedl jsem si na lavičku, abych si všechno promyslel, pokud toho budu schopen, poněvadž v autobuse jsem schopen nebyl. Ale sotva jsem začal myslet, už jsem nemusel. Za rohem ulice, která ústila do náměstí, se objevila Kristýna v šatech s hruškama, pod paží černé desky se zlatým nápisem

HUDEBNINY a na nahých nohou si to štrádovala rovnou kolem růžového kostela. Neměla je vůbec křivé. Další moje lež. Jenom trochu, čistě jen trošičku do hokejky.

Ale radostně jsem si uvědomil, že tohle včasné objevení Kristýny není samo sebou, asi to bude řízení boží a Bůh se mě konečně chystá odměnit. Dopustil jsem se možná trochu smilstva, trochu lži a trochu nestřídmosti. Jenomže noční šichta nad matrikou byla zas dobrý skutek. I když nekonaný s radostí a ochotně, jak se mají takové skutky konat. Ať je to jak chce, Pán Bůh mně posílá tu hezkou holčenčí holku rovnou do náruče.

Vztyčil jsem se a Krista mě uviděla. Zarazila se, na obličeji se jí zabělaly zuby, pak rychle sklapla a začla trucovat.

„Ahoj, Kristo,“ pozdravil jsem ji.

„Ahoj,“ pravila úsečně.

„Se zlobíš?“

„Já? Proč?“

„No že sem včera nepřišel.“

„Asis nemoh, ne?“ řekla, a trochu nejistě pravila: „Asis musel zas někoho z něčeho vytahovat. Asi ňákou, že?“

Přesně jak jsem se obával. Ale byla nejistá. Její truc zřejmě podminovávalo podezření, jestli třeba opravdu nejsem hrdina a jestli se následkem toho nechová blbě.

„To sem teda nemoh,“ řekl jsem tónem jakoby trošku dotčeným.

„Řikals, že všechno je v suchu. Před představenim si to řikal, ne?“

„Taky bylo. Jenže pak se zas vyskytly nějaký komplikace,“ pravil jsem a osvítilo mě vnuknutí.

„Kühlovi se nelíbil ten tvuj charleston. My mu nakukali, že v tý scéně se bude tancovat ländler, a von, jak je blbej, tak poznal, že to ländler neni.“

„Ježkovy voči!“ pravila Kristýna. Všechny holky to rády říkaly. Měly to z knížky Jirka, postrach rodiny. Taky jsem ji čet a taky jsem to řikal.

„Museli sme ho ukecávat až do rána. Mimoto taky řikal, že jaks to tancovala, bylo to nemravný.“

„Ježíšmarjá,“ vyjekla Krista a zbledla. „Eště to bude na mně!“

„Neboj. Ukecat ho nešlo, ale von je úplatnej, jako všichni Němci. Dóďa Lehm přitáh nějakej koňak.

To je teď takový říšskoněmecký platidlo.“

„A nebude z toho průšvih?“

„Určitě ne. Všechno je zažehnaný.“

Náhle jsem si s hrůzou uvědomil, že zase lžu. Ale je to zas pia fraus, Pane Bože! Moc pia vlastně ne.

Chci, aby se Krista se mnou šla projít. To bych neměl. Jenže jsem musel. Pokušení bylo svalnaté a já, už před vstupem holek Weberovic, jsem byl asi zaprodanec ďábla nebo co.

„Eště má tvuj táta housera?“ zeptal jsem se s mnoha postranními úmysly.

„Už ne,“ řekla Kristýna. „Už je zdravej.“

„A kam deš?“

„Na piano.“ Pohlédla na sluneční hodiny. „Jéžiš! Už sem tam měla bejt!“

„Nechoď!“ pravil jsem naléhavě.

„Seš dobrej! A co řeknu doma?“

„Řekneš, že se ti udělalo špatně, třeba. Žes v parku třeba vomdlela.“

„To mi náš táta bude akorát věřit!“ pravila, a bylo na ní vidět, že problém v této chvíli není už Jestli, ale Jak.

„Tak ne žes vomdlela. Že se ti jenom udělalo slabo nebo tak. Zahraj to na ženskou, že. Táta se tě přece nebude na takový věci vyptávat.“

„Na jaký věci?“ nepochopila Kristýna.

„No na ty ženský věci a tak.“

Kristýna pochopila. Proměnila se v pivoňku.

„Já nevim,“ pravila. „Já - a stejně by to bylo jen ani ne na hodinu. Nejdýl ve štvrt na pět musim bejt doma. Táta se mnou bude dělat úkol z matyky.“

„Budeš,“ řekl jsem hrdinně. I když za hodinu, toho jsem si byl vědom, se toho moc stihnout nedá.

Nebo možná dá, ale já moc nestihnu. Za hodinu. „Budeš. Pudem si sednout do lesa,“ kývl jsem směrem na jih, kde na konci kratičké ulice bylo vidět to zmíněné místo.

Krista zas nerozhodně pohlédla na sluneční hodiny, pak na dům vedle radnice.

„Kristo! Já se na tebe tak těšil!“ přihušťoval jsem to. „A přeci chápeš, že sem nemoh přijít! Šlo vo vážný věci. A teď sem za tebou extra přijel autobusem. Tak vidíš, jak vo to stojim, bejt s tebou. Třeba teda jenom pouze ani ne na hodinku.“

Vlastenecký argument i ji naplnil hrdinstvím.

„Tak poď!“ vybídla mě. Rychle jsme přešli kolem domu, kde byla dole tabulka J. K. Hejda, ředitel kůru. Klavír - housle - harmonium, a za tři minuty už jsme seděli na lavičce v lese.

Byl to takový malý hájek, hned u města, z jedné strany ho ohraničoval hřbitov. Skutečný les byl dál, ale tam by to pěšky trvalo nejmíň čtvrt hodiny ostrého tempa, pak čtvrt hodiny zpátky, teď bylo už čtvrt na čtyři. Za čtvrt hodiny by nic nestih ani Lexa.

Pocítil jsem žárlivost.

„Cos dělala včera po představení?“ otázal jsem se, tónem asi málem výhrůžným.

Obrátila ke mně své holčenčí oči, ale hned jima zas nervózně zatěkala kolem dokola a nakonec je upřela směrem ke kostelní věži.

„Byla sem s holkama u Dreslerů,“ pravila nevinně, zřejmě podle pravdy. „Pan Dresler mě pak

doprovodil na nádraží.“

Co teda dělal Lexa? No možná že šel s ňákou jinou. Revue byla plná nejhezčích holek z gymplu,

a taky tam byly dvě z obchodní akády. Tak šel Lexa asi s těma.

„Já sem na tebe myslel,“ pravil jsem standartně.

„U Kühla?“ pravila nedůvěřivě, ale hned ji nedůvěra přešla. „A prosim tě, co to tam vo mně řikal? Že ten tanec byl nemravnej nebo co?“

„To až pak. Nejdřív že sme zprznili německej tanec ländler. Pak přišel Dóďa Lehm s těma koňakama, tak aby se nezdál, tak eště řek, že to navíc byla strašná nemravnost.“

„Ježišmarjá proč?“

„Byly ti prej vidět podvazky.“

„Fakt?“

„No byly. To je fakt.“

„Ne. Já myslim, jestli to fakt řek, že to byla nemravnost - a fakt mi byly?“

„No byly. Fakt.“

„Stejně to sou podvazky na ukazování,“ řekla Kristýna a dodala naivně: „Proč by na nich jinak byly ty růžičky?“

„Já je viděl moc dobře,“ pravil jsem potměšile.

Opět znejistěla.

„Jo? No co. Taks je viděl. To je toho!“

„Já viděl víc,“ řekl jsem ještě potměšileji. „Nezapomeň, že sem se na tebe koukal z orchestru, zespoda.“

Kristýna opět zpivoňkovatěla.

„Seš sprosťák! Ale nechutnej! To se mně nelíbí!“

„Nejsem,“ řekl jsem. „Já sem si nemoh pomoct. Na jeviště sem se musel dívat, abych nepromeškal nástup, a já za to nemůžu, že ženský nosej sukně.“

„Hele, víš co? Já rači pudu na to piáno,“ řekla, ale nevstala.

„Nechoď!“ Přisedl jsem blíž k ní a dal jsem ruku za ni na opěradlo lavičky.

„Nech mě bejt!“ pravila.

„Kristýno! Já ti teda řeknu, u toho Kühla sem měl nahnáno. Jednu chvíli. A víš, na co sem myslel?“

„Nevim.“

„Na tebe. Na tvou pusu. Ty máš tak krásnou pusu ...“

„Ale nepovídej. Akorát povídáš.“

„Nepovídám. Dej mi pusu, Kristo,“ řekl jsem přímo, protože jsem se kouk na hodinky na té ruce, co jsem měl za ní, a usoudil jsem, že musím dělat, aby aspoň něco málo, a že bych to obvyklým

oklikováním už nestih.

„Já je nerozdávám každýmu.“

„Copak já sem u tebe každej, Kristýno?“

„Seš,“ řekla, koukla na mě, holčenčí oči byly taky plné pokušení. „Nebo nejseš,“ řekla.

Vzal jsem ji tou rukou vzadu za ramínko a rukou vepředu jsem ji zepředu objal. Holčenčí oči se zavřely a stejně holčenčí pusa se pootevřela.

Přiblížil jsem se svou hubou k ní.

„Kristýno!“ zařval někdo za námi.

A jé! pravil jsem v duchu.

Krista jako kdyby sáhla na rozžhavenou plotnu. Vyskočila, na zem spadly Hudebniny a rozsypaly se.

Krista se opět podobala pivoňce. Otylý pán, rovněž jak pivoňka, prudce přištrádoval k lavičce

a neurvale popadl Kristýnu za ruku.

„Tati, mně se udělalo -“

„To si povíme doma!“ pravil otylec klasicky a obrátil se ke mně. „Ty uličníku, ty koukej zmizet!

A oznámím to na tebe ve škole!“

„Tak oznamte,“ pravil jsem drze a s hlubokým vztekem.

„Nemáte co.“

„Tvoje štěstí, ty parchante mizerná!“

Pan Nedoložil škubl Kristýnou a vlekl ji pryč.

„Tati, počkej - noty!“

Otylý pán nerudně zaznamenal Hudebniny, rozsypané po cestičce.

„Seber to!“

Svižně jsem přiskočil a začal jsem jí pomáhat.

„Necháš to bejt!“ zařval pan Nedoložil a odstrčil mě tak, až jsem si sedl.

„Vy ste ňákej!“ pravil jsem. „Nežijeme za Rakouska!“

„Drž hubu!“ pravil, Krista měla už noty sebrané, smýkl jí a táhl ji pryč z lesa. Stihla po mně ještě hodit smutňoučkým holčenčím pohledem, už plným slzí, a pak mi zmizela i se svým přísným otcem.

Chudák Kristýna. Mít takhle středověkého rodiče. Zvednul jsem se ze země, oprášil jsem se a pak jsem zas usedl na lavičku, protože nejbližší autobus mi jel stejně až v pět.

Za co mě zas trestáš, Pane Bože? Pročs teda vůbec dělal holky, když si katolický křesťan, jak to vypadá, na ně snad nesmí ani sáhnout? Nebo to bylo za tu lež s ukecáváním Kühla? Přece jsem jí nemoh říct, proč jsem doopravdy nepřišel. Je to holka, měla by trhání to rozkecat. Holky, aspoň se to říká, je vždycky mají. Nemohl jsem ji uvést do takového pokušení. Pane Bože, co jsi zač? Já chápu, že na lidi musí být přísnost. Ale tohle už je trochu přehnaný. V mym případě, myslim. Vždyť jsem zas tak moc neudělal.

Teda, de fakto, nic jsem neudělal, řekl jsem si v duchu trpce. Ani ň, s Kristýnou. Ani charleston jsem si s ní nezatancoval. Za zelenými keři na kraji háječku na mě vykukoval mýtský kostel růžovou věží, na okapu jeho červené cibule se cukrovaly hrdličky. Ty můžou, pomyslel jsem si. Ty můžou, Pane Bože, a jsou to jenom zvířata. To je teda pěkná nespravedlnost!

Prima sezóna vrcholí: VYHLÍDKA Z VĚŽE

A on tě bude malovati

(malovati = milovati)

a bude tě zvát do své chaty ...

JOSEF KRÁTKÝ

Septima b

Tentokrát byl plán tutový a bylo to vymyšleno tak: Zdeněk Pivonka odjel do Prahy k rodičům, protože dostal telegram, že mu onemocněla matka. Irena už dávno Rosťovi slíbila, že mu bude sedět modelem k portrétu, a protože tou dobou patřilo k ctižádosti všech kosteleckých holek mít od Rosti portrét, nebude se Irena jistě zdráhat využít Zdeňkovy nepřítomnosti a přijít do Rosťovy chaty v lese, kterou používal jako ateliér. Skici k portrétům si Rosťa schovával, a holkám neříkal proč. Jelikož jim ale dával zadarmo hotové a děsně barevné portréty, žádná po tom nepátrala. Já jsem podle toho plánu měl, jako rozervaný marnou láskou, bloudit ten den po lese a jako náhodou zajít po obědě do Pittermanovic chaty. Potom měl Rosťa jako říct, že asi tak na hodinku na dvě Irenu nepotřebuje, neb pro dokončení obrazu je lepší, když tam model není, aby ho nerozptyloval. Rosťa často holky poučoval, že je expresionista, to znamená, že do jejich obličejů promítá své vnitřní stavy, které v něm vyvolávají. Té dvouhodinové pauzy, potřebné k tomu, aby Rosťa promítl své stavy do Ireny, jsem měl využít já.

Počítali jsme, že ji pozvu na procházku do lesa, a dál, mezi skály a tak dále, jak nejdál to půjde. Rosťa se měl zatím vytratit do Kostelce a nechat v chatě nějakou výmluvu, takže až se vrátíme z procházky s Irenou uvedenou do přístupné nálady, bude tam jen jeho vzkaz a nedokončený portrét. Potom už bude záležet jen na mně, jak dlouho se mnou Irena v chatě zůstane. Pro jistotu dal Rosťa na palandu čisté prostěradlo.

Byl to krásně vymyšlený plán. Nejkrásnějc ze všech, co jsme je až dosud s Rosťou vymysleli na různé jiné holky. Většinou moc nevyšly, ale tenhle byl tutový.

Ve čtvrt na dvě jsem tedy, jako hrozně smutně, vlezl do chaty a jako jsem se překvapil:

„Ahoj! To je ohromný! Vy ste tady? To sem nevěděl! Nerušim?“

„Nerušíš,“ řekl Rosťa, přesně jak to měl v roli, nic nezapomněl.

Irena po mně koukla s inteligentním podezřením, a mně najednou připadalo, že plán třeba není tak tutový. A s lanem přes rameno a v horolezeckých pumpkách, které jsem si navlík na to rozervané bloudění, jsem si připadal trošku vedle.

„Co tu děláš?“ pravila Irena.

„Tak ...“ řekl jsem lyricky. „Bylo mi smutno ... víš, Ireno? Tak sem se šel tak courat ... do skal ...“

Až sem jsme měli konverzaci přibližně promyšlenou. Odsud začínala šachová partie, kde na všechno, co by Irena řekla, byla řada možných replik.

Řekla repliku, s níž jsem vůbec nepočítal:

„Tak proč se necouráš? Di se courat!“

„Bolej mě nohy,“ řekl jsem. „A dyž tady mistra nerušim ...“

„Ale mě rušíš!“

„Proč tebe, Ireno?“

„Já se stydim,“ pravila Irena. „Já se nemůžu tvářit přirozeně.“

„Proč by ses měla stydět? Nesedíš k aktu,“ pravil Rosťa.

Tu nahrávku Irena moudře ignorovala.

„Mě to prostě znervózňuje. Ať de Danny pryč. Dyž tu je, já nemůžu mít přirozenej výraz.“

„Já na tvym výrazu nic nepřirozenýho nepozoruju,“ řekl Rosťa. „Valíš voči, jako dybys měla vobrnu ve víčkách, ale to ty děláš dycky.“

„Jak to, valim voči? Mám je velký.“

„Asi je chceš mít eště větší,“ řekl Rosťa. „A koukni, já tě už stejně nepotřebuju. Podobu mám zachycenou, teď tě dodělám a promítnu do toho vnitřní stavy, kerý ve mně vyvoláváš.“

„Tak už nemusim sedět?“

„Ne.“

„Tak já se budu dívat, jak promítáš ty stavy.“

„To nemůžeš.“

„Proč?“

„Protože dyž se budeš dívat, žádný stavy se nepromítnou. Znervózňuje mě to jako tebe. Žádný stavy bych neměl, dyby ses mi dívala na prsty.“

Bylo vidět, že Irena mu moc nevěří.

„Di se projít,“ řekl Rosťa podle role. „Přiď tak za dvě hodiny, portrét bude hotovej.“

„Jo?“ řekla Irena a já jí poznal na hlase, že má v úmyslu nějakou neplechu. „I se stavama?“

„Se všim,“ pravil Rosťa. „I s tim cucflekem, co máš pod límečkem.“

„Žádnej nemám!“ ohradila se, ale nejistě si sáhla pod límeček.

„Tak dobře,“ pravila. „Tak já pudu domu a vrátim se ve čtyři.“

„To ti nestojí zato,“ namítl rychle Rosťa, aby zachránil plán.

„Ale stojí. Mám to domu dvacet minut z kopce a půl hodiny do kopce. To eště pořídim jít na rande.“

„S kym?“ otázal se Rosťa.

„No se Zdeňkem, přirozeně.“

„Ten jel přece do Prahy?“

To patrně neměl říkat, protože Irena si dala jedna a jedna dohromady.

„Jak to víš?“ zeptala se, měl jsem dojem, že vítězně.

„Jak?“ opakoval Rosťa a přemýšlel. V takovýchhle situacích neprojevoval moc velkou pohotovost.

„Povídala to vaše Alena,“ pomohl jsem mu. Sobě jsem tím nepomohl.

„Ty to víš taky?“ Irena na mě obrátila své, jak správně řekla, veliké oči, hnědé, s kapičkama medu v duhovce.

„No ... řikala to vaše Alena ...“

„Tak ty to víš taky?“

„No vim. Vaše Alena -“

„Já vim, že to řikala naše Alena. Akorát že je to zajímavý.“

„Mě to nezajímá,“ řekl jsem.

„Ale mě jo.“

„Mě nezajímá, jestli je Zdeněk v Praze nebo kde.“

„To mě taky ne. Mě zajímá, že ty seš tady. Vod který doby seš takovej samotář, Daníčku?“

Vstala, měla na sobě na ten portrét parádní žluté šaty s hnědým límečkem.

„Tak ahoj, Rosťo! Ve čtyři sem zpátky.“

A vítězně odešla středem.

Vyměnili jsme si s Rosťou bezmocné pohledy a já vypadl za Irenou.

„Můžu tě doprovodit, Ireno?“ řekl jsem, sotva jsem ji dostihl. Rázovala k městu téměř skautským krokem. Přejela zrakem mou kompletní lezeckou výzbroj:

„Ty nepudeš lízt?“

„Samotnýho mě to nebaví. Myslel sem, že třeba někoho potkám ...“

„Ve všední den?“

„No třeba.“

„Nebos třebas myslel, že třebas potkáš mě, třebas?“

„Třeba. To by bylo nejlepší.“

Zastavila se, utrhla kopretinu a dala si ji za ucho. Pak se obrátila ke mně.

„Vy ste se s Rosťou smluvili. To je mi jasný.“

Udělal jsem užaslého:

„Smluvili? Jak to?“

„Nedělej hloupýho, dyž seš mazanej. Ale ne zas tak moc. Taky seš trošku hloupej.“

Chvíli jsem obdivoval ten myšlenkový kruh, pak jsem řekl:

„Přiznávám se, Ireno. Smluvili jsme se.“ Plán byl úplně v tahu. „Ale neni to moje vina!“

„Na Rosťu to nesváděj. Ten neni jako ty. Ten miluje Marii Dreslerovou a jiný nevobtěžuje.“

Byla, jako všechny holky, dost informovaná. Ne úplně. Taky byla dost neinformovaná, vyrobil jsem zase já myšlenkový kruh.

„Nesvádim to na Rosťu. Ale ty seš ke mně, jak dybych ti něco udělal.“

„A co sestřenky Weberovic? A prej si na tebe nedávno stěžoval ve škole pan Nedoložil z Mýta. Nevíš proč?“

„To teda nevim. Potkal sem jejich Kristýnu náhodou v parku a von se na mě vrh jak lidožrout.“

„A Karla-Marie?“

„To mě vyčítáš ty, Ireno? A co Zdeněk?“

„To je něco jinýho. S tim chodim.“

„Já bych byl s Karlou-Marií taky chodil, dyby na mě nebyly sehrály tu habaďůru. Stejněs je asi navedla ty.“

„Prosim tě! Ty nepotřebujou navádět! Myslíš, žes byl první, kerej se spálil?“

„Vidíš. A stejně miluju jen tebe.“

„A co dybys chodil s Weberkama?“

„Stejně bych miloval jen tebe.“

„Stejně hrdloužeš,“ řekla.

„Stejně tě miluju.“

Domů se jí ale už zjevně nechtělo. Plán se dal ještě zachránit.

„Ireno,“ řekl jsem. „Poď se projít do skal. To nemá přece fakt cenu jít na hodinu domu.“

„Jo, já vim. A ty na mně budeš škemrat, jako dycky.“

„No budu, dyž budeš chtít.“

„Já ale nebudu.“

„Obyčejně chceš.“

„Dneska nebudu.“

„Tak nebudeš.“

„A nebudeš na mě škemrat?“

„Budu.“

„Aspoň seš upřímnej,“ řekla. „Jinak seš teda vejlupek špatností.“ Pohlédla k šedivým vrškům skal, které vábně svítily v červencovém slunci.

„Poď!“ pravil jsem jako vášnivě.

V makovičce se jí rodil zas nějaký její plán.

„Víš co?“ řekla. „Pudem si zalozit.“

„Zalozit?“

Jasně uslyšela v mém hlase otrávenost, poněvadž se rozesmála.

„Aspoň budeš mít zaměstnaný ruce, Daníčku!“

„Ty bys mě teda votrávila.“

„Dyťs vo lození napsal báseň,“ pravila. „Sice pod pseudonymem, ale každej přeci ví, že je vod tebe,“

a posměšně zarecitovala verš z mého výplodu, který mi otiskli v Kosteleckých listech: „Tak svaly obrostlý a s lýtky ze železa - k zlatému slunci modrým vzduchem leza -“

„Přestaň, Ireno!“ Svaly jsem moc obrostlý nebyl a k celému tomu ostudnému opusu mě inspirovala jedině její, ne moje vlastní lýtka. Míval jsem na ně dobrý výhled, jak jsem lezl za ní, a ona lezla za Zdeňkem, všichni na jednom laně.

„A nenapsals to snad?“

„No napsal. Ale ne kvůli lezení. Kvůli tobě.“

„Mně se ale chce lízt. Tak jestli mě miluješ, tak poď. Uděláme Pět prstů.“

Jo, pomyslel jsem si. Já udělám Pět prstů. Pět o jednoho. Dnes v noci, jak to tak vypadá. To jsem Ireně přirozeně neřekl.

V klubovní chatě Klubu českých turistů se Irena převlíkla do svých populárních knickerbockerů se srdcem z hnědé kůže na zadečku a do svého odřeného klukovského pruhovaného saka s koženými

náloketníky a s koženou slaňovací záplatou na rameni. Ověsila se karabinkama, smyčkama

a slaňovacíma skobama, asi abych na ni nemoh, a odvedla mě k úpatí Pěti prstů.

Nevím, proč tomu tak říkali. Vypadalo to spíš jako výhrůžně vztyčený ukazovák, ale podle tabulek obtížnosti to byla jen trojka. Nahoře jsem nikdy nebyl, ani jsem netoužil se tam dostat. Ani s Irenou.

Věděl jsem, jak ty vršky vypadají. Kolik je tam místa. Tam, když holka nechce, nejde dělat absolutně nic.

„Pudeš první?“ zeptala se Irena.

Zabručel jsem: „Jasně!“ a vůbec jsem se na to teda netěšil.

„Ale na Pěti prstech je první plošinka až támhle, vidíš?“

Ukázala kamsi vzhůru, dobrých šest metrů. „Abys neslít, náhodou.“

„Tak náhodou slítnu a zabiju se.“

„To ne, ale moh by sis pěkně nabít,“ dělala, že neslyší můj výmluvný podtext. „Já tě budu jistit přes tady ten smrk.“

Než jsem se mohl ohradit, aby nepodnikala nic, co by stálo v cestě mému Todeswunschi, vyskočila na kmen urostlého smrku, jako veverka vyšplhala k nejnižším větvím, a po těch zas jako opice lezla výš a výš. Jak lezla, zavzpomínal jsem, co všechno jsem si už kvůli ní užil. Do sokolského cvičení jsem kvůli ní začal chodit. No, k ničemu jsem se nevycvičil, jedině že jsem si vykloubil ruku, a ještě levou, takže ani ze školy jsem se nemohl ulejt. Pak jsem začal jezdit na lyžích. Jakživ jsem přesně nepřišel na to, jak se na lyžích zatáčí, aby sebou člověk neseknul. Chodil jsem plovat do bazénu v městské spořitelně, i v létě na Jericho, ale ať jsem ploval, jak jsem ploval, Zdeněk vždycky ploval líp, málo platné. Jednou jsem skočil až z věže, abych se před Irenou vytáh, ale Benno skočil za mnou, a jak byl tlustý, letěl rychlejc, pod vodou mi dopad na záda a vyrazil mi dech. A křísit mě musel zrovna Zdeněk, boucháním do zad. Irena se samozřejmě taky přidala. Co já už kvůli té holce vytrpěl, a na jazz úplně kašlala.

Byli jsme už k sobě přivázáni lanem a Irena, někde až nahoře v koruně smrku, ho provlíkla skobou, skobu pověsila na smyčku, tu zahákla kolem kmene a přes nějakou větev a slezla dolů. Lano se

zdvihalo od mých prsou do koruny borovice a z ní viselo dolů k Ireniným ňadrům.

„Tak di na nástup,“ pravila, v očích viditelné čerty-ďábly.

Šel jsem jak gladiátor, a sotva jsem vylez půl metru, přirozeně, ujela mi noha a sklouz jsem zpátky a praštil jsem se o skálu do nosu.

„Támhle napravo máš chyt,“ poučila mě odbornicky. „Tam dosáhneš pravou. Pak levou asi čtyři

decimetry rovnou nahoru, tam sou hodiny.“

S velkou námahou jsem učinil podle jejích rad a vylezl jsem tak asi tři metry. Pak jsem se dostal do nesnází. Stěna se tam naklonila do převisu.

Koukl jsem, proti všem pravidlům, dolů. Irena stála pode mnou, široce rozkročená, aby udržela mou váhu, kdybych se zřítil, a úplně vážnýma očima sledovala mé nemehlovské pohyby. Zalila mě vlna lásky, přestože má situace byla prekérní.

„Nekoukej dolu, Danny!“ zvolala ihned přísně. „Dívej! Napravo máš šikmou spáru. Dostaň se do ní a sokolíkem di asi metr, tam sou zase hodiny, a vod těch máš jenom metr k traverze.“

Jí se to lehce řekne, pomyslel jsem si. Patrně se zřítím. Přesto jsem se s napětím všech svých saxofonistických svalů dostal ke spáře a zaujal jsem sokolí pozici. To jest, oběma rukama těsně vedle sebe jsem se chytil jedné strany šikmé pukliny, špičkama obou nohou jsem se vzepřel o druhou stranu, a takto, držen tahem rukou a tlakem nohou vodorovně nad prostorem, měl jsem se pomalu sunout

vzhůru.

Sunul jsem se, dost rychle, dolů.

„Ne dólu, Danny! Nahóru!“ uslyšel jsem pokárání učitelky pod sebou. Abych zahladil trapnou

skutečnost, že mě přemáhá gravitace, zasupěl jsem jako udiveně:

„Nahóru?“

„No samo!“

Napnul jsem barové svaly i hříšnickou vůli a měl jsem dojem, že vážím tunu. Zejména zadek. V té chvíli pravděpodobně zasáhl Pán Bůh, protože nějakým způsobem jsem se prostě dostal k těm hodinám.

Chytil jsem se jich, levou nohou jsem nahmátl nějaký stup, pravou jsem chvíli šmátral, pak jsem se vzdal a nechal jsem ji viset jen tak dolů. Blízko mě šuměly koruny vysokých borovic a nějaká blbá veverka ustala v hlodání na vršku jedné borovice a čučela na mě.

„Musíš mít tři vopěrný body, Danny! Dva sou riskantní!“ zaječela hluboko dole Irena.

„Dyť se držim voběma rukama.“

„Ale jenom jednoho bodu. Nalevo, asi tak tři deci, máš chyt. Kousek nahóru!“

Pustil jsem se tedy levačkou bezpečných hodin a počal jsem hmatat vlevo nahoru. Bylo to tam hladké jak Irenina zadnička. Aspoň jsem si ji představoval tak hladkou. Pravou nohu jsem měl pořád ve vzduchoprázdnu. Tak jsem stál na palci levé nohy a pravou rukou jsem se držel dost tenkého sloupku z pískovce.

„Eště kousek vejš!“

Natáhl jsem se, až mě zabolelo v kříži, a opravdu, nad zadničkou byl důlek, asi tak hluboký, jako tam měla Irena. To jsem věděl z autopsie pouze vizuální. Chodila na Jericho v malých dvoudílných

plavkách. Ukazovákem jsem se zachytil důlku.

Irenin hlas ke mně zazněl opojným šumem borovic a přes chroustání veverky, která se mezitím zas pustila do žrádla. „Teď dej pozor. Přímo nad hodinama máš další chyt. Na těch dvou se vzepři,

a pravou nohou di do spáry asi ve výši hodin.“

Pustil jsem se hodin, jenže chyt nikde žádný. Chvíli jsem tak visel na Irenině dolíčku a na palci levé nohy a potom mi noha začla prudce telegrafovat.

„Vejš!“ křičela Irena. „Kousek napravo! To je moc!“

„Te -“ pravil jsem, „- telegrafuje mi noha -“

„Tak se vrať k hodinám! Ne pravou! DANNY!“ zaječela.

Cosi se přihodilo. Letěl jsem povlovně v modrém vzduchu, přesně takovém, jaký jsem popsal ve své básni, nahoře zlaté slunce. Chvilku mi po boku letěla také veverka, s ocasem nadmutým jak padák a se šiškou v rypáku, ale brzo zahnula a přistála na větvi. Řítím se dolů, napadlo mi, všiml jsem si, že se skála ode mě prudce vzdaluje, ale nějak jsem se ani nelek, bylo mi skoro blaze. Anděl strážný mě vzal v podpaží, na chviličku se mi zazdálo, že ho vidím, křídla měl zlatá jako na Zvěstování na mariánském sloupu v Mýtě, vzal mě v podpaží a nesl mě povlovným obloukem dolů a zase nahoru, a tam mě pustil.

Visel jsem na laně z borovice, bezmocně jak pytel zrní, a pode mnou Irena zarývala nohy do země a táhla ze všech sil.

Takže pak převzala Irena vedení a asi za dvacet minut jsme byli na vrcholku. Nad tou velkou

traverzou, co jsem se k ní na první pokus nedostal, to opravdu byla ani snad ne trojka. Ale stejně, pěkně kolmá a pěkně vysoká jehla. Nebýt srdce na Irenině zadečku, asi bych se na to byl vykašlal a slanil od nějakých hodin. Špička ukazováku zvaného Pět prstů čněla však krásně vysoko nad všemi ostatními věžemi široko daleko, v hloubce pod náma se kývaly koruny borovic, plné nenažraných veverek. Do dálky se rozvíral červencový kraj, pruhovaný a kostkovaný žitnými lány a jetelem a trávou, a na něm, jako na strakatém koberci, červený a bílý a růžový Kostelec a nad ním zámek s mohutnou věží, k níž spělo vařící se slunce.

„To je krása!“ pravila Irena.

Poctivě vzato byla. Jenže já se k ní nikdy nepřiznával. Mým ideálem bylo velkoměsto, aspoň Praha, ale spíš New York, a bary, hotely a tak. Samozřejmě, že jsem to byl já, bydlet jsem musel v Kostelci.

Ale na to jsem byl od Pána Boha zvyklý.

„Ale ta námaha, než se sem člověk dostane.“

„Však ti neuškodí! Seš línej jak veš. Podívej!“ někam vzrušeně ukázala rukou.

„Co?“

„Sou vidět Krkonoše!“

Říkala to, jako kdyby byla plavec stižený kurdějema, který po tříměsíčním bloudění spatřil nějaký ostrov.

„Ajo,“ řekl jsem.

Pohlédla na mě.

„Tebou to vůbec nehne, Danny?“

„No sou vidět Krkonoše. Já vim, že tam sou. Taky sem tam byl. Tak co?“

„Ale dyť je to krásný! Takovej krásnej jasnej den! Víš, jak sou daleko?“

„Padesát kiláků, možná. Sedmdesát -“

„A to ti vůbec -“ vzdala se, mávla nade mnou rukou a zahleděla se k těm namodralým Krkonošům, co na nich bylo bůhvíproč pozoruhodné, že jsou padesát kilometrů daleko. Koukala na ně jak uhranutá a já dost stejným způsobem koukal na ni.

„Já mám nejradši,“ řekla, „dyž sem vylezu večer, víš? Dyž zapadá slunce. To je teprv nádhera! Sice to vypadá jako kýč,“ pravila, aby neupadla v podezření ze špatného vkusu, „ale přesto je to krásný.“

„Já kýč vod vopravdovýho umění stejně nerozeznám.“

„Nepovídej, Danny! Přece poznáš kýč.“

„Sou Rosťový vobrazy kýče?“

„No - to -“ teď jsem ji chytil, ale vykroutila se. „Já - myslím, že nejsou. Ale Rosťa je samosebou teprv na začátku svý umělecký dráhy. Technicky je eště nedokonalej.“

„Myslíš, že je to takový strakatý?“

„To ne. Ale vem si třeba, že, van Gogha.“

„To je ten, co maluje ty hranatý kytary? To je teda podle mě kýč.“

Tak blbý jsem přirozeně nebyl. Věděl jsem, že hranaté kytary malujou Picasso a Braque. Náhodou mě malířství dost zajímalo. Ale chtěl jsem Irenu naštvat. Věděl jsem taky, že van Gogh maloval slunečnice.

„Ale ne! Ty seš taky! Prosim tě! To chodíš do septimy! Van Gogh maloval slunečnice!“

Irena si sundala pruhované sako, pod ním měla žluté tričko, ušpiněné smůlou a mechem, a pod tričkem černou podprsenku. Vyhrnula si tričko až k podprsence, takže kolem dokola měla hladkou, světle hnědou kůži. Hleděl jsem na tu kůži a Irena mi, nad kýváním borovic hluboko dole a pod vařícím se sluncem nízko nad námi, vykládala o van Goghovi. Že maloval slunečnice a že si uřízl ucho. Taky že byl impresionista.

„Rosťa je expresionista,“ řekl jsem.

„To řiká von,“ pravila Irena. „Von eště neni zatim nic. Ale talent má. Jednou z něj něco bude. Ne jako z tebe.“

„Já budu hrát v baru na tenora,“ řekl jsem.

Tak jsme plácali, krásné odpoledne ubíhalo, slunce se blížilo k zámecké věži. Jednu chvíli pod námi přelétlo káně a Irena se ocitla v sedmém nebi. Káně kolem nás chvíli kroužilo, asi odhadovalo, jestli bysme se dali sežrat. Pak ztratilo zájem a nádhernou elipsou přelítlo půl skalního města a zmizelo v lese.

„Čim bys ty chtěla bejt, Ireno?“ zeptal jsem se.

„Já eště nevim. Možná že pudu študovat tělák. Teda po válce.“

„Ty bys chtěla bejt profesorkou?“ pravil jsem s odporem.

„Docela jo, třeba,“ řekla. „To musí bejt docela hezký, učit mladý lidi.“

„Tobě to připadá hezký?“ pravil jsem zhnuseně. „Nutit mladý lidi skákat přes koně a vytahovat se na kruhy a takový koniny?“

„Inu, lenochum, jako seš ty, se to nelíbí, to vim,“ řekla a očima jako káva s mlíkem se milovala s krajinou.

„Stejně si vemeš Zdeňka. Ten ti udělá dítě nebo dvě nebo tři a skejsneš doma.“

„Neskejsnu. A já mám děcka ráda. Chtěla bych mít aspoň tři.“

„Ale ne se mnou.“

Pohlédla na mě, usmála se.

„Nežvaň,“ řekla. „Zase už žvaníš.“

„Nebo bys chtěla?“

„To by záleželo jen na tobě.“

„Dyby to záleželo jen na mně, Ireno,“ pravil jsem logicky, „měla bys ve svejch šestnácti letech už nejmíň dvě děti. Možná čtyři, dybys je všechny měla v šestym měsíci.“

„Nežvaň, nežvaň, Daníčku. Dyť víš, jak to myslim.“

„Dybych to věděl,“ pravil jsem trpce. „Dybych to věděl, tak bys je měla.“

Položila mi ruku na ústa. Měla na ní mozoly od pískovce a dlaň jí voněla mechem a husím sádlem. Asi měla k obědu chleba se sádlem. Trošku mi stiskla čumák.

„Teď sem četla moc hezkou knížku,“ řekla. „ Věčně zpívají lesy, od Gulbrandsena. Čets to?“

„Nečet,“ řekl jsem. „Já čtu rodokapsy.“ A líbnul jsem ji do dlaně.

„Zase žvaníš, Daníčku,“ stáhla ruku zpátky a prohlížela si dlaň.

„Nežvanim. Četlas Návrat pobožnýho střelce vod - vod - no někdo to napsat musel, počítám.“

„Co to tam mám?“ pravila a pořád se dívala do dlaně.

„Duši,“ řekl jsem.

„Čí duši?“

„Mou. Ale je tvoje. Můžeš si jí nechat.“

„Tak jo,“ řekla a zavřela dlaň v pěstičku. „Ale kam jí dám?“

Pohlédla na mě, v očích snad poezii nebo co. Měl jsem dost rád básničky, ale tohle jsem v nich nenašel. Koukal jsem jí do těch očí, medové rybičky pluly v bílé kávě. Pak jsem sklouzl zrakem tam, kde mělo pokecané tričko cudný výstřih. Irena pořád držela zavřenou pěstičku před sebou. Sledovala můj pohled, vzdychla.

„Ach jo, Danny. Dybys ty pořád nemyslel jen na to. Mysli třeba na literaturu. Na básně třeba. Můžem si vo nich povídat.“

Otevřela pěstičku, dala si dlaň před pusu, pravila: „Leť, duše!“ a foukla.

„Ty seš, Ireno!“ řekl jsem vyčítavě. „Kam má taková odfouknutá duše letět? Neni kam.“

„Najde třeba nějakou jinou duši.“

Položil jsem jí svou dlaň na pusu. Přes dlaň na mě koukaly obrovské hnědé oči, hrozně krásné.

S Irenou, když chtěla, to bylo prima. Když chtěla, i když někdy ne to, co jsem chtěl já. Možná že když chtěla, ani já to nechtěl, tamto. Cítil jsem, jak mě slabounce líbla do dlaně. Sevřel jsem ruku v pěst. Dal jsem si ji blízko k očím a pootevřel jsem ji.

„Co to tady je divnýho?“

„Jakto divnýho?“

„No já nevim. Nikdy sem nic takovýho neviděl.“

„To je duše, ty trumbero!“

„Čí duše?“

„Hádej!“

„Je taková - ňáká -“

„Jaká?“

„Přelítavá nebo jaká. Koukej, jak tam sebou cuká! Z jednoho prstu na druhej!“

„Náhodou vůbec neni přelítavá. Jenom neví. Proto sebou cuká,“ řekla Irena.

„Já jí poradim, jo?“

„Tak poraď. Ale dobře!“

„Duše,“ řekl jsem. „Koukej. Vidíš támhletu borovici?“ a druhou rukou jsem ukázal po směru, co jím Irena odfoukla mou duši. „Tak tam lítá sem tam jedna taková vosamělá duše. Duše mužskýho pohlaví.“

„Jak se to pozná, u duše?“

„Že je smutná. Všecky mužský duše sou smutný. A ženský duše se hihňaj.“

„Tadle se taky hihňá?“

„Teď ne,“ řekl jsem. „Teď poslouchá. Aspoň to tak vypadá.“

„Tak jí raď!“

„Radim ti, duše. Leť támhle k tý borovici, a až tam uvidíš tu mužskou duši, tak se na ní nalep a drž se jí zuby nehty a už se jí nikdy nepouštěj. Vona je to děsně věrná mužská duše.“

„Nevěř mu, duše,“ řekla Irena. „Je to ta nejproradnější duše v celym Kostelci.“

„To se jen tak zdá. Poněvadž žádná duše vo ní nestojí.

Tak ta duše furt hledá a hledá, ale duše sou většinou blbý. Myslim ženský duše.“

„Dej si majzlíka, duše,“ řekla Irena.

„Nedej. Nemusíš,“ řekl jsem. „A leť rychle! Leť!“ a odfoukl jsem Ireninu dušičku mezi borovice, ztratila se mi v tom mladém stínu svěžích borovic, už jsem ji nikdy nenašel.

Tak jsme plácali a plácali s tou holkou Irenou, až najednou z dálky od kostela zahřměl Gabriel a hned po něm Michael a holka Irena zvolala, jak to volávaly kostelecké holky:

„Ježkovy voči! Vono je už pět!“

Vono už bylo pět.

„Musíme slanit, Danny,“ řekla.

„Nojo. Asi musíme.“

A teď jsme zjistili nemilou věc. Tam, kde na Pěti prstech vždycky byla slaňovací skoba, už nebyla.

Byla tam po ní jen dírka s vydrolenou sádrou.

„To tu asi slaňoval Benno,“ řekl jsem. Jako fór, samozřejmě. Benna nikdy ani nenapadlo, aby se dával k horolezcům. Ale Ireně nebylo do fórů.

„Co budem dělat?“

„Nemáš slaňovací skobu v tom svym svazku cudnosti?“ ukázal jsem na hrozen všelijakých želízek, které s sebou přitáhla na ochranu. Narážku ignorovala a pravila:

„Ale nemám sádru!“

Byli jsme v pěkném loji a vypadalo to, že na večeři se domů hned tak nedostaneme. Mně to tak

nevadilo, ale Irena se bála pana rady.

„Strčíme jí tam jen tak,“ řekl jsem, „ňák jí utěsníme a já jí budu držet za smyčku. Ty slaníš a pro někoho dojdeš, aby sem vylez se sádrou.“

„Jo a co dyž se vytrhne? Ty jí neudržíš. Tady nemáš žádnou vopěru pro nohy.“

Rozhlédla se. Vršek Pěti prstů byl hladký, do kulata, ohlazený dešti asi už od diluvia. Nikde nic, za co by se dala zachytit aspoň smyčka, a nejmíň deset metrů pod vrškem ani jedny hodiny. Úporně jsem přemýšlel.

„Víš co? Hele: rozvážem asi tři smyčky, navážem je na sebe a provlíknem je slaňovací skobou. Pak skrz ní provlíknem slaňovací lano a já se za ty svázaný smyčky pověsim na druhou stranu. Takže dyž se skoba vytrhne, tak tě udržim.“

Bylo to děsně neortodoxní, proto se jí to nelíbilo. Irena měla ráda všechno podle pravidel. Ale na druhé straně se zas bála tatínka.

„To je ale děsnej risk, Danny.“

„No taky můžem počkat, až sem v sobotu přídou kuci. Mně je to jedno. Dnes máme středu, to máš dva dni, to se bez jídla dá vydržet. Vodu si nachytáme do tý jamky po slaňovací skobě, jestli bude pršet.

Dyž ne -“

„Já musim bejt nejdýl v sedum doma. Jinak je zle!“ pravila, jak to kostelecké holky říkávaly.

„Proč by bylo zle? Nebude.“

„Nemluv hloupě, Danny. Heleď,“ svitla jí naděje. „Třeba Rosťovi bude divný, že nejdem, tak nás pude hledat, ne? Nemyslíš?“

„Nemyslim,“ řekl jsem. „Ten už je dávno doma, víš?“

„Jak to víš?“

„To sme se tak na tebe smluvili,“ pohlédl jsem jí zpříma do očí z bílé kávy. „Vypad hned, jak sme vodešli. Akorát tam nechal lístek, že se mu udělalo špatně.“

„Vy ste kluci pitomí!“ rozčilila se. „Co budem dělat, proboha?“

Nakonec zvítězil strach z jejího ortodoxního tatínka nad strachem z mnou navržené neortodoxní techniky. Měl jsem ji seshora jistit vahou své lásky a ona cestou k tatínkovi měla přivolat pomoc.

Pokřižoval jsem se, Irena taky, a pak jsem se spustil po svázaných smyčkách na druhou stranu jehly.

Krkolomné to teda bylo. Dostal jsem strach.

„Můžu, Danny?“ slyšel jsem Irenin úzkostlivý hlásek.

„Jo,“ pravil jsem úsečně, aby se mi náhodou nezatřás hlas.

Něco se dělo. Zřejmě začla slaňovat. Ke své hrůze jsem cítil, že skoba se nějak viklá. Najednou to luplo, cvaklo něco nebo co a smyčka nade mnou se pomalu sunula k jedné straně

Tě pic! Ježišmarjá!

Rychle jsem se vytáhl nahoru, do půl těla jsem to stihnul, a pak pud sebezáchovy mrzce zvítězil nad láskou a já se pustil smyčky a přilnul jsem celým tělem na plocho k pískovci. Jako had jsem se pomaloučku plazil dopředu, do bezpečí. V uších mi zaznělo strašidelné zaječení. Irena, jak se chudák řítila na druhé straně asi tak z dvaceti metrů na zem.

Proboha! Zapraskaly nějaké větve, snad pomocí břišních svalů jsem se konečně doplazil tak daleko, že jsem měl těžiště na oblé plošině. Rychle jsem se vztyčil na všechny čtyři a dolezl jsem ke kraji na tu stranu, kde spadla Irena.

Asi poprvé v životě mě popadla opravdová hrůza.

Koukl jsem přes okraj věže a uviděl jsem Irenku dole na jehličí. Seděla na něm. Zaplaťpánbůh!

Neležela bezvládně. Seděla na zemi a sahala si na nohu nebo kam. Nebylo to vidět přesně. Asi jsem měl před očima ty mžitky.

Zavolal jsem:

„I - Ireno! Ne - nestalo se ti něco?“

Dost pitomá otázka.

Pozdvihla ke mně tvář a žalostně pípla:

„Danny! Já sem si asi zlomila nohu!“

„Jinak nic?“ zeptal jsem se, opět blbě.

„Já nevim. Vono se to utrhlo, zrovna dyž sem se vodrazila vod stěny. Slítla sem na borovici a po tý sem sjela dólu. Sem celá vodřená!“

„Nemáš ňáký - vnitřní zranění nebo něco?“ volal jsem jako úplný idiot.

„Já nevim. Ale asi budu mít zlomenou nohu!“

„Je to vidět, že je zlomená?“

„Já nevim!“

„Leze ti kost?“

„Ne. Vypadá celá.“

„Zkus se na ní postavit. Ale vopatrně!“

Irena se zdvihla ze země, a pak se najednou zas složila.

„Jau!“

„Je zlomená?“

„Já nevim! Děsně to bolí! Jau! Jau! V kotníku!“

Nevěděl jsem, co říct.

„Jaujaujau!“ ječela Irena. Muselo ji být slyšet až v Kostelci.

Průšvih.

Rozhlédl jsem se. Vtom jsem dole uviděl nějakého chlapa. Stál pod borovicema a močil. Irena ho vidět nemohla, bylo mezi nima spousta křoví a balvanů. Ale chlap ji zřejmě uslyšel řvát a zarazil se.

Rychle si zapnul poklopec. Užuž jsem na něj chtěl zavolat, ale v poslední chvíli jsem se zarazil.

Ten chlap byl Zdeněk.

A měl být teda v Praze.

Tak jsem byl zticha jako pěna a sledoval jsem je jenom jako pantomimu. Irena pořád ječela a Zdeněk rychle vyrazil po tom zvuku. Když rozhrnul poslední křoví, prudce se zastavil a já měl dojem, že snad chce couvnout. To už ho ale uviděla Irena, takže nemoh.

„Zdeňkůůů,“ zvolala žalostně, vůbec nepřekvapená tím, kde se tady bere, když tu nemá být. „Já sem si zlomila nohůůůů! Zdeňkůůůůůůůů!“

A náhle jako když utne. Došlo jí, že má být u onemocnělé matky, a není. Zdeněk, děsně nerad, se vynořil z křoví a poklekl k její noze. Úplně zapomněla řvát. Ne teda štěstím, že je zachráněná. I na tu výšku bylo vidět, že se na něj moc neusmívá.

Pak se ho něco zeptala. Protože to bylo normálním hlasem, neslyšel jsem co. Uměl jsem si to

domyslet. Zdeněk odpověděl taky něco nesrozumitelného, ale řekl to tak, že i nahoru na Pět prstů bylo slyšet, že lže. Něco zas Irena, pak zas Zdeněk, pak Irena a pak se Zdeněk kouknul nahoru.

Rychle jsem zatáh hlavu a odplazil jsem se na druhou stranu. Ohlédl jsem se, abych nepřepad, a tady, dole mezi borovicema, se brouzdala nějaká blondýna v dlouhých kalhotách. A hele! Vypadala ne moc přírodně. Vlasy byly peroxidové a čerstvě od holiče. Škobrtala přes kamínky, asi byla z Prahy. Hele.

Tak to bude ta onemocnělá matka. Jenže Mohamed nejel k hoře, hora si zajela za Mohamedem.

A Mohamed se lek, aby horu v Kostelci neviděli, tak ji dopravil do skal. Asi do Pilňáčkovy chaty. Dost se kamarádil s Pilňáčkem.

Rychle jsem se přeplazil zas na druhou stranu a dole se Zdeněk zabýval Ireniným kotníkem

a podezřele se přitom ohlížel přes rameno. Vstal, něco vykládal a otočil se k odchodu. Asi že přivede pomoc. Irena mu něco říkala, zdržovala ho.

Honem zpátky. Blondýna byla rovnou pod Pěti prsty a škubala za nějaké kytky. Hvízdl jsem. Podívala se nahoru.

„Slečno!“ zavolal jsem zdušeným hlasem. „Běžte rychle kolem na druhou stranu. Něco se tam stalo!“

Koukala na mě jako vyvalená.

„Honem! Mně tam vodsuď spadla partnerka a zlomila si nohu!“

A ukazoval jsem tím směrem, kterým Zdeněk určitě nepůjde.

Peroxidka pochopila svou křesťanskou povinnost a pustila se v klus kolem Pěti prstů.

Rychle zpátky. Zdeněk právě opouštěl Irenu opačným směrem, aby jako přivedl tu pomoc. Byl bych rád věděl, co si asi v hlavě sestavuje za řeč, kterou hodlá přednést blondýně.

Zmizel, a za moment se objevila blondýna. Přiběhla k Ireně, a i přes tu výšku jsem uviděl ten Irenin pohled. Ten, pane, byl!

Rychle jsem přelez na druhou stranu. Zdeněk už tam pátral zrakem i sluchem.

„Zdeňku!“ zařval jsem na něj seshora. „Tady na druhý straně leží Irena. Zlomila si nohu!“

„Já vim,“ zahulákal. A pak tišeji: „Já du přivíst pomoc.“

Asi zabloudil, poněvadž jí hledal směrem, kde se asi tak třicet kilometrů rozprostíraly samé skály.

„Zrovna jí našla ňáká holka,“ zavolal jsem. „Tak už nemusíš.“

„Jaká holka?“

To skoro zaječel.

„Taková blondýna v kalhotách.“

Něco řekl, asi Do prdele! Počítal jsem, že jistě.

Tak jsem se zas přemístil.

Co si řekli, když se tak všichni tři sešli, to mi ušlo. Uviděl jsem jenom, jak se jich Irena drží kolem krku, nalevo blondýny a napravo Zdeňka, a pajdá po jedné noze směrem k Rosťově chatě. Co řek

Zdeněk portrétu jsem se taky nedozvěděl. Ze vzteku mě ale nechal na Pěti prstech čekat skoro do deseti hodin. Teprve pak dorazili Leneček a Kršák, dvě alpinistická esa z Klubu turistů, zdolali Pět prstů za deset minut, vyčistili dirku, nacpali ji olovem, zalili sádrou a pak jsme čekali, až ztvrdne.

Na nebi visel veliký měsíc, blíž, než když člověk stojí na zemi. Poslouchal jsem Kršákovo kázání, jací jsme byli blbci, trestuhodní blbci, a jak horolezectví je jedním z nejbezpečnějších sportů, pokud se přesně dodržují pravidla. Jak vede k pravému kamarádství a cvičí věrnost a obětavost, ačkoliv je teda úplně bezpečné. Kršák takto kázal a já vzpomínal na to, jak Irena odfoukla mou duši a já její, kolem měsíce se udělala zelená koróna a na Kostelec v hloubce pod námi padal jemný bavlněný prach, který přes den k nebi vyfoukly prašné věže přádelen, a v měsíčním světle světélkoval jako nějaké obrovské hejno kobylek se slídovými křídly. Teď zas řečnil Leneček, jak to horolezectví vede k přátelství na život a na smrt, ačkoliv teda je úplně bezpečné, a já si pomyslel, co asi dělají ty dvě duše v korunách borovic, jestli se hledají, jestli se najdou, a jestli snad, v případě opačných pohlaví, nevede horolezectví taky k pravé lásce. Zas kázal Kršák, zezdola jsem slyšel chrápat a krkat nějakou veverku, děsně se v létě přežíraly, odněkud houkala sova a jakýsi netopýr se na nás přiletěl podívat a pak se na nás z výšky vysral, tedy doslova, spadlo to Kršákovi na klobouk a on to rozmazal po pískovci, zafoukal vítr a prašné vločky se roztančily nad Kostelcem, nad tím krásným mlžným městem, kde kvůli těm vločkám trpělo padesát procent obyvatelstva průduškovým katarem. Ty duše se určitě najdou, určitě, musí. Irena se teda přesvědčila, přesvědčila se teda, kdo je přelétavý a kdo ne, jemu dovolila, a podved ji s nějakou peroxidovou blondýnkou, a mně nedovolila, a - nepodved jsem ji ani s krásnýma holkama Weberovic, poněvadž se mi to nepovedlo, to je fakt, ale kdyby mi dovolila, přísahám, Pane Bože, že já bych ji nepodved, Irenku, jak bych moh! Najednou se mi zdálo, že dnes jsem se konečně nedopustil žádného hříchu, ani jsem nelhal. Přiznal jsem se Ireně, jak jsme to na ni měli nalíčené, takže to se tím zneutralizovalo, a zdálo se mi, že Pán Bůh přece jen není tak nespraved- livý, jak se někdy zdá, a že mě dnes vlastně odměnil. No ano. Mě odměnil, a Zdeňka potrestal. A to je, páni, teprv začátek! Co teprv bude! Páni! Ach, Bože! Pane Bože! A děkoval jsem tomu dost nevyzpytatelnému Pánovi, pod měsícem, který zatím skoro zhnědnul a pluly v něm malé žluté tečky, tak žluté, skoro jako Ireniny zřítelnice. Pak sádra ztvrdla a bez nehody jsme slanili do tmy pod borovice. Teď teprv to bude prima sezóna.

Prima sezóna se chýlí ke konci: HOTEL PRO SOUROZENCE

Jsou hory krásné jako ty,

kdykoliv k tobě přijdu.

Já když jsem s nimi, necítím

života bídu ...

JOSEF KRÁTKÝ

Septima b

Taky byla. Moc prima.

Sotva jsme slanili, běžel jsem do nemocnice. V duchu jsem si po cestě představoval, jak navštěvuju Irenu, pěkně uzemněnou s nohou na šibeničce a se zlomeným srdcem, já s pugétem, každý návštěvní den, aby viděla. Napadlo mi, že s pugétem tam asi nebudu sám, protože kdekdo bude chtít využít situace, až se to roznese, že jí Zdeněk zahnul. Bude zas konkurence, jenže té jsem se tak nebál. Budou to samí noví, a já Irenu miloval už tři roky, ještě když chodila s Frantou Kočandrlem, než jí ho přebrala Marie Dreslerová, a když ze vzteku pak začala chodit s kosteleckým Tarzánem, takovým vylízancem jménem Peruna, na kterém nebylo ale vůbec nic, ani slohy psát neuměl a z matyky jsme se vždycky sešli u reparátu; jedině že měl Tělo. To s velkým Ť. A to mu taky k ničemu nebylo, poněvadž nevěděl, co s ním, tak ho jenom jednou za rok vystavoval na sokolské akademii, namaštěné olejem, jako součást Živého obrazu, kde představoval Alegorickou Postavu, ani sám přesně nevěděl čeho. Přesto s ním Irena chodila lyžovat, to mu ale taky moc nešlo, měla ho brzo dost. Když ho nechala, asi čtrnáct dní to vypadalo, že v kontrastu k tomu strašně nudnému Tělu moje mluvní cvičení přece jen zaberou, ale pak se najednou objevil vůl Zdeněk, ten byl z Prahy nebo co, seznámila se s ním někde ve skalách, a celé moje duševní úsilí vyšlo naprázdno. Ale neustal jsem, takže jsem byl něco jako senior toho

konkurenčního sboru, ostatní byli pouzí lemounci. Budu za ní chodit s pugétem a lemounci ať si trhnou nohou. Tentokrát dá Irena určitě přednost mně.

Brzo mi sklaplo. Doktor Čapek na ambulanci si mě dost divně změřil a pravil, jako by ho to moc pobavilo:

„To vy ste ji tak zřídil, pane Smiřický?“

Pak mi oznámil, že Irenka má odřeniny na rukou a v obličeji, lehkou konkuzi mozku, natržený ouško, zhmožděniny na, hm, dolní polovině těla, prostě, sportem ke zdraví. A že pan Pivonka říkal, že technika, kterou jsem navrh pro sestup z Pěti prstů, byl idiotský nesmysl, a že kdybysme byli deset minut počkali, byli bysme ho viděli přicházet lesem a on by přivedl pomoc.

„Pivonka ať rači mlčí!“ řekl jsem a zeptal jsem se, jestli má Irena taky zlomenou nohu.

Neměla. Jenom výron. Takže vidina milosrdného samaritánství se rozplynula jako většina mých vidin.

Ale jak jsem šel domů a měsíc ozdobený třemi korónami z bavlněného prachu mi věrně zdvihal náladu, řek jsem si, že s výronem v kotníku se taky musí ležet, v pokojíčku s benátským zrcadlem a se

šatníčkem, a že jí aspoň jeden pugét přinesu, hned zítra.

Zazvonil jsem a otevřela mi Alena.

„To seš ty?“ řekla, jako kdyby tomu nevěřila. Nebylo to přivítání, jaké se mi zrovna zamlouvalo.

„Proč se ptáš tak blbě, miláčku?“

„Jestli dáš na miláčka, tak si radši dej čelem vzad. Pugét tu můžeš nechat, ale neni to nutný.“

„Koukej se, milánku,“ spustil jsem, ale vtom se v předsíni objevil pan rada. Alena se nějak zmenšila, až zmizela úplně, a pan rada na mě beze slova zakýval prstem.

Nic se dělat nedalo, tak jsem ho následoval do jeho pokoje. Ukázal mi na křeslo a sám se posadil za psací stůl. Měl na něm bystu tatíčka Masaryka z pravého bronzu, ale že ji tam měl on, pocítil jsem silnou nechuť k tatíčkovi Masarykovi. Konverzaci zahájil tím, že pochvalně zakýval hlavou.

„Hezké květiny. Mám za to, že jsou pro naši Irenku?“

Potvrdil jsem, že za to má správně.

„To je od vás velmi pozorné, pane Smiřický,“ pravil a nepřestával kývat hlavou. „Já je Irence

odevzdám.“

To bylo pozorné zase od něho, ale nežádal jsem na něm takové pozornosti.

„Můžu Irenu vidět, pane rado? Já bych jí je rád - jaksi - dal sám.“

„O tom nepochybuji,“ pravil pan rada. „Jenomže -“

Nechal tu nakousnutou větu odeznít do mistrovsky neurčité pauzy. Já věděl, že je sadista. Ne fyzický jako pan Nedoložil. Duševní sadista.

„Já vim, pane rado. Tenkrát, jak sem Ireně pomáhal s tou matykou, v zimě, tak sem -“

„To vám nemám za zlé, pane Smiřický,“ pravil pan rada. „Taky jsem byl mladý, taky se mi dívky

líbily. Doba byla trošku jiná. Dívky tehdy nebývaly samy doma. Ale to je, řekl bych, spíš moje vina.“

Zřejmě chtěl nyní tu vinu napravit. Dumal, a já byl zticha.

„Jenomže,“ pravil po chvilce. „Vy jdete po prázdninách do oktávy, že ano?“

„Doufám.“

„Tím chcete naznačit, že -“

Dobře věděl, co tím chci naznačit. Přesto jsem musel říct:

„Mám reparát.“

„Z latiny?“

Trapas. Lhát jsem ale asi nemoh, protože pan rada chodil hrát šachy s Bivojem, co mi ten repec napařil, už potřetí. Už od tercie jsem každý druhý rok vždycky koncem srpna obstarával kratochvíli pro toho zhovadilce. Taky jeden sadista.

„Ne. Z matematiky.“

Pan rada pouze pozdvihl obočí. Nemusel nic říkat. Dodatečně se jemu i mně vybavila scéna z loňské zimy v celé své absurdní podstatě. Aspoň se mu objasnilo, proč měla Irena loni taky repec, a taky ne z latiny.

„Nu, to je dobře, že nikoli z latiny,“ pravil pan rada.

„Chci vám totiž citovat jeden výrok, tuším z Cicerona. Sunt certi denique fines. Jistěže rozumíte.“

To se ptal poměrně naivně.

„Jako - že je všemu konec? Finis, plurál fines -?“

Spočinul na mě dlouhým, nevyzpytatelným pohledem.

„Poslyšte, pane Smiřický,“ pravil asi po půl hodině, naplněné vědomím, že jsem se před ním se svou latinou shodil, jako tenkrát s tou exponenciální rovnicí. „Jak jste jistě už zjistil, patřím k nemoderním rodičům. Kontroluju občas - tajně - písemnosti svých dcer. Koneckonců, jak Irenka, tak Alenka jsou ještě nezletilé.“

Měl jsem dojem, že jsem zpivoňkovatěl jako Kristýna, když jsem jí řekl o těch ženských věcech.

Proboha! Tak on je zřejmě dost sečtělý v mých dopisech Ireně! Proboha!

To, co vytáhl ze šuplete, nevypadalo však na dopis. Byl to svazeček malinkých stráneček, jako

vytrhnutých z filigránského notýsku. Irenin deník? Proboha! Pan rada se v tom chvíli probíral, roztáhl stránčičky jako karty do vějířku, jako kdyby přemýšlel, kterou vynést. Byl jsem úplně vedle. Milostné dopisy Ireně jsem psal na předválečný ruční papír, který jsem koupil pod pultem v papírnictví pana Lukáše čistě jen za účelem psát na tom papíře milostné dopisy Ireně. Taky jsem na něm psal Marii Dreslerové, a několik možná taky Helence Teichmannové. Taky, vzpomněl jsem si, Lídě Obdržálkové, a možná ještě tak třem čtyřem, nebo pěti, nanejvýš osmi jiným. Ale hlavně jedině Ireně Vytrhl jsem se z těch reminiscencí, neboť pan rada počal předčítat nějaký divný seznam:

„Marie Dreslerová, Helena Teichmannová, Danica Špálová, Ludmila Obdržálková, Marie Štichová,

Libuše Fišerová, Alena Synková, Hana Hartmanová, Jaroslava Fibírová, Marie Dyntarová, Vlasta

Bartošová,“ pomalu se mě zmocňovalo trapné a nevysvětlitelné podezření, chtěl jsem ho přerušit, ale on mě umlčel mávnutím ruky a čet to dál, jako kdyby kontroloval prezenci nějaké dívčí třídy: „Ladislava Hornychová, Bibi Kalhousová, Zdena Maršíková, Jarmila Dovolilová, Dagmar Winternitzová, Eva

Bojanovská, Venuše Paroubková, Jana Leskovjanová a Zuzana Princová.“

Odložil papírky.

„Znáte tyhle mladé dámy, pane Smiřický?“

Takovou vědomost jsem popřít nemoh. Vzdorně jsem pravil:

„Znám.“

Pan rada sklouzl zrakem zpátky k lístečkům a řekl:

„K tomu seznamu je připsáno od nějaké Karly-Marie patrně dcerka mé sestřenice provdané Weberové v Linci - Těm všem viznával -“ odmlčel se, koukl na mě: „Určitě to bude dcerka mé sestřenice. Chodí do německých škol.“

Mě o tom nepotřeboval přesvědčovat. Věděl jsem taky, že to je Karla-Marie Weberová, určitě ve

spolku s Marií-Karlou Weberovou, ta dvouhlavá zmije.

„Těm všem, tedy, vyznával tvůj Daniel lásku,“ dočetl pan rada, sklapl vějířek, vložil jej do obálky, obálku dal do šuplete, šuple zasunul a zamkl, vše v hrobovém tichu.

Pak sepjal ruce na desce stolu.

„Jak jsem řekl, pane Smiřický,“ pravil sadisticky klidně, „býval jsem také mladý. Ovšem -“ Sunt certi denique fines, řekl jsem si v duchu. Neboli: Všemu je konec. Nahlas jsem neřekl nic, taky se nedalo.

Mluvil on, s tou svou sadistickou mírností:

„Až se rozhodnete, pane Smiřický, pro, řekněme, dvě tři mladé dámy z těch jednadvaceti - počítám v ně i naši Irenku -“ řekl, a to ještě nevěděl - nebo aspoň je nezapočítal - o Karle-Marii a Marii-Karle,

„- až se tedy rozhodnete, mezi kterými dvěma či třemi mladými dámami hledat, hm, tu, které budete věnovat pozornost nejenom přátelskou, přijďte zas, pane Smiřický. Jestli mezi nimi bude ovšem naše Irenka. Do té doby, má úcta, pane Smiřický.“

Vstal a pokynul mi ke dveřím. Opustil jsem jeho byt i s pugétem.

Pak jsem zkoušel telefonovat, ale bral to spolehlivě pan rada. Byla jedna, a čas jít na hodinu matematiky k panu profesoru Starcovi. Červenec se chýlil ke konci, reparát se přibližoval, a jako už dvakrát předtím, moje výkony v matematice umožnily panu profesoru Starcovi něco si přivydělat.

Pan profesor Stařec bydlel na druhém konci města, v krásné moderní vile, prý celé z kondic a úplatků.

Základní kámen prý od pana barona Báječného, jenž měl dva syny mnohem blbější než já, kteří ale přesto udělali maturitu, kterou jim zajistil pan profesor Stařec, jenž prý u toho fungoval jako distributor peněžních fondů. Táhl jsem se tedy k té vile, přes město, navýsost otráven, kolem kostela, kolem sokolovny a po Kocandě na západ. U bazénu před Luciinou vilou seděli Benno, Helena, Harýk a Lexa a učili Lucii skákat do vody saltem nazad. Skočila a nabila si kříž, protože vylezla celá křivá. Asi to jen tak dělala. Užívali si prostě. Zahnul jsem k plotu vily, zůstal jsem stát za ním a díval jsem se, jak Harýk napravuje Lucii. Lexa mě uviděl:

„Kam deš? Poď dál.“

„Nemůžu. Du na matyku.“

„Zas si rup?“

„Co se divíš?“

„Kdo řiká, že se divim?“

„Jen aby ses nedivil,“ řekl jsem. „Příští rok máte Bivoje vy. Řikal to Stařec.“

Lexa chodil do A, kde měli až dosud na matyku potrhlého a hodného dr. Luboše Hlavatu.

„Páni! Harýku!“ zavolal Lexa na napravovatele. „Příští rok je s náma konec! Máme na matyku

Bivoje!“

„Páni, já se poseru!“ pravil Harýk.

„Počkej,“ řekl Lexa mně. „Dem se s tebou učit. Nemáme času nazbyt.“

„Neměli bysme se rači rovnou voběsit?“ zeptal se Harýk.

„Můžete se utopit v bazénu,“ řekla Lucie. „Fotr má v pokoji činky. Můžete si je přivázat na krk a -

jenomže von má jenom jedny.“

„Utopíme se jeden po druhym,“ řekl Lexa. „Nejdřív Harýk, abych ti zabránil, dybys ho chtěla

zachraňovat, a až bude utopenej, vodvážem mu činku a můžu se utopit já.“

„A co já?“ zeptal se Benno.

„Ty nemáš kvalifikaci, vole,“ řekl Harýk. „Takoví voli, kerý maj z matyky trojku, ne-li dvojku, nemaj právo se utápět.“

No, užívali si. Měli svoje dívky a neměli letos reparáty, jedině Brynych z latiny, proto tu taky neseděl s nima. Znechucen jsem je nechal a pokračoval jsem kolem Šerpoňovy přádelny a kolem hřbitova k vile pana profesora Starce.

Měl tam frontu. V zimní zahradě seděl Berta Moutelík a skleněnými dveřmi do pokoje bylo vidět

Blanku Poznerovou a Milenu Pilnáčkovou, jak se nudí za stolem, za kterým se z druhé strany potí pan profesor Stařec nad jejich rovnicema. To měl takovou svou vlastní vyučovací metodu. Nejdřív dal příklad, žák s ním nemoh hnout, tak pan profesor Stařec začal radit, zamotal se do příkladu, taky mu to nešlo, pustil se sám do počítání, nemoh s tím hnout, ale poněvadž byl tvrdohlavý, nakonec skoro všechno vyřešil. Někdy až za tři hodiny. Mezitím se mu nahromadili další, co přišli na kondici, tak aby nezaháleli, rozdal jim příklady. Většina s nima sama nemohla taky hnout, čekali, a on je bral jednoho po druhém a počítal je za ně. Nemoh s nima hnout, ale počítal a nevzdával se. Kvečeru u něho obvykle seděla celá menší třída, ačkoliv někteří přišli na kondici hned po obědě. Pan profesor Stařec vyučoval na gymplu přírodopis a zeměpis, a matematiku si jenom pamatoval z dob, kdy se ji sám učil na gymplu, a to bylo ještě dávno před Einsteinem.

Teď byly prázdniny, chodili jen lidi s reparátama, a těch nebylo tak moc. Proto tam byli jen tři, když jsem přišel. Obě holky pan profesor brzo nato propustil a vzal mě a Bertu. Uvíz hned na mojí první rovnici a pustil se do díla. Nudil jsem se, v rohu pokoje spal v košíku stařičký ratlík, prý nejstarší v celých Čechách. Pan profesor Stařec měl rád zvířata a neměl to srdce je dávat utrácet. Ratlík měl astma a asi tak v desetivteřinových intervalech odporně kašlal. Pak se vyštrachal z košíku, třásl se, jako kdyby byla bůhvíjaká zima, a šel se vyčůrat do bedýnky v zimní zahradě. Měl drápky tak přerostlé, že jima titěrně cvakal o parkety, jak se motal ven. Pro samou matyku se pan profesor Stařec neměl čas starat o svoje zvířata. Protože měl asi čtyřicet koček, vypadal nábytek v pokoji, jako kdyby vilou právě prošla divize vandalů.

Zmohl můj příklad, dal příklad Bertovi, Berta s ním nemoh hnout, pan profesor se pustil do zmáhání Bertova příkladu a tak dále, čas plynul, až zmohl poslední Bertův příklad, propustil ho a dal ještě jeden mně. Bylo ticho, jenom ratlík kašlal, a najednou vrzly dveře do zimní zahrady a vešla Alena. A hele! To jsem nevěděl, že basketbalové eso má taky napasa z matyky.

Z nudy jsem koukal na Alenu, zatímco pan profesor Stařec se tužil, až se z něj lilo, a když už jsem koukal moc dlouho, udělala na mě obličej. Oplatil jsem jí to. Seděla tam pod palmou, fantasticky opálená, v kratičké sukýnce, hnědé vlasy udělané do dvou copů, které jí vpředu visely přes zelené tričko a byly dole svázané růžovou gumičkou. Koukal jsem na ni dál. Figuru měla prima. Jednu z nejlepších.

To jsem věděl, protože jsem se často chodil dívat na mistráky kosteleckého dívčího týmu. S obličejem to bylo horší. Ne že by byla šeredná nebo něco. Ale moc se podobala Ireně, jenomže to bylo asi tak, jako kdyby než Pán Bůh udělal Irenu, zkusil si to na Aleně, a pak se poučil z chyb a napravil je. Ve skutečnosti byla ovšem Alena o rok mladší.

Najednou mi bleskl hlavou nápad. Moc jsem Alenu neznal, jenom tak na to Ahoj! - Ahoj! a že jsem jí z legrace říkal miláčku. Nanejvýš mi někdy řekla nějakou tu dobromyslnou jedovatost, vztahující se k mým činnostem směřujícím k Ireně. Byla to asi docela fajn holka. Jistě aspoň tak fajn, že mě neshodí.

Pan profesor Stařec konečně spořádal můj příklad, propustil mě a šel si uvařit bylinný čaj. Alena vstoupila a já jí mezi dveřma řekl:

„Aleno, prosim tě, mohla bys pro mě něco udělat?“

„Chceš něco Ireně?“

„Jak to víš?“

„Vychodila sem s prospěchem vobecnou školu,“ řekla.

„Náš táta ti ráno vylil perka, že?“

„Vylil.“

„Já sem tě chtěla varovat, ale táta mě předběh.“

„Aleno, řekni Ireně -“

Co, sakra? Že ji miluju, nemůžu přece vzkazovat po Aleně.

„Že lituješ, žes jí tak zřídil?“

„To taky,“ řekl jsem. „Ale poslyš, já na tebe počkám u pivovaru. Mám pro Irenu ten pugét, zapomněl sem ho dát vašemu tátovi. Mohla bys jí ho vzít?“

„Ten bude už pěkně zvadlej, asi.“

Asi bude. Ze vzteku jsem pugét hodil pod postel.

„Koupim novej.“ Pan profesor Stařec vešel s čajem, ovanula nás vůně lesa, a podivil se:

„My už jsme hotoví, Danny. Nebo to byl Bertík?“

Honem jsem se vypařil, aby mi snad nedal ještě jeden příklad a mezitím mi nezavřeli květinářství.

Dobře jsem udělal, protože když jsem zpod postele vytáhl původní pugét, poznal jsem hned, ačkoliv květiny mi byly volné, že bych jím Irenu moc nepotěšil. Na nový pugét prask poslední zbytek mých momentálních úspor, ale soudil jsem, že to se mi bohatě vyplatí. V pět jsem stál s pugétem u pivovaru a v šest se tam objevila Alena. Vzala pugét a slíbila, že ho doručí.

„A Aleno,“ řekl jsem, „mohla bys - přinýst mi vod Ireny vzkaz?“

„Co ti má vzkázat?“

Uměla ale mít blbý otázky. Schválně blbý.

„No dyby mi něco vzkázala.“

„A dyž ti nic nevzkáže?“

„Vona mi určitě něco vzkáže.“

Alena si prohlížela pugét, čuchla si k růžičkám a řekla:

„Teda měla by.“

„Počkám na tebe tady. Ve vosum, jo?“

„Tady ne,“ řekla Alena. „Já nechci, aby mě s tebou někdo viděl. Abych pak byla připsaná na ňáký seznamy.“

Přehlédl jsem tu nepatřičnou vědomost. V rodině pana rady se zřejmě nedalo uchovat žádné tajemství.

„Tak kde?“

„Čekej na nádraží.“

„Tam tě se mnou teprv uviděj.“

„Ale tam to bude jako náhodou. Že čekáme voba na vlak. To neni nápadný.“

Obrátila se a odběhla na basketbalových nohách, s velkým pugétem. Vlastně, kdyby se tak nepodobala Ireně, byla by to docela hezká holka.

Na nádraží jsem čekal už v půl osmé. Ve tři čtvrtě na osm přijel vlak od Nového Města a nahrnuli se do něj dělníci ze šichty v Metálu, a mezi nima se opačným směrem nenápadně proplítaly ženské, které přijely v tom vlaku s proviantem. Pan Krpata, četník, který na nádraží dělal hospodářskou kontrolu, se choval jako od narození slepý, ale pak z kanceláře vylezl pan Ceeh, Němec od kontroly, a tak se pan Krpata ostrozrace rozhlíd a chytil malého mužíka, který táhl dva obrovské kufry. Pan Ceeh se přiblížil, a Krpata nerudně nařídil kufry otevřít. Mužík je postavil na zem a pokrčil rameny. Pan Krpata rázně sám otevřel jeden, a objevilo se prase, rozřezané a pěkně poskládané do kufru jako zavražděná

Vranská. Málem že nemělo v čumáku citrón. Pan Ceeh už se nadýchl, ale vtom se ke kufru přihnala dáma v černém závoji a s ní nějaký esesák se dvěma železnými kříži na blůze, pan Krpata je zpozoroval a prase přiklopil, a ten esesák začal nad kufrem o něčem povýšeně diskutovat s panem Ceehem, který byl jenom v rezervě flugzeugabwehru, takže nakonec srazil paty, na- jatý mužík sebral kufry a vzdálil se, za ním dáma s esesákem. Pan Ceeh zalezl do své kanceláře a špalír ženských s proviantem byl už skoro z dohledu.

Uvelebil jsem se na lavičce na osamělém peróně a natáhl jsem nohy rovně před sebe. Zapadalo slunce, vzduch voněl nádražním pachem, kouřem a sazema, na vzdálené koleji šíbovali nákladní vlak

s kanónama pod plachtou. Dlouhé stíny kopců od radechovského potoka se položily přes koleje, na obloze růžová vsakovala do modré, a v té směsi, jako skleněné korálky v šodó, se objevily první hvězdičky. Bylo mi dobře. Byl jsem si jistý, že pugét zabral. Nemohl nezabrat, po tom velkém odhalení ohledně Zdenka, co Irena včera učinila.

Čas příjemně plynul, najednou po peróně zaklapaly sandálky a už přede mnou stála Alena. S pugétem.

Rázem bylo po náladě.

„Tady ti to Irena vrací,“ řekla Alena.

Aniž jsem to měl v úmyslu, zaúpěl jsem:

„Proč?“

„Prej jí nemáš chodit na voči. Tak to řekla,“ řekla Alena a položila pugét vedle mě na lavici. „Tvojí vinou, řekla, se málem zabila.“

„Mojí vinou! A kdopak chtěl mermomocí lízt na Pět prstů? Já se jenom chtěl projít!“

„To je možný, ale upustils jí, a vona si nabila.“

„Neupustil. Vyrvala se skoba.“

„Tys ale věděl, že je vyviklaná.“

„To věděla vona taky.“

„Proto prej nechtěla slanit.“

„Tak proč slaňovala?“

„Ponivačs jí prej ukecal, prej.“

„Pane Bože!“ pravil jsem. „Pane Bože!“

Alena si sedla vedle mě, sukně se jí vyhrnula nad kolena, od basketu je měla pěkně zřízená, ale hezká.

Na nohou měla sandály z hnědých řemínků. Mlčel jsem, úplně zničený.

„Prostě,“ řekla Alena, „nemáš prej jí prostě chodit na voči.“

„Nemám, jo? A co potom Zdeněk?“

„Ten taky ne.“

Podívala se na mě. Oči měla ale úplně stejné jako Irena. Velké, hnědé, s kapičkama medu.

„Seš na tom vo něco líp než von,“ pravila. „Tobě vylil perka jen táta. Kdežto jemu je vylila Irena vosobně. Táta ho k ní pustil.“

Naštvalo mě to.

„To nevim, že bych na tom byl líp než von. Mně nevylila perka jedině proto, že mě k ní váš táta nepustil.“

„Ajo,“ pravila. „Nojo. Mužská hlava.“

Mlčeli jsme. Skleněné hvězdičky se rozsvěcovaly víc a víc, modrá tmavla, růžová se rozdělila na pramínky a nepravidelně pruhovala tu tmavomodrou modrou s tím skleněným hvězdným potěrem. Vál

teplý červencový větřík a na kolejích cvakaly vagóny.

Vzal jsem pugét z lavice a položil jsem ho Aleně na klín.

„Na. Vem si to.“

„Děkuju, nechci!“ řekla a položila pugét na klín mně.

„Ale tak si ho vem!“

Chtěl jsem jí ho dát zas na klín, jenže mě prudce odstrčila.

„Děkuju, nechci!“

„Proč?“

„Koupils ho Ireně.“

„Ale teď ho dávám tobě.“

„Vodložený pugéty neberu.“

„Tak já ti koupim novej.“

„Děkuju, nechci.“

Došlo mi, že jsem se zachoval jako slon. Sešeřilo se a Aleně se nějak podezřele zaleskly oči. Nojo, já blbec.

„Já sem vůl,“ řekl jsem.

„To seš.“

„Já ale nemyslim kvůli Ireně.“

„Já taky ne,“ řekla a popotáhla nosem. „Kruci, nemáš kapesník?“

Podal jsem jí ho. Začla si utírat oči.

„Neplač!“ řekl jsem.

„Copak pláču? Nepláču!“ řekla. „Brečim!“

A rozeštkala se, jak byla pivotmanka mistrovskýho týmu.

Proboha, napadlo mi, snad mě nemiluje?

Brečela, až se jí ramínka škubala. Vzal jsem ji kolem ramínek.

„Tak nebreč,“ řekl jsem.

„Já nebrečim,“ pravila. „Já řvu!“

Málem to vystihla úplně přesně.

„Ir -“ začal jsem a rychle jsem se opravil: „Aleno! No tak! Tak neřvi!“

Ale ona řvala, nebo teda brečela, prostě plakala tak usedavě, že se mi jí udělalo líto.

„No tak, Ir - Aleno!“

„Vidíš!“ vzlykla a bečela. „Pořád samá Irena, Irena, Irena! Kruci, já jí mám ráda. Je to ségra. Ale štve mě, že sem vedle ní úplnej vosk!“

„Nejseš,“ řekl jsem. „A dyž seš, tak seš hezkej vosk.“

„To se líp koukni, buď tak laskavej, jo?“

„Já se koukám.“

„Tak žes eště nic neviděl, dyž se koukáš!“

Asi je do mě opravdu zabouchnutá, pomyslel jsem si s úžasem. To je teda sranda. To je teda zas jeden z těch vtipů, co je Pán Bůh pořád dělá. Z těch blbejch vtipů.

„Člověk je někdy slepej,“ řekl jsem.

„Voslepenej dybys řek! Ireně stačí zakroutit zadkem, a všichni ste jak vovce!“

„Tobě taky, Aleno.“

„Náhodou ho mám hezčí než Irena,“ řekla. „Jenomže mám strašnej nos.“

Proti své vůli jsem se jí na něj podíval, a najednou jsem si uvědomil tu velkou pravdu. Nebo malou.

Právě tím nosem se hlavně lišila od Ireny, které se jinak děsně podobala. Měla pravdu. Poctivě vzato zadeček měla pěknější. Irena měla trošku tendenci k baroknímu tvaru, kdežto Alena byla vyběhaná zpod košů.

„Nemáš,“ pravil jsem konejšivě.

„Mám,“ řekla. „Pořád se mi blejská.“

„Tak si ho napudruj.“

„To je málo platný.“

„Tak ho nech blejskat. Mně to nevadí.“

„To řikáš,“ pravila.

Zase se rozvzlykala.

Na perón vešla paní Moutelíková a ihned zaznamenala Aleniny slzy a dala si je očividně do

souvislosti s mou přítomností.

„A poď vocuď!“ zasyčela Alena.

„Rači počkáme, ne? Až přijede vlak. Takhle to bude aspoň vypadat, že čekáme na vlak. Dyž se teď zvednem, seš zejtra na seznamu.“

„Tak ať sem!“ odsekla Alena. „Stejně se jinak mezi hezký holky nedostanu!“

Vypadli jsme z nádraží a šli jsme k řece. Se mnou se něco dělo. Páni! No bylo to jasný. Zamilovával jsem se. Už bylo skoro tma, vedl jsem Alenu pod paží, její pevný basketbalistický bok jsem cítil na svém boku, nos z profilu v té červencové, hvězdama iluminované noci vůbec nevypadal nějak zle, ty dva copy jí vyloženě slušely a všiml jsem si, že si do nich dala zelené mašličky místo těch růžových gum, které v nich měla u pana profesora Starce. To nevěděla, že tam budu já, napadlo mě. Páni!

Vlastně to byla jediná copatá holka na gymplu. Nojo, vlastně jediná.

Už jsme byli před jejich domem. Zastavila se.

„Nechoď eště, Aleno! Poď se projít do lesa!“

„Já musim bejt v devět doma.“

„To máš eště čtvrt hodiny.“

Cítil jsem, že se jí domů strašně nechce. Mně se strašně chtělo jít s ní do lesa.

„Tak poď,“ řekla, bez dlouhých Ireniných cavyků.

Rychle jsme přešli přes most a kolem pivovaru a zapadli jsme rovnou mezi stromy. Byla tam vysoká tráva. Beze všech předmluv jsem ji políbil. Měla moc fajn teplou, měkkou pusu a líbala mě taky. Líbali jsme se velmi vehementně asi pět minut, pak jsme se potřebovali nadechnout. Alena řekla:

„A Irena je stejně blbá!“

„To je, Aleno.“

„Vona je docela fajn a moje ségra, ale v podstatě je blbá!“

„Strašně!“

„Ty to neřikej, Danny. Ale vona je.“

„Co mám teda říct?“

„No něco vo mně řekni přeci!“

„Ty seš fajn. Ty seš vohromná, Aleno. Máš vůbec nejhezčí zadeček v hradeckym kraji.“

„Eště že to aspoň někdo vocení,“ pravila. „A tos mě neviděl bez šatů.“

Vrhnul jsem se na ni, a zase jsme se asi pět minut líbali. Pak jsem jí zajel rukou pod sukně a nahmatal jsem kalhotky.

„Mne,“ pravila podle pravidel do mojí huby.

„Proč ne, Aleno?“ řekl jsem stejně podle pravidel a zahák jsem jí prst za gumičku na bříšku.

„Mne!“ opakovala a chytla mě za ruku.

Napůl jsem kalhotky stáhl a ucítil jsem husté chloupky.

„Bne! Bnech mě!“ vyškubla se mi. Byla z toho basketu pěkně vytrénovaná. Vstala, vyhrnula si krátkou sukni, a jak tak stála přede mnou, natáhla si kalhotky zpátky do správné polohy. Měla je malé a bílé jako z mlíka.

Vstal jsem taky.

„Ty se zlobíš?“

„Ale ne,“ řekla, „ale teď nemůžem.“

„Proč ne?“

Odpověděly za mne hodiny z radnice.

„Ježíši! Čtvrt na deset! Já sem měla bejt v devět doma!“

„Nechoď! Táta ti už stejně vynadá!“

„Eště třeba ne. Von drží akademickou čtvrthodinku.“

Objal jsem ji:

„Aleno!“

Znova jsme se líbali, takže to bylo dobré. Ale jen asi minutku.

„Já musim fakt jít.“

„Aleno! Já chci strašně bejt s tebou!“

„Já s tebou taky, Danny!“

Páni! Tohle mi snad ještě žádná z těch třiadvaceti takhle rovnou neřekla! Irena mi to řekla několikrát, ale neměla hudební sluch, takže jsem jasně slyšel, že to jen tak říká, ale kdyby, moc by si to rozmyslela.

Alena ne. Bože! A sáh jsem jí na její zahrádku, a ona mi to hned nato řekla takhle! Ach bože! Páni!

„Tak přiď zejtra!“ řekl jsem.

„Zejtra nemůžu. Přijede teta z Rounova a dem s ní večer do přírodního divadla.“ Přemýšlela, a velmi dobře: „Ale jestli chceš, jestli fakt chceš, pojeď se mnou v sobotu na kole na Šerlich pro med.“

„Tak jo.“

Podívala se na mě, jako zkoumavě nebo co, jako kdyby si nebyla jistá, jak to přijmu, to, co mně řekne.

Řekla:

„Třeba ... bysme tam mohli zůstat přes noc. Voni sou to nějaký naši příbuzný, a já tam někdy sem přes noc. Takže doma řeknu, že tam budu přes noc, a jim řeknu, že musim večer zpátky ... víš ...“

Co mi řekla, mě úplně připravilo o rozum. Otázal jsem se jak Honza z bezu:

„A kde teda budem?“

„Bóže!“ vzdychla. „No v ňákym hotelu přeci! Tam sou takový všelijaký vejletní hotely. Copaks tam nikdy nebyl?“

Tak jsme jeli v sobotu ráno na kolech na Šerlich. To nebylo na naší výpravě to nejhezčí. Alena se sice dostavila v krátkých modrých šortkách, a jak jsem šlapal za ní, skýtala mi celou cestu překrásný výhled na svůj opravdu modelový zadeček, ale já nebyl žádný Cabicar. Rovnováhu jsem měl poměrně vratkou, kdykoli kolem nás zezadu přejel nějaký automobil, rozkývalo to se mnou ze strany na stranu a jevil jsem tendenci sjet do příkopu, a dvakrát jsem taky sjel. Naštěstí jsem si jen rozbil koleno a kolo zůstalo pojízdné. Do každého kopce jsem se zadýchal a Alena na mě většinou musela nahoře počkat. Trochu si ze mě dělala legraci, ale na basketbalistku ne moc. Taky si ji dělala s takovým taktem nebo co, no prostě věděla, kam jedem a proč, a oba jsme byli k sobě děsně taktní.

V Máselné Lhotě jsme byli ve tři. Já si sed do lesa a Alena virtuózně sjížděla klikatou polní cestou ke statku, kde pěstovali včely ti její příbuzní. Měli jsme domluveno, že tam zůstane na svačinu, pak řekne, že musí být večer doma, já na ni počkám v lese, a až tam dá sbohem, popojedeme kousek dál na úpatí Šerlichu, kde stály ty výletní hotely.

Ležel jsem v trávě zlatavé metlicema a sbíral jsem pozbyté síly u vědomí, že je večer budu mimořádně potřebovat. Po nebi se loudali beránci, z vesnice znělo bučení krav, někde zvonily koňské postroje.

Pokusil jsem se pomyslet, že mě konečně, konečně Pán Bůh odmění za všechno to úsilí, ale nevyšlo mi to, patrně proto, že tentokrát to mělo být doopravdy, opravdové smilstvo, ještě k tomu s ochranou, to tomu hříchu nasazovalo korunu. Jenomže jsem přeci nemoh riskovat, že Alenu zbouchnu. Ani jí asi ještě nebylo šestnáct. Ireně mělo být v srpnu sedmnáct, tak to Aleně bylo nanejvýš šestnáct pryč. To jsem nemoh riskovat, i když duši jsem teda riskoval s opravdovým smilstvem. Ale nějak jsem cítil, že Bůh je sice dost ras, ale tenhle hřích dost odpouští, ačkoliv je ze sedmero hlavních. Je ale ten nejmíň hlavní, určitě, hřích to je, a myslet si, že je to odměna od Pána Boha, by bylo rouhání. Jenže ho polehčí, že tím Aleně udělám radost, to křesťané mají dělat. Nojo, jenže ji tím taky svedu ke hříchu. To zas udělá radost mně. Když se to sečte, dva hříchy a dvě polehčující okolnosti, je to jedna polehčující okolnost na každý hřích. To nám Pán Bůh určitě odpustí. Začal jsem se strašně těšit na Alenu, na její famózní zadeček bez šatů, a vtom se objevila v dálce u statku pode mnou, se dvěma velkýma taškama plnýma medu na řídítkách, virtuózně naskočila na své dámské kolo se síťkou kvůli ochraně proti zachycení sukně, kolo bylo nové, já nevím, kde ti konstruktéři žili, když jsem si vzpomněl na její sukýnku ... a už šlapala do kopce k Šerlichu.

Naskočil jsem, skoro stejně virtuózně jako ona, a šlapal jsem po cestě souběžné s tou, co po ní jela.

Když jsme byli z dohledu statku, přejel jsem na její cestu a počkal jsem na ni.

A pak jsme šlapali vedle sebe do mírného svahu k těm hotelům.

Byly tam tři. Kus před tím prvním jsme slezli z kol a Alena se styděla jít se mnou dovnitř.

„Ty, voni to poznaj, dyž budem dělat, že sme manžele.“

Taky mi vrtalo hlavou, co řeknem. Už včera. Alena vypadala děsně nezletile, já sice o něco míň, ale na ženáče taky sotva. Jenže včera jsem to nechal na inspiraci až na místě, a inspirace se teď nekonala.

„Tak tam pudem každej zvlášť a najmem si každej jeden pokoj.“

„To pak to bude docela jasný, že nejsme manžele.“

„No dyť v tom případě nebudem dělat, že sme manžele,“ projevil jsem opět naprosté blbectví.

„Tamto bude přece docela jasný, že!“ pravila Alena. „Přeci mi nikdo nebude věřit, že sem si vyjela sama na kole na noc do hotelu. Eště s medem. A nezletiletá.“

Hleděl jsem na ni, připadala mi krásná. Byl jsem teda dřív slepý. Nosejk se jí lesknul, ale to mi připadalo jedině legrační. Teda jí nikdo nebude věřit nic, ani kdyby to byla úplná pravda.

„Zbejvá jediná možnost,“ řekl jsem. „Řeknem, že sme bratr a sestra.“

„To je blbý, neni?“

„Co by na tom bylo blbýho?“

„No, že by brácha se sestrou jezdili na vejlety ...“

To měla asi pravdu. Z vlastní zkušenosti jsme to neznali. Já sestru neměl a ona neměla bráchu. Ale Marie Dreslerová bráchu měla, o rok staršího, a já se to dozvěděl teprve, když už jsem ji dva roky miloval. Tak byl neviditelný.

„Tak co mám teda říct?“

„Já nevim.“

Těsně před cílem taková pitomá překážka! Stáli jsme nerozhodně s kolama, bylo horko, zpívali cvrčci, strašně jsem chtěl být s Alenou v hotelu v pokoji.

„Já to řeknu!“ pravil jsem pevně.

„Co?“

„Že sme bratr a sestra.“

„Já nevim, teda ...“

„Co mně můžou udělat?“

„No - asi nic, asi ...“

„Nejvejš mi řeknou, že nemaj žádnej pokoj volnej.“

„Nojo. Snad jo.“

Odhodlaně jsem tedy vykročil k prvnímu hotelu s oznámením, že jsem si vyjel vyspat se se sestrou do hor.

Ty se mnou vyběhnou!

Jenže se to vyřešilo hladce. Neměli nic volného. Byla plná sezóna.

Popojeli jsme k druhému hotelu a tam se to opakovalo.

Před třetím jsem řekl Aleně:

„Poď tam se mnou. Vono to vypadá věrohodnějc, a stejně zas nic nebudou mít.“

Šla tedy hrdinně vedle mě, a hned mezi dveřma zrudla. Hotel byl hotýlek, foyer jako větší předsíň, ale hezky vypanelovaný, v panelování přepážka a nad ní nápis RECEPCE. Nikdo tam nebyl. Jenom mačkací zvonek na pultě. Čekali jsme asi pět minut. Pak jsem se odhodlal a zazvonil jsem.

Odněkud zevnitř se vynořil pán v staromódní košili bez límečku, takové na připínání kaučukového límce, jaké ještě někdy nosil můj otec. Na první pohled se mi moc nezdál. Kouknul na mě, pak na Alenu, a měl nás zřejmě přečtené. Řekl:

„Chcete pokoj?“

„A - ano,“ řekl jsem koktavě, jak mě ta přímočarost vyvedla z míry. „My sme se se sestrou - my bysme tu chtěli zůstat přes noc. My -“ najednou inspirace naskočila a já se plynule rozhovořil. Pán mě poslouchal se zájmem, nějak podezřele si prohlížel Alenu, která byla pořád rudá, a já hovořil: „My sme z Prahy a děláme takovou túru na kolech. Včera sme spali v Zelenym Hradci a zejtra bysme rádi dojeli do Kostelce.“

„Děláte túru, jo? Kde máte ruksaky?“

Alena se vzňala. Rychle jsem se pokusil zachránit situaci:

„Máme tašky, venku na kolech.“

„Leda to. Dneska sou mladý nerozvážný,“ pravil pán. „Vyjedou si jen tak, kolikrát ani rodičum nic neřeknou.“

„Naši to vědí. Táta nám, mně a Al-Ireně pomáhal sestavit si plán -“

„Leda to,“ pravil opět pán. „Až na to, že vy žádný sourozenci nejste.“

„Dovolte!“ pokusil jsem se ohradit.

„Podívejte, nevalte to na mě,“ pravil pán. Za mnou svítilo něco červeného, asi Alena. „Vaše sestra se menuje Alirena, jo? Takový méno sem v životě neslyšel, a už sem ňákej ten rok u týhle živnosti. Tak ze mě nedělejte vola.“ Pravil jsem chabě:

„Já se vod vás nenechám urážet!“ a pánovu tvář osvítilo purpurové světlo.

„Já vás urážim,“ pravil pán. „Heleďte se. Chcete se se slečnou vyhajat. Vono se to nesmí, říše to zakázala. Jenomže vono se toho v tomhle protentokrátě už nesmí tolik, tak coby žeby, žejo? Vemte si prostě každej jeden pokoj, pro případ, že by přišla kontrola. Dyž vás kontrola najde v jednom pokoji, já sem z obliga, v průseru ste vy. Navalte legitimace!“

Byl jsem z toho tak tumpachový, že jsem bez odmlouvání vytáhl študentskou legitku z gymplu,

a Alena, jako v tranzu, taky. Ještě že jsme padli na takovýho kanóna. Vůbec nás nenapadlo, ani mě, ani Alenu, že Němci zavedli v hotelích povinnost ukázat legitimaci.

Pán si nás zapsal, to bylo blbé. Ale jak se vidina noci s Alenou prudce přiblížila skutečnosti, bylo mi to fuk. Napsal si nás stejně každého pod jiné číslo, takže kdyby došlo k nějaké nepravděpodobnosti, nějak se z toho doma vylžem. No, asi sotva. Alena sotva vysvětlí, proč nespala u svého medonosného strýce, nebo kdo to byl, a já sotva doma vysvětlím, proč jsem řek, že jedu s horolezcema do

Prachovských skal. Ale i to mi bylo fuk, všechno jsem nechal plavat. Příšerně jsem se těšil na noc s Alenou, která mezitím poněkud vybělela.

„Tady máte,“ pán nám vrátil legitky. „Je to jednička a trojka. Dejte si tam ty - ty tašky či co, ale zůstat tam zatim eště nemůžete. Sou tam taky dva takový - sourozenci.

Vona je v jedničce a von v trojce, jenomže šli na borůvky a maj se vrátit do večeře, jenže kdy, to nevim. Dybyste tam šli teď, mohli by vás vyrušit v nejlepčim.“

Alena opět zrudla, pán si toho všiml.

„Mno,“ usmál se. „Ale nemusíte mít obavy. Až se vrátěj, já jim vyvětlim situaci. Slečna pude do jedničky, vy do trojky, no a pak si to čenžnete s tim druhym panem bratrem a s tou druhou sestřičkou.

Ste spokojený?“

„Fajn,“ řekl jsem. „Díky.“

A vypadli jsme pro tašky s medem.

Bylo pět. Šli jsme taky na borůvky. Pán se prokázal jako znamenitý obchodník. Když jsme si nahoru vynesli med a pak jsme se ztráceli hlavním vchodem, zavolal na mě. Alena vypadla a já se vrátil. Pán se ke mně naklonil přes pult:

„Máte gum?“ zeptal se polohlasem.

Měl jsem gum, ale nebyl jsem vstavu mu odmítnout.

„Jaký máte?“ zeptal jsem se.

„Príma předválečný Olla. S takovym tim balónkem na špičce. Ty sou nejlepší. Ty bez balónku snadno praskaj a - koukám, že vaše slečna neni dvakrát stará. To by byl malér. Taky sou několikrát

použitelný.“

„Dejte mi dvě.“

„Sou v balíčkách po třech.“

„Tak jeden balíček.“

Předražil ho, mizera, asi tak o pět set procent. Ale byl to formát. Těšil jsem se tak, že bych mu byl podepsal třeba směnku, na kolik by byl chtěl.

Obrátil jsem se k odchodu, ale vtom mě napadla úděsná myšlenka. Otočil jsem se zpátky.

„Jo - prosim vás a vodkud sou ty dva v těch pokojích?“

„Z Prahy,“ povídal, a aby mě nenechal na pochybách, že se pase na mém duševním utrpení, řekl ještě:

„Jako vy.“

Dostal jsem vztek.

„My teda z Prahy nejsme. To sem si vymyslel.“

„Klid, mladej,“ řekl. „Tydle sou. Jednak to poznám, jednak přijeli autem a to má pražskou značku.

Teď v ňom zas vodjeli na ty borůvky.“

Moc jsem mu nevěřil a on snad doved číst myšlenky. Pravil:

„Klid, povídám. Z hradeckýho kraje nejsou. Přece bych si, mladej, pokazil pověst u kunčoftů, dybych je navážel do nějakejch inflagranti. Todle sou docela bezpečně Pražáci, a sou asi dvakrát tak starý jako vy a třikrát tak jako vaše slečna. A taky sou určitě ženatý. Akorát že ne spolu.“

Byl to teda kuplíř! Konverzace s ním ve mně probudila pocit hříšnosti.

„S těma se snadno dohodnete, mladej. Já jim řeknu, vo co kráčí, jesli se vrátěj dřív než vy. Zatim si běžte užít sluníčko se svou slečnou. Hergot, že vám to ale závidim! Kolik jí je? Jedenáct?“

„A půl,“ řekl jsem, ale už jsem na něj vztek neměl.

„Budete určitě spokojenej. Myslim s ubytováním. A dyž někdy příště zas semle támle něco, rozumíte, sem dycky k službám. Diskrétnost ctí zaručena.“

Vypadl jsem s obrovským pocitem hříšnosti, ale defakto příjemným. Trochu mi vadil Pán Bůh,

poněvadž je vševědoucí.

„Sou to nějaký lidi z Prahy,“ vykládal jsem Aleně. „Von povídal, že sou voba ženatý, ovšem každej s jinym.“

Alena seděla na pařezu mezi borůvčím a pusu měla na tmavomodro. Po mé informaci nějak ztichla, ozvala se teprve za chvilku:

„Tak to je manželská nevěra, žejo?“

„Nojo,“ řekl jsem. „To je.“

„To je ale strašný!“

„Co?“

„Že se lidi vemou a pak - si sou nevěrný.“

„Nojo,“ řekl jsem. „To je.“

„Proč se takoví lidi berou, dyž sou si pak nevěrný?“

„To voni eště nevědí, dyž se berou, asi.“

„Tak se nemaj brát.“

„Dyž nevědí, že si budou nevěrný?“

„Dyž nevědi, jestli si nebudou nevěrný!“

„Nojo,“ řekl jsem. „To ne.“

„Přeci dyž se maj lidi rádi, tak musej vědět, že by to s nikym jinym -“ rozvíjela Alena svou zjednodušenou teorii, „- že? A dyž potom jeden z nich má toho druhýho pořád rád, a ten druhej ho zradí - no to je přeci tak - tak nelidský -“

„Nojo,“ řekl jsem. „To je.“ Koukal jsem, jak se slunce hezky mazlí s Aleninými stehny, a připadalo mi to spíš lidský, ale opakoval jsem: „To je, teda.“

„No neni?“

„No je.“

Po jednom copu jí lezla beruška. Dost se motala v pěkně utáhnutých uzlech. Zaujalo mě, jestli trefí, a kam.

„Danny,“ ozvala se Alena.

„Jo?“

„Heleď, tebe to asi namíchne, ale heleď -“

Ztratil jsem zájem o berušku. Aleniny zjednodušené duševní pochody ji zřejmě vedly k nějakému, mně krajně nepříznivému závěru.

„Co, Aleno?“

„Já ti - mně se ti ňák -“

„Co?“

„Já tam nepudu!“ vyhrkla.

„Kam?“

„Do toho hotelu. Dyž tam bude vona -“

„Kdo vona?“

„Ta - nevěrná panička. A ten - sviňák!“

„Ale no tak, Aleno! To přece nemá s náma nic společnýho!“

„Má!“ odsekla a nedívala se na mě.

„Jak to? My přeci nejsme ženatý!“

„Ale ty stejně miluješ Irenu!“

„Ale - ne,“ pravil jsem chabě, ačkoli v té chvíli jsem žádnou moc intenzívní lásku k Ireně necítil.

Něco jsem cítil. K Aleně. Snad to ale spíš byla nějaká solidarita nebo co.

„Pořád se přeřikáváš! Iraleno!“ zaopičila se. „Alireno!“

„To sem tě chtěl krejt před tim kuplířem.“

„Ále, prosim tě!“

Krásné, teplé odpoledne, směřující ke krásnému, horkému večeru a dál ke krásné, žhavé noci, se rychle sesouvalo na hromadu trosek. Stůj co stůj jsem musel tu slibnou situaci zachránit.

„Aleno,“ pravil jsem jako vážným hlasem. „Já sem tvou sestru miloval, to je fakt. Ale teď sem poznal tebe -“

„Dyť mě znáš stejně dlouho jako Irenu.“

„Člověk je někdy slepej.“

„Tos řikal předevčírem. Jak to žes najednou tak prokouk?“

„Byl sem zaslepenej. Ale poznal sem, že Irena je mrcha, a -“

„Chceš se utěšit se mnou!“

„Nechci, Aleno. Já fakticky -“

„Tak co chceš?“

Nojo, to se jí patrně nedalo říct tak na rovinu, i když byla prima. Mimoto, opravdu chci jen to? Jenom to, na co jsem si koupil ty předražené olagumy? Seděla s modrou pusou na pařezu, horský větřík dělal kolem ní zlaté vlny z metlic.

„Já tě miluju,“ řekl jsem, a jenom docela nepatrně mi to pokazila taková docela slabounká faleš v intonaci.

„Houbičky,“ řekla, a to bylo Irenino slovo. „Chceš se se mnou jenom utěšit.“ Vlastně kdoví? Třeba to bylo Alenino slovo a Irena je měla od ní.

„Nechci. Miluju tě.“

To už jsem řekl bezvadně. Poněvadž to už jsem si to myslel.

„Nemiluješ. Chceš si se mnou užít.“

Chvíli jsem udělal pauzu. Napad mě fígl:

„A co ty, Aleno?“

„Co co já?“

„Proč tu seš se mnou?“

„Ponivač sem blbá.“

„Nejsi.“

„Sem.“

„Nejsi. Chceš si taky jenom užít. Já tě miluju a ty si chceš užít.“

„Ty seš blbej. Pro holku to stejně neni žádný užití.“

„Jak to?“ podivil jsem se. „Jak to že neni? Proč to teda

holky dělaj?“

„Ty seš blbej.“

„No to mi vysvětli! Já ti nerozumim.“

„Seš blbej!“

„Proč to teda asi dělaj, dyž si přitom neužívaj?“

„Protože je asi milujou! Ty - ty - ty seš tak děsně blbej, Danny!“

Z očí jí vytryskly slzičky. Koukal jsem na ni, beruška dosud sveřepě bojovala se spletenými

cestičkami jejího copu. Páni! To jako znamená - Já jsem teda blbec. Ona mě teda asi fakt má ráda. Já vůl! Zalil mě oceán úplně něžného citu. Vstal jsem, dřepl jsem si k ní a objal jsem ji.

„Aleno ... já tě fakt mám rád!“

Líbnul jsem ji na tvář, ucítil jsem ty slané slzy. Otočila hlavu stranou, ale nebránila se mému objímání.

Zesílil jsem aktivitu, za chvíli hlavu otočila zase zpátky a já ji líbnul na pusu od borůvek. Chvíli jsme se líbali. Bylo to zas dobré. Pak řekla:

„Fakt, Danny?“

„Fakt.“

„A jak mě můžeš mít najednou tak rád, dyžs předtim tři roky miloval Irenu?“

„Já nevim,“ řekl jsem poctivě. „Ale je to tak. Fakticky.“

„Já ti nevěřim,“ řekla, „ale je mi to fuk. Já tě mám ráda!“

A obejmula mě sama od sebe a líbali jsme se. Začala mi vrtat hlavou jedna věc. Byla to blbost, ale vrhala dost divné světlo na její mínění o mně.

„Aleno,“ pravil jsem, když jsme na chvilku přestali s líbačkama, „a jaks řikala to - že si se mnou neužiješ, jaks to - to si myslíš ...?“

„Ty seš hloupej, Danny!“

„No ty si myslíš, že já - to neumim nebo co?“

„Ach, Danny!“

„No co?“

Byl jsem už dost naštvaný.

„Copak ti to musim vysvětlovat?“

„Ale co?“

„No že si holka moc neužije, žejo,“ řekla a podívala se mi do očí. Snad je měla ještě větší než Irena, hnědé, s medovýma kapičkama, v kapičkách zelenozlaté tečky od lesních světel. „Prvně,“ řekla. Páni!

Tak ona je panna!

„Prej to někdy bolí,“ řekla.

Páni! Oceán pocitů se změnil v bouři na moři, ale vichřice byla samá něžnost. Páni! No tohle!

„Já dám pozor,“ řekl jsem blbě.

„Já to vydržim,“ řekla.

„Já dám vopravdu pozor.“

„Na co, ty hloupej?“ pravila. „To jinak nejde, ať dáváš pozor nebo ne.“

Trochu mě to ochromilo. Už jsme se nelíbali. Seděli jsme vedle sebe, beruška se zapletla do jednoho uzlu a vztekle hrabala nožičkama.

„Danny -“ řekla Alena.

„Co, Aleno?“

„Tys už ňákou měl?“

Hergot! Co říct? Přiznat se?

„No,“ pravil jsem. „Nebylo to tak slavný.“

„Ale měls?“

„No měl,“ řekl jsem. Sakra! Ke hříchu smilstva, poměrně odpustitelnému, vrším lži. A takovouhle lež!

Úplně neodpustitelnou.

„Irenu?“ zeptala se Alena tichounce.

„Irenu ne.“

„Tak kerou?“

„Tu neznáš.“

„Vona neni z Kostelce?“

„Ne. Je z Prahy.“

Odmlčela se. Beruška, jak hrabala nohama, ji zašimrala na tváři. Opatrně si ji vyndala z copu

a vztyčila ukazováček. Beruška po něm blbě vylezla nahoru, rozpřáhla krovky a ulítla. Kousek dál si sedla na květinu, kterou chvilku předtím, asi beze zbytku, vysál děsně tlustý čmelák.

„Mně je to jedno,“ řekla Alena. „Já tě miluju.“

Řekla to jako hrdě nebo co.

Leželi jsme tak ve zlaté trávě u lesa, nahoře na vysoké stráni, pod námi horská silnice a ty tři hotely s červenýma střechama. Náš zakrývaly nějaké stromy. Z toho, co mi Alena řekla, jsem byl pořád trochu jako praštěný. Ty pocity předtím, co jsem je měl, co se, přesně vzato, projevovaly hlavně tlakem tam dole, i když teda jen to to nebylo, nějak vymizely, zpermutovaly se nebo co. Ne že bych se už na noc netěšil, těšil jsem se, ale ta bouřka něžnosti byla nějaká klidná bouřka. Najednou, v té zlaté trávě, sakra, najednou jsem měl - nějaký intenzívní pocit života nebo co. Ne užívání. Života.

Ale jaký jsem byl blbec, začly mi hlavou vrtat blbý myšlenky.

„Myslíš, Ir-Aleno, že Zdeň -“ zarazil jsem se, ale bylo pozdě. Alena ztuhla. Nepokračoval jsem v té blbosti nahlas, ona si ale pokračování vymohla:

„Co Zdeněk?“

„Ale nic.“

„Já vim,“ pravila trpce. „Ty seš strašnej, Danny!“

„Nojo,“ řekl jsem. „To sem.“

„A neřikej pořád: Nojo. To jo. Nojo. To ne. Nojo. To sem.“

„Nojo,“ řekl jsem. „Teda: já nebudu.“

Mlčeli jsme, Alena pořád natažená jak struna a já jsem zatoužil dát si do zubů.

„Já sem vůl, Aleno.“

„Ale nejsi,“ řekla Alena. „Ale vona tě teda vzala.“

„Vzala. Ale teď miluju tebe.“

„Nojo.“

„Teď to řikáš zas ty.“

„No řikám.“

„Tvoje sestra mě fakt vzala. Jenže všechno má svý meze, víš?“

„Já doufám.“

„Má. Všechno. A ty seš fajn.“

„To sem,“ řekla. „Ty furt eště nevíš jak.“

„Už se to dovídám,“ dal jsem jí ruku kolem ramen. Ztuhnutí povolilo.

„Vona se Zdeňkem nic neměla,“ pravila Alena. „Zdeněk chtěl, to je samozřejmý. Ale naše Irena je -

no mrcha. Jaks to řek. Ta nikoho nemiluje. Ani Zdeňka.“

Leželi jsme v horském tichu, nad námi se beránci pomalu ubírali k západu. Slunce tam viselo nízko nad několikerým pásmem hor, které vypadaly jako kulisy.

„Stejně,“ pravila Alena. „Neni to blbost? Neni to směšná blbost?“

„Co?“

„To,“ řekla. „To, co budem dělat dnes v noci.“

„To neni blbost,“ pravil jsem ctnostně.

„Je to vlastně legrační,“ řekla. „A hrozně blbě zařízený. Aspoň z holčičího stanoviska.“

„No to je,“ připustil jsem. „Ale legrační to neni.“

„Já bych to mít nemusela. Já bych tě milovala i bez toho.“

Tak počkej, Alenko! řekl jsem si v duchu. Zdálo se mi, že se z toho chce vyvlíknout. Asi se toho přece jen trošku bála.

„Já teda taky,“ řekl jsem. „Ale vono to je - takovej důkaz, žejo?“

„Z holčičí strany,“ řekla. „Z klukovský je to teda důkaz za všechny drobný.“

Musel jsem se tomu zasmát, jak to řekla.

„Ty seš fajn, Aleno.“

„To já vim,“ řekla. „Je to legrační, ale je to hezký.“

Zase se zamyslela.

„Ty, Danny?“

„Co?“

„Viděls už - nějakou holku nahatou?“

Než jsem stihl další lež, řekla:

„No to je vlastně blbá otázka. Tu v Praze, že žejo?“

„Nojo.“

„Já sem eště nahýho kluka neviděla. Teda kromě dětí.“

„Tak dnes uvidíš.“

Položila mi hlavu na rameno.

„Je to všecko dost legrační,“ řekla a najednou se zasmála. „Teda, dyby to věděl náš táta!“

„Přerazil by tě,“ řekl jsem. „A nepřivolávej neštěstí!“

„Já bych - mu to vlastně neměla dělat. Dyby se to dověděl -“

„Však se to nedoví.“

„Ale stejně. Jemu by to bylo děsně líto.“

„Dyť to neni nic špatnýho.“

„Ale von si myslí, že je.“

„Nemyslí. Von má jen strach, aby tě někdo - aby se prostě nestal malér.“

Zase ztuhla.

„To by bylo strašný!“

„Neboj!“

„Danny, ty máš něco - na to?“

„Samo. Neboj.“

Ztuhnutí opět povolilo.

„A stejně je to všechno legrační.“

„Ale hezký.“

Leželi jsme ještě nějaký čas na té stráni a čas bezstarostně plynul. Po silnici do kopce se škrabalo nějaké auto.

„To budou voni,“ řekl jsem.

„Tak abysme šli,“ řekla Alena.

„Tak dem.“

Vstali jsme. Alena se na mě podívala.

„Danny, stejně to ale bude trapas. Co tý ženský mám říct?“

„Nic. Von jim všechno řekne hoteliér.“

Alena naposled pohlédla do údolí, pak mě vzala za ruku a pravila odhodlaně:

„Tak poď!“

Šli jsme. Legrace to zas nebyla. Ale zase jsem měl ten pocit, nedoved jsem ho popsat. Že s touhle holkou teda uděláme něco, co ještě nikdo před náma neudělal. Ten pocit jsem měl patrně proto, že to před náma udělali úplně všichni, kromě předčasně zemřelých, starých pannen a mládenců.

Pán stál ve svém recepčním okýnku jako zarámovaný.

„Dobrej večír,“ pravil s jasnou ironií. Ale docela přátelskou. „Slečna byla na borůvkách, jak vidim.“

Alena na mě pohlédla.

„Sem vod borůvek? Pročs mi to neřek?“

„Dyť to je zdravý,“ řekl hoteliér.

„Mluvil ste s nima?“ zeptal jsem se ho.

„Všechno je zařízený. Domluvil sem to za vás. Sou voba v jedničce, trojku máte volnou. Dyby ovšem něco, já vo ničom nevim.“

Podal nám klíč s dřevěnou bambulí.

„Hezky se vyhajejte.“

„Dobrou noc,“ řekl jsem.

„Brou noc,“ pípla Alena. Zas byla trochu rudá. Bylo ještě dost světlo.

Stoupali jsme po úzkém dřevěném schodišti mezi panelovanými stěnami. Hotel voněl čerstvým

dřevem, nedávno to tu museli zrenovovat, asi se jim ten abštajg vyplácel. Schody trochu praštěly a mě -

a Aleny asi taky - se zas zmocnil ten pocit, velice intenzívně. Připadalo mi to trošku legrační, a taky trošku děsivé, najednou se mi zachtělo z toho utýct, jenže Alena na mě obrátila své medové oči a jako se ke mně přitiskla a já cítil, že se klepe. Teď už se ale nedalo nic dělat. A vůbec. Bude to prima.

Strčil jsem klíč s bambulí do zámku, teda ne na první pokus. Ale strčil. Otočil jsem jím, cítil jsem, jak mi jazýček zámku uvolňuje vstup do toho pokoje, kde se to teda mělo stát. Vytáhl jsem klíč a zmáčkl jsem kliku. Dveře se otevřely. Objevil se pokojík s lavórem v rohu, s malou skříní a se širokou manželskou postelí. U okna stálo proutěné křeslo. V křesle seděl pan rada.

Alena vydala zvuk, asi jako když kvikne myška. Já nevydal žádný zvuk. Pan rada řekl:

„Aleno, ty jdi dolů a počkej tam na mě.“

„Tati, já -“

„Slyšela jsi?“

„Ano.“

„Tak běž.“

Říkal to skoro něžně. Sadisté prý jsou takoví. Osaměl jsem s ním.

„Posaďte se, pane Smiřický.“

Rozhlédl jsem se. Jiné křeslo tam nebylo.

„Na postel,“ řekl pan rada.

Tak jsem si sed na tu postel, co jsme ji měli použít.

„Najal jsem si vůz, abych sem dorazil včas,“ pravil pan rada. „Tady je účet. A zde je účet za pokoj,“

podal mi dva papírky. „Je na něm také položka za dva velké koňaky. Jistě pochopíte, že jsem si je neobjednal proto, že bych byl pijan.“

Sice jsem pochopil, ale můj vztek to neumenšilo. Oba účty, každý sám, natož dohromady, daleko

přesáhly mou hotovost, kterou jsem s bídou dal dohromady malou půjčkou od Harýka a velkou od

Berty, tou na lichvářský úrok.

„Já - tolik nemám, pane rado.“

„Můžete mi to samozřejmě splácet. Při obvyklé úrokové sazbě.“

„Děkuju,“ řekl jsem.

„Prosím,“ řekl pan rada. Čekal jsem, že teď to slíznu. Ale podcenil jsem ho. Byl to takový duševní sadista, že pravil klidně:

„Zůstane to mezi námi, pane Smiřický. Tentokrát naposled. Kdyby se něco takového mělo opakovat, jistě mi nebudete mít za zlé, že bych byl nucen informovat o tom vašeho pana otce, a pravděpodobně i pana ředitele Junáka. Sunt certi denique fines.“

To já věděl taky, že je všemu konec. Aspoň pokud jde o mě a o obě holky radovic.

Alena seděla dole v křesílku jak rudý oukropeček, před sebou zelenou limonádu. Určitě si ji

neobjednala. Taky byla netknutá. Tu jí dal sám od sebe ten proradný kuplíř.

Kuplíř stál ve svém okýnku a tvářil se vážně. Pan rada řekl: „Tak pojď, Alenko,“ a pak oslovil pána v okýnku: „Ještě jednou vám děkuji, pane Fibír. Jsem vám velmi zavázán.“

„To nestojí za řeč, pane rado,“ pravil ten Jidáš docela vážně. „Mám taky děti.“

To teda musej bejt pěkný chudáci!

Alenu strčil její strašlivý tatínek dozadu do lejdyny a mně nařídil, abych si sedl vedle něj. Obě kola připevnil na nosič na střeše a tašky s medem položil na prázdné místo vedle Aleny. Vyjeli jsme po horské silnici z kopce dolů, pan rada jel pomaloučku, opatrně, krajina kolem nás byla pekelně krásná.

Ten neuvěřitelný Jidáš! A jaké měl kuplířské řeči! Pan rada ho měl slyšet! Kuplíř nepravděpodobná!

A ten obtloustlý sadista vedle mě!

Rudé slunce svítilo panu radovi do brejliček, sklapl seshora nad čelním sklem zelené slídové stínítko.

Opustili jsme horské údolí a jeli jsme podél lesa, kde jsem odpoledne čekal na Alenu, a kolem toho jejich medonosného statku.

„Řeklas u Pitašů, Alenko, aby nám na příští týden přichystali tu husu?“ otázal se sadista.

„Řekla, tati,“ pískla Alena. Podle jejího hlásku jsem usoudil, že holky radovic doma žijí pod

hrůzovládou, i když navenek to tak nevypadá. A i když Alenu teda pouštěl na zájezdy s basketbalem a Irenu se Zdeňkem do skal. Nojo, ale jedině když jeli horolezci celá parta do Prachovských skal, a to s nima vždycky jel pan Chroust, hokynář, kterému bylo asi padesát a dělal to kvůli odtučňování.

A s basketbalistkama jezdil vždycky pan profesor Rameš, tělocvikář, takový pásek, kterému ti naivkové věřili jedině proto, že byl ženatý. Celkem to ale měl pan rada zasichrované. Irenu mimoto

zasichrovávala její bezcitnost.

„Jako mladík jsem na Šerlich jezdíval na výlet s chudákem maminkou, Aleno,“ pravil pan rada. „Ráno lokálkou do Černčic a potom pěšky až nahoru, na Nerudovu chatu. Tenkrát to bývalo dost oblíbené výletní místo. Pokaždé tam byli nějací známí. Rád na to vzpomínám.“

To věřím, ty nelido, pomyslel jsem si. Ale jiným to nepřeješ.

„Zpátky jsme jezdili lokálkou v půl osmé večer. Vaše paní matka, pane Smiřický, tam jezdívala taky.

Byla zasnoubená s panem poručíkem Kurážem.“

A hele, to mi maminka teda nikdy neřekla, pomyslel jsem si se zájmem.

„On, chudák, jak víte, padl u Zborova. Na rakouské straně.“

Nechal jsem ho při tom, že to vím. Čím dál lepší. Já vždycky myslel, že otec byl maminčina jediná láska. To je tedy novina.

Uvědomil jsem si, že mě to zajímá.

„Nevím, jestli víte, že váš pan otec taky bojoval u Zborova?“

To jsem věděl.

„Byl tam zraněnej do nohy.“

„Válka je strašná,“ pravil pan rada. „Vůbec každé násilí je strašné. Já věřím, že lidé jsou - nebo spíš že by mohli být rozumní. Že kdyby se snažili pochopit, nemuselo by k takovým věcem vůbec docházet.“

Že tak mluví o násilí, pomyslel jsem si. Že se tak snaží pochopit. Nojo. Jenomže že se tak já snažím

„Váš otec a pan poručík Kuráž byli frontoví kamarádi,“ řekl, kulatou tvář za brejličkama mu zalévalo krásné oranžové slunce. „Leželi spolu v lazaretě ve Vídni. Než pan poručík Kuráž zemřel, dal vašemu panu otci dopis pro vaši paní matku. Váš pan otec ležel v lazaretě déle než rok, ale nakonec se vrátil domů. Mnozí se nevrátili.“ Tak takhle to bylo, pomyslel jsem si. A když se otec vrátil „Nefouká na tebe, Alenko? Nemám zavřít okno?“

„Nefouká, tati,“ pravila úslužně Alena.

Jeli jsme, slunce zapadalo, připadal jsem si jako rodinka, když se vrací z nedělního výletu, a pod námi se z údolí vyhouplo krásné město Kostelec pod světélkujícím závojem bavlněného prachu. Najednou jsem nevěděl, jestli je Pán Bůh takový kruťas. I když teda s Irenou a s Alenou je podle všeho konec, neboli, jak řekl pan rada, finis. Sunt certi denique fines. Plurál užil asi proto, že měl dcery dvě.

Prima sezóna končí: SMUTNÉ PODZIMNÍ BLUES

Už nikdy víc se nesetkáme

a půjdeš tančit s jinými kluky na hory.

Už nikdy víc se nesetkáme

a z jiných lásek tě hlava rozbolí ...

JOSEF KRÁTKÝ

Septima b

Byl to konec. Aspoň pro zbytek léta. Pan rada poslal své neposlušné dcery na statek pana hraběte Czernína, kde byl jeho bratr hospodářským správcem. Manželka toho bratra přispívala články do Mariánských jisker. Holky byly tedy v naprostém bezpečí, aspoň pan rada si to myslel. Koncem srpna se ovšem Zdeněk najednou z Kostelce vypařil, dostal v Metále deset dní dovolenou, ovšem já nebyl mezi těmi, co věřili tomu, co rozhlásil: že jede ke své opět jednou churavé matce do Prahy. Asi v půli srpna mě trochu svitla naděje, protože jsem náhodou jel vlakem z Rounova v prázdném kupé s Marií Dreslerovou a vypadalo to, že na to divadýlko, co ho v zimě telefonicky ohlásila panu radovi, už zapomněla. Jenže když jsem k nim druhý den volal, řekl mi její brácha, že odjela na žně k babičce.

Všechny ty holky byly nějaké spjaté s rodnou hroudou. Ale moc jsem se tím nemoh zabývat, neboť poslední týden v srpnu se konaly reparáty. Brynych dělal z latiny a neprospěl. Já se už taky loučil s oktávou, jenže ten den, co jsem byl na řadě, dostal pan profesor Bivoj koliku z přejedení angreštem a u reparátů ho zastupoval pan profesor Stařec. Ten mi dal příklad, který potom málem nevypočítal, ale nakonec ho vypočítal a já jsem prospěl. Alena taky svůj repec udělala, taky tím samým způsobem.

Možnost ke konverzaci s ní mi to však neposkytlo. Na reparát ji přivedl pan rada, a když jí pan profesor Stařec dal dobrou, zase ji odvedl a druhý den ji poslal studovat sextu na dívčí reálné gymnázium Elišky Krásnohorské do Prahy, kde měl sestru profesorkou. Pocházel z rozvětvené rodiny a Alenu v Praze ubytoval u té sestry. Měla dva syny, oba bohoslovce. Katolické.

Ten týden, co zas začla škola, sehnal Fonda kšeft v Beránku a jeho otec nám na to opatřil povolení od pana ředitele Junáka. Každou sobotu jsme tam měli hrát k poslechu. Tancovat už se nesmělo, kvůli smutku za padlé říšské vojáky. My ovšem k tanci hráli taky. Vždycky v neděli odpoledne v Provodově, asi tak pět kilometrů nahoře v horách, kam říšskoněmecká moc poměrně nesahala.

A tak jsme swingovali Chinatown a vprostřed Chinatownu se v Beranu objevila Irena. Udělal jsem veliký kiks a nemoh jsem se chytit. Lexa vedle mě řekl tiše „Ty vole!“ a v půlce chorusu vyjel najednou Benno do nenaaranžovaného sóla a zachránil situaci.

Ani jsem nevěděl, že jsme skončili. Irena mě fascinovala, protože Alena mi sešla z očí a v mysli jsem ji nikdy moc neměl, kromě těch asi tří dnů koncem července. V mysli jsem měl Irenu. Málo platné, přes to, jak se mnou vorala, přes to, co jsem se o ní dozvěděl, přes to, co jsem teď před sebou viděl. Měl jsem ji v srdci nebo kde. Irenu. Seděla u stolu s Frantou Kočandrlem, který tedy správně měl sedět s Marií Dreslerovou, jenže Marie nebyla v dohledu. Tak jsem si domyslel, co se asi stalo. Byla to potvora. Na Zdeňka se, celkem právem, vykašlala, ale mně ne aby odpustila ten výron v kotníku, který se asi tak za týden stejně bezvadně zahojil, nebo když už, tak aby se utěšila s nějakým, který s žádnou nechodil. Ne. To musela chudince Marii Dreslerové přebrat Kočandrleho.

Pak jsme hráli Down By The Old Mill Stream, a já se vprostřed sóla zase ztratil, takže když jsme skončili, pravil Benno:

„Pánove, dáme si jauzupauzu, než se Smiřickej zpamatuje z toho, že se dostavila káča radovic.“

Fonda to ohlásil do mikrofonu, tedy jinými slovy, a Kočandrle odešel na záchod.

Byl jsem u Ireny jak namydlený blesk.

„Ahoj,“ řekla nevlídně.

Šel jsem rovnou na věc:

„Ireno, ty teď chodíš s Kočandrlem?“

„Můžu, ne?“

„Ale neni to vod tebe hezký. Kočandrle přece chodí s Máňou Dreslerovou.“

„Už asi ne.“

„To vidim. A na mě máš pořád vztek?“

„Prosim tě! Ty mi nechoď na voči!“

„Tak buď logická, Ireno, prosim tě! Já ti chtěl pomoct. Přece si nemyslíš, že sem tě z tý skály pustil naschvál!“

„Já nemluvim vo žádný skále.“

„Tak vo čom mluvíš?“

Upřela na mě opravdu nevlídný zrak.

„Heleď. Helenku Teichmannovou, Jarmilu Dovolilovou, Láďu Hornychovou a tak dál, já mám na ten

zástup špatnou paměť, ty bych ti vodpustila. Holky Weberovic taky, ačkoliv to sou vzdálený sestřenice.

Ale přísahat lásku mně, a pak se pokoušet zkazit mojí vlastní ségru, to teda - všechno má svý meze, víš, Daníčku?“

Víš Daníčku, víš Daníčku! Ale skoro mi to najednou přišlo líto. Myslel jsem, že Alena je formát.

A ona ne.

„Tak Alena si to nenechala pro sebe. Ale já ti to vysvětlim, Al-Ireno -“ počal jsem klasickou

introdukci k argumentaci, jejíž podstata mi v té chvíli byla ještě neznámá.

„Seš dobrej! Alena! Ta se mi se svejma vochlama nesvěřuje!“

To bylo Alenino slovo. Vlastně možná Irenino. Ty holky měly skoro všechno společné. Jedině že

Aleně se blejskal nos a byla charakter, kdežto Ireně se blejskaly jen oči a byla potvora.

„Tak kdo? Váš táta?“

„Fibírovic Jirka, dyž to chceš vědět. Viděl vás z kuchyně. Taky viděl, jak náš táta vás sbalil právě včas, nežs jí moh zkazit.“

Říkala to doopravdy jedovatě. Naštvalo mě to.

„Jestlipak to váš táta včas zatrhne Kočandrlemu? Nebo už je pozdě?“

Hned jsem se toho, co jsem řek, zalek, ale už to bylo venku.

„Seš nechutnej!“ pravila Irena. „Di pryč! Už tě nikdy,

nikdy, rozumíš, nikdy nechci vidět!“

„Ireno, nezlob se! Já ti to -“

Ale vtom se dostavil vychcaný Kočandrle a z toho, jak se Irena tvářila, pochopil podstatu problému a jako si mě změřil.

„Šel bych hrát, ne? Vod čeho sme zacálovali?“

Taky jsem si ho jako změřil a odešel jsem beze slova.

Hráli jsme St. James Infirmary. Tedy, Fonda to ohlásil jako Smutnou píseň a německy pro pana Ceeha v rohu kafírny v uniformě flugabwehru jako Traurigere Lied, protože málem lupnul z němčiny. Tam bylo velké tenorové sólo, a zahrál jsem je tak, že i pan Ceeh přestal vykládat o nějakých svých hrdinských činech u hospodářské kontroly a snad se dokonce i zaposlouchal. Aspoň to tak vypadalo.

Ve středu nato jsem šel pro minerálku do Bílovse a na lavičce na dolní cestě v Montaci jsem zastihl Přemu s Vahařem a Bendou a s Leopoldem Váňou. O něčem se hádali. Přised jsem k nim a Váňa

zrovna říkal:

„Jasně! Diktaturu proletariátu!“

„My vo žádnou diktaturu dvakrát nestojíme,“ řekl Benda. „Jednu už máme teď.“

Benda byl vůbec nejstrašlivější stydlín z celého Kostelce. V životě se neodvážil holku snad ani oslovit. Jednou jsme ho v lunaparku vyhecovali, že jednu přece jen oslovil, a zmoh se jedině na to, že se jí zeptal, kolik je hodin. Ona mu to řekla, tak jí poděkoval a nechal ji být, a to bylo všechno. To bylo asi všechno, co v životě namluvil s nějakou holkou, vyjma snad sestry.

„Diktatura proletariátu je vlastně demokracie,“ pravil Leopold Váňa.

„Blbče, jak může bejt diktatůra demogracie! To mi vysvětli!“ pravil Benda.

„Je to demokracie ve vztahu k proletariátu. K dělníkům, jako seš ty!“

„Já nejsem žádnej proletář,“ pravil Benda. „Já sem vyučenej strojní zámečník.“

„Patříš k dělnický třídě. A diktatura proletariátu je diktatura ve vztahu k buržoazii.“

„No to seš zas ty, ne?“ pravil Přema.

„Ale já sem pochopil historickou úlohu dělnický třídy,“ řekl Leopold Váňa. „Po válce nastolíme socialismus. Buržousti budou muset jít vod válu.“

„Muj fotr je taky socialista,“ řekl Vahař. „Národní.“

„Národní socialisti sou buržoazní socialisti,“ pravil Leopold Váňa. „Ty objektívně pomáhaj udržovat panství buržoazie -“

„Tak proč je Skopčáci zavíraj?“ řekl Přema. „Povídals, že nacismus je nepokrytá diktatůra buržoazie.

Lexovýho

fotra zavřeli, a byl to národně socialistickej poslanec.“

„Ponivač buržoazie je šovinistická, kdežto proletariát je internacionální.“

„Počkej, blbče,“ pravil Přema. „To jako že buržoustí sou proti Němcum, dežto dělníci -“

Leopold Váňa ho ale neposlouchal. Byl v ráži:

„Ve svý většině česká buržoazie kolaboruje. Krky nastavuje dělnictvo -“

„Jo?“ přerušil zas Benda jeho. „U nás ve fabrice dělníci spíš hamouněj.“

„Taky je zavřenejch dost lepších lidí,“ řekl Vahař. „Profesoři, řezníci, sokolove. A židi, samozřejmě.

Ty sou skoro samí buržousti.“

„Ty doplácej na zvrhlost systému, který pomáhali vytvářet,“ pravil Leopold. Váňa. „Ale po válce všichni pudou od válu. Ne židi, myslim. Všichni ty páni továrníci a hejtmanove a radove -“

„Tak ahoj,“ řekl jsem. „Já musim pro vostrou vodu.“

„Čkej, Danny, nechoď. To je zajímavý,“ řekl Přema.

„Já musim pro vostrou vodu.“

„Nechte ho,“ pravil Leopold Váňa. Neměl mě rád, nějak instinktivně nebo co. „Toho zajímá nanejvejš tak ňáký troubení.“

„Nojo,“ řekl jsem. „Tak ahoj!“

Šel jsem rychle lesem pryč. Ne že by mě to nezajímalo, ale Váňa mi byl taky nějak instinktivně nesympatický. Šel jsem a vzpomínal jsem, jak otec vždycky po zprávách říkal: Chraň nás Pán Bůh před bolševismem! To by bylo prašť jako uhoď! Asi kecal. Ale já jsem nevěděl. Teta Kohnová, sestra

strýčka Kohna, co si vzal maminčinu hezkou nejmladší sestru, tetu Máňu, to byla taky komunistka.

A taky bohatá, jako Leopold Váňa, jenže ne protivná. Chodila na demonstrace se slunečníkem a tím vždycky majzla nějakého policajta přes helmu, aby mu neublížila, a vždycky ji sebrali. Ale pokaždé zaplatila kauci a pak o tom napsala článek, jak byla brutálně zatčená. Strýček Kohn říkal, že teta Pavla nastrkala do partaje všechny prachy, co je stržila za prodané dědictví, a že co teď má, má většinou vypůjčené od něho. Strýček Kohn říkal, že proti komunistům nic nemá, zastávaj se chudých lidí a on jako tajemník spolku Čechů-židů a neplacený sekretář A.C. Sparty má k chudým lidem blízko. Ale jestli se teda teta nepřestane tahat s tím děvkařem Fučíkem, nepůjčí už jí ani halíř. Na toho Fučíka měl strýček Kohn z nějakého důvodu zvlášť spadeno, buď byl tak ctnostný, anebo, to spíš, to byl asi zrovna ten Fučík, co se kvůli němu strýček Kohn s hezkou tetou Máňou málem rozved. Teta Máňa byla o

dvacet let mladší než strýček Kohn a ten Fučík asi o patnáct. Jestli to opravdu byl ten Fučík, to nám sice strýček Kohn nikdy neřek, ale moh to docela dobře být on, a asi byl. Strýčkovi nějak ležel v žaludku, pořád na něj zaváděl řeč. S tetou Máňou se zase smířili. Když přišli Němci, utekla teta Pavla do Ruska.

Mysleli jsme, že tam dostane funkci, že ji třeba uslyšíme z moskevského rozhlasu. Jo, tůdle

z moskevského rozhlasu. Dostali jsme od ní dopis na linkovaném papíře se zpáteční adresou Lager a něco. Otec řekl, že to je koncentrák. To bylo ještě, než vypukla válka s Polskem. Chtěla na otci, aby jí poslal česko-ruský slovník. Otec s ní asi taky něco měl, protože když jí ho posílal, tak jsem viděl, že brečí. Teta byla hezká, chodila v pánských kalhotách a kouřila z půlmetrové špičky růžové dámesky.

Jestli ten slovník dostala, jsme se nedozvěděli. Vypukla válka a Rusáci se spojili s Němcema

a napochodovali do Polska z druhé strany. Možná že otec kecal, ale já, když někdo začal mluvit jako teď Leopold Váňa, já si vždycky vzpomněl na tetu Kohnovou, ať jsem chtěl nebo nechtěl, a nějak jsem se nemoh nadchnout tou diktaturou, i když to teda, podle Leopolda Váni, byla vlastně demokratičtější demokracie než ta, co na ni věřil pan rada se svým tatíčkem Masarykem. Teta Kohnová se mi taky líbila. Nebyla ani moc stará. Tak pětadvacet, nanejvejš.

Vyšel jsem z lesa a kolem řeky jsem zahnul k pumpě, kde lidi čepovali zadarmo minerálku. A Pán Bůh si na mě zas jednou vzpomněl. U pumpy pumpovala jenom jedna holka, a ta holka byla Marie

Dreslerová. Měla na sobě bledě modrý pršák a čerstvě umyté vlasy, takže jí spadaly v bohatých

zlatavých kaskádách po zádech jako Svatojánské proudy.

„Zlato, já ti zapumpuju, chceš?“ oslovil jsem ji.

Pohlédla na mě modrýma očima.

„Nemusíš. Já už mám napumpováno.“

„Vylej to, a já ti napumpuju znova. Chci pro tebe něco udělat.“

Znova po mně koukla a pravila:

„Hm.“

To byl takový její zvyk.

„Co to znamená: Hm? Že si to eště rozmyslíš?“

„Už sem rozmyšlená. Můžeš mi nýst tašky, jestli chceš.“

Měla dvě, v každé tři láhve. Já měl taky dvě po třech.

„Ňák se rozmejšlíš!“

„Nerozmejšlim. Jenom se mi to zdá ňák málo. To u vás tak málo pijete?“

„Tak já si dojdu do lázní vypučit si eště ňáký flašky.“

„Tam žádný nemaj,“ řekl jsem rychle.

„Seš ňák moc informovanej.“

„Poměrně dost. Například vim, že dyž ti řeknu vo rande, tvýmu souhlasu nestojí nic v cestě.“

Propátrala mě modrýma očima a ukázalo se, že je velice inteligentní. Aspoň v téhle oblasti.

„To jako že sem se rozešla s Frantou?“

„Přesně tak,“ řekl jsem. „Ale já ti ho plně nahradim. Já sem mnohem lepší než Kočandrle.“

Nové přeměření jejím krásně pomněnkovým zrakem a potom opět:

„Hm.“

„Rozmyslíš si to?“

„Eště nevim. Tohle Hm znamená, že v každym případě píšeš lepší slohy než Franta.“ Můj

spisovatelský věhlas obsáhl zřejmě už celou dívčí část kosteleckého gymplu. „Ale z matykys měl zas reparát,“ pravila.

„Ale udělal sem ho.“

„Ale reparát je reparát.“

„Já ti na matyku někoho zjednám,“ řekl jsem. „Třeba Vaníčkovou. Ta má samý jedničky. A ke slohum ti budu psát eště německý úkoly. A latinský.“

„Z latinys měl reparát loni, ne?“

„Předloni. Vod tý doby sem se hodně zlepšil. Na sextánskou látku stačim.“

Bylo to krásné, kecat s Marií Dreslerovou. Nad řekou se valila podzimní mlha, z kaštanu se snesl list a připlácnul se jí na rameno. Sundala ho.

„Už je podzim,“ pravila. „To je smutný.“

„Co je smutnýho na podzimu?“ otázal jsem se.

„Všechno,“ řekla.

Ta její vostrá voda mi ovšem znemožnila jakoukoliv akci. Dvanáct lahví, to by se ani Peruna na nic nezmoh, i kdyby byl vůbec schopný se na něco zmoct. Šli jsme pomalu dolní cestou, listí ze stromů se sypalo a malé rezavé a červené lístky uvízávaly Marii v zlatých kadeřích. Měla přes pršák úzký pásek z té samé látky, dělalo jí to moc hezkou tajli. A na rukávu černou pásku a černé punčochy.

„Proč máš smutek, Marie?“ zeptal jsem se, když jsem pod těma dvanácti lahvema chytil druhý dech.

„To je -“ nějak zaváhala, dost dlouho, pak to dokončila, zřejmě kecala: „- to mám za Kočandrleho.“

„Nepovídej!“

„Fakt.“

„Kočandrle přeci neumřel.“

„Pro mě umřel.“

V těch černých punčochách měla nohy, no, nejhezčí v Kostelci. To jsem jí vždycky říkal.

„Nosíš je kvůli nohám.“

„Cože?“

„Máš v černejch punčochách hezký nohy. Teda eště hezčí než normálně.“

„To seš přesně ty,“ pravila. „Jakživo nemáš nic vážnýho v hlavě.“

„Kočandrle taky neni nic vážnýho,“ řekl jsem. „Kočandrle je vůl.“

„To je,“ řekla. „A já ho nemám v hlavě.“

„Tak proč máš černý punčochy?“

„Protože chci mít hezký nohy.“

„To se ti daří,“ řekl jsem úplně s přesvědčením. Pak už jsme o jejích černých punčochách nemluvili.

Jejich tajemství jsem se, tenkrát, nedozvěděl.

„Mně se všechno daří,“ řekla. „Kromě Kočandrleho.“

A jé, pomyslel jsem si. A řekl jsem:

„Nejvíc se ti dařim já.“

Za křovím se objevila lavička a na ní Přema, Benda a Vahař dosud debatovali s Leopoldem Váňou.

Leopold Váňa, dost naštvaně, zrovna říkal: „Lexův fotr byl vodjakživa služebník buržoazie, a za to, že ho zav -“ a Přema mu skočil do řeči, ještě naštvanějc: „Ale dal se do vodboje!“ a Leopold Váňa pravil:

„ Hrál si na vodboj. Ve skuteč -“ a pak spatřil Marii a přešlo ho poselství. Leopold Váňa se o Marii pokoušel před úspěšným pokusem Franty Kočandrleho. Měli vilu o dvě vily za Dreslerovýma. Jenomže asi nebyl její typ. To jsem u ní dokázal víc já než on, a já jsem u ní dokázal asi tolik, že co jsem dokázal u Ireny, bylo proti tomu světový rekord v dokazování. Marie rovněž, jak spatřila Lepolda Váňu, zdvihla nos a přešla kolem lavice jako z mrtvých vstalá Nefreteté. Já klusal za ní jako egyptský otrok, ruce vytažené z kloubů tak, že mi držely jen na rukávech od saka. Ale mě si nikdo nevšímal. Leopold Váňa se pokusil o jakýsi pozdrav, Marie ho ignorovala. Přema, Benda a Vahař se o pozdrav nepokusili, ale loajálně připojili zraky k Leopoldu Váňově zraku, a všech těch osm zraků opisovalo pomalý půloblouk za Mariinou tajlí, která se pružně houpala nad těma velice pěknýma nohama v černých punčochách, dokud nám pozorovatele nezakryl keř.

„Nejvíc se ti dařim já, Marie,“ připomněl jsem se jí.

„Ty až moc,“ řekla. „Tak ty si myslíš, že mezi mnou a tebou je akorát Kočandrle?“

„Vo nikym jinym aspoň nevim.“

„Mezi klucima a holkama,“ kázala, „může bejt taky eště něco jinýho než kluci.“

„To nevim co.“

„Holky,“ řekla. „Tos už zapomněl, loni v zimě? Jak sem se podívala u tetičky z vokna a co sem viděla?“

„Já sem na to nezapomněl. Já sem doufal, že tys na to zapomněla.“

„Pozapomněla sem na to,“ řekla Marie. „Eště nevim, jestli mi paměť nebude eště ňákej čas sloužit.“

„Nemohla bys na to aspoň popozapomenout?“ otázal jsem se.

„Hm,“ řekla.

„To znamená, že si to eště rozmyslíš.“

„Přesně tak,“ pravila po mně. „Dyž vidim, jak trpíš pod těma flaškama, možná že na to definitivně popopozapomenu.“

Pak se dalo do deště, nejdřív drobného, to jsem promok jenom já, pak hustšího, to ještě stačil Marii její pršák, a nakonec se spustil liják a hrozilo, že promokne i Marie a smrsknou se jí nové šaty pod pršákem. Naštěstí jsme byli právě blízko Pittermanovic chaty a já věděl, kde Rosťa schovává klíč.

Schovával ho v borovici za záchodem, v díře po suku.

Normálně by tam Marie asi se mnou nešla, ale zahnala ji tam starost o šaty. V chatě byla skoro tma, jak byla průtrž mračen. Musel jsem zapálit karbidku a Marie si sundala pršák a objevila se v těch nových šatech, teda něco absolutně extra. Měly hezkou skládanou sukni, bílou, a ňadra měla v bledě modré jako námořnické blůze s kotvama krásně vyšponovaná. Vždycky jsem věděl, že Marie má nejen nejhezčí nohy v Kostelci, ale i ňadra, ale že je to taková senzace, to jsem zas nevěděl. Na zádech, když se obrátila, měla námořnický límec. Rozhlížela se po chatě. U plné stěny nechal Rosťa zválenou palandu a na ní hodně ušmudlané spodky, v rozkroku žluté. Zaradoval jsem se. Rosťa byl jeden

z Mariiných kandidátů, ovšem s malými šancemi, ale přece. Po tomhle zátiší mu šance asi klesnou.

A po Kočandrleho zradě moje šance se jasně zlepší.

Marie přistoupila k malířskému stojanu, přes který byl přehozený špinavý hadr, takže nebylo vidět, co má Rosťa zrovna rozmalované.

„Já udělám čaj, jo?“ řekl jsem. „Vim, kde je.“

„To by docela bodlo,“ pravila Marie.

Otevřel jsem kredenc a objevila se velká vzácnost.

„Von tady má rum. Chceš s rumem?“

„To by eště víc bodlo. Mně je zima,“ řekla Marie a pokračovala v obhlídce Rosťova doupěte. Rosťa vymaloval už všechny kostelecké holky, snad s výjimkou hrbaté Vaníčkové, Dadku Habrovou dokonce jako akt. Ale Marie dosud nesvolila. Přitom právě Marii by jistě maloval ze všech nejraději. Byla objektem jeho tužeb. Mezitím došla ke stolu a štítivě vzala do ruky dva dávno neumyté hrnky.

„Má tu pěknej svinčík,“ řekla.

„Já to umeju.“

„To je ženská práce,“ pravila Marie. „Ty vař čaj,“ řekla. „S rumem.“

Tak jsem vařil a ona zatím otevřenými dveřmi nachytala liják do hrníčků a prstíky s nehty na krvavo je vlastnoručně vymývala.

Pak jsme seděli na palandě, srkali jsme horký čaj, ona to nevěděla, ale měla v hrníčku ze dvou třetin čistý rum, a modré oči jí po dvou třech lokách začly zářit jako lampióny.

„Marie,“ řekl jsem. „Ty seš absolutně nejkrásnější holka v celym Kostelci.“

„Kostelec neni zrovna ňáký terno,“ řekla.

„V celý Velkoněmecký říši. V celý Evropě,“ řekl jsem.

„V celym světě. V celym vesmíru.“

„Jenom?“ pravila zklamaně.

„Já nevim, co je dál.“

„To já taky ne.“

„Tak jak já bych to měl vědět, dyž to nevíš ty?“

„To je vlastně pravda,“ řekla. „Ačkoliv měl bys. Ty píšeš ty vyhlášený slohy. Ty máš fantazii.“

„Ty seš víc než moje fantazie, Marie.“

„Udělals mi to ňák moc silný,“ pravila. „Poď si to čenžnout.“

„Ne, Marie - dyť tam máš jen žičku!“

Ve svém čaji jsem neměl ani lžičku. Chtěl jsem si zachovat jasnou hlavou pro chvíle, až ona bude mít v hlavě.

„Ukaž! Tohle je úplnej krutihlav!“ vzala mi z ruky můj hrníček. Nezbývalo mi než si vzít její.

Usrkla si.

„Ty tam nic nemáš!“ vyvalila na mě iluminovaný modrý zrak. „Ty seš podvodník!“

„Jak to?“

„Chtěls mě opít!“ řekla. „Ty seš, víš!“

„Nechtěl!“

„Chtěl!“

„Nechtěl!“

„Chtěl!“

„Nechtěl! Chtěl sem ušetřit rum! Neni muj -“

Hleděla na mě velice veselýma modrýma očima a vyprskla. Trošku nalíznutá tedy byla. I po těch

jenom dvou nebo třech locích.

Pravila:

„Za trest to vypiješ sám! A ex!“

„Ne, Marie!“ ulekl jsem se.

„Takžes mě chtěl opít?“

„No - chtěl. Ale jedině jako že v normálním stavu ty seš jak rampouch!“

„Já? Jak rampouch?“

„Aspoň pokud já vim. Kočandrle třeba ví víc.“

„Na Kočandrleho se vy - kašli, teda,“ řekla Marie. „A koukej to vypít! Ex!“

Vypil jsem to.

Okamžitě jsem byl přiopitý.

Vzal jsem Marii kolem pasu.

„Jé! Nech mě!“ zavřískala a vyskočila, ani jsem nevnímal, kam jde. Ozvalo se nějaké hrabání. Potom její hlas: „Má tady eště půl flašky!“

„Už jen půl?“

„Půl stačí,“ pravila. „Dyžs ty vyzunk mojí porci, já si udělám svojí.“

Nějaký klokot.

„Nalej mi taky, Marie.“

Klokot do mého hrnku.

Marie stála najednou přede mnou, v bílé skládané sukni a s ňadry nádherně vyšponovanými v bledě modré blůze a dychtivě, s takovou jako nespokojeností, se rozhlížela.

„Co by tu eště moh mít?“

„Má jen rum.“

„Aha!“ řekla Marie. „Už vim!“

Přistoupila ke stojanu a stáhla z něho barvami zakecaný hadr.

A výhoda, kterou jsem proti Rosťovi předtím měl přes ty zfekalizované spodky, byla tatam.

Poznal jsem ten obraz, ačkoliv jsem ho nikdy předtím neviděl. Maloval ho asi pro mě, jako

překvapení k narozeninám. Pěkný překvapení. Mělo to kompozici toho mučedníka s kůží do poloviny těla staženou, co si ho prohlí- žel na faře, když jsme dělali ten melouch pro velebného pána Melouna.

Jenomže ten mučedník jsem byl jasně já, podoba bezvadně trefená, to Rosťa uměl, a tu kůži ze mě nestahovali žádní žoldnéři, ale těch třiadvacet kosteleckých holek, všechny úplně nahaté, i ty dvě holky Weberovic z Lince. Všechny podoby úplně jak na fotografii, teda obličeje, jinak jsem nemoh posoudit.

Marie hned druhá od kraje, hned za Irenou. Tak ji přece vymaloval. Ale to jsem nevěděl, že je

pornograf.

A Marie se rozřehtala. Smála se, až se ohýbala v pase a zase zakláněla, a skládaná sukně se jí necudně vyhrnovala nad kolínka. A to prý to byla nejzbožnější holka v Kostelci! Co teprve ty nezbožné! Potají jsem se zmocnil flašky a zunkal jsem.

„Jé! No todle! To se řekne!“ smála se Marie.

„Komu?“

„Já nevim! Ale někomu!“ prohýbala se v pase. „Todle je Jaruna Dovolilovic!“ ukazovala. „A todle Evina Bojanovská! A todleto je Irena!“

„A todleto seš ty!“ pokusil jsem se na ni ukázat, ale svez jsem se ke straně.

„Já!“ řehtala se na celé kolo a taky si zunkla. „Já nemám takle óóóbrovský ňadra! A dóle sem taky blonďatá!“

„Jo?“ pravil jsem se zájmem a vstal jsem. Tedy: domníval jsem se, že vstávám: ve skutečnosti jsem spad na zem.

Marie po mně koukla.

„Ježišmarjá! Ty seš komplet vožralej!“

„To sem,“ pravil jsem. „Kvůli tobě.“

„Proč kvůli mně,“ otázala se, jako kdyby nevěděla.

„Ponivač,“ řekl jsem, „ponivač ponivač ponivač.“

„Co to je: ponivač ponivač ponivač?“

„To je ponivač ponivač ponivač.“

„Ponivač ponivač ponivač seš vožralej!“

„Ne! Ponivač ponivač ponivač tě miluju!“

„Ponivač ponivač ponivač si pudeš lehnout,“ řekla Marie.

„Ponivač ponivač ponivač si v sobotu přídeš zatancovat do Provodova!“

„Ponivač ponivač ponivač možná přídu,“ řekla Marie.

„Ponivač ponivač ponivač ty teďka vstaneš, tak,“ pomohla mně vstát, „a ponivač ponivač ponivač Mařenka tě teďka odvede do postýlky.“

„Ponivač ponivač ponivač Mařenka se mnou pude do postýlky!“

„Ponivač ponivač ponivač Mařenka s tebou nepude do postýlky.“ Děsně jsem se motal. „Ponivač ponivač ponivač seš vožralej!“

„Nejsem!“

„Ponivač ponivač!“ řekla. „Ponivač seš!“

Do dvou prstíků vzala Rosťovy podvlíkačky. „Ponivač někdo tu udělal ee a ponivač Mařenka to

uklidila, ponivač Danielek je vožralej a musí si jít hajnout. Že si Danielek musí hajnout?“

„Musí,“ řekl jsem. „Ponivač musí. Ponivač je vožralej. Ponivač nechce.“

„Ale ponivač je vožralej, ponivač musí,“ řekla Marie, ta krásná blond holka z Kostelce.

Dala mi něco pod hlavu, asi Rosťovy tepláky, přetáhla přese mě nějakou smrdutou deku, ale skrze smrad voněly její vlasy, holky vždycky víc vydržej, když se chlap úplně setne, vždycky je u toho nějaká holka, nebo byla, tenkrát, která ho dovede do postele a přikreje a zhasne lampičku, ó matko lidí, matko molů, matko všeho ... života přetěžkého ...

Marie zhasla karbidku. Venku docela něžně šuměl déšť. Bylo mi dobře. Bylo mi dobře v té chatě v tom krásném městě Kostelci, tak dávno ... Marie byla prima ... holka ... tak dávno ...

Byl jsem v limbu.

Probral jsem se ráno, pořád pršelo a do šumění deště zněl ještě nějaký jiný zvuk. Dlouho jsem nevěděl, co by to mohlo být, až mi to najednou došlo a příšerně jsem se lek. Někdo chrápal. Přece ne Otočil jsem se. Byl to Rosťa. Ležel vedle mě na široké palandě a vydával zvuky, něco strašného.

Zvedl jsem se a opět jsem se složil, se zasténáním. Ten jeho rum byla asi kvalita.

Chrápání přestalo. Rosťa otevřel oči.

„Tě noha, zlískanej,“ řekl.

„Ty vole,“ řekl jsem. „Jestli to byl denaturák, tak mě máš na svědomí. Au!“

Chytil jsem se za hlavu.

„Kradenýmu koni nekoukej na zuby!“ pravil Rosťa. Něco se mi na tom přísloví nezdálo, ale hlava dělala příliš velké divy, tak jsem nad tím nehloubal.

„Au au au!“ zařval jsem. „A jí máš na svědomí taky! Jestli voslepne nejhezčí holka v Kostelci -“

„Kohos tu měl, bídáku?“

To mě zarazilo. Že Marii, to jsem zrovna Rosťovi říct nemoh, i když všechno, co jsem s ní dělal, bylo, že jsem se s ní ožral. Přesně řečeno, že jsem se ožral pod jejím dohledem.

„Hádej,“ řekl jsem. „Máš jí taky na tý svý fresce.“

Rosťa zamžoural po odkrytých nestydatostech a řekl:

„Irenka?“

Neřekl jsem nic, což bylo jako žádná odpověď taky odpověď. Jenže on pravil:

„Jo počkat. Ta ne. Ta se spustila s tim volem Kočandrlem.“

„S tim se přece tahá ta mrcha Marie,“ řekl jsem, abych zahladil stopy.

„Mrcha Irena jí ho přebrala.“

Vlastně jsem mu tím odkryl stopu, ale naštěstí si jí nevšim.

„Au! Nemáš tu aspirín?“

Rosťa vstal a šel ke stolu. Řekl jsem:

„Ty si myslíš, že mrše Ireně to vadí, že momentálně chodí s volem Kočandrlem?“

Rosťa se ke mně obrátil, s flaštičkou aspirinů v ruce.

„Tak tys tady měl Irenu! No to je teda velemrcha!“ řekl a podal mi aspiriny. „Řeknu ti, holky sou kurvy.“

„To sou.“

Spolkl jsem aspiriny.

„Taks jí přeříz, konečně,“ pravil Rosťa.

Toho jsem se zalek. Rosťa byl fajn, ale moh se taky někde nalíznout, nebo ho nějaká holka mohla dostat do svěřovací nálady, nebyl na to moc odolný, a Irena se mohla domáknout, že o ní říkám tyhle řeči, které jsou ještě k tomu bohužel lež.

„Byl bych, vole,“ řekl jsem, „nebejt tvýho zasranýho metylalkoholu.“

„Tak vono nic?“

„Jak si to představuješ, čeče? Toho si lokneš a zdřevěníš.“

„Vole! To byl pravej předválečnej Meinlův rum,“ řekl Rosťa. „Nesváděj to na rum, že seš

nemrcouch.“

„A co seš ty?“

„Já nejsem.“

„A co Marie? Tus přeříz?“

Rosťa smutně zakýval hlavou.

„Tu ne, čoveče. Ta je tvrdohlavá. Tu sem eště ani nenamaloval.“

„Vidíš, ty blbče. A stačilo by ti zatáhnout jí sem, až bude třeba pršet, tady jí namalovat a bude to!“

Vstal jsem. V hlavě se mi vztekal mozek.

„To neni tak snadný,“ pravil Rosťa. „Každopádně ne u Máni.“

„Mimotos jí namaloval,“ ukázal jsem na nahatou Marii na svém votivním obraze s vysněně

obrovskými ňadry a s černým klínem.

„To je jenom taková freudovská fantazie,“ pravil Rosťa.

„To vidim,“ řekl jsem. „A je dost vedle. Vona nemá takovýhle gigantický kozy.“

„To já vim. To sem na ní měl vztek, dyž sem jí je maloval.“

Přistoupil jsem k plátnu a zkoumal jsem nahatou Marii. Přes ten viklavý mozek se mi vybavil včerejší krásný podvečer, ta mlha, to kaštanové listí, Mariina skládaná sukně, déšť a blond vodopády zlatých kadeří. Déšť šuměl pořád. A taky co mi řekla. Týkalo se to vlastně otázky realismu, o niž se Rosťa hádal s panem profesorem kreslení Balašem.

„Taky, čoveče,“ pravil jsem, „taková přirozeně blonďatá holka nebude dóle, řek bych, takhle brunet.“

Bylo mi blaze z toho, co jsem řek.

Rosťa si stoupl vedle mě a taky zkoumal Mariinu zahrádku, jak ji aspoň měla na obraze. Po chvíli pravil:

„Je to možný. To asi nebude. Čoveče ...“ pravil zasněně, „dyž si představim, že to tam třeba má taky tak nádherně zlatý jako na hlavě ...“

A já si náhle s úlekem vzpomněl, že jsem strávil noc mimo domov a doma jsem nic neřek. Rychle

jsem se ohlédl. Moje dvě tašky se šesti láhvema vostré stály v rohu a nad nima hodiny. Tři čtvrtě na sedm! Proboha! Maminka asi umřela strachem!

„Do prdele!“ zvolal jsem. „Já našim včera nic neřek!“

Letěl jsem domů v dešti. To bude teda průser! Vylétl jsem po schodech do třetího poschodí a zazvonil jsem u dveří.

Otevřela mi maminka. Jako se na mě zamračila, ale byla nějaká klidná.

„Že se nestydíš Danny!“ pravila přísně.

Hrklo ve mně, docela doslova.

„Mami, nezlob se. Já -“ nevěděl jsem, co ví a co se asi stalo, že je tak klidná.

„Seš eště moc mladej, aby ses musel opíjet!“

Aha! Ale kdo jí to

„A karbanit!“

Něčí pia fraus! Čí? No

„Já sem nechtěl mami. Ale vono to -“

„Vždyť nejseš na alkohol zvyklej! Musíš si dávat pozor!“

„Já sem si dával, jenomže -“

„Honzík Dresler řikal, žes vypil jenom jeden hrníček grogu a -“

„Honza Dresler?“

„Ano. Volala Mařenka Dreslerová, že mi jejich Honzík vzkazuje, že ses na Pittermanovic chatě opil.“

Mařenka! Tak ona je to takhle hodná holka! Žádná mrcha! V zimě to na mě sice práskla panu radovi, ale to se člověk nemůže vlastně divit. Mít se mnou umluvené rande a pak mě na vlastní oči vidět vochlovat jinou. A myslela na mě! Honzík Dresler vzkazuje! Taky je docela fikaná!

„Já už to víckrát neudělám, mami,“ řekl jsem.

„Takový hlouposti neřikej,“ pravila maminka. „Ale snaž se pít s mírou. Zpíjet se do němoty - vždyť k tomu nemáš vůbec žádný důvody! Takovej mladej, hezkej, inteligentní chlapec -“

Ve škole jsem Marii zahlédl jenom o přestávce na chodbě, korzovala s Blankou Poznerovou pod

dozorem paní profesorky Řivnáčové, a když mě uviděla, chytila se za pusu a rozřehtala se. Taky jsem se zazubil a vůbec mi to nevadilo, že se mi řehtá. Musel jsem být pěkně směšný, po tom rumu, ale fakt je, že mě přikryla a doma mě svou laskavou pozorností ochránila před průserem.

Šel jsem na záchod, kde hulilo asi sto lidí domovinu a Leopold Váňa instruoval Jířu Horáka,

kosteleckého přeborníka v biliáru, a Lexu v komunismu.

„V rajchu drží moc buržoazie,“ říkal zachmuřeně a hulil doutník, který patrně ukradl fotrovi.

„Nekecej! Tam držej moc náckove,“ pravil Jířa Horák. „A to nejsou žádný buržousti, aspoň pokud já vim. Vem si Kühla,“ uvedl jako příklad za všechny pana říšského komisaře. „To byl před válkou

ajznpoňák, jako náš fotr. Taky vechtr. Jenže ho vyhodili pro pití ve službě a defraudaci úředních peněz.“

„Mimoto prásk mýho fotra,“ pravil Lexa. „Jedinej slušnej Němec v Kostelci je pan Kleinander, a to teda buržoust je. Vrchní účetní.“

„Chápej!“ pravil Leopold Váňa. „Já to beru obecně. Samozřejmě, že v detailech -“

Z hajzlu se vyvalil hrozný puch. Lexa pravil:

„Páni! To je smrad, jak dyž rozpáře komedianta! U Mánesů měli včera k večeři zas zélí. Benno!“

zvolal směrem do hajzlu. „Ber si sebou kolínskou, čoveče! Proč máme my trpět následkama tvý

nenažranosti!“

„Di do prdele!“ ozval se za dvířkama Bennův hlas.

Zvonilo a vypadli jsme ven.

Pořád lilo, ale mně bylo příjemně. Poslední hodinu pan profesor Bivoj zkoušel. Měl na to takovou metodu, odvozenou, počítám, z Grand Guignolu. Vyvolal vždycky nejdřív tu nejhloupější holku,

v tomhle případě Ladislavu Hornychovou, dal jí příklad a nechal ji mluvit. Dlouho jí mluvení

nevydrželo a pan profesor Bivoj taky mlčel. Mlčení měl přesně načasované na dvě minuty. Po dvou minutách se úplně klidně, avšak ledově zeptal: „Dál nevíte?“ Ladislava Hornychová řekla, taky klidně:

„Prosím, nevím,“ a pan profesor Bivoj řekl: „Sedněte si,“ a do černého notesu psal nápadně výraznými tahy pět. Pak vyvolal nejhloupějšího kluka, což jsem býval buď já nebo Josef Krátký, třídní básník.

V tomhle případě jsem to byl já, a jako obyčejně, moje vystoupení byl němý film, trval dvě minuty, pak jsem přerušil mlčení slovy „Prosím, nevím,“ obdržel jsem pět, šel jsem si sednout a pan profesor Bivoj vytasil Libuši Maršíkovou.

Tak si pomalu klestil cestu celou třídou a dokázal ji celou knokautovat na jednom jediném příkladě, takový to byl machr. Bylo nás ve třídě jednadvacet, na okno bubnoval déšť, kolem zámecké věže rychle letěly cáry mlžného oparu, bylo mi fajn. Pan profesor Bivoj se proklestil až k Jardovi Bukavcovi, což byl nejlepší matematik, ale ještě lepší šachista a pan profesor Bivoj ho měl rád, ale zároveň na něj žárlil, protože dokud Jarda Bukavec nezačal hrát šach, byl pan profesor Bivoj nejlepším šachistou v Kostelci. Teď s ním Jarda Bukavec prohrával jedině před kompozicí z matematiky, kde se obětoval kvůli třídě, aby měl pan profesor Bivoj dobrou náladu a dal nám lehčí příklady. Dnes však s příkladem ani Jarda Bukavec nehnul, pan profesor Bivoj mu s velkým uspokojením vepsal do notesu kouli,

a zvonilo. Z koulí u pana profesora Bivoje si nikdo moc nedělal, protože tím velkým množstvím byly devalvované.

Sotva jsem přišel domů a sotva otec odešel do banky a maminka na návštěvu k paní Moutelíkové,

vytočil jsem Dreslerovic číslo. Vzal to brácha.

„Mařena se učí,“ pravil.

„Tak neblbni a zavolej jí!“

„Fotr jí zakázal, že se nesmí hnout z pokoje. Měla kouli z českýho slohu.“

„Nekecej! Jak mohla dostat kouli z českýho slohu? Ze slohu se nedávaj!“

„Měla v něm čtyry hrubky,“ řekl Honza. „Napsala omýtka s tvrdym y a dobili hrad s měkkym

a zapoměl s ie a dokonce ve slově řýše ypsilon, to prej schválně. Za každou hrubku jedna dólu a sloh stejně jak vod Hurvínka, tak si to spočítej.“

„Je váš fotr doma?“

„Neni.“

„Tak přeci nevodřekneš kamarádovi!“

„No dobrý. Já to Mařeně řeknu.“

Za chvíli se ozval Mariin hlas:

„Danny?“

„Jo.“

„Danny, tys byl tak nádherně zlitej! Už je ti dobře?“

„Je mi nádherně, Marie. Díky tobě.“

„Jó díky mně! Já sem do tebe nalila ten rum.“

„To máš jedno. Já ho zas chtěl nalejt do tebe.“

„Já vim. Jenže já ne s tak špatnym úmyslem.“

„Já taky ne se špatnym.“

„To příde na to, jak se na to díváš,“ pravila. „Já čistě jen z legrace.“

„Ale bylo to vod tebe moc fajn, Marie.“

„To teda nevim,“ pravila nejistě. „Je to hřích.“

„Já myslim, jaks zatelefonovala našim.“

„Jo to. No to -“

„Co to?“

„To bylo takový jako za pokání za tamten telefon v zimě - víš, Daníčku?“ řekla.

Vlna něžné lásky se mi vzedmula až v nejzazších pórech duše. Skoro jsem zapomněl, jak je zbožná.

Ono taky s ní se to dalo lehce zapomenout. Ale byla. To bylo vidět.

„To vode mě nebylo hezký,“ pravila.

„Jenže já si to zasloužil. Dyž miluju tebe, nemám vo žádnou jinou ani prstem zavadit.“

„Ani vokem,“ opravila mě Marie.

„Však já už nezavadim,“ řekl jsem s nejlepším možným předsevzetím. „Marie, přídeš v sobotu do

toho Provodova?“

„Přídu,“ řekla.

Začal jsem rychle procházet nebeskými poschodími, až jsem se octl v šestém.

„Pudem spólu, jo? Začínáme tam ve tři, tak můžem tak v jednu -“

„Já tam pojedu. Blanka Poznerovic veme auťák.“

Před sedmým nebem jsem se zarazil.

„A - nemoh bych jet s váma?“

„Vono nás pojede pět holek. To by ses nevešel.“

Klesl jsem asi tak do třetího, ale pořád jsem byl v nebi.

„Ale přijedeš, Marie, žejo?“

„To víš, že jo, Daníčku ...“ pravila svým nejmilejším způsobem. Asi jí Kočandrlova zrada přece jen nebyla tak úplně volná. Musím kout železo

„Táta de!“ zašeptala do telefonu. „Musim jít, nebo je v sobotu se všim ámen! Ahojahoj, Daníčku!“

A cvakla s telefonem.

Do Provodova jsem teda šel pěšky s kapelou. Vlekli jsme vozík s nástrojema a za náma se táh houf kosteleckých pásků a kristýnek a pomáhali nám tlačit, takže defakto jsme se moc nenatahali. Holky měly na nohou většinou rozšmajdané polobotky a lodičky si nesly v nákupních taškách. Pod pršáky, když zafoukal vítr, jim bylo vidět šaty do tanečních. Všechny se na to nakadeřily a měly přes účesy barevné šátky, aby jim je nerozcuchal vítr.

Táhli jsme do kopce, který pomalu stoupal, a pod námi v údolí se Kostelec leskl v dešti, visely nad ním černé a šedivé mraky a z lesů stoupala pára. Do Provodova to byly skoro čtyři kilometry, ležel už vlastně v horách. Veliká vesnice, veprostřed kostel s červenou cibulí a hned za kostelem obrovská hospoda U žaludu. Tonda Novák, syn hostinského, byl děsný swingař, ten nám to s fotrem vyjednal.

V hospodě měli za výčepem sál, kde se předtím, než Němci zakázali tancovat, pořádaly taneční čaje a hrálo ochotnické divadlo. Jak byli blbí, chodili Němci občas kontrolovat, jestli se netancuje, jenom v sobotu večer a v neděli odpoledne. Proto jsme hráli v sobotu jenom do šesti a potom jsme klusali dolů do města, abysme v osm mohli začít v Beránku, k poslechu. V zimě jsme jezdili dolů na saních. Pro jistotu ještě vepředu ve výčepu u okna seděl vždycky pan Nosek, četník, a hlásil, kdyby šla nějaká kontrola.

V sále už bylo hezky plno, když Brynych dal takt a spustili jsme svou znělku, Casa Loma Stomp.

Všichni tou dobou už věděli, že to je znělka, a tak nikdo netancoval, hráli jsme ji ve stoje, uměli jsme to zpaměti, tak jsem obhlížel sál, ale samozřejmě, Marie tu ještě nebyla. Přijedou tak za hodinu, počítal jsem. Blanka Poznerová je na to naučená. Chodí všude pozdě. Poznerovým patřila největší fabrika v Kostelci, obrovská gumovka, a Blanka jezdila každý týden autem do Prahy k Jirákovi do tanečních.

Měli auto se šoférem. Tím autem přijedou tak asi ve čtyři. Pořád budu mít dvě hodiny.

Takže zatím jsem moh hrát a těšit se. Obhlížel jsem sál, byla tam Helenka Teichmannová s Kábrtem, Prdlas, král pásků, s nějakou zmalovanou kristýnou asi z Hradce, Ladislava Hornychová s Pepíkem Kučerou a Dadka Habrová v šatech bez ramínek, nahoře nahá, s Jarkou Mokrým, ten se s ní asi

pokoušel zahnout Zuzaně. Byli tam prostě všichni. Z mých třiadvaceti oveček asi patnáct nebo šestnáct.

Odsekávali jsme ten ukvapený stomp, Venca Štern se zrovna nad náma rozestřel takovým sklouzávacím trombónovým sólem, když se otevřely dveře a z výčepu vstoupila Irena v žlutozelených šatech z žoržetu a za ní vůl Kočandrle v černém dvouřaďáku s červenými proužky. Hned po něm Leopold Váňa a Rosťa Pitterman.

Zachvátily mě smíšené pocity. Irena s Kočandrlem, to bylo fajn. Vždycky jsem se rád před Irenou vytahoval na tenoru, i když ona byla na jazz hluchá jak poleno. A dnes se před ní vytáhnu taky s Marií.

Až ji Marie uvidí s Kočandrlem, určitě se po mně bude vinout jak liána. Já po ní jak tři liány, samozřejmě. Řeknu klukum, aby to občas zaváleli beze mě, Benno vždycky uměl zaplnit díry po mých sólech, nebo Fonda, prostě místo našeho bobcrosbyovského dixielandu zahrajou normální dixík.

Jenomže celou situaci zkomplikoval Rosťa. Toho jsem sem nezval. Ale toho nebylo potřebí zvát. Byl vždycky tam, kde byly holky. Jako já. Měl jsem na to myslet, já blb. Nějak ho zablokovat, nějak.

Bůhvíjak. Určitě půjde hned po Marii. Třeba jsem měl zaplatit Piksle, to byla známá kostelecká prostitutka, aby mu šla stát modelem k aktu na chatu. Jenže na tu by se asi Rosťa vykašlal. Na takové akty nebyl zvědavý.

Prostě jsem ale něco udělat měl. Skončili jsme znělku a spustili jsme Some of These Days. Tady v Provodově to Fonda ohlásil na plný pecky, ne jako Einmal, einmal, mein Schatz, jak to ohlašoval v Beranu, kde jsme to hráli k poslechu. Tady jsme to hráli k tanci. První na parketu samozřejmě Rosťa s Dadkou Habrovou, čertví jak ji Jarkovi hned na začátku vyfouk, potápěli se, že to vypadalo, že z ní ty šaty spadnou, ale obklopil je brzy takový dav, že jsem to nespatřil. Kočandrle s Irenou přirozeně taky, vůl Kočandrle jako kdyby měl v zádech lineál, ale Irena se teda předváděla, žoržetová sukně jí vlála kolem nohou, až jsem zahlídl podvazky. Mrcha Irena. Nastoupil jsem do sóla a vztekle jsem vzlykal: Some of these days, you'll miss me, honey ... Irena na to nevypadala, že bych jí někdy scházel, ale ona mi teda momentálně taky nescházela, jak jsem se nad ní vítězně zalykal ve střední poloze, kde je to na tenoru nejlepší ... you'll be sorry when I'm gone away ... a pak jsem jen tak příjemně čekal, až se otevřou dveře a objeví se Mariina zlatá hříva. Vyzdobil jsem své sólo ironickýma kudrlinkama jako snad nikdy v životě, sed jsem si a do sóla vlít Benno, nádherně, s wa-wa na korpusu, zdálo se mi, že se za mě Ireně posmívá, kvákal jak žába, ale nádherně za rytmem, cifroval jsem na tenoru pod jeho pekelným vřeskem a pak jsme to dohráli tutti a ve fortissimu. A pak hned Swingin' the Blues a Bob Cats. A Tiger Rag. Pak jsem se šel vymočit. Pan Novák nám zdarma čepoval dvouprocentní pivo, toho se dalo vypít deset půllitrů a efekt ani zdaleka takový, jako po tom jednom hrníčku rumu na chatě. Ale zato se muselo chodit ven.

Leopold Váňa stál na chodbě s Jířou Horákem a zase to do něj hustil jako misionář. To se teda divim, pomyslel jsem si, že se sem vůbec trmácel, když teda o troubení zájem nemá. Ale shromáždily se zde duše.

„To máš pravdu, Jířo,“ zahučel Leopold Váňa, když jsem si k nim stoup a on zjistil, že to jsem jen já.

„Jde o celonárodní odboj. Ale my se ho musíme snažit přeměnit v třídně uvědomělý hnutí.“

„Dyť snad de vo to porazit Němce,“ pravil biliárový mistr.

„To taky,“ pravil Leopold Váňa, „ale především -“

Kolem přešel Rosťa a zavolal na mě:

„Danny, příde Marie!“

„Jo? Jak to víš?“ řekl jsem, jako že je to pro mě novinka.

„Příde! Řikala mi to Zuzka Princová. Přijedou vobě s Blankou Poznerovou autem.“

„Jo? A s kerym příde?“

Rosťa mě zatáh kousek stranou od kazatele, jenž přestal kázat a počal naslouchat, a řekl vzrušeně:

„To je právě to, čeče! Příde sama! Jenom s holkama.“

„Aha.“

„Mám možnost, čeče!“

To jsem věděl taky, že má. To mi neřek žádnou novinu. Jenomže já z toho neměl takovou radost jako on.

„Danny, udělal bys pro mě něco?“

„No,“ pravil jsem, dost nenadšeně.

„Vy hrajete taky ten flák, že jo, Everybody Loves My Baby?“

„Hrajem.“

„Von je to charleston,“ šeptal Rosťa jak Babinský. „To tady nikdo neumí, akorát já, eště vod ,Jarního sluníčka'. Já jí řeknu, že jí to naučim, pak pudu k tobě, že to pro ní jako vobjednávám, ty to vyjednej, abyste to zahráli, a já jí to pudu učit!“

„A co si vod toho slibuješ závratnýho?“

„No prostě - naučim jí to, žejo. Dostanu jí do nálady. Určitě je votrávená z Kočandrleho, tak já se jí musim prezentovat v ňákym příznivym světle. A charleston umim. Bezvadně. A nikdo jinej ho

v Kostelci neumí!“

Napadly mě ty spodky na té palandě a nevěděl jsem, jestli mu ten charleston tak pomůže. Trošku mi stoupla naděje.

„No dobrý. Dyž chceš,“ řekl jsem.

Šli jsme se vymočit a vrátili jsme se do sálu.

A tam, hnedka ke stolu u dveří, si právě sedala Marie se Zdeňkem Pivonkou.

Odplížil jsem se na pódium a Rosťa se odplížil k Zuzce Princové. Zahájili jsme případně bluesem, na který se tancoval slowfox, a obě holky, Marie i Irena, chtivě nastoupily na parket se svýma čenžnutýma milencema. A obě se předváděly a obě metaly lhostejně vražedné pohledy jedna po druhé a obě se vinuly ke svým volům jako liány a oba ty volové, Kočandrle a Pivonka, tancovali o sto péro.

Ó Bože! Ach, Pane Bože! Vzlykal jsem v duchu, houkal jsem na tenora jako na píšťalu smutného

mississippského parníčku, za oknem hospody se rozkývaly větve jabloní a podzimní vítr přivál do Provodova pěkný slejvák. Dohráli jsme Joe Turnera, Fonda zaznamenal ty kapky a ohlásil slowfox Pláče nebe nade mnou. Opravdu plakalo. Brečelo. Úplně řvalo, jak to jednou řekla Alena, nyní ve vyhnanství na gymnáziu Elišky Krásnohorské. „Déšť kolem nás tančí,“ zpíval Lexa, který občas fungoval jako náš crooner. „To se jen mlhy v kapky mění ...“ a já s Bennem jsme do toho přihrávali bluesovými breaky, ačkoliv v notách to nebylo, to nás tak vzal ten podzimní liják „... však já vím, že to prauda není ...“ zpíval Lexa východočeským nářečím, aby to shodil, zahlédl jsem i Mariiny podvazky, jak prováděla gigantický šroub, celá šťastná, že se teda pomstila Kočandrlemu i Ireně, oběma jednou ranou, „... to pláče nebe nade mnou ...“ pěl Lexa, a v poslední koruně přeskočil hlasem jako Oldřich Nový v Jen pro ten dnešní den v Kristiánovi, a my jsme na sebe s Bennem přes strašně dlouhou korunu poštěkávali takovou přátelskou bluesovou hádkou.

To na parketě to moc přátelsky nevypadalo. Čekali na další flák a obě holky se jako náramně bavily se svýma volama, rozesmáté jako na celé kolo, a z rohu od prázdného stolku je ponuře pozoroval Rosťa, který si Zuzku Princovou nechal klidně odvést Leopoldem Váňou.

„Sjezd swingařů,“ ohlásil Fonda, spustili jsme pomalý swing, a holky ho tancovaly málem jako kozáčka. Tak jsme se vlekli, teda já, se srdcem plným bluesu přes další dva foxtroty, až jsme si dali pauzu a Zdeněk se šel vymočit.

Zachytil jsem Rosťův smutný pohled a dostal jsem nápad. V tomhle boji se Rosťa stal ze soka

partnerem, protože teda s každým, ale se Zdeňkem Pivonkou ... To mu nestačí, mizerovi, připravovat mě už dva roky o Irenu? To mě musí začít připravovat i o Marii? A Rosťu taky?

„Fondo,“ řekl jsem. „Hodíme si Everybody, jo?“

„Dobrý.“

„Ale hned, jo?“

„Proč hned?“

„Já ti to pak vysvětlim. Ale honem, prosim tě!“

Fonda se už teda neptal a vydal povely. Pochopil, že jde o něco s nějakou holkou, a v tom případě že jde všechno stranou, i jauzepauza. Brynych zavařil na dřeva charleston, přes vlnovku tenora jsem uviděl, že Rosťovi to došlo a vstal. A hnal se k Marii. A skočili jsme do toho ... Everybody Loves My Baby ... pěkně ostře, v duchu jsem spatřil Kristiny bílé nožičky za drátěnou klecí ... but my baby don't love nobody but me ... Většinou nikdo nečekal, že uděláme tak krátkou pauzu, hodně kluků odešlo močit, takže parket byl skoro prázdný. A vyprázdnil se úplně, když lidi viděli, co počal Rosťa předvádět před trochu zkoprnělou Marií.

Moc a dlouho zkoprnělou ne. Rychle se přiučila. Když šlo o tancování a podobné blbosti, na to byla učenlivější než na to, že omítka se píše s měkkým i. V momentě její nožičky v bílé skládané sukni a v černých punčochách a ještě hezčí než Kristýniny sebou začly švihat a Rosťa tančil charleston, jako kdyby byl na péro, tak ho láska nadzdvihovala. Těch několik párů, co přišly na parket tancovat foxtrot, přestaly a sledovaly Rosťu a Marii ... everybody wants my baby but my baby don't want nobody ...

zpíval jsem si v duchu a odsekával jsem jim do těch krůčků stakatové notičky ... but me ... Jo.

A najednou, kde se vzal tu se vzal a úplně drze, vkročil na parket Zdeněk, zaklepal křepčícímu Rosťovi na rameno, něco řek, zřejmě „Dovol,“ a ve vteřince začal zas on sebou škubat, jako kdyby byl na péro, zatímco Rosťa se zastavil, jako kdyby péro prasklo, a pak se, úplně zvadlý, odploužil ke svému stolu, neboť Marie, ta zmije, jako předtím křepčila s ním, nyní zcela plynule otočila smějící se obličej ke Zdeňkovi a mrskala nožičkama, až přesky podvazků vrhaly šajny na všechny strany ... cause when my baby kisses me on my rosy cheeks ... opravdu jí hořely tváře, opravdu jako růžičky, bledě modré oči měla rozsvícené jako předevčírem tím rumem a kolem hlavy jí poletovalo husté zlato, krásně umyté, vyšamponované, nagulmované, nebo co se s tím dělá ... I just let those kisses be and don't wash my face for weeks ... Oh! Everybody loves my baby ... Dul jsem tak vztekle, že se mi přetrhla kšandička a musel jsem celou váhu tenora nést na pravém palci ... everybody loves my baby ... hráli jsme last chorus, Zdeněk na parketě snad udělal přemet nebo co ... and my baby loves ... everybody ... Mariiny černé nožičky s lodičkama sebou švihaly jako na drátkách ... but me ... oh! ... but me ...

No prostě, Zdeněk prostě ovlád parket a na všeobecnou žádost jsme pak ten pitomý charleston

opakovali ještě třikrát, všichni se ho chtěli naučit a Zdeněk se velmi ochotně ujal role učitele, předváděli ho s Marií, dav je napodoboval, stovky nožiček sebou švihalo za vlnovkou tenora a já zuřivě dul a v hlavě se mi slova tý pitomý písničky úplně popletly.

Jediná Irena netančila charleston, celá upjatá seděla během celého charlestonování u stolu

s Kočandrlem, to mě potěšilo, a jak jsem po nich mžoural, měl jsem silný dojem, že se hádají. Potěšilo mě to ještě víc.

Z charlestonového obžerství se Zdeňkovi zase začlo chtít jít močit, vytratil se, Marie si šla sednout a my spustili, abysme si odpočinuli a charlestoňáci na parketě taky, Zamknu si dnešní den. Houknul jsem na Benna, aby to uvařili beze mě, a už jsem byl u Marie.

„Marie, smím prosit?“

Vzhlédla ke mně od zrcátka, ve kterém si prohlížela vlastní krásu, kterou ještě vylepšovala opojně vonícím pudrem.

„Já sem děsně udejchaná, Danny.“

„Dyť je to jen slowfox, Marie!“

Koukala na mě, ňadra se jí opravdu zdvihala nějak víc než obvykle.

„Prosim tě, Marie! Já budu muset zas jít hrát a děsně sem se na to těšil. Prosim tě!“

„Dyž tak pěkně prosíš ...“

Vstala, přimáčkl jsem se na její sladká ňadra, ucítil jsem její sladká stehna, jak jima pohybovala do rytmu toho slowfoxu. „... Zamknu si dnešní den do truhly snů ...“ pěl Lexa nosem, napodoboval Václava Irmanova „... pak zůstane dál se mnou ...“

„Marie,“ řekl jsem jí do bílého ouška, v kterém měla modrou křticí náušničku, protože byla zbožná,

„řikalas, že přijedeš sama, jenom s holkama.“

„Já sem si myslela, že přijedu sama, Danny. Fakticky!“

„Tak pročs přijela s Pivonkou?“

Neřekla nic, provedl jsem bezvadný, ale smutný šroub, přesně jak nás to učil taneční mistr pan Toman, opřela se o mě ňadry, která byla měkká a současně pevná, žádná jiná látka na světě nemá takové skupenství ...

„Tys mi to slíbila, a pak se na mě vykašleš.“

„To máš těžký, Danny ... tydle věci ...“

Nojo. Tydle věci. Tak to je blbý.

„Jaký věci?“ chtěl jsem vědět, ačkoliv jsem to věděl moc dobře.

„... pak bude světlem mých šedých dnů ...“ pěl Lexa,

„... jež plane stále tmou ...“

„Však víš,“ řekla Marie.

No věděl jsem, věděl.

„Tys začla chodit se Zdeňkem?“

„Hm.“

„Co to znamená: Hm?“ zeptal jsem se, ale velice trpce.

„Však víš.“

Chvíli jsme zas mlčeli, cítil jsem jenom ty ňadra, ty Mariiny dlouhé, štíhlé nohy ...

„... zamknu si dnešní den ...“ pěl Lexa, „... v srdci na klíč ... pak zůstane věčně nám ...“

Jo. Mně věčně. Ale Mařence?

Možná taky. Kdoví?

Najednou jsem dostal vztek.

„To teda vim, Marie! Moc dobře!“

Ucítila to, že mám vztek. Řekla tiše:

„Třeba nevíš.“

„Ale vim. Tak blbej nejsem. Ty furt miluješ Kočandrleho.“

„Kočandrleho? Prosim tě! Nechceš mě polehtat?“

„Já bych chtěl. Jenže ty bys mi to nedovolila.“

„Bodeť bych ti to dovolila!“

„Ale Zdeňkovi to dovolíš a taky ho nemiluješ!“

„Nebuď nechutnej, Danny!“

„Já sem nechutnej, jo?“

„No začínáš bejt!“

Ovládl jsem se, cítil jsem, jak ji taky vztek trochu přechází, zachovávali jsme chvilku mlčení. Pak jsem pravil, pořád vztekle, ale spíš už jako zoufale:

„Začlas chodit s Pivonkou, aby Kočandrle žárlil.“

„Páni!“ pravila Marie.

„A já sem ti vosk, viď?“

„No dyž řikáš takovýhle věci, tak -“

„Sem ti vosk, viď?“

„Ale nejsi,“ řekla. „Ale si protivnej!“

„Já sem protivnej! Pane Bože, já!“

„No seš!“

„Ponivač mám pravdu!“

„Ale nemáš pravdu,“ řekla, ale takovým způsobem, že jsem ji teda měl. A velkou.

„... nikdy neodejde ten den pryč ...“ pěl Lexa.

„Dovolíš?“ pravil někdo za mnou, jako když odkapává zkapalněný vzduch.

Ohlédl jsem se. No samo. Kočandrle. Podíval jsem se Marii do očí a tančil jsem dál, ale Marie mi uhnula očima a nechtěla.

„Danny, nezlob se ...“ zašeptala úpěnlivě a pak se mi vyvlíkla. Kdyby byla začala dělat naštvanou, byl bych jí asi, jak jsem byl v tom vzteku a v tom zoufalství, vláčel po parketu dál, a nechal Kočandrle blbě stát, nebo aby se ještě blbějc vláčel za náma. Ale Marie zašeptala: „Nezlob se ...!“ A já se nemoh zlobit.

Na ni ne. Nikdy. Jenom mi to přišlo strašlivě líto. Ještě mnohem později, když přešla léta, hrozně rychle

...

Pustil jsem ji. Kočandrle se vmáčkl na moje místo.

„... já toužebně vzpomínám ...“ zapěl Lexa, chvíli jsem já stál blbě na parketě, pak jsem se otočil a uviděl jsem tu úplnou katastrofu. Pivonku, toho pyskatýho vola, s Irenou v náručí. Zase se předváděla, Zdeněk ji šrouboval velikými šrouby kolem a kolem a Irenka se zubila, jako kdyby vůbec nic nebylo mezi tím pádem z Pěti prstů a tímhle druhým pádem.

Ó Bože! Ach, sakra! Někdo do mě vrazil, nějaký ostrý dámský podpatek mě nakop do lýtka. Ó Bože!

Otočil jsem se zpátky, promotal jsem se mezi párkama na parketě a vypad jsem rychle brečet na hajzl.

Na chodbě Leopold Váňa hustil do ponurého Rosti: „Musíme se snažit objasňovat našim lidem -“

Zapad jsem na hajzl a dlouze, truchlivě jsem močil. Do žlábku mi kapaly slzy. Po zakecaném okýnku, plném mušinců, se lily dravé proudy vody.

Pak jsme hráli celý blok bluesovek. Blues in the Dark. Jestli jsem posledně v sobotu hrál tak, že i pan Ceeh se zaposlouchal, nevím, jak jsem hrál teď. Can't cheatin' make me love you, hrál jsem s hlubokým citem, be mean and you drive me 'way ... Jenže se to na mou situaci nehodilo. Ať byly ty holky na mě sebekrutější, stejně jsem je miloval. Nebo co. Nebo jsem byl mladý. Nebo to byl ten déšť. Ta mlha. Ten smutnej podzim. Ta válka, kterou to všechno špatně končilo.

Hrál jsem, nekoukal jsem se do not, za mnou Benno na sordinované trumpetě plakal a plakal a Lexa kvílel v závratných výškách na klarinetě ... did you ever dream, lucky baby ... Bennova trubka mluvila, Harýk se skláněl nad kytarou, snad ji objímal, ostré, lkavé akordy ... and wake up cold in hand ...

Strašně smutná krásná muzika mě vzala do svého utěšlivého náručí, přede mnou se otáčeli holky

a kluci, Venca Štern se rozezněl jako zvon, jako hrana lásky ... nebo čeho ... mládí ...

Otevřely se dveře, v nich se objevil pan četnický strážmistr Nosek a hned nám rukama naznačoval, že máme hrát dál, že žádná kontrola nejde. Rozhlédl se. Od stolu v rohu, kde seděl Jířa Horák, se zvedl Leopold Váňa a přistoupil k panu Noskovi. Pan Nosek mu něco řval do ucha, muselo být špatně

rozumět, protože jsme dělali strašný, kvílivý rámus, Leopold Váňa sebou škubl, zbled nebo co. Potom vyvalil oči na nás, na kapelu, jako smrt bledý, hnul se, obcházel sál a šel kolem parketu. Lexa nastoupil do bluesového sóla a vyšíval je, krásně, láskyplně v nebeském rejstříku. Ve stratosféře ... did you ever, ever dream, lucky baby ..., Leopold Váňa se propletl kolem sálu a kolem našeho pódia, vylezl na ně zezadu, přišel až ke mně a postavil se mezi mě a Lexu, čekal, až snad dohrajem, ... you gonna long for me, baby ... hrál Lexa, pískal v nedostupných výškách strašlivého podzimního stesku ... one of these cold rainy days ... Skončil, do sóla vstoupil Fonda, do countbasieovského sóla, jako když kapky deště dopadají na plechovou střechu. Leopold Váňa řekl něco Lexovi, Lexa tak jako na židli napůl vyskočil, Leopold Váňa někam zmizel. „Co je?“ řekl jsem Lexovi do pauzy. „Zastřelili fotra,“ řekl Lexa a byl doopravdy, fakticky, Bože, bledý, vstal, zmizel kamsi dozadu, musel jsem do sóla já, všechno se se mnou zatočilo ... všechno to končí ... touhle válkou to všechno končí ... už je začínají střílet ... naše mládí ... ty buržousty ... Did you ever dream, lucky baby ... zavolal jsem bolestně, do ztracena, nikdo mě neslyšel ... and wake up ... cold ... in the dark ...

Sigtuna 1967 - Toronto 1972

Zbabělci

Každé dílo, jež trvá, je vytvořeno ze samé podstaty své doby; umělec je sám

nevybudoval, je v něm vypsáno, co vytrpěli, milovali, o čem snili jeho druhové.

ROMAIN ROLLAND

Spisovatelovým řemeslem je mluvit pravdu.

ERNEST HEMINGWAY

Osoby a události líčené v této knize

jsou naprosto smyšlené,

a připomínají-li někomu osoby a události, které znal,

jde o podobnost čistě náhodnou

ZDENĚ,

TÉ HOLCE,

KTEROU JSEM

POTKAL V PRAZE

Předmluva autora k druhému vzdání z roku 1963

(není ve Spisy J. Š. - svazek 1)

Člověk, jako všechno na světě, se vyvíjí a mění, a proto nevěřím v možnost úspěšného přepracovávání patnáct let starých románů. Psal jsem Zbabělce, když mi bylo čtyřiadvacet, a mají proto všechny nedokonalosti a omyly mládí. Kritika, která první vydání napadla, nepostihla však, obávám se, skutečné chyby románu, neboť spočívala na řadě nedorozumění. Vytýkala knize zejména, že v ní jsou uráženy pojmy posvátné našemu lidu a že je v ní zkreslována a urážena Rudá armáda. Je ovšem známo, že jisté pojmy, označené v jazyce stejnými slovy, jako např. „vlast“ nebo „revoluce“, mají jiný obsah pro měšťáky a jiný pro marxisty. Hrdinové Zbabělců, kteří sice pocházejí z měšťáckého prostředí, ale proti světu svých měšťáckých otců se provokativně bouří, užívají tato slova ironicky a posměšně, ale mají přitom samozřejmě na mysli vždycky výhradně jejich měšťácký obsah, už proto, že jiný ani nemohou znát. Rehabilitace „posvátných“ pojmů byla záležitostí budoucnosti a jiné společenské třídy, a to není námětem Zbabělců. Dannyho kumpáni, krátce řečeno, neurážejí revoluci, ale měšťáckou hru na

revoluci.

Pokud jde o urážení Rudé armády, je toto nedorozumění, myslím, klasickým projevem střetnutí -

v minulosti u nás tak častého - dvou esteticko-filosofických názorů, dvou způsobů uvažování, dvou představ o funkci literatury - symbolicky řečeno je to střetnutí Babela s Babajevským, obrazu

s plakátem. Dospěl jsem k názoru, že jestliže máme k něčemu skutečně úctu, projevíme ji v umění nejlépe naprostým realismem , „drsným“ realismem, chcete-li. A realismus, podle mne, neleští krvavě bojující armádě boty do přehlídkového pucu a nepolévá její zpocené a špinavé vojáky voňavkou. Pokud jde o lidi, kteří se pozastavovali nad tím, že sovětské vojáky a zajatce reprezentují v románě většinou lidé, jimž Danny v myšlenkách říká „Mongolci“, odmítám s nimi diskutovat. Nejsem rasista.

Abych vyloučil možnost takových a podobných omylů v románě, který není románem objektivně

historickým, nýbrž románem-analýzou životního pocitu příslušníka zlaté mládeže v době převratných historických událostí, provedl jsem při práci na textu druhého vydání několik úprav, které přirozeně neznamenaly změny mých názorů nebo Dannyho vidění světa, uslušňování apod. Byly většinou prostým zvýrazněním základního smyslu, který příslušná pasáž od začátku uměla, který však méně pozornému čtenáři mohla příliš stručná nebo provokující stylizace znejasnit.

Zbabělci zůstávají takoví, jak byli v letech 1948 -1949 napsáni. Snad v nich, jak doufám, kromě mladistvých chyb a omylů je i odlesk té otevřené, neuctivé, andersenovské pravdy mládí, na kterou tak mnozí z nás cestou ke hrobu beznadějně zapomínají.

Prosinec 1963 JOSEF ŠKVORECKÝ

Poznámka: Text odpovídá druhému českému vydání (ČS, Praha 1964)

Pátek 4. V. 1945

Seděli jsme v Port Arthuru a Benno řekl:

„Tak revoluce se vodkládá na neurčito.“

„Jo,“ řekl jsem a strčil jsem si plátek do úst.

„Z technickejch důvodů, ne?“ Bambusový plátek chutnal jako vždycky příjemně. Hrál jsem na tenora taky z toho důvodu, že se tak příjemně cucal. Nejenom z toho důvodu. Člověk při hraní pěkně slyšel to bzučení. Zaznívalo v lebce, hezky pevně a kulatě a ušlechtile, a bylo to moc velké blaho, hrát na tenor.

Tak taky z toho důvodu jsem na něj hrál. Benno sundal klobouk a pověsil ho na věšák nad Helenu.

Kufřík a trumpetou položil na stůl a vytáhl trumpetu.

„Áno, z technickejch důvodů,“ řekl. „Nemaj dost zbraní a odvahy a je tady eště moc Němců.“

„Vůbec je to blbost,“ řekl Fonda. „Ať je každej rád, že to doposavad de tak hladce.“

„Jenže vono to moc hladce nejde,“ řekl Benno.

„Jak to?“

Benno povytáhl obočí, nastrčil nátrubek do trumpety a přimáčkl si ji na svoje habsburské pysky.

Fonda na něj hleděl s pootevřenou hubou a čekal. Benno foukl do trumpety a zahýbal písty. Vytáhl ještě víc obočí a neříkal nic. Chtěl Fondu napnout. Fonda byl vždycky hrozný prchlivec a všechno ho

popudilo.

„Jak to,“ řekl naléhavě. „Co nejde hladce?“

Benno zatroubil rozložený akord a zaznělo to tvrdě a velmi jistě, takže ze mě spadla starost, jestli snad Benno v koncentráku neztratil tón. Neztratil ho. Rozhodně ne. Už z tohohle jednoho akordu bylo jasné, že ne.

„Včera se to mazalo v Chodově,“ řekl a vyšrouboval jeden píst.

„Co se mazalo?“

„Někdo se vožral a vystrčil vlajku a lidi šli vodzbrojovat Němce.“ Benno plivl na píst a strčil ho zpátky.

„A co se stalo?“ naléhal Fonda.

„Němci se prostě nedali vodzbrojit.“

„Přišel někdo vo hubu?“ zeptal se Harýk.

„Jo,“ řekl Benno lakonicky.

„Kolik?“

„Asi čtyry.“

„Jak to víš?“

„Fotr tam byl ráno se Šabatou.“

„A jak to tam vypadá?“

„Klid a všichni sou vosprchovaný.“

„Němci tam zůstali?“

„Jo.“

„Sakra,“ řekl Harýk. „A jaks to myslel prve?“

„Co?“

„S tím, že se revoluce vodkládá?“

„No, starej Weiss chtěl dnes províst převrat, kterej měli smluvenej s Chodovem a s Rohnicí, ale dyž to tam prasklo dřív, tak toho nechali.“

„A jak víš tohle, čeče,“ řekl Fonda.

„Taky vod fotra. Fotr je v nějakym národnim vejboru nebo v čem.“

„Nevěřte mu,“ řekla Helena. „On jenom šíří paniku. Beníku, běž si sednout a hraj!“

Benno sebral trumpetu a šel si sednout. Z výčepu se vyšoural starý Wintr a postavil před Helenu sklenici červené limonády.

„Haló,“ řekla Lucie od vedlejšího stolu. „Nemáte tam tu zelenou?“

„K službám,“ řekl Wintr a šinul se zvolna k výčepnímu stolu. Vzadu na hlavě měl tři zátylky a kalhoty mu pod zadnicí dělaly zvláštní vak. Připomínalo mně to toho slona nebo slonici, co jsem ho viděl jednou v cirkuse a co chodil vždycky kolem manéže a zadnice mu visela tak schlíple a vyprázdněně jako starému Wintrovi. Josef Wintrů stejně říkal, že jeho fotr má progresívní paralýzu, jenže on měl na něj vztek, protože fotr mu nechtěl dávat prachy a bručel, že se Josef jen fláká a nic nedělá. A i kdyby, nevím, že by progresívní paralýza působila nějak na kalhoty. Vůbec, byl to jenom takový nápad.

Celkem pitomý nápad, co někdy člověka napadne v podvědomí. Poněvadž člověk je v jádře nemrava.

Každý člověk. Jenom někdo navenek dělá, že není, a jiný ne. Dveře se otevřely a do Portíku vpadl Jindra Kotyk. „Ahoj!“ řekl a šel si pro basu, kterou měl schovanou ve Wintrovic ložnici.

„Dost, že deš,“ řekl Fonda.

„Já sem dřív nemoh, u nás byla strašná sranda.“

„Kde?“

„U nás. Ve fabrice.“

„Co?“ řekl Harýk.

„Co?“

„Kde byla sranda?“

„U Mesršmitů. Ve fabrice.“

„Jindřišku, tys dnes eště pracoval?“ řekl Harýk.

„Ale ne -“

„Chlape, ty seš vůl,“ řekl Fonda.

„Ale no co mám dělat.“

„Blbnout jistě ne,“ řekl Harýk. „Prosim tě, co z toho máš, lízt eště teď do fabriky?“

Ve dveřích Wintrovic kuchyně se ukázala paní Wintrová s basou. To Jindrovi pomohlo, poněvadž už byl v trapné situaci.

„Děkuju,“ řekl a schoval se za basu. Začal dělat, že ji ladí, ačkoliv to bylo pitomé, protože každý věděl, že ji neladí. Jindra to ani neuměl. Hrál s náma jen z nouze, protože jsme jiného basistu nemohli sehnat, vlastně hlavně jsme nemohli sehnat basu, a když si ji Jindra koupil, tak jsme byli rádi, že za náma aspoň někdo s tou basou při koncertě stojí. Mělo to tu nevýhodu, že jsme mu museli dovolit, aby na ni taky hrál, ale potichu. Jinak nám ji nechtěl půjčit. Udělali jsme mu teda aspoň křídou čárky pod struny, aby ty tóny, co vydával, nebyly tak úplně vedle, a Jindra se na ni časem naučil brnkat dost obstojně. Dokonce hrál taky v jednom songu hot sólo, ale to ho zachraňovala jenom verva, s kterou to sólo hrál. Bylo při něm slyšet hlavně pleskání strun o hmatník, jak s nima energicky škubal, a v tom pleskání jeho falešné tóny zanikly. Jindra byl na tohle sólo moc hrdý a říkal tomu Hammerův styl a my jsme ho při tom nechávali. Ono by ani nebylo bývalo dobře naštvat si ho nějak, protože jeho fotr měl obchod s textilem a vliv na radnici a u Němců, a ten jsme pro svoje koncerty potřebovali.

„Páni!“ řekl Harýk. „Hitler je po smrti a von de makat.“

„Ale no náhodou tyhle poslední dni to bylo ve fabrice zajímavý.“

„Prosim tě, co?“

Toho Jindra využil. Teď moh kecat a utopit v tom nepříjemný dojem. Podíval jsem se na něj a viděl jsem, jak točí kolíčkem u basy a dělá, že nic, že jen tak poslouchá a docela mimochodem vykládá:

„U Mesršmitů bylo vzbouření. Dělníci zastavili práci a chtěli mít přidáno.“

„Páni!“ řekl znovu Harýk. „Hitler je po smrti, rajch hoří a mesršmitský dělníci nemaj jiný zájmy než dostat přidáno.“

„To voni z recese. Ale největší recese byla, že to povstání ved Bartošík.“

„Kerej to je?“

„Toho neznáš? Herr Bartoschik z lónbyra.“

„Jo ten? To se ty blbci nechali víst vod takovýho kolaboranta?“

„Jo, řekl Jindra a odmlčel se. Přestal ladit a otevřel před sebou noty. Všichni jsme se na něj dívali.

Řek to tak, že bylo vidět, že to není všechno. Počkal chvilku na to ticho, a když se rozhostilo, pokračoval.

„Nechali se vod něj víst. Ale jenom do kanclu k Fenikovi a tam je sebrali voba a zavřeli je do sklepa.“

„Páni!“ řekl Harýk. „Začínám mít úctu k dělnýmu lidu.“

„Tu srandu si nedovedete představit, jak se Bartošik tvářil, dyž ho zavírali.“

„Náhodou si jí dovedu představit, ponivač sem ho při podobnym tragickym omylu už zažil, řekl

Benno.

„Kdy?“

„Dyž se dověděl, že mám jít z rasovejch důvodů do koncentráku.“

Zasmáli jsme se, a nejvíc Jindra. Ten měl nejvíc proč. Moh být rád, že mu ta jeho pilnost celkem dost hladce prošla. Ta ostuda, pracovat čtvrtého května devatenáct set čtyřicet pět v německé letecké továrně v Kostelci. Benno začal tiše pro sebe troubit sólo z Bob Catse a my jsme se taky obrátili ke svým partům. Benno býval dřív, než ho poslali do koncentráku, Bartošikovým tajemníkem. Doved jsem si představit to překvapení. Opravdu. Když se pan Bartošik dozvěděl, že tak důvěrně zaměstnával

polovičního žida. A když si vzpomněl na všechna ta půldne, která se Benno s jeho svolením slil. Strčil jsem saxofon do úst a zabzučel jsem si na něj začátek prvního chorusu Annie Laurie. Harýk u

vedlejšího pultku rozložil taky Annii Laurii, jenže měl titul přepsán na Lucie. Annie Lucie. Starý Wintr se odlepil od výčepu a nesl na tácku zelenou limonádu. Přišoural se ke stolu u okna a postavil ji před Lucii. Lucie vzala pytlíček se stýblem, roztrhla ho a ponořila stýblo do limonády. Měla hezké opálené ruce a červené nehty na prstech. Pak se sklonila nad sklenicí a začala cucat. Seděla ve svých prima tenkých šatech, se svými zlatými vlasy a cucala smaragdovou limonádu, do které jí svítilo zapadající slunce. Byla děsně hezká. Vzpomněl jsem si na Irenu. Co asi dělá. Ale bylo jasné, co asi dělá. Bylo jisté, co dělá. Zdeněk už dávno do fabriky nechodil, takže to bylo jasné, co dělá. Zezadu za mnou se ozval Benno a hrál svoje surové a překrásné velké předkoncentráčnické sólo ze St. James' Infirmary.

Podíval jsem se z okna a za ním visela zešeřelá silueta zámku a obloha, celá rudá a oranžová, s mráčky a jasem a prvníma hvězdičkama nahoře, a okna zámku hořela. Šlechtici se asi radili. Jak vzít roha, asi.

Bylo jich tam plno, sjeli se tam z celého rajchu a teď se to kolem nich stahovalo ze všech stran a oni seděli v těch svých oplyšovaných pokojích jako v pasti. Zdálo se mi to dojemné. Kostelec byl úplně uprostřed Evropy, a tak se sem sjížděli a snad si mysleli, že se tu nějak zachrání, nebo co. Byla mezi nima taky nějaká wirtemberská královna, kastelánovic Ema mně ji nedávno ukazovala, a ta byla docela hezká. Jenže neměl jsem o ni stejně zájem. Se zamilováním do ní to bylo asi jako se zamilováním do Durbinky a tak. Ledaže bych se jí moh zmocnit, až to praskne. Ale neměl jsem chuť zmocňovat se někoho, až to praskne. Vlastně jsem nikdy neměl moc chuť se někoho zmocňovat. To jen že ta

wirtemberská královna byla hezká a já vždycky cítil sympatii k hezkým ženským. Jako každý. Každý k nim cítil sympatii. Nevěřil jsem moc na duševní krásu. Bylo to docela v pořádku, že lidi cítili sympatii k hezkým dívkám, protože to bylo tak od přírody a byla blbost to zapírat. Příroda už byla prostě taková.

Já aspoň jsem si byl docela jistý, že se ta wirtemberská královna líbila Fondovi taky, i když říkal, že ne a že je mu úplně lhostejná, protože ona byla opravdu velice moc hezká. Hezčí než Irena, musel jsem objektivně přiznat. Jenže Irenu jsem miloval a Fonda byl plný předsudků a konvencí a morálních skrupulí. Někdy aspoň. A k wirtemberské královně jsem cítil jen sympatii. Nic víc. Fonda u piana zaťukal na desku a řekl:

„Tak se nalaďte.“ Dal nám á a my jsme se naladili. Myslel jsem při tom pořád na wirtemberskou

královnu. Jindru Fonda s laděním ani neobtěžoval, ale na ostatních si dal záležet. On měl absolutní sluch a byl s ním někdy děsně protivný. Venca se potil, jak ho Fonda nutil, a nutil ho tak, že si musel dolaďovač trombónu postrčit skoro o decimetr, až už mu to dál nešlo, ale Fondovi se to pořád nezdálo.

Nakonec, když jsem mu řek, že to není dobře možné, aby ten trombón ještě neladil, tvrdil Fonda radši, že je buď špatně vyrobený, anebo že se roztáh horkem, než aby připustil nějakou pochybnost ohledně svého absolutního sluchu. Nakonec jsme se ale přece sladili, ztichli jsme, Fonda čtyřikrát zaklepal na desku Wintrovic pianina a my jsme spustili. Lexa zakvílel ve velikých výškách na klarinet, Venca začal sestupovat basovou figurou do explodujících trombónových hloubek, já jsem si pohrával s kudrlinkama ve střední poloze a mezi námi všemi se protahoval Benno se svým drsným, sprostým, zalykavým tónem jako z nebe. Začal jsem zas myslet na wirtemberskou královnu. A jak je to dobré, že jsou na světě hezké dívky, a že to snad vůbec není nespravedlivé. Přemýšlel jsem o tom, že to je wirtemberská královna a má rodokmen a předky a předsudky, jenom nemá království, a že by si například mě určitě nevzala, kdybych chtěl, ale pak mě napadlo, že by si mě třeba teď vzala, protože já jsem Čech a ona Němka a já mám možná větší šance na budoucnost než ona, i když nemám ani předky, ani předsudky, a pak jsem si uvědomil, že mám vlastně taky předky, vlastně asi zrovna tolik předků jako ona, a myslel jsem na monogenetickou a polygenetickou teorii, jak jsem o tom nedávno četl, a na pana nadlesního Baumana, který někde vyšťáral, že my jsme vlastně vedlejší větev rodu Smiřických ze Smiřic, a myslel jsem si, že to je třeba pravda a že bych si teda moh třeba královnu wirtemberskou vzít, ale pak mi napadlo, že by bylo lepší vzít si nějakou anglickou lady, teď když bude po válce a když pocházím z takového rodu, a pak jsem si uvědomil, že to je možná omyl a že vlastně miluju Irenu, a zas se mi to nezdálo tak jisté, že ji miluju, ani to, že by bylo tak skvělé si ji vzít, a že by bylo třeba mnohem skvělejší vzít si tu anglickou lady, a při tom jsme pořád hráli a já myslel na to všechno. Vůbec jsem nemyslel, že asi bude revoluce a že zažijem frontu. Ale pak, když jsem přišel ke svému sólu, řek jsem si já vůl a mám jenom Irenu a miluju jenom Irenu a Irena je lepší než všechny ostatní holky a Irena je důležitější než všechno a zdálo se mi, že nějak hrdinně umřu a Ireně to bude imponovat, a že by bylo fajn hrdinně umřít, ale tak, aby to Irena věděla, a byl jsem si úplně jist, že Irenu miluju, protože to bylo velké blaho, být si tímhle úplně jist. Když jsme skončili, řekl Benno:

„Chlapi, tohle mně přece jenom v Šlausenu scházelo, to je fakt.“

„To věřím,“ řekl Fonda. „Ale v nástupu na sólo ses zpozdil vo půl taktu.“

„Nekecej,“ řekl Benno.

„Fakt. Takhle to má bejt: tádlládada-táá,“ zazpíval Fonda, mával přitom prstem, dupal nohou a hýbal kudrnatou hlavičkou na dlouhém krku. Byl neomylný. Jeho zpěv byl přesný a zněl autoritativně.

„Jo?“ řekl Benno a zpokorněl. Pak nasadil trubku k puse, zahrál svůj nástup a podíval se na Fondu.

„Ne,“ řekl Fonda a zase mu to předzpíval. Benno to poslušně zahrál znova. Teď to bylo dobře. Čekal jsem, že proti mně bude mít Fonda taky námitky, ale neměl.

„Dáme si to eště znova,“ řekl jenom, počkal na ticho, zaklepal a začali jsme znovu. Tehda jsme si ještě většinou netroufli na improvizaci a vykoukávali jsme většinu fláků z not. Ale orchestr jsme měli prima. Rozhodně lepší než kdo jiný široko daleko. Docela prima bobcrosbyovský dixieland jsme měli, jenom basa nám hrála blbě. Ale naštěstí zas hrála potichu, a tak to tolik nevadilo. Já uměl svůj part nazpaměť. Zavřel jsem oči a pohrával jsem si s klapkama saxofonu. Chtělo se mi zas začít snít, jako vždycky, protože snění jsem měl v povaze odnepaměti. Přesně řečeno, asi od kvarty. Tenkrát jsem se zamiloval do Judy Garlandové a tenkrát to začalo. To myšlení na sebe a na ni, a hlavně na sebe, co by bylo, kdyby, a obyčejně to bylo tak pěkné myšlení, že mi skoro stačilo. Docela jsem si někdy byl vědom, že je lepší myslet na to než být v tom, aspoň po mnoha stránkách. A tak jsem začal zase snít.

Bylo to hrozně příjemné, hrát na saxofon, když člověk měl už song, který se hrál, v krvi a snil přitom se zavřenýma očima. V lebce mi znělo synkopické bzučení a myslel jsem na Irenu, vlastně na sebe, jak ji miluju a jak by to bylo být s ní, a zas to bylo takhle lepší než být s ní doopravdy a nevědět o čem mluvit a tak. Takhle jsem nemusel vůbec mluvit, anebo jen něco říct a pak si to nechat vyznět v myšlenkách a ve fantazii a nemyslet ani na nic určitého, jen tak vůbec na Irenu. Měla být revoluce a bylo to příjemné taky na to myslet. A mít napsanou závěť, jako já jsem měl. Že jsem v životě nikoho nemiloval, jenom Irenu, a že nechci na světě nic, jenom to, aby teď, když čte tyto řádky, věděla, že všechno, co jsem dělal a žil, mělo význam jen proto, že jsem si to všechno nějak spojoval s ní, že jsem žil a umřel jen pro ni a že jsem ji miloval. Hlavně ten minulý čas byl dobrý. Ale i to všechno. I to „tyto řádky“, i to, že jsem „v životě nikoho nemiloval“ a že „nechci na světě nic“. Takováhle slova, svět, život a tak, zněla moc prima. Měla efekt. A když jsem to vzal poctivě, bylo dobré i to, že jsem Irenu miloval a že ona chodila se Zdeňkem, i to, že bylo lepší, že jsem moh jen snít a psát milostné testamenty. A i to by bylo dobré, kdybych s ní doopravdy chodil. Všechno bylo dobré. Úplně všechno. Vlastně nebylo nic špatné na světě.

„Benno,“ řekl Lexa, když jsme skončili. „Tys v koncentráku přehrával, přiznej se. Máš blues jak Armstrong.“

„To ty štěnice. Byl sem z nich nešťastnej,“ řekl Benno.

„Fakt? Byly tam?“

„No ne, čeče. Moře.“

„Však Beník z nich má strach i teď,“ řekla Helena.

„Já z nich mám úplně panickou hrůzu.“

„Paňickou?“ řekl Lexa.

Helena vytáhla obočí a dělala, že neslyší. Řekla:

„Každej večír prohrabe celou postel a přes noc si nechá svítit světlo.“

„Proč?“ řekl jsem.

„Štěnice se světla bojej,“ řekl Benno.

„Vážně?“

„No. Na ně stačí tenhle jednoduchej trik. Dokud svítí světlo, tak nevylezou. Voni sou blbý.“

„To teda sou, řekl Lexa.

„Jenže v lágru sme nemohli svítit, a to bylo strašný. Na někoho nelezly, ale já byl ráno dycky úplně sežranej.“

„Však na tobě měly co cucat,“ řekl Lexa. Benno neřekl nic. Harýk řekl:

„Ale nějaks tam ztloust, Beníku.“

„Von měl protekci u lágrfýry, viď?“ řekl Lexa.

„Jo,“ řekl Benno. „Musel sem mu dycky ráno pucovat boty a večer mu je zouvat.“

„Fakt?“

„Fakt. Páni, to bylo jak za Švejka.“

„Jak?“

„No já mu dycky musel nastavit prdel -“

„Beníku!“ řekla Helena.

„Co?“

„Víš, že nemáš bejt sprostej.“

„Ale, Helenko, dyť -“

„Ne, nemáš bejt sprostej. Jestli řekneš ještě jedno sprostý slovo, tak odejdu.“

„Ale prdel přeci neni tak sprostý slovo.“

„Já jdu,“ řekla Helena a vstala. Benno vyskočil a hnal se za ní. Kýval se ze strany na stranu, jak byl tlustý a rozsedělý, a měl bílou košili přilepenou na zádech.

„Ale, brouku, řekl.

„Ne. Řekla jsem ti, že nemáš říkat sprostý slova, a tys je zase řek.“

„Ale notak, brouku!“

„Ne. Sbohem.“

Dívali jsme se na tu scénu všichni se zájmem a já jsem přestal se sněním. Benno byl úplně v Helenině moci. Byl pod pantoflem. Úplně klasicky. Nemoh jsem to pochopit. Byl vůči ní úplně groggy. Klusal za ní a faldy pod přilepenou košilí na zádech se mu třásly.

„Tak brouku!“ úpěl hlasem, který byl plný strachu. Doběhl k ní a chytil ji za ruku.

„Nech mě, řekla.

„Ale, brouku! Kam chceš jít?“

„Domu.“

„A proč?“

„Protožes řek sprostý slovo.“

„Dyť sem nic neřek!“

„Řek. Nezapírej.“

„Ale to přece nic neni.“

„Ne. Já jsem ti to zakázala a ty víš, že já si to nepřeju.“

„Notak, brouku!“

„Pusť mě!“

„Tak se nezlob.“

„Pusť mě!“

„Helenko, prosim tě, nezlob se!“

„Pusť mě, ti říkám!“

„Notak, brouku! Prosimtě! Zůstaň tady.“

Helena sebou přestala škubat. Bylo na ní vidět, jak s ním vorá. Měl měkké srdce, jaké mívají tlouštíci, jak se říká. Nevím, jestli je to pravda, ale on ho měl zatraceně měkké. Helena udělala trucovitý obličej a řekla:

„Vodpros!“

„Helenko, prosim tě, vodpusť mi to,“ zadrmolil rychle a tiše. Všichni jsme s hrozným zájmem

poslouchali.

„Řekni, že už nikdy neřekneš žádný sprostý slovo.“

„Už nikdy neřeknu sprostý slovo.“

„Žádný.“

„Žádný sprostý slovo.“

„Ne, celý!“

„Co?“

„Celý to řekni.“

„Znova?“

„Jo.“

„Ale, brouku -“

„Beníku!“

„Ale, brouku -“

„Tak řekneš to, nebo ne?“

„Ale, brouku, dyť už sem to řek!“

„Řekneš to, nebo to neřekneš?“

Jak moh být tak blbý, jsem nechápal. Ne vůbec, to ne, ale jen do ní.

„Už nikdy neřeknu žádný sprostý slovo.“

„A vodpros.“

„Helenko, prosim tě, vodpusť mi to a já už nikdy neřeknu žádný sprostý slovo,“ řekl rychle a tiše, aby to už měl za sebou. Byl zdrcen.

„Tak, a teď di a pěkně hraj,“ řekla Helena a sedla si. Obrátil se a poslušně dusal ke svému pultku.

Dělali jsme, že nic. Sebral jsem saxofon ze stojánku a pověsil jsem ho na sebe.

„Tak jedem. Co si dáme teď?“ řekl jsem.

„Počkej,“ řekl Fonda. „Jak to bylo s tim zouváním?“

„No. Jak to bylo, Benno?“ řekl Lexa.

Benno sebral trumpetu a řekl:

„Prostě dycky sem musel nastavit zadnici a vzít jeho hnátu mezi nohy a von se mně druhou nohou vopřel vo zadnici, až sem mu stáh holínku.“

„Jo tak, řekl Lexa. „Tak to znám.“

„Tak hrajem, chlapi. Ať něco vodehrajem,“ řekl jsem znova.

„O. K.,“ řekl Fonda. „Dejte si tam Bob Catse.“

Ozvalo se šustění not, jak kluci hledali Bob Catse. Našel jsem ho hned, a když jsem se narovnal na židli, abych se na to pohodlně usadil, zahlédl jsem Lucii, jak dělá šauy na Harýka. Měla pěkné oči.

Zelená limonáda před ní pořád smaragdově svítila, za ní venku bylo teď krvavo a okna v zámku zářila.

Celá řada v prvním poschodí, tam, co byl piccolominský sál, a pak asi dvě nebo tři ve druhém. Šlechtici možná balili. Zrovna nad špičatou zámeckou věží blikala hvězdička. Fonda čtyřikrát zaklepal, Brynych spustil bubnové sólo, čekali jsme, až skončí, a pak jsme zabrali. Venca nádherným chraplavým

glissandem zdola nahoru a Lexa srdcervoucím zakvílením. Povedlo se nám to. Zahlédl jsem, jak se po Fondově tváři rozlil úsměv. Pak jsem začal zas myslet na Benna. Bylo to divné, věděl jsem, že tohle je věc, kterou nechápu a nepochopím. Nechat se tak svázat a tak zblbnout, tak ztratit vládu nad sebou. Já jsem nad sebou neztratil vládu nikdy. Nikdy jsem se nedovedl ani navztekat k nepříčetnosti, ani ztratit vědomí láskou. Když jsem nějakou dívku objímal a blekotal přitom, tak jsem to musel dělat, že

blekotám blahem a vzrušením a tak. Protože bych byl mohl mluvit docela souvisle, jenže to by ji možná naštvalo, a tak jsem vždycky vzrušeně blekotal blbosti. Musel jsem dělat, že jsem celý bez sebe a že mi to vzalo řeč, a měl jsem přitom trapný pocit, že mi to prokoukne a že mě shodí, ale neprokoukla to nikdy žádná. Žádalo se to. Asi blekotali v těch situacích všichni, takže to dívkám nebylo divné. Jenže bylo divné si představit, že by všichni blekotali doopravdy. Bůhví. Rozhodně na to nikdy žádná nepřišla. Asi byli kluci opravdu chytřejší než holky. Najednou mi napadlo, že bych měl myslet na Irenu, když ji miluju. Tak jsem na ni začal myslet. Ze začátku mi to nešlo. Snažil jsem se představit si ji, a nešlo mi to, tak jsem si vzpomněl, jak jsem jí nedávno v lázních viděl za ňadra, a už mi to šlo. Myslel jsem, že by bylo dobré s ní spát a že Zdeněk s ní spí, a začal jsem příjemně žárlit a bylo to dobré. Přišlo na mě tenorové sólo a já se začal zalykat ve středních polohách, jak je to na tenoru nejlepší, a zapomněl jsem na Irenu, jenom jsem si tak jí byl vědom a hrál jsem svoje velké sólo z Bob Catse. Svoje velké dobré sólo a bylo mi dobře. Ani mi nevadilo, že bude asi revoluce a že by to nebylo dobré, být doopravdy zraněn nebo zabit, spíš mi bylo příjemné jen myslet na to s tou závětí a hrdinstvím a na to všechno. Když jsem skončil sólo, pozvedl jsem zrak a všiml jsem si starého Wintra, sedícího za nálevním pultem a čumícího podlitýma očima do neurčita. Měl ty oči tupé a na vodě plovavé a snil, asi snil, možná jako já, jenomže ne o Ireně, ale asi o nádražní restauraci, co si ji chtěl už od dětství najmout, jak se nám svěřoval, nebo o velkém hotelu se čtyřma číšníkama nebo možná jen o prima skotské whisky, a kdyby ji tak mohl sehnat a prodávat nám ji. Sám nepil, snad z perverzity nebo z čeho, nebo možná měl opravdu paralýzu. Holá lebka mu světélkovala za pultem a mosazné pípy se leskly.

Krvavá záře za oknem temněla a hvězdy se začaly blýskat. Bob Catse jsme dohráli zpaměti a za

úplného šera.

„Heleno, rozsviť tam, řekl Fonda, když jsme skončili. Helena natáhla ruku nad hlavu, chvíli šmátrala po stěně, pak našla vypínač a rozsvítila. Žárovka u stropu začala fungovat a její efekt nás překvapil.

Najednou bylo všechno jasně vidět. Všim jsem si Luciiných úst, jak jsou červená v elektrickém světle, a tmy, která narostla za okny. Harýk začal brnkat nějakou rytmickou a sentimentální improvizaci na kytaru a zašklebil se na Lucii. Listoval jsem v partech.

„Páni,“ řekl Harýk. „Dnes jsem viděl Uippelta z Mesršmitky, jak někam prchal na kole.“

„A co jeho milostpani?“ řekl Venca.

„Nevim. Prchal sám.“

„Vůbec je divný, že tady zůstal tak dlouho, dyž ho tu každej zná a ví, jaká je to svině,“ řekl Lexa.

„Čeče, měls ho shodit s kola a zajmout,“ řekl Fonda.

„Seš dobrej. A von vytáhne revolver a umrtví mě, ne?“

„Jo, brachu, sme v revoluci,“ řekl Lexa. Zezadu se ozval Benno:

„Ta byla vodložená na neurčito.“

„Chlapi, myslíte, že něco bude?“ zeptal se Fonda.

„No samo,“ Lexa mluvil zasvěceně, protože jeho otce Němci popravili. Od té doby vždycky věděl víc než my. Ale v téhle věci jsem věděl víc já než on.

„Nebude,“ řekl Benno. „Copak si myslíš, že se kostelecký páni na něco zmůžou?“

„No - počkej.“

„To bych se teda nedočkal. Každej je podělanej strachy. Revoluce bude prostě vodložená na

neurčito.“

Podíval jsem se na Helenu, ale neříkala nic. Četla si něco v novinách. Řekl jsem:

„Ne, páni. Uvidíte, že něco bude.“

„A pan policejní velitel Řimbálník to povede, ne?“

„Ten ne. Ale uvidíte.“

„Čeče, ty mluvíš, jako dybys byl v něčem spiknutej,“ řekl Harýk. Zasmál jsem se. Měl jsem radost, že kluci nevědí, na čem jsou. Nevěřili mi, protože sami v ničem nebyli, ale nebyli si jistí, jestli v něčem nejsem já. Já jsem nebyl v ničem úplně, ale v něčem jsem zas trochu přece byl. O něčem jsem věděl, ale nevěděl jsem dobře o čem. Věděl jsem to od Přemy, a neměl jsem to říkat.

„Chlape, nebuď tajemnej,“ řekl Benno a mně se nechtělo být tajemný, protože to byla blbost. I když kluci nevěděli nic, tolik zas věděli, že to, v čem já můžu být, nemůže být nic tak moc grandiózního a závratného. Tak jsem se jen docela málo polechtal rolí znalce tajemství a pak jsem to řek, co jsem věděl. Řek mi to Přema a ten byl napojený na Perlíka a ten byl před měsícem zavřený od gestapa. Ten asi něco věděl. Ale určitě nevěděl moc. On moc nevěděl asi nikdo. Ono to vůbec všechno asi byla improvizace. Ale to mně bylo jedno a byl jsem rád, že to můžu říct a že to bude vypadat zajímavě, a že když z toho nakonec nic nebude, kluci na to stejně zapomenou.

„Ba ne, chlapi,“ řekl jsem. „Ale vim, že má něco začnout, až přestane vysílat Praha.“

„Vodkuď to víš?“

Pokrčil jsem rameny.

„Vim to.“

„Tak neblbni. Vodkuď to víš?“

„Podívejte, já to nemůžu říct, ale počkejte a uvidíte.“

„Páni, vy vážně myslíte, že něco bude?“ řekl Fonda.

„A jak si to představuješ?“

„Dyť je to blbost. Němci sou už stejně na hromadě.“

Zasmál jsem se. Mluvil mi z duše, ale bylo nutné se zasmát, protože by to teď nešlo, souhlasit s ním.

Teď jsem v něčem byl a musel jsem chtít, aby něco bylo. A já taky proti tomu nebyl. Byly v tom ty různé možnosti ohledně Ireny. Hrdinství. A Zdeněk by moh padnout, napadlo mě. Ano. Ten by moh

padnout. To by bylo lepší, než kdybych pad já, ačkoliv i v tom něco bylo. Ale to jsem nemyslel vážně.

Teď ne, protože teď jsem nesnil. Otevřela se mi nová perspektiva, že bych se moh Zdeňka takhle efektně zbavit. Kdyby pad, to bych milerád chodil s Irenou na jeho hrob. To bych docela ušlechtile byl k Ireně jemný a pozorný, abych se nedotk její bolavé struny. Docela nezištně bych s ní chodil na jeho hrob. Kdyby bylo po Zdeňkovi, byl bych docela nezištný. A tak jsem proti povstání nebyl. Ale tohle byl taky jediný důvod, který se mi zdál dobrý, aby bylo povstání. Jinak samozřejmě jsem souhlasil

s Fondou. Nechtělo se mi bojovat z nějakých vlasteneckých nebo strategických důvodů. Němci už byli stejně nahraní, takže to nemělo smysl. Chtěl jsem do toho jít jen kvůli Ireně. Abych se před ní vytáh.

Kvůli tomu. A proto jsem se zasmál, když Fonda řekl, že Němci jsou už na hromadě, jako kdyby nebyli.

„No řekni, čeče - má to smysl?“ naléhal Fonda.

„V tomhle můžou bejt různý názory. Já sem jenom řek, co vim,“ povídal jsem.

„V každym případě to bude recese,“ řekl Harýk a zase se zašklebil na Lucii. Lucie seděla s lokty na stole a se stýblem v puse a cucala limonádu. Když se na ni Harýk zašklebil, přivřela oči. Byli na sebe, pane, naladění. Dráždilo mě to.

„Recese to bude. Až náš fotr zavře kšeft a potáhne s flintou na Němce,“ řekl Benno.

„A až bude starej Čemelík komandovat útok na gymnásium,“ řekl Harýk.

„Už si váš fotr vyčistil uniformu?“ zeptal se Lexa.

„Se ví,“ řekl Fonda. „A má ji prožranou od molů.“

„Kde?“

„Na prdeli,“ řekl Lexa.

„Lexo!“ zamečel Harýk tak, jako mluvila Helena.

„Co?“

„Víš, že nemáš bejt sprostej.“

„Ale, brouku -“

„Ne, kluci! Ticho! Kluci, neblbněte!“ vykřikla Helena.

„Vodpros!“ pokračoval Harýk.

„Helenkoprosimtěvodpusťmito,“ zadrmolil Lexa a Helena do toho křičela:

„Kluci, neblbněte! Nebo pudu domu!“

„Ale, brouku, řekl Lexa. Helena vstala, otočila se a otevřela dveře. Pak beze slova vypadla ven. Za mnou se ozval rámus, jak někdo převrh pultek, a pak Bennův hlas:

„Heleno! Počkej! Kam deš?“ Benno do mě zezadu vrazil, jak už zas svým kolíbavým krokem pádil ke dveřím. V černu chodby zasvítila jeho bílá košile a pak zmizel za Helenou.

„Tak, teď to tu máme dovopravdy,“ řekl Lexa a zasmál se.

„Páni, Benno je blbec,“ řekl Harýk.

„To je. A ta káča ho tak šíleně využívá.“

„Dyby aspoň za něco stála.“

„Vona je blbá,“ řekl Lexa.

„No copak,“ řekl Fonda. „Vona takhle je docela dobrá.“

„Páni!“ řekl Harýk.

„No fakt. Ksicht má docela dobrej.“

„Ale lepší má prdel,“ řekl Harýk.

„Harýku! Pamatuj, že je tu Lucie,“ řekl Lexa.

Podíval jsem se na Lucii.

„Já sem na to zvyklá, řekla.

„Tomu říkám výkon, zvyknout si na takovýho sprosťáka,“ řekl Lexa.

„Ty můžeš mluvit,“ řekl Harýk. Kluci takhle mluvili vždycky. Nemysleli to nikdy vážně, jenže

vždycky mysleli, že to je moc vtipné, a možná že to bylo vtipné. Ve skutečnosti, myslím. V knížkách a románech se vtipnost a duchaplnost vyrábí, ale ve skutečnosti tak moc vtipné není nic. Spíš je vždycky za vším nějaké dráždění nebo tak, jako se dráždí kluci s holkama mluvením, ale i kluci mezi sebou.Nevím, jestli taky holky mezi sebou, ale kluci ano. Protože kdyby se nešlo mluvením aspoň dráždit, tak by nakonec ani nebylo o čem mluvit, když se zrovna nic zvláštního neděje, jako třeba na tancovačkách, a člověk nemusí mluvit z vitálních důvodů. Tam by přece nemělo smysl mluvit o těch blbostech, co se tam o nich mluví, kdyby nebylo toho dráždění. Mezi klukama a holkama to je jasné.

Tam je mluvení asi tolik co očuchávání u psů, a to je úplná pravda, žádné sprosťáctví nebo přehánění.

Já to vím a myslím, že to ví každý, jenže si to každý nepřipouští, ale já to vím a připouštím si to.

Všechno mluvení a namáhavé vtipkování dělají kluci jen proto, aby nakonec mohli holku líbnout

v průjezdě. Je to pravda, aspoň pokud se týče mluvení kluků s holkama. A je to určitě pravda, pokud kluci mluvěj mezi sebou před holkama. Když jsou sami, tak to možná není vždycky tak, jenomže zase kluci obyčejně mluvěj o holkách, když jsou sami, takže i pak je to vlastně pravda. A tak je to asi s vtipným mluvením vůbec. Potom se Benno objevil ve dveřích s Helenou, byl zase takový schlíplý jako prve a Helena si uraženě sedla.

„Chlapi, dnes to zavřem dřív, já musim domu,“ řekl.

„Pročpak?“ řekl Lexa.

„Musim se koupat a tak.“

„To poprve, cos přišel z koncentráku, že?“

„No né. Znáte Beníka, ne,“ řekl Fonda.

„Drž hubu. Dáme si eště Riverside a já du domu.“

„Tak neblbni.“

„Já musim.“

„Ale tak nebuď uraženej, prosim tě.“

„Sakra, já nejsem, ale musim domu.“

„Nechte ho. Já taky pudu dřív domu,“ řekl jsem.

„Jak to? Copak Helena má vliv taky na tebe?“ uvtípnul se Lexa.

„Helena né, ale Irena, řekl Harýk.

„Oukej,“ řekl jsem. „Tak jedem, ne?“ Byl jsem klidný a nebylo mně nepříjemné, že to Harýk řekl, protože mně vůbec nebylo nepříjemné, že to kluci věděli. Vytrénoval jsem se tak, že mi nebylo vůbec nic ohledně Ireny nepříjemné. Miloval jsem ji. Fonda zaklepal na piáno a řekl:

„Tak Riverside. A Venco, ať zas nezvoráš nástupy.“

„Neboj,“ řekl Venca a vylil si z trombónu sliny. Podíval jsem se do korpusu svého saxofonu a uviděl jsem malou hladinku, jak se zaleskla v jeho ohbí. Byl jsem vždycky rád, když jsem měl v korpusu hodně mokro. Vyléval jsem to s rozkoší tím větší, čím toho tam bylo víc. „Redy?“ zeptal se Fonda.

„Jo,“ řekl Benno.

Fonda pomalu zaklepal a žestíky spustily úvod k Riverside Bluesu. Starý Wintr klímal za pultem a z pípy odkapávaly bílé kapky do nastaveného půllitru. Helena se nudila nad novinama, ji muzika nudila, jenom jí dělalo dobře být manželkou nejskvělejšího trumpetisty našeho kraje, a proto to snášela.

U dveří stál nějaký starý chlap s půllitrem piva a zíral na nás. Čet jsem mu myšlenky. Z očí mu zrovna koukaly baskřídlovky a hubu měl jako od heligónu. Určitě to, co jsme vyluzovali, nepovažoval za hudbu. My ale vlastně taky ne. Ne jenom za hudbu. Bylo to spíš něco jako svět. Jako před Kristem a po Kristu. Před jazzem, na to jsem se ani nepamatoval, co bylo. Asi jsem se zajímal o fotbal nebo tak něco.

Jako fotři, co každou neděli chodili fandit na stadión. Byl jsem tehdy vlastně jenom takový miniaturní fotřík. Fotřík zmenšený na sto třicet centimetrů. A pak přišel Benno s deskama, jazz, první pokusy v Bennovic vile s trumpetou, pianem, starým xylofonem, který jsem vyšťáral na půdě, a se dvěma houslema, na které se dle přání rodičů učili Lexa a Harýk. A pak Jimmy Lunceford. A Chick Webb.

A Louis Armstrong. A Bob Crosby. Potom už všechno bylo po jazzu. Takže to vlastně vůbec nebyla jenom muzika. Ale tomu tenhle fotr nerozuměl. Jeho už dávno zkazil fotbal a pívo a dechovka. Byl už nadosmrti beznadějně zkažen. Ale zato nebyla zkažena Lucie, která seděla nad zbytkem limonády a pod sukní jí svítila opálená noha, přehozená přes koleno druhé nohy, a já si přitom vzpomněl na

nejgrandióznější vtip, jaký jsem v životě udělal, když jsem jí jednou v petřínském bludišti řek, aby mě líbla, že to bude jako tisíc polibků najednou, a začal jsem trochu litovat, že jsem ji pustil k vodě, ale hned jsem si uvědomil, že ne já ji, ale ona mě pustila k vodě, ale všechno nebylo ještě ztracené, to rozhodně ne, a dostal jsem výčitky svědomí, že nemyslím na Irenu, tak jsem začal myslet na Irenu a připojil jsem se k nářku ostatních a zahráli jsme Riverside jako nikdy v životě. Jako už asi dvacetkrát jako nikdy v životě. Když jsme dohráli, Helena vstala a řekla:

„Beníku, poď!“

„Jo hned, Helenko,“ řekl Benno a sklapl noty. Fonda vstal a řekl:

„Tak dost. Jakmile to pude, kuci, tak dem hrát do lázní.“

„Užs to vyjednal?“ zeptal se Harýk.

„Jo. Mědílek už vyčistil parket na zahradě, tak začnem zrovna hrát.“

„Fajn, chlapi. Budou prachy,“ řekl Venca.

„To budou. Móře,“ řekl Harýk a uložil kytaru do pouzdra. Vstal jsem a odšrouboval jsem hořejšek saxofonu. Pak jsem ho naklonil na tu stranu, kde nejsou dole na korpusu klapky, a vylil jsem obsah na podlahu. Hodil jsem do korpusu závaží čistítka a elegantně jsem převrátil tenora v ruce. Závaží vypadlo úzkým koncem a já zažil blahý pocit, když jsem pomalu vytáh čistič saxofonem vzhůru. Potom jsem tělo saxofonu uložil do kufru, vzal jsem hlavici, vytáh jsem ji z náustku a vyčistil jsem ji drátem.

Odšrouboval jsem plátek, osušil jsem ho a vytřel jsem bakelitový mundštyk. Pak jsem to všechno dal do kufru, zamkl to a oblékl jsem si kabát. Všichni už byli hotoví. Se saxofonem bylo vždycky nejvíc práce.

Šel jsem ke starému Wintrovi a odbyl jsem si placení. Měl jsem jen jedno pivo. Starý Wintr stál s ospalýma očima za nálevním pultem a dal mi zpátky na padesátifenyk. Připomnělo mi to revoluci.

„Dobrou noc,“ řekl jsem za ostatními do květnové noci. Byla teplá a hvězdnatá, a jak jsem vyšel ze světla, byl jsem trochu oslepen a viděl jsem ze začátku jen tmavé siluety na šedobílém černavém pozadí nočního oparu, který visel ve vzduchu nad městem v údolí. Na druhé straně z něho dosud zářila okna zámku. Ignorovali zatemnění. Černé postavy před Portíkem se loučily

„Ahoj,“ řekl jsem a připojil jsem se k malé tlusté postavě a k ženské siluetě Heleny. Ostatní šli nalevo k nemocnici, jenom my jsme šli dolů k lesu a kolem pivováru a přes most za řeku, kde měli Bennovic vilu. Bylo ticho. Naše kroky klapaly v trojitém rytmu o dláždění, mlčeli jsme. To ticho bylo jako před bouří. Ale to proto, že jsem věděl, co asi přijde. Jinak to bylo obyčejné ticho. Šli jsme kolem vily doktora Štrase, kde byli teď němečtí oficíři. Hlavní vrata byla otevřená a možná, že už Němci zmizeli.

Jako vždycky. Ti důležití se zdejchli a ti chudáci vojáci byli v tom. Z hotelu na náměstí udělali špitál pro mančaft a tam leželi a belhali se ranění, celí zavšivení a rozhnisaní a nemocní. Ale pan

regierungskommissar Kühl už tam nebyl. Ten tam měl dřív, ještě donedávna, apartmá o pěti pokojích.

A teď byl bůhvíkde. Celou agendu nechal plavat. Město bylo bez regierungskommissara. Ranění soldáti z wehrmachtu beznadějně trčeli v Kühlově apartmá. Přenechal ho velkomyslně pro raněné. Všude bylo ticho. Lidé byli zalezlí doma a čekali. Obyčejné ticho. To jenom to, že jsem věděl, co už hodně brzo přijde, dělalo z toho ticha ticho před bouří. Došli jsme k pivováru a zahnuli jsme vlevo dolů k mostu.

Klenul se mírným obloukem přes řeku a vypouklé dláždění na něm se bělalo. Za ním pokračovala

silnice rovně k nádraží a u závor svítila červená světla. Na fosforeskující obloze se rýsoval obrovský komín teplárny.

„Počkejte, kluci,“ řekla Helena a zastavila se. Zůstali jsme stát uprostřed mostu. Helena se opřela o zábradlí a my jsme se opřeli z obou stran vedle ní. Pohlédl jsem dolů. Pod námi tekla klidná řeka a bylo cítit, jak se černá hladina neslyšně pohybuje. Les napravo byl nízký a temný a stromy na břehu namáčely převislé větve ve vodě. Bylo ticho. Napnul jsem uši, ale neslyšel jsem nic. Když člověk dal pozor, mohl slyšet i střelbu z fronty. Na Černé hoře bylo někdy slyšet i těžké kulomety. Ale teď jsem neslyšel nic. Jen ticho. A to úplně neslyšné a podvědomé šumění řeky pod mostem. Benno vzdychl.

„Ach jo,“ řekl a plivl z mostu do vody. Velká bílá slina letěla dolů jako sebevražedkyně v bílém závoji a pleskla o hladinu.

„Copak, Beníku,“ řekla Helena.

„Je mi blbě. Mám horečku.“

„Ukaž,“ sáhla mu na čelo. „Nemáš.“

„Mám.“

„Nemáš. To si zas něco vymejšlíš.“

„Ba ne, mám. To mám z lágru.“

„Tak pojď. Pudeš si lehnout, jo?“

„Počkej,“ řekl Benno a chvíli mlčel. „Mně je nějak blbě a smutno.“

„Ale proč, Beníku. Vždyť už bude brzo všechno v pořádku.“

„Nojo. Já vím. Ale mně je stejně smutno.“

Helena neřekla nic, jenom vzala Benna za ruku. Stál jsem vedle nich a najednou mi bylo, jako kdyby tu vedle sebe stáli jenom dva lidé. Ach, já věděl, proč je Bennovi smutno. Mně taky bylo. Ještě před deseti minutami ne, ale teď mně bylo smutno. Ne nějak nehezky smutno, jako možná Bennovi, protože ten měl za sebou koncentrák a v něm polovinu příbuzenstva mrtvou, ale smutno tak z té řeky a z těch Němčíků s ovázanýma kebulema v hotelu a z té už zbytečné fronty, která se blížila, a z lesa

a z hvězdiček a ze všeho. A z Ireny. Hlavně z Ireny. A z toho, že se teď najednou končilo něco velkého a dlouhého, šest let dlouhého, co už nikdy nebude. Pohlédl jsem na Irenin dům, stojící na druhém břehu řeky. Skrze listí stromu, který rostl před domem, jsem viděl její okno a za ním bylo světlo. Asi četla nebo se líbali se Zdeňkem. Dostal jsem velkou chuť se taky líbat. A bylo mi smutno. Vedle mě si Benno s Helenou něco broukali a já stál u nich, sám a zesmutnělý a docela jasně si vědomý svojí samoty. A co.

Sakra. Možná, že mi nikdo nerozumí, a proto jsem sám. Možná, že ani nikoho nemůžu doopravdy

milovat. Tak zblble jako Benno Helenu. Vzpomínal jsem na ně na všechny, na Věrku a Evu a Jarku a Irenu, a bylo mi, jako bych je vůbec ani nikdy nebyl miloval. Zapomněl jsem na to, jaké to bylo, když jsem je miloval. Všechno, co jsem si pamatoval, byly všelijaké nepříjemnosti a nesnáze a trapné pocity.

Nic víc. Snad jsem na to nebyl udělán. Byl bych rád věděl, jestli je na světě aspoň jedna holka, po které by mi nezůstalo tohle. Aspoň jedna. Měl jsem saxofon a vyznamenání z oktávy a vlivného tatíčka.

Všichni si mysleli, že jsem spokojený a že se mám dobře. A já nebyl. Měl jsem veliký úspěch u starších dam. Kecal jsem s nima na čajích o politice. Ach, já kecal. A byl jsem hrozně dospělý a rozumný na svůj věk. A doma jsem psal sentimentální závěti pro Irenu a chtělo se mi ji milovat a dost dlouho jsem se udržel při tom pocitu lásky k Ireně. Ale pořád ne. A potom mi bylo smutno. Snad by bylo opravdu lepší, kdybych v té revoluci zhebnul. Udělal jsem si v ústech velikou slinu a naklonil jsem se přes zábradlí. Vypustil jsem pomalu slinu z úst a díval jsem se za ní. Padala rovně, protože nebyl žádný vítr.

Rychle se zmenšovala a zmizela ve tmě. Bylo slyšet jen slabé plesknutí. Řeka dole tekla tiše

a stejnoměrně. Pohlédl jsem na ty dva vedle. Drželi se kolem pasu, měli hlavy u sebe a dívali se do řeky. Najednou jsem byl nad nima. A byl jsem nad nima. Notak. Co mají. S jejich držením a mručením a otravováním jeden druhého. Já jsem byl sám a volný. Já jsem byl nádherně sám. A blížila se revoluce a já se těšil. A pak odejdu. Do Prahy a za hranice a kdovíkam. Ale zas se to ve mně zhroutilo. K čemu odejít. A co kde dělat. Žít. Ano, prostě žít. Dívat se na věci a jíst a milovat se s holkama. Ano.

Konečně, ano. Konečně, proč ne. Bylo to dost zajímavé, žít. Bylo to lepší než zhebnout v revoluci.

Řeka šuměla a bylo teplo a tma. Narovnal jsem se.

„Ájo,“ řekl jsem. „Tak pudem, ne?“

„Jo, řekl Benno a vykročili jsme. Naše kroky se zas rozklapaly tmou. Jak jsme šli kolem Okresního domu, odráželo se to klapání ještě o průčelí.

„Přídeš zejtra?“ zeptal se mě Benno.

„Já nevim. Podle toho.“

„Myslíš, že už něco praskne?“

„Já nevim. Možný to je.“

„Poslyš, co ty vlastně víš?“

„Ale nic.“

„Neblbni. Tak mně to řekni.“

„Ale dyž - to je těžký.“ „Pověz nám to, Danny,“ řekla Helena.

„Ale já vážně nic nevim.“

„A cos to teda řikal vo tom rádiu?“

„Vo jakym?“

„No vo tom, že má přestat hrát Praha.“

„Ale no - to sem tak něco zaslech.“

„A co?“

„No, že má prostě přestat vysílat Praha, a to má bejt znamení,

že něco má začnout.“

„Kde? Tady taky?“

„Já nevim. Snad jen v Praze. Já nevim.“

„A kdo ti to řek?“

„Jeden kuk, prostě.“

„Poslyš, já mám vítr, že ty kuci začnou s nějakou blbostí.“

„Jak myslíš?“

„To sou tydle kuci, viď? Ten Skočdopole a Vahař a Perlík a Benda a ty kuci, že?“

„To já nevim. No, možná, že něco maj.“

„Nekecej, ty vo tom přece víš.“

„Nevim. Čestný slovo.“

„Dyť pořád chodíš s tím Skočdopolem.“

„No chodim, ale von mi nic neřiká.“

„Ale vo něčem víš.“

„Nevim. Voni něco kuci maj, ale Přema se k ničemu nemá, aby mi něco řek, tak já to z něj nechci tahat, dyž mi to sám nechce říct, že.“

„Ale něco províst chtěj.“

„Snad. Ale já nevim.“

„To sou idioti. Takovýhle krávy budou blbnout, hovno udělaj, naštvou Němce a všichni to vodserem.“

„Beníku!“ řekla tiše Helena.

„Ale je to pravda. Náš fotr taky. Blbci. Plánujou s doktorem Šabatou a se starym Čemelíkem převrat.“

„Se Šabatou?“

„Jo.“

„A kdo v tom eště je?“

„No já nevim přesně. Major Weiss a továrník Krocan a Jirka Krocanů a doktor Bohadlo a takoví lidi.“

„To sem teda na to zvědavej.“

„Já teda ne. Já jen doufám, že s tim počkaj, až budou Němci pryč.“

„Jen jestli komunisti počkaj,“ řekl jsem. Benno strnul.

„Tak ty přece něco víš.“

„Ale nevim.“

„A co víš vo komunistech?“

„Nic. Jenom vim, že se na něco taky chystaj.“

„A Skočdopole a ty sou u nich?“

„U komunistů?“

„Jo.“

„Ne.“

„Tak co ty to maj?“

„Ale ty maj něco jinýho. Ty sou napojený asi na Londýn nebo co.“

„A jak - v jakym poměru sou ke komunistum?“

„Já nevim.“

„No, spolupracujou s nima, nebo se s nima hádaj?“

„Já nevim. Já jen vim, že to voba dělaj na vlastní pěst. Jak komunisti, tak tyhle.“

„A komunisti maji svý instrukce?“

„No asi.“

„Tak to sme v tom.“

„Co?“

„To se v tom vezem. Ponivač komunisti budou chtít dělat revoluci a my si to vodserem.“

„Ale prosim tě, neboj se.“

„Já se nebojim. Ale sem votrávenej.“

„Beníku, nehádej se!“ řekla Helena.

„Dyť my se nehádáme,“ řekl jsem.

„Jo ne. A Beník je už zas sprostej.“

„Ale nezlob se na něj, Heleno. V týhle době sme všichni sprostý. To sou nervy.“

„Jo nervy.“

„To se máme na co těšit,“ řekl Benno. „Dyž to nezvoraj naši fotři, tak to zvoraj Skočdopolovci, a dyž to nezvoraj ty, tak to určitě zvoraj komunisti. V každym případě se máme na co těšit.“

„Benno, di si lehnout a vyspi se,“ řekl jsem. Chápal jsem ho a mělo by mně ho být líto, jenže jsem žádnou lítost nemohl pocítit.

Věděl jsem, že byl v koncentráku a že se proto má proč bát každého střílení a smrti a tak. On ji viděl a já celkem ne. Tak jsem se choval, jak bysem se měl chovat, kdyby mi ho bylo líto.

Respektoval jsem jeho nervy.

„Ano, Beníku,“ řekla Helena. „Poď, pudeš spát. Už seš vospalej.“

„Já stejně neusnu.“

„Usneš. Dám ti prášek a budeš spát.“

„Já sem tak nasranej.“

„Beníku! Už zas mluvíš sprostě.“

„Vážně, Helenko. Člověk nemá chvíli klidu, a teď ty blbci eště všechno zkoněj.“

„Ale, Benno, nic se nestane. Dyť se na nic nezmůžou, řekl jsem.

„Dyby Pámbu dal a na nic se nezmohli.“

„Určitě. Neměj strach. Dyť je znám.“

„Idyjoti.“

„Nojo.“

„Tak dem,“ řekl najednou Benno prudce. „Tě noha.“

„Dobrou noc. A vyspi se,“ řekl jsem.

„Dobrou noc, Danny,“ řekla Helena.

„Dobrou noc.“

Obrátili se a spěchali kolem Okresního domu k Mánesovic vile. Drželi se pod paždí a spěchali. Díval jsem se za nima. Mánesovic vila stála v zahradě a zasklená hala zářila přepychově do noci. Taky ignorovali zatemnění. Věděl jsem, že tam sedí Evka a paní Mánesová a pan Mánes a zažívají. Po

stěnách tam bylo plno prima obrazů a na podlaze perské koberce. A všichni měli svoje pokoje. Benno a Evka a všichni. Byla to ohromná dvoupatrová vila s halou a verandou a salónem a s hudebníma pokojema s palmama. Tak pan Mánes export import dělá taky revoluci. Kromě svých patentů uznával jenom Freuda. A uměl si žít. Říkal, že je liberál. Byl árijec, ale vypadal jako žid. Jeho paní byla laskavá a štědrá. Byla židovka a měli kromě Benna taky moc hezkou dceru. Díval jsem se za dvojicí, až mi zmizeli za zahradní bránou. Pak jsem se otočil a vykročil jsem k nádraží.

Šel jsem teď sám po chodníku, všude bylo liduprázdno. Nalevo ležel tiše park a byl bych vzal jed na to, že tam dnes nikdo není, ačkoliv je taková noc. Všichni se chystali, rodinky s dceruškama, aby zalezli do sklepů a přežili to. Měli stejně všichni v hlavách všelijaké představy. O Rusácích a znásilňování a tak. To dělal Goebbels. Zachvátí-li tě, zahyneš. Nahlas a u hokynářů se z toho dělala psina, ale mezi náma z toho byl strach. Tak se všelijak připravovali a pro jistotu šili ze starých povlaků rudé prapory.

Tatíci komplotovali v kancelářích a kluci se spikávali v hospodách a v zadních pokojích. A snili o hrdinství. Určitě taky jako já.

Šel jsem kolem bloku činžovních domů, který se táhl k nádraží. V posledním z těch domů bydlela Dagmar Dreslerová, moje útočiště v nouzi. Asi v sextě jsem ji miloval a pak už jsem ji nemiloval. Byla ale hezká a bylo nepříjemné pomyslet si, že mě už třeba taky nemiluje. Proto jsem vždycky občas, když mně bylo nějak blbě z Ireny, navštěvoval Dagmar a vyznával jí lásku a ujišťoval ji o své lásce, aby mě taky ujišťovala. A pak, taky mně jí bylo trochu líto, že už ji nemiluju. Tenkrát jsem ji hrozně ranil, když jsem se s ní rozešel. Ona pak začala chodit s Frantou Kočandrlovým, ale ten ji určitě otravoval. A ona otravovala život Rosťovi Pittermanovi, který miloval ji a na kterého zas ona kašlala. Kdykoliv se mi zachtělo, byla ochotna Kočandrleho se mnou podvádět, ale já jsem toho moc nevyužíval, protože jsem měl výčitky svědomí. Ne z toho, že podvádím Frantu, ale z toho, že do toho Dagmaru tak tahám

a přivádím ji do duševních trablů a nesnází a provádím s ní všelijaké věci, které mně s ní byly už vlastně docela lhostejné. Jenže já neměl to srdce ji zklamat, když o to tak stála. Bylo mně jí líto, tak jsem jí tu radost dělal. Většinou jako povinnost, ale někdy se mi to zas hodilo. Někdy byla Dagmara útočiště, když jsem dokázal cítit se blbě z Ireny, a to jsem většinou nedokázal. Bylo to vzácné, když mi bylo opravdu blbě. Potom jsem chodil k Dagmaře, abych tomu pocitu dal pozadí, že se jako utěšuju, a utěšoval jsem se s ní, jak jen jsem moh, jen abych si ten pocit hodně dlouho udržel. Dnes bylo v Dagmařině pokoji tma. Asi už spala se svou nešťastnou láskou ke mně a bylo jí sakra dobře. Mohla být ráda, že ji má. Byl bych rád, kdybych ji mohl mít. Vlastně jsem ale byl dost spokojen, teď. Cítil jsem trochu únavu, kufr se saxofonem byl těžký, a těšil jsem se na postel. To bylo taky dobré, být unaven. Nebo mít hlad. Nebo být zavřen v Mesršmitce, tak čtvrt hodiny před padla. Šel jsem přes koleje a podíval jsem se na nádraží. Vlaky už nejezdily. Na vedlejší koleji stála řada dobytčích vagónů, přestavěných, aby se v nich dalo bydlet. Byl to muniční vlak a hlídalo ho pár vlasovců s automatama.

Zamrzl tady, protože koleje do Německa vytrhali partyzáni. Viděl jsem postavu s ohrnutým límcem, jak se pomalu šourá podél vagónů. Přes rameno jí visel automat na řemeni a pod nosem jí svítila drobná svatojánská muška cigarety. Přehodil jsem si saxofon do druhé ruky a zabočil jsem nalevo na Jiráskovu třídu. Mesršmitka vedle ležela ve tmě a v tichu. Skleněná střecha nad montážní halou zrcadlila jen hvězdičky. Nesvítila pod ní už ani bezpečnostní lampička. Modře natřená skla se leskla proti

hvězdnatému nebi. Taky jsem tady strávil spoustu času. Půldruhého roku dřiny a otravy. Hlavně otravy, protože dřinu jsem nepěstoval. Teď se mi na to vzpomínalo docela dobře. Na kluky a na pneumatická kladiva a na chladné duralové kostry a na werkšucáky a hajzly a svářovny a Němce a na to všecko, a jak jsem na hajzlu vždycky četl básně, umřela, řekněme, že měla úbytě. Úbytě, to je to, co hbitě hubí tě.

A Ženu v množném čísle. A Most. Absolutního hrobaře. Takovéhle básně. Otec si z nich dělal legraci.

A mně se líbily, protože otec si dělal legraci taky z jazzu. I když jsem jim třeba moc nerozuměl. Přešel jsem po můstku přes potok a zapadl jsem na Jiráskovu třídu. Byla úzká, vysoká a liduprázdná. Šel jsem rychle. Moje kroky se rytmicky ozývaly po dláždění. U továrníka Krocana svítili. A naproti u Kaldounů taky. Továrníci chystali osvobození. A u Kaldounů bydlel policejní ředitel Řimbálník s bílýma rukavicema. Město bylo v dobrých rukou. Mohlo být klidné.

Došel jsem k našemu baráku a vytáh jsem z kapsy klíč. Ještě jsem se ze zvyku podíval na oblohu a pak na siluetu zámku. Už tam byla tma, jen hvězdičky svítily. Vlezl jsem do výklenku a nahmatal jsem klíčovou dirku. Strčil jsem do ní klíč a odemknul jsem. Nerozsvítil jsem světlo. Chodil jsem vždycky potmě. Bylo to tak příjemnější. Dalo se snít a člověk už po schodech skoro usínal. Cítil jsem se příjemně unaven. Jednu ruku jsem posunoval po zábradlí na schodišti a v druhé jsem táhl saxofon.

V prvním poschodí byla tma. V druhém svítili za dveřma. Vylezl jsem až k naší pavlači a zachtělo se mi podívat se ještě ven. Položil jsem saxofon na zem a otevřel jsem dveře na pavlač. Vstoupil jsem na ni a opřel jsem se o železné zábradlí. Bylo tenké a měl jsem vždycky příjemně nebezpečný pocit nejistoty, když jsem se o ně opřel. Visel jsem ve vzduchu nad městem. Jak jsem se opřel o zábradlí, pavlač zmizela a já trčel volně ve vzduchu. Dole pode mnou byl dvůr. Podíval jsem se dolů a uviděl jsem psa Bonzu, jak se na mě nahoru dívá. Zamňoukal jsem. Bonza se rozštěkal. Hleděl na mě a nevěděl, na čem je. Štěkal nedůvěřivě a vyzývavě. Sáhl jsem do kapsy a nahmatal jsem zbytek rohlíku od svačiny. Hodil jsem ho dolů Bonzovi. Bylo slyšet tupý úder, jak rohlík dopadl na betonový chodníček. Bonza hned zmlkl. Zvedl jsem hlavu a podíval jsem se na město. Leželo v údolí, tmavé a tiché, věž

československého kostela se vytahovala nad vilky na jeho okraji a jenom sem tam zářilo osamělé okno.

V Port Arthuru ještě svítili. Představil jsem si starého Wintra s jeho ospalýma očima za pultem. Sedí a vedle něj kape pípa, pomalu a pravidelně. A už je čtvrt na dvanáct. Nedovedl jsem si představit takový život. Prosedět každý den a většinu noci u pípy. Možná že ani nechodil spát do postele. Bylo to neuvěřitelné. Zezdola zas zaštěkal Bonza. Sáhl jsem do kapsy a nahmatal jsem krabičku s ústníma pastilkama, které jsem občas cucal kvůli dýchání. Vytáhl jsem jednu a hodil jsem ji Bonzovi. Bonza zmlkl a bylo slyšet, jak ji hledá. Zase jsem pohlédl na město. Za ním, na úpatí kopců, začínal les a z něho rostl holý vrcholek Černé hory s chatou nahoře. Teď byla tmavá. Vzpomněl jsem si na nedělní odpoledne, která jsme tam za války probili při kartách a čaji a biliáru. To už bylo pryč. To už bylo všechno pryč. Teď začínalo něco nového. Zvrátil jsem hlavu nazad a uviděl jsem širokou, vypouklou oblohu s hvězdama. Mléčná dráha se táhla napříč přes ni a nehýbala se. Nad městem viselo šumivé jarní ticho. Nevypadalo to na revoluci. Ale revoluce měla být. A musela být. Mnoho lidí mělo zájem o revoluci. A mnoho pánů mělo na ní zájem. A mnoho pánů se potřebovalo očistit. Revoluce byla moc prospěšná. Už jsem viděl, jak pan Macháček bude psát: Historie kostelecké revoluce. Váženému panu dr. Šabatovi, policejnímu prefektu v Kostelci, v úctě oddaný autor, a vydal B. Minařík, knihkupec v Kostelci. To napíše a rozprodá a pánové Kaldounové a Krocanové a Moutelíkové si to postavějí do knihoven vedle sebraných spisů Mistra Aloisa Jiráska a vedle Sborníku k devadesátým narozeninám pana Josefa Šerponě-Domanína, českého velkoprůmyslníka. A budou si v tom číst, ale většinou jenom ty odstavce, kde bude o nich. A o nich tam bude, o všech. Pan Macháček nezapomene na nikoho. Pan továrník Kaldoun ochotně uvolnil svoje skladiště, kde byla zřízena nouzová ošetřovna, napíše. A pí Krocanová s pí Moutelíkovou vařily polévku pro partyzány. Pan Macháček všechno napíše. Všechno podrobně a podle pravdy, aby se to zachovalo potomstvu. Jak pí Krocanová vařila polívku partyzánům.

Ostatně, bude to dobré, když se to zachová potomstvu. Aspoň se potomstvo bude mít čím bavit.

Zezdola se opět rozštěkal Bonza. Už mě to otrávilo. Blbče, řekl jsem, jen žrát a žrát a žrát. Otočil jsem se a odešel jsem z pavlače. Zavřel jsem dveře, sebral jsem saxofon a vystoupil jsem po posledních schodech k bytu. Za dveřmi byla tma. Odemkl jsem a vstoupil jsem dovnitř. V předsíni jsem nerozsvítil, abych nevzbudil otce a maminku. Ale maminka určitě stejně nespí. Vždycky čekala, až přijdu, pak teprv usnula. A ani pak často ne. Maminka měla vysoký krevní tlak a trpěla nespavostí. Bylo mi jí líto.

Jednou, když jsem omylem spáchal v továrně sabotáž a dostal jsem strach, že mě lízne gestapo,

uvědomil jsem si najednou, že ji mám rád. Byl to jediný člověk, kterého jsem měl opravdu rád. Jinak jsem si lásku vždycky nějak spíš dělal, ale maminku jsem měl rád. Jenže, měl jsem ji pořád, a tak jsem na ni často zapomínal. Z ložnice jsem slyšel otcovo oddychování. Pověsil jsem klobouk na věšák a podíval jsem se do temného zrcadla. Spatřil jsem v něm svou siluetu. Vždycky jsem se do něho díval, když jsem přicházel v noci domů. Někdy, když jsem rozsvítil, vypadal jsem v tom zrcadle krásně a ušlechtile. To bylo tím, jak na mě dopadalo světlo lampy seshora. Měl jsem podlouhlý obličej a propadlé tváře, ale ne moc, a rovný nos a oči se stíny kolem a hezká ústa. Představoval jsem se na filmovém plátně. S Judy Garlandovou. Jenže to už bylo dávno. Teď už jsem si to nepředstavoval.

Jenom ten zvyk mi zbyl, koukat se v noci do zrcadla. Odešel jsem tiše po koberci do svého pokoje.

Zavřel jsem za sebou dveře a postavil jsem saxofon na zem. Pak jsem šmátral rukama před sebou, až jsem nahmatal pianino. Na něm stála Irenina fotka. Předtím tu stála Věrčina fotka a předtím Luciina.

A předtím fotka Dagmar Dreslerové. Musel jsem mít vždycky něčí fotku na pianě. Ucítil jsem chladný kov lampy a otočil jsem vypínačem. Po pokoji se rozlilo vyblité světlo. To bylo tím, že jsem měl v lampičce dvěstědvacítku a v našem domě byl jen stodvacetivoltový proud. Měl jsem dojem, že se světlo nemůže pořádně po pokoji rozlít. Skříň a stůl u rádia byly už skoro ve tmě. Otočil jsem se k posteli. Byla rozestlaná a na prostěradle leželo pečlivě složené pyžamo. To maminka. Strčil jsem saxofon pod postel a sedl jsem si na ni. Cítil jsem se unaven. Stáhl jsem boty, nohu o nohu, rozvázal jsem kravatu a svlékl jsem košili. Pak jsem stáhl najednou kalhoty, spodky a punčochy. Seděl jsem na posteli nahý. Bylo to příjemné. Položil jsem se naznak na postel a dal jsem nohy na peřinu, přehozenou přes pelest. Ležel jsem nahý a polštář i prostěradlo mě příjemně chladily na zádech. Prohlížel jsem se.

Takhle nahý jsem se sám sobě líbil. Byl jsem docela hezký, nahý. Měl jsem souměrné tělo a hrudník a úzké boky. Když vedle mě nestál nějaký atlet, takže nebylo měřítko, vypadal jsem docela řecky. Jak na mě zezadu svítila lampa, udělal se mi na kyčlích stín, a měl jsem najednou to ostré nasazení v kyčlích a v tříslech, jako je na Praxitelově Doryforovi, či jak se jmenuje ta socha. Vždycky mně to připadalo nerealistické, a teď jsem to měl na sobě. Zdvihl jsem jednu nohu a protáhl jsem se. Únava byla zas příjemná. Ještě jsem chvíli ležel. Pak jsem se posadil a oblékl jsem si kabátek od pyžama a kalhoty. Zhasl jsem lampičku a shrnul jsem na sebe peřinu. Všechno se uklidnilo. Ve jménu Otce i Syna i Ducha svatého, řekl jsem v duchu a začal jsem se modlit. Pane Bože, dej, abych získal Irenu a aby si mě Irena vzala a abych s ní mohl dlouho a šťastně žít. Za to se modlím, Pane Bože, hlavně a nade všecko za to se modlím. Otče náš, odříkával jsem a myslel jsem na Benna a na Helenu a na Kaldouna a na Macháčka a na Wintra a na Bonzu a na revoluci a tak na všechno, a pak jsem si

uvědomil, že se nemodlím zbožně, i říkal jsem ještě jednou Otče náš a snažil jsem se myslet na Boha, ale nemohl jsem na něho myslet jinak, než že jsem si ho představoval, jak sedí na trůně v košili a má vousy. A pak jsem se modlil Zdrá- vas, a to bylo lepší, protože Panenku Marii jsem si představoval hodně hezkou a sladkou až do polovice, až do Ježíš, to jsem se v duchu uklonil, a pak jsem si

představoval Panenku Marii s Irenou, jak stojí před ní v bílé říze s lilií v ruce a usmívá se na mě. Když jsem skončil, řekl jsem ještě jednou Pane Bože, dej, ať získám Irenu, a pokřižoval jsem se. Ulevilo se mi. Tuhle povinnost jsem měl za sebou. Teď jsem mohl volně myslet. Chtěl jsem myslet na Irenu. A jak to bude s ní. Myslel jsem na sebe, jak spím v posteli a vedle mě spí Irena. Pořád jsme spali a já jsem pořád chtěl otevřít oči a říct jí Ireno, a ona by řekla copak? a já bych řekl Ireno, víš - a dál jsem už nevěděl, co řeknu, a jenom jsme oba pořád spali a já pořád čekal, až to řeknu, ale neřekl jsem to vůbec.

Sobota 5. V. 1945

Probudil jsem se asi v půl deváté. Za oknem svítilo slunce a v pokoji bylo horko. Ležel jsem v posteli, trochu mě bolela hlava a v ústech jsem měl nechutný pocit. Ležel jsem a díval jsem se na svůj portrét od Rosti nad postelí. Můj vzhled na něm vzbuzoval úctu. Měl jsem obrovskou hlavu a úzká ramínka, takže jsem vypadal vzdělaně. A co bylo na obraze zajímavé, byl kontrast té intelektuálské palice a ušpiněného límečku u košile bez kravaty. Pamatoval jsem se na ten obraz. Tenkrát mě Rosťa maloval, zrovna když jsem přišel z práce z Mesršmitky v bavlněné košili, usviněné olejem z ferrofluxu. Díval jsem se tak na sebe a myslel jsem si, že to mám pěkný portrét, a že kdybych umřel, zůstala by po mně přece jen hezká věc. Ale jinak to bylo hnusné ráno. Zavřel jsem oči, ale nebyl jsem už dost unaven, abych spal nebo klímal.

Bylo nutno vstát. Konečně jsem náhle vstal. Nejlepší bylo se rozhodnout. Šel jsem k oknu a podíval jsem se ven. Nic. Město bylo jako včera. Ani stopy po revoluci. Kdoví, jestli něco bude. Stejně jsem tomu tak úplně nevěřil. Sice se stávaly takové věci, ale že by se to stalo zrovna u nás, to se nezdálo skutečné. Revoluce. Nedoved jsem si představit nikoho ze známých střílet. Pana lékárníka nebo pana továrníka Krocana. Blbost. Přema možná. Přema měl vizáž jako vrah a ve skladu měl nějaké zbraně, to jsem věděl. A taky snad Perlík. Ale jinak to bylo docela iluzorní. Docela. Obrátil jsem se od okna a zapnul jsem rádio. Chvilku jsem čekal a to mě otrávilo. Vždycky mě otrávilo čekat, až se rádio ohřeje.

Z přijímače se ozval nějaký prušácký pochod. Tak ještě nic. Ovšem. Vůbec nic se nestane. Z východu přijdou Rusové a ze západu Američani a všechno slavně osvobodějí a bude po parádě. Vlastně, lépe řečeno, začne paráda. A páni se budou píchat do prsou medailema. Blbost. Odešel jsem do koupelny a pustil jsem vodu. Umyl jsem se a dřel jsem se froté ručníkem, až mi kůže zčervenala. To bylo příjemné. Vrátil jsem se do pokoje, otevřel jsem okno a rozhodil jsem postel. Oknem se nahrnul do pokoje chladný vzduch. Slunce, teď už úplně vyšlé, svítilo svěže a panensky. Odešel jsem do kuchyně, postavil jsem vodu na čaj, přinesl jsem ze spíže rohlíky a začal jsem si je mazat máslem. Samá práce.

Podíval jsem se z okna, a tu mě to praštilo do očí. Naproti na domě stavitele Baumana vlála

československá vlajka.

Zalil mě zvláštní pocit. Pocit, že je mi čtrnáct let a že je osmadvacátého října. Už šest let tahle vlajka nikde nevisela, a teď tady najednou visela zas. A vůbec mně nepřipadala nová nebo neznámá. Byla to pěkná, aspoň třímetrová vlajka, dobře vypraná a svítila červení a bělobou. Tak už to je tady, řeklo to ve mně. Tak přece revoluce. Vzpomněl jsem si na rádio. Vběhl jsem do pokoje, otočil jsem vypínačem a čekal. Přitom jsem si všiml, že vlajky visí taky na nemocnici a na státních domech. U Vašatů ji někdo zrovna vystrkoval z okna. Ano. Už je to tady. Jako kdyby to už bylo docela v suchu. A zatím tady jsou ještě Němci. Rádio se rozehrálo. Byla to muzika. Poslouchal jsem a nebyla to německá muzika. Nějaký Kmochův pochod. Ovšem, samozřejmě si nemohli vymyslet nic lepšího než kmochovku. Takováhle

revoluce by mě otrávila. Poslouchal jsem s nechutí plechovou muziku a byl jsem rozladěn. Pak jsem odešel do kuchyně, nasnídal jsem se a rozhodl jsem se, že ať je to jak chce, já do toho teda půjdu s veškerou elegancí. Vytáhl jsem ze skříně tmavohnědé sako, vzal jsem si bílou košili a oblékl jsem si světlé kalhoty. Pak jsem si uvázal modrožlutou hedvábnou kravatu s velikým vzorem na malý uzílek a natáhl jsem si tmavohnědé sako. Vzal jsem si hnědé boty s perforováním, okartáčoval jsem se a šel jsem se podívat do zrcadla. Vypadal jsem elegantně. To mě blažilo. Posadil jsem si na hlavu světlý klobouk, ještě jednou jsem se podíval do zrcadla a vypadl jsem z bytu. Když jsem v druhém poschodí míjel Strnadovic dveře, objevila se v nich najednou paní Strnadová.

„Pane Danny! Pane Danny!“ volala hystericky. V očích se jí koulely slzy.

„Rukulíbám,“ řekl jsem, smeknul jsem klobouk a zazubil jsem se na ni.

„Tak už je to tady, pane Danny! Tak už máme zase svobodu!“

„No, eště ne!“ řekl jsem takovým tónem, jako kdybych říkal: No! Máme! Už! a pořád jsem se zdvořile zubil. „Viďte! Bože, to je radost! To je radost!“ křičela na mě a vůbec si nevšimla toho, co jsem řekl.

„To je,“ řekl jsem.

„Ano. Bože, já bych se radostí zbláznila, věříte?“

„To věřim,“ řekl jsem.

„Teď to zas bude radost žít. A všechny ty bestie by se měly odstřílet.“

„Jistěžeano.“

„Viďte, a všechny, co s nima táhli, bez milosti pozavírat.“

„Samozřejmě,“ řekl jsem. Věděl jsem, proč je ta baba tak radikální. Muž její sousedky byl kolaborant.

A ona se se sousedkou nesnesla. Samozřejmě. Ta byla pro střílení.

„Všechny pozavírat. A kdo má na svědomí něčí život - zastřelit! Bez milosti.“

„Střílet se bude,“ řekl jsem.

„Viďte,“ řekla se zájmem. „Víte, já bych kuřeti neublížila, ale pro tyhle bestie nemám slitování.“

„Von nikdo,“ řekl jsem.

„A to byste se mýlil. Sou lidi, který by chtěli všechno vodpouštět a na všechno zapomenout. Ale já nezapomenu nikdy. Já ne!“

„Depak,“ řekl jsem.

„Protože když teď zapomenem, za dvacet let tu máme Němce zas. Už se nám to vymstilo jednou.

Podruhý už se to nesmí stát.“

„Jistě, řekl jsem.

„Co by tomu řekly naše děti? Ty by nás pěkně pochválily, že sme byli tak hloupí a lehkomyslní a nic jsme se nenaučili.“

„Jistě, řekl jsem. „Promiňte, milostivá paní, já mám důležitou schůzku, já musim jít.“

Baba se na mě usmála.

„Aha. Rozumim,“ řekla. „No, já vás nebudu zdržovat, pane Danny, jen běžte. A pozdravujte slečnu Irenku. Ta bude mít taky radost.“

„Ano. Děkuji, rukulíbám,“ řekl jsem sladce a dal jsem se do klusu se schodů. Baba byla vševědoucí.

Vyšťárala všechno. Rád bych byl věděl, odkud se to dopátrala, že blbnu za Irenou. Ale bylo to vlastně jednoduché. Irena byla sestřenice Bertíka Moutelíkovýho a Bertík Moutelíků povídal. A paní učitelka Čiháková byla teta Bertíka Moutelíkovýho. A slečna Strnadová učila na obecné škole se slečnou

Čihákovou. A slečna Strnadová s nikým nechodila, jenom s matinkou. Tak se to matinka dozvěděla.

Bylo to jednoduché. Bylo mi to jedno. Vypadl jsem na ulici.

Všude bylo plno lidí. Z většiny domů už vlály prapory a svítilo na ně slunce. Proudy lidí se valily ulicí a smály se. Každý se cenil. Udělal jsem pohrdlivý obličej. Blbost, takhle se smát. Takhle blbě šťastně.

Ušklibovat se. Ušklibovat se nad Němcema a nad rajchem. Dal jsem si jednu ruku do kapsy a šel jsem pomalu s davem. Kolem mě se valili tatíci a všelijací kluci a každý měl něco v knoflíkové dirce.

Z domu vyběhl pan kapelník Petrbok v uniformě a utíkal na náměstí. Měl bílé rukavice a v nich hůl se zlatou koulí na konci. Ten blbec. Ten vůl, co nám vždycky dělal potíže kvůli kapelnické licenci a říkal, že jazz není naše národní česká hudba a že by se měl zakázat. A teď si myslel, že bude s tou svojí pitomou plechovou muzikou vítat Rusáky. Ale my je budeme vítat taky. A bez koncese, to ať si spočítá.

Budeme je vítat s prima dixielandem, s chraplavým Vencovým trombíkem a s Bennovou plakavou

trubkou. My je uvítáme. A ne pan Petrbok. A my budem hrát v lázních k tanci. A my budem tancovat swing a pořádat lampiónovou slavnost na koupališti. Šel jsem pomalu dál a rozhlížel jsem se. Svítilo slunce a vzduch byl májový a svěží. Před otcovou bankou stál ve stínu průjezdu pan Vladyka, bankovní kolaborant, a klepal se. Byl bledý jako smrt a v knoflíkové dirce měl obrovskou kokardu s všelijakými lípovými lístky a jiným smetím, jako kdyby šel k odvodu. Jak se strachy klepal, třásla se mu i kokarda.

Rozhlížel se poděšeně, ale nikdo si ho nevšímal. Ušklíbl jsem se a přešel jsem kolem něho. Na rohu u Novotných jsem spatřil Pedra Geršvína. Zamířil jsem k němu.

„Ahoj,“ řekl jsem mu.

„Tě vidim,“ řekl mi a dotkl se dvěma prsty střechy klobouku. Byl opřen o protitankovou překážku, která tam stála, a měl nohy efektně zkřížené.

„Tak co?“ řekl jsem.

„Patřim na lid,“ řekl.

„Nepudeš dál?“

„Čkej. Čekám na Harryho.“

„Oukej. Kde je?“

„Šel pro barvu.“

„Na co?“

„Budem černit.“

„Co?“

„Černit.“

„Ale co?“

„Germánský nápisy.“

„Jo tak. To du s váma. De eště někdo?“

„Benno s Lexou šli pro štafle.“

„A přídou sem?“

„Jo.“

Odmlčeli jsme se.

Pedro byl ledově klidný a úsečný. Takový on byl vždycky. Moc toho v hlavě neměl, ale doved to, co tam měl, podávat po tak malých porcích, že mu to vydrželo dýl než klukům, kteří měli kebule přecpané vědomostma.

„Poslyš, co myslíš. Bude se tady střílet?“ řekl jsem.

„Mám obavy.“

„Myslíš, že by se mělo rači počkat?“

„Samo.“

„Já si taky myslim. Chlapi se do toho ženou jako blázni a bez zbraní -“

„Ať se ženou, dyž se jim chce natáhnout péra za komunismus.“

„Myslíš, že to je tak?“

„No určitě.“

„Že tady budou komunisti?“

„To je jasný.“

„No já nevím. Bylo by to blbý. Ale přece jen Beneš -“

„Nemůže nic dělat.“

Chvilku jsem mlčel. Pak jsem řekl:

„A co budeš dělat ty?“

„Já?“

„No. Jestli přídou komunisti.“

„Kamaráde - ale mezi náma -“

„Samo.“ Pedro se na mě pátravě zadíval.

„Jakmile se vyčistěj silnice,“ povídal, „sednu na cyklón a sem v tahu.“

„A kam pojedeš?“

„K Američanum, ne?“

„No jo,“ řekl jsem. „To máš pravdu. Vono to bude nejlepší.“

„Vás Bůch, páscí,“ ozvalo se za náma. Byl to Harýk. Měl na sobě drogistický plášť, v jedné ruce držel plechovku s barvou, v druhé malířskou štětku a zubil se.

„Ahoj,“ řekl jsem. „Tak gratuluju ti k svobodě.“

„Já tobě taky, já tobě taky,“ řekl Harýk.

„Páni, viděli ste starýho Petrboka?“

„No. S rukavičkama a s koulí.“

„Ten měl ránu, páni. A počkejte, až vodpoledne vyrukuje s kutálkou k celnici.“

„Moh by. Aspoň by se tam moh do něčeho připlíst a my bysme se ho lacino zbavili,“ řekl jsem.

„Fakt, řekl Harýk. „Jenže bysme museli místo něj hrát na funusech.“

Pedro se zasmál.

„Jo. Tady se už slaví vítězství a svoboda a zapomněli, že tu eště nebyla fronta.“

„Myslíš, že sem doleze?“ řekl Harýk.

„A ty myslíš, že se vypaří?“

„No třeba je zajmou Rusáci dřív, než se sem dostanou.“

„To se netěš.“

„Proč?“

„Protože Germáni prchaj expres k Američanum.“

„Leda to,“ řekl Harýk. Zmlkli jsme a zahleděli jsme se do davu. Z průjezdu Lidobia se vynořil Lexa s Bennem. Nesli pod paždí štafle. Lexa byl v normálních šatech, ale Benno měl na sobě bílý plášť a papírový kornout na hlavě. Zamířil k nám.

„To je dost, že dete,“ řekl Harýk.

„Starej Matějka nám ho nechtěl pučit. Abysme ho prej nepoškodili,“ řekl Lexa.

„Tak dem, chlapi. Ať něco uděláme,“ řekl Benno. Podíval jsem se na něho. Nevypadal, že by měl strach. Přistoupil jsem k němu.

„Tak co,“ řekl jsem.

„Co?“

„Jak ses vyspal?“

„Elegantně,“ řekl. „A co ty?. „

„No já taky. De to docela hladce, co?“

„Jen počkej. Náš fotr už je na radnici.“

„Jo,“ řekl Lexa. „A starej Čemelík taky. Prej v poledne vyhlásej samostatnej kosteleckej stát a zvolej Šabatu presidentem a vypověděj válku Německu.“

„Nebo vyhlásej neutralitu, ne?“ řekl Harýk.

„Taky možný.“

„Tak dem, sakra,“ řekl Benno.

„Dem,“ řekl Harýk.

„Kam dem nejdřív?“ zeptal jsem se.

„Nejdřív dem k nám do kšeftu,“ řekl Benno. Hnuli jsme se.

Lidi se za náma dívali a někteří se na nás smáli.

„Tak jen do toho, chlapci,“ řekl nějaký děda. „Zamažte to všechno.“

„Jo, zamažem,“ řekl Harýk.

„Celou minulost,“ řekl Pedro.

„A utrpení,“ řekl Harýk. Děda se na nás podíval a bylo vidět, že neví, na čem je. Ale my jsme šli dál.

Lidi se pořád valili, jednou stranou ulice k náměstí a druhou od náměstí. Všude vlály vlajky. Pan Kodet strkal zrovna do výkladu Benešovu bustu a jeho paní dělala pozadí. Mačkala záhyby na československé vlajce a prohlížela si je z dálky. Vedle u Šubrtů měli ve výkladě šest vlajek. Všechny Spojence.

I čínskou. Šli jsme dál. Před obchodním domem U města Londýna stál pan Moutelík a stříhal trikolóru.

Tlačil se kolem něj hustý dav, hlavně kluci, a škemrali. „Pane Moutelík, mně taky!“ Pan Moutelík to stříhal zdarma. Byl, pane, velkomyslný. Protože byl, pane, vlastenec. A měl, pane, největší kšeft v Kostelci. Jeho úplně holá hlava se leskla ve slunci. Když jsme došli k němu, právě dostříhal poslední kousek. Zvedl ruce do vzduchu a zavolal:

„Už nemám! Netlačte se! Vidíte, že už nemám.“

Harýk se zastavil.

„Pane Moutelík, máme vás začernit?“

„Cože, Harýčku?“

„Jestli vám máme začernit firmu?“

„Ach tak! To poťte, mládenci,“ řekl pan Moutelík. „To poťte. Za to vám budu vděčnej.“

Lexa s Bennem roztáhli štafle před vchodem. Harýk vylezl pomalu nahoru.

„Opatrně,“ řekl pan Moutelík. „Abyste nepoškodili českej text.“

„Bestarosti,“ řekl Harýk a začal odborně začerňovat německý nápis.

„Opatrně,“ řekl pan Moutelík a díval se na něj nahoru. Harýk natíral s klidem. Ale najednou se z černého nátěru odlípl úzký pramínek a stekl po firmě dolů přes český text.

„Pozor!“ vykřikl pan Moutelík. „Utři to, Harýku!“

„Nemám čím,“ řekl Harýk.

„Počkej,“ zavolal pan Moutelík. „Růžo! Rychle! Přines hadr!“

„Ano, pane šéf,“ řekla Růža, vyjeveně se podívala nahoru a zmizela v krámě. Harýk seděl na štaflích a nedělal nic. Čekali jsme. Růža nepřicházela. Harýk si přendal štětec do druhé ruky a pokusil se setřít to rukou. Ale jenom to rozmazal.

„Pozor! Ne! To ne!“ zvolal pan Moutelík. „Už de. Růžo! Rychle!“

Růža přiběhla s hadrem a podala ho nahoru Harýkovi. Harýk sebral hadr a rozmazal to. Český nápis i monstrózní autogram pana Moutelíka se zahalil do šedivé mlhy. Pan Moutelík zesmutněl.

„Počkej, Harýčku,“ řekl.

„Nejde to,“ řekl Harýk.

„Nech to.“

Ale Harýk dál rozmazával barvu na desce.

„Nech to,“ řekl pan Moutelík hrdinsky. „Stejně musim dát namalovat novou firmu. Tohle je jenom nouzové.“

„Jistě,“ řekl jsem. „Tohle je spíš jako symbol, že ano?“

„Ano, správně, Danny,“ řekl pan Moutelík. „Symbol té zlé minulosti.“

Harýk slezl se štaflí a Benno s Lexou je popadli.

„Tak,“ řekl Harýk. „Nezlobte se, pane Moutelík -“

Pan Moutelík zamával rukama.

„Ale prosim tě. Co bych. V takovýhle chvíli! Děkuju vám, hoši. Děkuju vám.“

„Neni zač,“ řekl Harýk. Pozdravili jsme a odlepili jsme se od Londýna. Harýk šel rychle napřed. Když jsme byli z doslechu, Harýk se k nám obrátil a řekl:

„Páni, to se mi povedlo, ne?“

„To ti řeknu,“ řekl Lexa.

„Počkej, to von ti eště pošle účet za tu novou firmu,“ řekl Benno.

„Možný,“ řekl Harýk a obrátili jsme se. Pokračovali jsme v chůzi k náměstí. Šel jsem vedle Pedra a před náma šel Benno s Lexou a nesli štafle. Náměstí vypadalo jako mraveniště. Lidi chodili ve svátečních šatech, jedni proti druhým, a dělali, že jsou veselí. Někteří byli veselí. Ale hodně jich nebylo veselých. Aspoň ještě teď ne docela veselých. Ještě nebylo po všem. Všechno ještě nebylo na beton a bůh ví, jak to všechno bude. Z východu jeli Rusáci. Ale veselé dělali všichni. Z jedné kostelní věže už visela nemožně dlouhá vlajka jako červenobílá nudle a z druhé ji právě spouštěli. Vysunovali ji z okna od zvonu jako kotevní lano. Byla to žlutobílá vlajka. Nějaký strejc vedle mě se rozkřičel:

„Ať žije Československá republika! Ať žije president Beneš!“

Vypadal ožrale. Když začli z kostela spouštět tu žlutobílou vlajku, zarazil se.

„Co to?“ řekl sám k sobě. Naklonil jsem se k němu a řekl jsem:

„Papežská vlajka.“

„Todle?“ řekl a obrátil se ke mně. „Tak todle je papežská?“

„Ano.“

Strejc začal zase křičet:

„Ať žije papež! Ať žije Pámbů! Ať žije Republika československá!“

Klestili jsme si cestu davem přes náměstí. Najednou v davu zašumělo. Ozvalo se volání, bylo dost nesmělé, ale mělo to být přece jen volání slávy. Pohlédl jsem vzhůru a spatřil jsem, jak ze zámecké věže vlaje majestátně veliký prápor. Československý prápor. Svítilo na něj slunce, kopule zámku byla jasně červená a zámecký kopec byl plný šeříku. Byl to obrázek jak z bonboniéry. Moc vlastenecký.

A bude! Pana Leitnera to určitě inspiruje. Určitě to pan Leitner namaluje. Přidá k tomu sokoly a drůžičky a národní kroje a Mistra Aloisa Jiráska do rohu. Ne. Mistra Aloisa Jiráska do jednoho rohu a Boženu Němcovou do druhého. Ale ne. Do levého horního rohu presidenta Masaryka, do pravého

presidenta Beneše a dolů Mistra Aloisa Jiráska a Boženu Němcovou a pak to vystaví za výkladem.

A pan Macháček otiskne reprodukci ve svojí Historii kostelecké revoluce. Ano. Tak to bude. Všechno bude zpracováno, všechno bude zachyceno. Slovem i obrazem. Revoluce je v dobrých rukou. U nás je v dobrých rukou. Najednou se dav za námi nějak zachechtal. Ohlédl jsem se. Lidi se tlačili dozadu a volali Pozor!

„Co je?“ zeptal se Harýk. V přední řadě se někdo otočil a zavolal:

„Pozor! Budou shazovat Hitlera!“

Pochopil jsem. Stáli jsme před radnicí na betonové estrádě, kde bývaly koncerty městské hudby

a projevy. Pohlédl jsem vzhůru. Věž radnice byla hrozně vysoká a hořejšek vypadal zezdola hrozně miniaturně. Z malinké kopulky se vykláněl chlap a něco držel v ruce. Ukazoval to davu dole. Byla to bronzová Hitlerova busta z radniční haly a odráželo se od ní slunce. Tak hop, křičel někdo, hopla, a lidi se začali smát. Pak na volné prostranství vyběhl natěrač Petráček z Mesršmitky, zamával rukama a zástup ztichl.

„Počkejte,“ řekl Petráček. „Udáme si tempo. Héj!“

Zástup pochopil. Zvedlo se z něho dlouhé a táhlé a protahované héééj. Muž s bustou nahoře taky pochopil. Zvedl bustu v obou rukách co nejdál od zábradlí a čekal. Dav zvedal a sílil to héééj. Petráček se odklidil. Potom někdo začal Rup! a ve vteřině se ozvalo hromové Rup! a v tom okamžiku muž na věži pustil bustu. Letěla svěžím vzduchem dolů a třpytila se ve slunci. Bylo úplné ticho. Busta se rychle blížila k zemi, dopadla na beton jako hrnec a rozbila se. Nebyla z bronzu, ale z nějakého

erzacmateriálu. Lidi propukli v jásot. Zahlédl jsem ještě špičku Hitlerova nosu s knírkem a pak už nic, protože dav se vrhl na střepiny a rozdupával je.

„Tak dem, chlapi. Musíme začernit náš kšeft,“ řekl Benno. Hnuli jsme se. Vlajka na zámku pořád vlála a pleskala na slunci. Vzpomněl jsem si na královnu wirtemberskou, ale musel jsem se prodírat davem. Co asi dělá královna wirtemberská? Asi má strach. Prodírali jsme se přes náměstí a celkem to vypadalo, že už je po všem. Už mě to nebavilo. Před Mánesovic kšeftem jsme se zastavili. Benno postavil štafle a vylezl na ně. Vypadal jako nafouklý bílý balón. Kolem se pořád valili lidé.

„Poslyš,“ řekl jsem Pedrovi. „Já se du podívat na poštu, jesli vědí něco vo Praze.“

Řekl jsem to, protože mě napadlo, jestli nemá Irena službu, a protože se mi zachtělo být sám.

„Oukej,“ řekl Pedro a já se otočil. Proti mně proudily rozzářené obličeje a řehtaly se mi do očí.

Ušklíbl jsem se a přimhouřil jsem pohrdavě oči. Vlajka na zámku pořád vlála. K čertu s wirtemberskou královnou. K čertu se vším. K čertu s královnou wirtemberskou. Ať se jde bodnout. Stejně by k ničemu nebyla.

Zachtělo se mi vidět Irenu a zamířil jsem k poště. Tam se lidi kolem něčeho tlačili. Protlačil jsem se blíž. Na chodníku před poštou stála po zuby ozbrojená četa německých dětí. Byl na ně pohled. Nebylo jim víc než čtrnáct a hlavy měly zastrčené v helmách, že jim vykukovaly jen špičky nosů. A z té tmy pod helmama jim svítily očka, plná strachu a rozpaků a zmatenosti. Pod těma helmama a pancrfaustama a automatama, kterýma byli ověšeni, bylo vidět, že to jsou děti. Hitlerčíci. Mlčeli a nevěděli, co mají dělat. Kolem nich byl prázdný kruh a pak věnec lidí, kteří jim nadávali. Slyšel jsem pěkné nadávky a bylo vidět zaťaté pěsti. Protlačil jsem se do první řady. Hitlerčíci měli boty od bláta a vypadali utahaně. Vtom někdo z druhé strany vyskočil z davu a vytrhl jednomu Němčíkovi automat z ruky.

Ozval se výkřik, asi povel, a hlouček se naježil zbraněma. Rozkoukaly se černýma dutýma očima a já pocítil nepříjemný tlak v břiše. Sakra, jako kdybych už měl v břiše kulku. To byl nepříjemný pocit.

Uvědomil jsem si, že to musí být blbé, být zraněn. Stáhl jsem se impulsívně dozadu, ale hned jsem zůstal stát. Hergot, třeba se Irena odněkud dívá, aby si nemyslela, že se bojím. Bylo blbé se bát.

Rozhlédl jsem se, ale Irenu jsem neviděl. Couvali všichni. Stál jsem vlastně už docela sám mezi couvajícím davem a naježenou četou Němců. To bylo dobré, protože teď bylo možné ustoupit. Strčil jsem ruce do kapes a otočil jsem se. Zase jsem pocítil ten pocit, jenže teď na zádech. Nervy se mi napnuly. Ale chtěl jsem zůstat lhostejný. Odloudal jsem se pomalým krokem za davem. Za mnou se ozval ostrý německý povel a ve mně zatrnulo. Zase jsem měl impuls praštit sebou na zem, ale opanoval jsem se. Blbost. Trefili by mě stejně. Jen ne se bát. A hlavně to nedat na sobě znát. Ušklíbl jsem se na lidi, ustupující přede mnou a zpola se otáčející. Klopýtali a zuřivě tlačili do těch, co stáli za nima a dobře neviděli, takže nevěděli, co se děje. Bylo ticho. Lidi zděšeně čuměli za mě. Loudal jsem se nonšalantně za nima a po zádech mi běhal nepříjemný pocit. Potom jako na povel všechny ksifty se najednou vypjaly a lidi se přestali tlačit. Za mnou se ozval klapot mnoha bot. Ohlédl jsem se. Němčíci s napřaženýma automatama odcházeli beze slova pryč. V zástupu před nima se otvírala rychle ulička jako Židům Rudé moře.

„Odzbrojte je!“ ozval se zezadu nějaký odvážlivec, ale nikdo se k tomu neměl. Hleděl jsem za

odcházející četou, v poslední řadě šli dva úplně trpasličí, nohy se jim viklaly a vypadali směšně. Ale drželi v rukách napřažené automaty. To budilo respekt. Zase se rozječelo nadávání. Ale Němčíci už zmizeli v rohové ulici. Dav se srotil a táhl za nima. Prostranství před poštou se vyprázdnilo. Rozhlédl jsem se a spatřil jsem Irenu, koukající z přízemního okna. Uviděla mě a zasmála se na mě.

„Nazdar, Danny,“ zavolala. Byla oblečená v bílé blůze a na ní měla trikolóru.

„Nazdar, Ireno,“ řekl jsem a přiloudal jsem se k oknu.

„Viděls to?“ zeptala se.

„Viděl.“

„Neni to příšerný?“

„Co?“

„Ty děcka. Vždyť to sou úplný děcka.“

„Jo to. No jo, to je.“

„Cos myslel?“

„Já myslel ty lidi.“

„Jak?“

„No lidi.“

„Já ti nerozumim.“

Zasmál jsem se.

„Ty hrdinové.“

„Ach tak. Ale co myslíš, že se dá dělat, když nemají zbraně?“

„Já vim, ale -“

„A tys tam byl přece taky, ne?“

„Byl, ale -“

„Ale ty se p o v a ž u j e š za hrdinu.“

„Samo,“ řekl jsem. Asi mě přece viděla. Musel jsem z toho udělat psinu. Shodit se sám. Jinak bych si musel vymyslet něco logického, a mně se nechtělo myslet. Chtělo se mi dívat se na Irenu a kecat s ní.

„Ale, ale,“ řekla Irena. „A proč si teda něco neudělal?“

„Nechtělo se mi,“ povytáhl jsem obočí a pohlédl jsem na Irenu pohledem jak Clark Gable. Ten, jak se mi vždycky zdálo, nic jiného nedovedl než nakřivit hubu, ale na všecky ženské mu to stačilo, aspoň ve filmu. Vyzkoušel jsem, že ve skutečnosti to obyčejně stačí taky. Aspoň ve většině případů. Tak jsem teda zkřivil hubu na Irenu a pokračoval jsem:

„Proč bych dělal hrdinu? k čemu?“

„No - abys dokázal, že se nebojíš.“

„A proč bych to měl dokazovat?“

„Abys dokázal, že si muž.“

„To lze dokázat i jinak,“ řekl jsem stupidně a čekal jsem, jak na to bude Irena reagovat. Reagovala na to přesně tak, jak jsem čekal. Byla pitomá. Ale miloval jsem ji.

„Tak už dost,“ řekla. Abych pochopil, že pochopila. Ani ji nenapadlo, že nepochopila. Zřejmě na to v mozečku neměla zařízení, aby pochopila. Holky vůbec měly v mozečku zařízení hodně primitivní.

Byl bych rád věděl, jestli je na světě aspoň jedna, která by pochopila. Nejenom co člověk říká, ale i to, co tím myslí. A že tím myslí něco jiného, než třeba říká. A že to říká kvůli něčemu jinému než kvůli tomu, co říká. Byl bych rád věděl, jestli je na světě aspoň jedna taková holka. Skočil jsem teda na tu kolej, po které ujížděla Irenina dušička.

„Nebo ty myslíš, že jinak to dokázat nelze?“ řekl jsem.

„Ale ano, ale už je toho o tom dost, nemyslíš?“

„A ty jiný důkazy sou ale příjemnější.“

„Danny, už dost. Nebo s tebou nebudu vůbec mluvit.“

„Oukej,“ řekl jsem a ještě jsem zgableovštil ten svůj úsměv. Ale dostal jsem z toho křeč do svalu na tváři. Honem jsem si musel dát ruku pod nos a mnout si to tam jakoby nic. Křeč mě naštěstí skoro hned přešla. Irena si toho ani nevšimla. Bylo to v pořádku.

„Tak máme zas svobodu, co?“ řekl jsem.

„No, ale vážně. A ty si z toho děláš legraci, Danny,“ řekla Irena.

„Nedělám.“

„Děláš.“

„Nedělám.“

„Mlč. Já tě znám.“

„Myslíš?“

„Určitě.“

„No, já nevim.“

„Ale určitě.“

Irena byla dospělá slečna. Dospěla v pubertě a už jí to zůstalo. Ňadra a měsíčky a myšlení. To všechno. Tak ona mě teda zná. To bylo taky dobré.

„Tak to je blbý,“ řekl jsem.

„Co?“

„Dyž mě znáš.“

„Proč je to blbý?“

„No tak - prostě mě znáš a nemůžu před tebou mít žádný tajemství.“

Irena se zasmála.

„To zas tak dobře tě neznám, Danny. To můžeš bejt bez starosti.“

„Ale znáš mě dost dobře, co?“

„No - já myslim, že dost.“

„A co víš?“

„Jak?“

„Co víš vo mně zvlášť zajímavýho?“

„Zvlášť zajímavýho? Že seš hrozně domejšlivej.“

„Ale di.“

„To seš, Danny.“

Udělal jsem, že jsem zvážněl, a podíval jsem se jí do očí.

„Ba ne, Ireno. Domejšlivej nejsem. To ne.“

„Myslíš?“

„Určitě.“

„Ale seš.“

„Nejsem.“

„Já myslim, že seš.“

„Nejsem, Ireno. Já právě nejsem domejšlivej, protože si vo tobě nemyslim něco, co ty vo mně určitě víš.“

„A co to je?“ řekla. V očičkách se jí rozsvítilo, už jak já jsem změnil tón. Žertovali jsme, ale teď jsem jako udeřil na hlubší strunu. Teď jsem se dotkl něčeho, co bylo jako za tím žertováním a co bylo vážné.

Tak to aspoň zacítily její biologické citečky. Její biologicko-fyziologicko-akustické citečky. Nechal jsem ji při tom

„Co to je?“ řekl jsem pomalu a přistoupil jsem ke stěně. Zvedl jsem obě ruce a položil jsem je na stěnu pod Ireniným oknem. Pak jsem řekl:

„To ty přece víš, Ireno.“

Usmála se chápavě svým úsměvem pro tyhle příležitosti. Byl to něžný úsměv. Pak vystrčila ruku

z okna a pohladila mě lehce po hřbetě mojí ruky.

„Ty to víš, Ireno,“ opakoval jsem. „Miluju tě.“

Zase mě pohladila. Pak jako zašeptala:

„Já vim.“

Chytil jsem ji za prsty.

„Ireno, miluju tě hrozně. Všechno, co dělám, je jen kvůli tobě.“

„Já vim, Danny.“

„Víš, celá ta válka a to osvobození a to všechno nebude pro mě mít vlastně žádnej význam, dyž ty -“

Odmlčel jsem se a místo mluvení jsem jí stisk ruku.

„Já vim, Danny.“

„Ireno, nemohla bys -“

Stiskla mi ruku.

„Ne, Danny. Mlč. Nemluv o tom.“

„Ale proč, Ireno?“

„Víš, že to - prostě nejde.“

„Já vim, Ireno. Ale je to - hrozný.“

„Danny!“

„Ne, já už mlčim.“

„Ale nezlob se na mě.“

„Já se nezlobim. Jak bych se moh na tebe zlobit.“

„Víš, v těhle věcech člověk prostě neni svym pánem.“

„Já vim, Ireno.“

„Já tě mám ráda, Danny, opravdu. Ale -“

„Miluješ Zdeňka.“

Podívala se na mě zpříma. Teď to bylo nejvážnější. Teď mi to řekla do očí. Teď mě postavila před holou skutečnost. Asi pošesté.

„Ano,“ řekla.

Stiskl jsem jí ruku a polkl jsem. Polkl jsem tak, aby se mi hodně zahýbal ohryzek, a zachvěl jsem koutky očních víček. Sklonila trochu hlavu k jednomu rameni a orosila si oči. Stiskl jsem jí ruku.

„Oukej, Ireno, já vim. Nedá se nic dělat.“

„Ale nezlobíš se, viď??“

„Ne.“

„Nesmíš se zlobit.“

„Já nebudu. Já dělám něco docela jinýho.“

„A co?“

„Miluju tě,“ řekl jsem. Vytáhla svojí ruku z mojí a vyměnila si úsměv.

„Ty -“ řekla.

„Miluju tě hrozně.“

„To je dobře.“

„Miluju tě a zbožňuju tě a toužim po tobě.“

Irena se zasmála. Pak pravila změněným tónem:

„Šetři si trochu energii, Danny. Třeba ji budeš eště potřebovat jinde.“

Viděl jsem do ní. Viděl jsem, že ji to těší. Ach, já ji znal. Lichotilo jí, když jí to člověk pořád opakoval. Musel to být pěkný pocit, když člověka někdo miloval. Ale byl to taky docela pěkný pocit být zamilovaný. Tak jsem byl teda zamilovaný.

„Počkej!“ řekla najednou Irena.

„Co je?“ řekl jsem a podíval jsem se na ni. Hleděla mi přes hlavu na náměstí. Obrátil jsem se. Nad zámkem stálo do běla rozžhavené slunce a zalévalo náměstí bílým světlem. Kostel vrhal tmavý stín na hrbolaté dláždění, a jak davy proudily kolem kostela, zasvítily vždycky světlé šaty ženských, když vyšly z kostelního stínu na slunce. Ale to nebylo ono. Něco se dělo. Po obou stranách kostela byl nějaký zmatek. Lidé prchali z náměstí za kostelem a cpali se do ulic vedoucích z náměstí na obě strany. Za kostelem se něco dělo, ale nebylo vidět co. Před poštou se zastavovaly hloučky lidí a hleděly tím směrem. Viděl jsem jen zadky hlav, klobouky naražené v týle a rozcuchané čupřiny. Pak se po obou stranách kostela začalo vylidňovat. Spatřil jsem paní Salačovou, chromou švadlenu, jak se na berlách rychle odhoupává pryč. Probudil se ve mně zájem. Nalevo od kostela se vynořil voják s napřaženým bodákem a náměstí ztichlo. Voják šel pomalu, s šedivou helmou na hlavě a ve vysokých botách, celý temný. Za ním, kousek od něho, se objevil druhý. Pak se na druhé straně kostela objevili taky vojáci.

Roztáhli se a postupovali vějířovitě kolem kostela. Drželi v rukou pušky s nasazenými bodáky

a automaty. Šli tiše, pomalu a pravidelně. Za nima bylo náměstí prázdné. Dav se v tichosti cpal do ulic a do průjezdů domů. Paní Salačová zoufale utíkala na berlách. Pozoroval jsem ji. Její tělo dělalo ohromné rozkmity, jako když se cvičí na bradlech. Namáhala se ze všech sil, ale vojákům nestačila. Na tom místě, co šla, se vějíř zpomalil. Viděl jsem, že voják, který ji žene, je v rozpacích. Bylo to trapné.

Nevěděl, jestli ji má předejít a nechat si ji v zádech, nebo počkat, až se dobelhá do nějakého průjezdu.

Zpomalil krok a celá řada se skoro zastavila. Vějíř na druhé straně náměstí byl už za polovinou. Za vojáky šlo několik důstojníků s revolvery. Slyšel jsem, že něco křičí na lidi, kterým se ještě nepodařilo někam se vecpat. Podíval jsem se zas na paní Salačovou. Už se skoro dostala domů. Měla krámek

v jednom domě vlevo na náměstí. Voják s automatem šel pomalu za ní a vypadalo to, jako kdyby to byl skaut, konající dobrý skutek, jako kdyby ta flinta patřila jí a on jí ji nesl a doprovázel ji domů. Bylo ticho, jen to řvaní důstojníků na druhém konci náměstí a z dálky vrzání berel paní Salačové. Už byli jen pár kroků od jejího krámku. Udělala ještě tři výkyvy a zmizela v něm. Voják se otočil a pustil se rychle podél řady domů k ústí ulice. Za ním šel důstojník s rukavicema na rukou a s napřaženým revolverem.

Oba postupující útvary už obešly kostel a spojily se v jedinou řadu. Její křídla zůstala stát u ústí ulic a prostředek se roztahoval po rychle se vyprazdňujícím náměstí. Poslední zbytky davu prchaly kolem mě za poštu do starého ghetta a mačkaly se do dveří radnice. Bylo ticho. Náměstí za vojáky se úplně vyprázdnilo. Zřejmě se vyrojili z nouzového lazaretu za kostelem, kde byla ubytovaná část kostelecké posádky. Asi už je naštvaly radovánky davu na náměstí. Aspoň důstojníky. Nezdálo se mi, že by vojáci měli zájem o něco jiného než jak utýct před Rusama. Aspoň v posledních dnech. Prchali všichni

ostošest. Ale důstojníci byli nahuštění. Disciplína až do konce. Ať je to sebeblbější, ale až do konce.

A vojáci poslouchali. Tím byli nahuštění zas oni. Na vyprázdněné polovině náměstí se objevily další hloučky vojáků. Blížily se v mrtvolném tichu. Byli tmaví a frontoví, přes prsa se jim houpaly tašky s náboji a v botách měli zastrčené handgranáty.

„Danny!“ řekla Irena úzkostlivě. Poznal jsem hned, že má strach.

„Copak?“ řekl jsem, aniž jsem se obrátil.

„Danny, poď dovnitř!“

„Ale počkej.“

„Danny, poď dovnitř, prosim tě. S nima nejsou žádný žerty.“

„Neboj se.“

„Nehloupni, Danny.“

„Ale neboj se, Ireno. Když budu stát tady, tak si mě ani nevšimnou.“

„Ne, Danny, poď dovnitř.“

„Ale neboj se.“

„Danny, prosim tě, nehloupni.“

Obrátil jsem se pomalu a podíval jsem se jí do očí. Měla opravdu strach. A o mě. Viděl jsem, že ho má, ale to byla věc, kterou jsem zas já nechápal. Neměl jsem nikdy o nikoho strach, jenom někdy o sebe samého. Tenhle pocit jsem neznal. Nechápal jsem, jak může někomu záležet na někom druhém.

Na tom, jestli se někomu druhému něco stane, myslím. Když byli druzí v trapné situaci, bylo mně trapně taky, ale bát se o ně, to jsem neznal. K čemu se taky bát. Nic se přece nemůže stát, kromě toho, co se stane mně samému. A všechno ostatní se snese. Cítil jsem se úplně sám. Já bych se o Irenu nebál.

Co Irena. Stejně jsem ji nemiloval. Anebo spíš miloval jsem ji z nedostatku lepšího zboží. V tomhle oboru byl chronický nedostatek lepšího zboží. Tak proto jsem miloval Irenu. Nemilovala mě a já ji miloval a mně na tom nezáleželo. Podíval jsem se jí do očí.

„Bojíš se?“

„Danny, nezahrávej si, prosim tě!“

„Bojíš se?“

Podívala se mi přes hlavu a měla v očích strach.

„Danny, poď dovnitř, to neni legrace!“

„Bojíš se?“

„No ano.“

„O mě?“

„Dyť víš, Danny, prosim tě.“

„Ale nemiluješ mě?“

„Danny, prosim tě, poď dovnitř.“

„Ale nemiluješ mě, viď?“ řekl jsem pomalu. Její oči se dívaly uděšeně. Hrál jsem to. Vidíš, Ireno, na ničem mně nezáleží. Ať mě třeba odstřelí, když mě nemiluješ. Ať mě třeba pověsí, vidíš. Díval jsem se na ni upřeně. Najednou jí oči začaly sledovat něco, co bylo už docela blízko za mnou. Cítil jsem, že za mnou něco je. A věděl jsem, co. Zase jsem měl ten pocit, že mám kulku v zádech. Ale taky ten pocit, že jsem to skvěle zahrál před Irenou, že se mi povedlo něco velkého. Ireniny oči to s napětím zděšeně sledovaly a ústa se jí pootevřela. Otočil jsem se, opřel jsem se zády o poštu a dal jsem zas ruce do kapes. Zdálo se mi, že se na mě dívá celý svět. Proti mně, už docela blízko, stál voják s automatem namířeným na mě.

„ Also los,“ řekl, ale nehýbal se. Měl širokou hovězí tvář a na bradě šedivé strnisko. Přes rameno měl zavěšenou gásmasku a za uchem mu čouhala šedivá hlavice pancrfaustu. Byl to nějaký starší tatík.

V každé botě měl po jednom handgranátu a nevěděl, co má dělat. Zazubil jsem se na něj přátelsky a drze. Přistoupil až ke mně. V očích měl strach a rozpaky. Měl strach. Měl strach z toho, co bude možná už dnes nebo za pár dní. Ale taky měl strach z důstojníků, co šli za ním. Přistoupil až těsně ke mně a řekl důvěrným hlasem:

„Schauen Sie, es hat doch keinen Zweck. Gehen Sie weg, bitte.“

Najednou mně ho bylo líto. Měl ke mně takovou důvěru. Kdyby na mě řval, nevím, ale že měl ke mně takovou důvěru, nemohl jsem ho zklamat.

„Olrajt,“ řekl jsem a vytáhl jsem ruce z kapes. Stál přede mnou a čekal. Zapnul jsem si sako s lokty od těla a chtěl jsem pomalu zahnout za roh.

„Tak ahoj, Ireno, já hned přídu,“ řekl jsem Ireně a odlepil jsem se ode zdi. Ale jak jsem se otočil směrem k ústí ulice, která vedla kolem pošty z náměstí, narazil jsem na jiného vojáka. Spatřil jsem stužku od eisenkreuzu v knoflíkové dírce. Byl to důstojník. Zvedl jsem hlavu a podíval jsem se mu do očí. Měl úzké, chladné, germánské oči. Neměl jsem z něho člověčí pocit.

„Was ist hier los?“ řekl nebezpečně. „Haben Sie nicht gehört?“

To mě naštvalo. Pocítil jsem, že těmhle je odzvoníno. Vůbec jsem nepocítil strach nebo něco

takového. Bylo to jen to. Finále. Ušklíbl jsem se.

„Šatap!“ řekl jsem a přimhouřil jsem oči. Nechtěl jsem to říct anglicky, aby držel hubu, to mi vyklouzlo z huby nějak samo. Zvláštní. Na všechno německé řvaní jsem reagoval vždycky anglicky. Už v továrně, jenže potichu. Teď mi to vyjelo nahlas.

„Was?“ zařval oficír.

„Šatap, řekl jsem docela logicky. Stál jsem proti němu s rukama zase v kapsách.

„Na warte, du Schwein, du!“ zařval oficír a chytil mě levačkou za kabát na prsou. V pravé ruce držel revolver. Uchopil jsem ho za ruku. Škubl se mnou ke straně. Měl zatraceně sílu. Chtěl jsem se vzepřít, ale ujely mi nohy. Škubl se mnou na druhou stranu a zase zpátky. Bylo to blbé, sakra. Musel jsem vypadat blbě. A Irena se koukala. Sakra, bylo to blbé. Vzepřel jsem se znova pevně nohama, ale musel jsem je široce roztáhnout a pokrčit je v kolenech. To vypadalo směšně a bylo to blbé před Irenou.

Důstojník se mnou prudce smýkl a pustil mě. Ztratil jsem rovnováhu a upadl jsem. Cítil jsem, jak červenám. Ó Bože! Ó sakra! To bylo blbé. Byl jsem shozen. Dopadli mě. Chytili mě. Jako když chytne hlídač chlapečka na hruškách. Tohle nebylo příjemné. Sakra, tohle nebylo příjemné. Hořel jsem

hanbou. Napadlo mi, abych se sebral a skočil na toho oficíra, ale hned jsem toho nápadu nechal. Chlap byl moc silný. Shodil by mě znova. Třeba by se mnou zamával a byla by to ještě větší ostuda. Ach, to bylo blbé! Podíval jsem se vzhůru. Oficír stál nade mnou a šermoval mně před očima revolverem.

„Aufstehen!“ poručil ledově. Rozhod jsem se, že zachráním aspoň zbytek dekoru. Sebral jsem se pomalu ze země, a jak jsem vstával, pomalu jsem si oprašoval sako. Cítil jsem, že se nepříjemný dojem zase smazává. Že teď už vypadám zas slušně. Ve filmech dostával do nosu taky vždycky nejdřív hrdina.

Pomalu jsem se narovnal. Oficír na mě hleděl se studenou nenávistí v očích. Pozvedl trochu hlaveň revolveru a řekl:

„Hände hoch! Schnell!“

Tohle jsem udělat mohl. To bylo chicagské. Viděl jsem sám sebe jako v gangsterském filmu. Dobře, že jsem měl na sobě prima sako. Ušklíbl jsem se a zvedl jsem zvolna ruce nad hlavu. Jen pomalu. A ne moc vysoko. Pokrčil jsem ruce v loktech a zvedl jsem dlaně, takže jsem je měl asi tak vysoko jako uši.

A hodně pomalu. Stál jsem mírně rozkročen a hleděl jsem na důstojníka. Připadal jsem si jako Al Capone. Na náměstí to vypadalo jako po přestřelce s policií na Bloody Corneru. A teď mě povezou G-mani. Díval jsem se tomu oficírovi upřeně do očí. Vydržel ten pohled, ale zdálo se mi, že zuřivost z něj už vyprchala. Ovšem, byl sice řádně nahuštěn disciplínou, ale přece jen - Hitler byl po smrti a Rusáci pár kilometrů odsud. Zdálo se mi, že na mě hledí znechuceně. Naplnil jsem úsměv posměchem. Oficír se ode mě odvrátil. Za ním stáli dva chlapi s automatama.

„Haftnehmen!“ řekl oficír. Chlapi přistoupili ke mně, z každé strany jeden. Otočil jsem se.

„Los! Gehma!“ řekl jeden. Vykročili jsme. Obrátil jsem se, abych spatřil Irenu. Stála v okně a jednu ruku si držela zaťatou na puse. Ušklíbl jsem se na ni a zavřel jsem pravé oko.

„Danny!“ vykřikla hystericky.

„Neboj se,“ zavolal jsem na ni.

„Los, los!“ řekl chlap vedle mě a chytil mě za ruku. Pokusil jsem se otočit ještě jednou za Irenou, ale chlap mnou smýkl stranou. Z druhé strany mě popadl ten druhý.

„Lasn zý mich lós. Ich verde alajn gén,“ řekl jsem.

„Na gut,“ řekl chlap vlevo ode mě a pustil mě. Podíval jsem se na něj a viděl jsem, že je to ten, co mě prve oslovil.

„Machen Sie keine Dummheiten, es hat doch keinen Zweck,“ řekl mi znova důvěrně.

„Oukej,“ řekl jsem a vykročil jsem klidně mezi nima. Vedli mě ke kostelu. Před vchodem na kůr stálo několik vojáků a s nima nějaký civilista. Přišli jsme blíž. Poznal jsem ho. Byl to holič Leneček. Taky vlastenec. Tak jeho taky chytli. Měl obličej mrtvolně bledý a tvářil se vážně. Ušklíbl jsem se na něj.

Usmál se chmurně a hned zas zvážněl. Moji vojáci mě postavili vedle něho.

„Co ste proved?“ zeptal jsem se ho tiše.

„Dal jsem jednomu skopčákovi do tlamy. A vy?“

„No, já tak podobně.“

Zmlkli jsme. Stáli jsme vedle kostela a slunce na nás svítilo. Kostel měl pěknou masívní žlutou a oprýskanou stěnu. Sakra, napadlo mi. K té by nás mohli postavit! Ale když jsem se podíval na Lenečka, nezdálo se mi to možné. Nedovedl jsem si ho představit klesat k zemi. Blbost. A sebe taky ne.

Blbost. Zavřou nás a za pár dní nás pustí. Ale to by bylo hloupé, teď sedět. Pohlédl jsem za oficíry.

Radili se o něčem. Leneček stál nehybně a s bílou tváří. Důstojníci skončili poradu a zadívali se na nás.

Srdce se mi vecpalo do krku. Teď nás postaví ke zdi. Sakra! Najednou jsem dostal strach. To ne, sakra, tohle ne! Doopravdy, to ne! Jeden z oficírů něco povelel a vojáci se seřadili. Dva nás vzali mezi sebe.

Ach Bože! Ach sakra! Už nás vedou. Leneček ještě víc zbledl. Vykročili jsme. Ach Bože. Ach Bože.

Ach jé. To bylo blbé. Šli jsme rázným vojenským krokem z náměstí. Ani efektně pomalu se jít nedalo.

Musel jsem pochodovat jako na nějaké hasičské defilírce. Sakra. Na smrt se mělo jít aspoň s elegancí.

Zabočili jsme do ulice k sokolovně. Ano. Vedou nás do gymnasia. Tam je posádka. A na dvoře nás odstřelí. Ach sakra. Ulice byla prázdná. Naše kroky se rytmicky rozléhaly. Ve vchodech domů byli nacpaní lidé. Bylo na nich vidět, že mají strach. Šli jsme kolem nich. Pohlédl jsem na ně, přikrčené a podělané, a musel jsem se zas ušklíbnout. Blbci. Nic se jim neděje, a jsou celí podělaní. A nás tady vedou na popravu. Přejel mě mráz. Vtom jsem spatřil Lucii. Vystrkovala hlavu z Mánesovic kšeftu.

Uviděla mě. Viděl jsem, jak ji to překvapilo a jak se jí v tváři objevil údiv. To bylo dobré. Strčil jsem zas jednu ruku do kapsy, protože jsem věděl, že mi to na saku dělá pěkné záhyby, a usmál jsem se na Lucii. Tu jsem si všiml, že za ní se dívá Harýk. A nad Harýkovou hlavou jsem spatřil obličej Pedro Geršvína. Stály nad sebou, ty tři hlavy, a dívaly se na mě a nevěděly, co mají říct. Zazubil jsem se a pokynul jsem jim hlavou. Čuměly na mě tupě. Pak jsme je přešli. Leneček šel vedle mě se vztyčenou hlavou. Až trochu moc vztyčenou. Jako kdyby měl strnutí šíje. Ale jinak šel dobře. Šli jsme rychle úzkou ulicí a kolem Minaříkova knihkupectví a kolem občanské záložny a kolem tiskárny. Všichni se na nás dívali. A kolem sokolovny. Dívali se na nás všichni známí. Byli jsme národní hrdinové.

Vykračovali jsme si a všichni nás znali a kolem nás tiší Němci v uválených uniformách a ověšení zbraněma. Za viaduktem se objevil svatý Matěj a za ním veliká žlutá budova gymnasia. Tam mně zas srdce spadlo do žaludku a pak vyběhlo rychle až do krku. Ach, měl jsem z toho strach. Ach Bože, sakra, bylo to děsně blbé. To se mi zrovna nechtělo, teď umřít. Ani za vlast ne. Vlast se teď už bez mého života obešla, ale já se bez něj neobešel. Ach, to bylo blbé. A teď by si to Irena třeba rozmyslela.

Třeba by teď Zdeňka nechala a vzala by si třeba mě. Ach, bylo by to blbé, teď zhebnout. Bože, to by bylo blbé. Šli jsme kolem papírníka Welcla k viaduktu. Gymnasium se blížilo. Rozhlížel jsem se zoufale kolem. Nikde nikdo. Nikde nic. Ale vtom se mi srdce najednou začlo házet v prsou. Zpod viaduktu zahnul proti nám Přema. Měl kapsy něčím nadité a hned mě spatřil a zůstal stát. Za ním se objevil Jerry a Vašek Vostálů a skupinka ostatních. Viděl jsem, že Přema hned pochopil celou situaci.

Jen se na mě podíval a já na něj. Stačil jen jeden pohled. Pak se rychle otočil a řekl něco klukům.

Přema! Zahnuli jsme kolem viaduktu. Přema čekal. Teď už bylo jasné, že jdem do gymnasia. Hleděl jsem upřeně na Přemu. Přema na mě kývl a pozdravil mě V-sign. Přema byl skvělý. Pak všichni kluci zahnuli za roh a dali se do klusu. Cestičkou za viaduktem se došlo nejkratší cestou ke Skočdopolovic skladu. A tam byly bouchačky. To jsem věděl. Mozek mi začal zase pracovat. Počítal jsem, jak dlouho to klukům potrvá, než se dostanou do skladu. A jak dlouho to bude trvat nám, než nás odvedou na dvůr v gymplu a než nás odstřelí. Jestli s náma budou dělat nějakou ceremonii, mohli to kluci stihnout. Ale bylo to odvážné. Ale bylo to skvělé. Tak takhle začne kostelecká revoluce. Kvůli mně vlastně. Ano.

Ach, to bylo skvělé. Představoval jsem si to, až přijdou kluci. Ránu. Explozi. Kus gymnasia se zboří.

Stojíme u stěny a proti nám řada Němčíků s puškama a najednou se kus gymnasia zboří, přes plot ze zahrady naskáčou na dvůr kluci s bouchačkama a automatama. Měli automaty. Přema mi říkal, že

odzbrojili někde četu Němců. Věřil jsem mu, protože Přema nekecal. Už jsem je viděl, jak vyskakují z kouře a prachu přes plot ředitelovy zahrady a řvou. A Němci zahazujou flinty. Nebo ne. Brání se.

A my dva se honem rozběhnem od stěny, já skočím na toho oficíra, ten bude teď celý překvapený, a dám mu pěstí do oka a vyrvu mu revolver a vezmem je ze všech stran. Leneček to pak bude vyprávět Ireně, až k němu přijde na ondulaci. Viděl jsem je, jak stojí ve sraženém hloučku a ustupují ke zdi tělocvičny a my do nich pražíme z automatů a oni padají jeden za druhým. A pak jsem viděl Přemu, jak vytahuje z kapsy starý československý vejčitý granát, odjišťuje ho, počítá do tří a pak ho hází a granát se rozprskává zrovna uprostřed toho hloučku, Němci klesají na všechny strany, zbraně jim vypadávají z rukou a my jdem po dvoře gymnasia, s pistolema a automatama v kouři, a takhle začíná kostelecká revoluce.

Blížili jsme se k bráně gymnasia. Spatřil jsem černožlutý domeček, který stál před ní. Kolem domečku chodil voják s nasazeným bajonetem. Řady oken v průčelí gymnasia se leskly ve slunci a z některých se vykláněli Němci. Zevnitř se nesl tichý šum mnoha hlasů, zrovna jako když se tu ještě učilo. Vždycky o přestávce gympl takhle šuměl. Úplně stejně. Ani se nedalo poznat, že tenhle šum je německý. Zahnuli jsme kolem domu milosrdných sester přímo ke bráně školy. Za zavřenými okny milosrdných sester františkánek se bělaly labutí čepce. Sestřičky se asi křižovaly. To mi připomnělo smrt a začal jsem se zas cítit blbě. Sakra. Sakra. Nad vchodem do gymplu byly čtyři veliká okna gymnasiální auly. Bleskla mi hlavou vzpomínka, jak jsme tam chodívali každou neděli. Bože, třeba přece je Pámbůh. A peklo a nebe a tak. Ach Bože! A nebe plave. Nebe už určitě plave, a jak by neplavalo po tom všem hřešení, co jsem měl na svědomí. Už od primy. V primě jsme seděli v aule na židličkách v první řadě a byli jsme dost zbožní, protože jsme se ještě báli pana profesora náboženství. Ale v sekundě už se začalo hřešit.

To jsme postoupili do druhé řady židliček, takže už na nás nebylo od oltáře tak vidět, a taky už jsme se pana profesora tak nebáli a místo modliteb a zpěvu jsme se prali a bavili. Každá mše byl hřích na hřích.

A pak v tercii a v třetí řadě. Ach Bože! A v kvartě a tak dál, když už jsme vůbec neseděli dole, ale měli jsme židličky na stupínku vedle varhan. A vymýšleli jsme si neslušné texty na kostelní písně.

A naváděli jsme Josku Štola, co hrál na varhany, a on preludoval při proměňování třeba foxtrot z Rose Mary nebo San Francisco a pan profesor náboženství ho za to ještě chválil. Panu profesorovi se tohle preludování tak líbilo, že Josku doporučil regenschorimu do děkanského chrámu, ale když tam Joska poprvé hrál a odvážil se zapreludovat si Rose Mary, regenschori, který ve všední dny hrál v městském baru na housle, to okamžitě poznal, vyhodil Josku vprostřed preludia od varhan a řek to na něj profesorovi. Joska za to dostal dvojku z mravů a dalo mu to hodně odprošování, než mu zas dovolili hrát aspoň v aule. Ach Bože. Tak jsme hřešili. A bylo to tak skvělé, ta minulost, gympl ve

vzpomínkách, zabalený do takové příjemné sluneční mlhy. Teď tu stál celý žlutý přede mnou a Němci mě do něj vedli na popravu. Nohy se mi vzpříčily a docela nesmyslně mi napadlo, že dál nepůjdu. Ale šel jsem. Pořád jsem tomu nevěřil, co se děje a jak se to děje. Brána gymplu se blížila. Podíval jsem se na Lenečka. Byl už jako alabastr, ale hlavu držel pořád dost vysoko. Sakra. K čemu ještě dělat hrdinu.

Ale k čemu ho vlastně nedělat. K čemu být podělaný, když už nám stejně není pomoci. Ano. Radši se postavit zpříma proti popravčí četě a eventuálně ještě něco vykřiknout. Ale to ne. To radši ne. To by udělal tak pan policejní prefekt Řimbálník. Ne. Říct si třeba ještě o cigaretu nebo tak. Jenže jsem nekouřil. A až důstojník zvedne šavli nad hlavu, tak se mu ještě ušklíbnout do obličeje. Jestli bude mít nějakou šavli. Zastavili jsme se zrovna pod nápisem u brány. Stálo tam: Květ citu, světlo rozumu, ó školo, pěstuj, a zasaď kořen povah rozhodných! Ach Bože. Nebo by bylo lepší vykašlat se na dekorum a padnout na kolena a dělat pokání? Jenže Bůh stejně možná není, tak proč se tak shazovat. To bych nechtěl, takhle se shodit. Zrovna jako jsem se nikdy nedonutil udělat jasný a zřetelný kříž, když jsem šel kolem kostela, jak nám to vždycky nařizoval velebník. Jenom jsem se tak vždycky zaškrábal na čele a pak jsem rychle palcem přejel přes obličej a zaškrábal jsem se zase na prsou. Protože on možná Pámbůh přece jen je. Když to ale není jisté. Sakra, kdyby to bylo jisté, pad bych tady na kolena a určitě bych ho obměkčil. Ale to je to, že to není jisté. Všeho se člověk musí jen bát. Pána Boha, jestli je, a toho shození, jestli není. Oficíři nás obešli a vstoupili do gymnasia. Los, řekl jeden z vojáků a my jsme tam vlezli za nima. Řadou oken sem dopadalo světlo a chodba byla čistá a jasná. Zabočili jsme k ředitelně, tam jsme zůstali stát, jen oficíři vešli dovnitř. Dveře za nima zaklaply. Místo staré tabulky na nich teď visel štítek s nápisem Kommandantur. Podíval jsem se na Lenečka. Chtělo se mi mluvit, abych se ujistil, že to všechno je jen tak.

„Tak co?“ řekl jsem.

„Sme v rejži, řekl Leneček.

„Myslíte, že nás vodbouchnou?“

„To si pište, pane Smiřický.“

„Sakra,“ řekl jsem. Najednou to slovo znělo nepříjemně hříšně. Řekl jsem proto radši:

„To je blbý.“

Leneček neřekl nic. Jeho bledost byla už skoro průsvitná. Skopčáci, kteří nás hlídali, stáli mlčky a netečně. Přemýšlel jsem, jestli jim mám něco říct? Ale co? Pohlédl jsem z okna. Dvůr byl jako vždycky, i volejbalová síť visela natažená. Němčíci asi hráli volejbal. Bože, tak už je po všem. Tak už -

najednou jsem si vzpomněl na závěť. Hned jsem věděl, že to je ono. Instinktivně jsem se jí přidržel.

Tak závěť bude. Tak si to přečte, Irena. Že jsem v životě nikoho nemiloval, jenom ji, a že nechci na světě nic, jenom to, aby teď, když čte tyto řádky, věděla, že všechno, co jsem dělal a žil, mělo význam jen proto, že jsem si to všechno nějak spojoval s ní, že jsem žil a umřel jen pro ni a že jsem ji miloval.

A že mi bylo všechno jedno, i to, že jsem umíral, protože život neměl smysl, když ona mě nemilovala.

Slzy mi vstoupily do očí. Viděl jsem ji, jak půjde za rakví, a pohřeb bude, pane, slavný, protože budu hrdina, a bude to prima pocit - jenže to nebude žádný pocit! Uvědomil jsem si, že jenom teď je to pocit, ale potom to nebude, až bude po mně. Br. To ne. K čertu s Irenou. Závěť byla dobrá, když jsem ji psal, ale radši ať není. K čertu se závětí. Radši zůstat naživu bez Ireny. Ať se jde bodnout, Irena. Nechtělo se mi umřít. Ať umře Irena místo mě. Bude to lepší, když půjdu na fůnus já jí. To budou taky pocity. A to budou pocity. Jak jsem smutný a zdrcený a ušlechtilý a opuštěný. Sakra. Tisíckrát radši být opuštěný než vůbec nebýt. Jistě. Ale vojáci s flintama stáli kolem mě a bylo to blbé. Vzpomněl jsem si zas na Přemu, jestli to stihne. Bože, dej, aby to stihnul! Bože, dej, aby přišel včas! Bože, prosím Tě, prosím Tě, Bože, dej, aby Přema přišel včas!

Vtom se otevřely dveře a v nich se objevil pan doktor Šabata. Hrdlo se mi sevřelo blahem. Hned jsem zapomněl na Přemu. Doktor Šabata byl v černých šatech a na nose měl cvikr. Doktor Šabata. To bylo skvělé. Okamžitě jsem se cítil v bezpečí. A já to věděl. Samozřejmě. Nemohou nás odstřelit. To všechno byla blbost. Věděl jsem to od začátku. Teď, když tu je doktor Šabata, tak nás nemůžou

odstřelit. Doktor Šabata se na mě smutně podíval a řekl:

„Pane Smiřický, prosím vás, co jste dělal?“

„Ale nic, pane doktore. Byl jsem na náměstí a sebrali mě,“ řekl jsem nevinně. Teď už bylo zas všechno v pořádku.

„Vy jste provokoval, že ano? A víte přece, jaká je situace. Já jsem myslel, že aspoň na vás, na studenty, se mohu spolehnout, že budete mít rozum.“

„Ale já sem opravdu nic nedělal, pane doktore.“

„Podívejte se, pane Smiřický. My tady vyjednáváme s velitelem o vyklizení města, aby nebyly

zbytečné škody, a vy studenti nám to takhle ztěžujete.“

„Pane doktore, já opravdu lituju. Já sem opravdu nechtěl -“

„No dobrá, já vám věřím. Pan Kuelpe mi slíbil, že vás propustí, ale musel jsem se mu zavázat čestným slovem, že obyvatelstvo nechá vojsko odejít v klidu a se zbraní.“

Vzpomněl jsem si na Přemu. Sakra! Tak asi čestné slovo pana doktora Šabaty nebude k ničemu.

Sakra. Aby už jsme byli venku. Rychle jsem řekl:

„Děkuju vám, pane doktore.“

„Nemáte zač,“ řekl doktor Šabata. „Ale řekněte, prosím, svým přátelům, aby nedělali nic

nerozvážného. Všechno bude zorganizováno, jen trpělivost.“

„Ano,“ řekl jsem. Z ředitelny vykoukl pan starosta Prudivý. Kostelečtí vůdcové vyjednávali. Věděl jsem to. Já to věděl, že revoluce je v dobrých rukou. Doktor Šabata mi podal ruku. Stiskl jsem mu ji a řekl jsem:

„Děkuji vám, pane doktore.“

Usmál se služebně.

„Prosím. Jsem rád, že jsem vám mohl pomoci. Pozdravujte pana otce.“

„Ano, děkuji,“ řekl jsem.

„Na shledanou.“

„Na shledanou.“

Otočil jsem se. Holič Leneček se ke mně připojil. Lenečkovi nepodal ruku, doktor Šabata. Jenže Leneček o to nestál. Všiml jsem si, že už není bledý. Šli jsme rychle ke schodišti a seběhli jsme dolů k bráně. Měl jsem to za sebou, a teď jsem mohl zas začít žít. A tohle bude Ireně určitě imponovat.

A třeba se bude střílet. Zase se mi najednou zachtělo střílet. Teď, když už se nebude střílet do mě u zdi, teď už se mi zase zachtělo střílet. Zuřivě se mi zachtělo střílet. Seběhl jsem se schodů před gymnasium a octl jsem se v plném slunci. Počkal jsem na Lenečka.

„Dete do města?“ zeptal jsem se ho.

„Ne, já musim domu. Stará bude už stejně celá posraná. Už jí to jistě řekli.“

„No - já pudu do města,“ řekl jsem.

„Tak buďte zdráv, pane Smiřický, služebník,“ řekl Leneček.

„Tak na shledanou, řekl jsem s úsměvem a podal jsem mu ruku. Stiskl mi ji a dlaň měl ještě vlhkou strachem.

Vykročil jsem do Hradební ulice směrem ke Skočdopolovic skladu. Jakmile jsem zabočil za roh, hned jsem je spatřil, a vypadali nádherně. Vahař nesl prápor, kolem něj byli sraženi ostatní a Přema v čele.

Přema držel v ruce prima naleštěný a naolejovaný německý automat, přes kabát měl kolem pasu kožený pásek a na něm několik tašek se zásobníky. Z obou kapes mu čouhaly dřevěné rukojeti handgranátů.

Zvedl jsem ruku a pokynul jsem jim. Kluci se zarazili a zvolnili tempo.

„Co je?“ zavolal Přema.

„Pustili nás,“řekl jsem a šel jsem rychle k nim. Vahař opřel žerď praporu o zem. Kluci se zastavili a cvakli puškama o dláždění. Byli slušně vyzbrojeni. Perlík měl dva pancrfausty a Jerry růženec handgranátů kolem krku. Viděl jsem Procházku a Vaška Vostálovýho a Bendu a Kočandrleho. Benda

a Vašek měli automaty a KočandrIe s Procházkou opakovačky.

„Díky, páni, řekl jsem.

„Tak voni vás pustili, řekl Přema skoro zklamaně.

„Jo. Totiž doktor Šabata nás z toho dostal.“

„Šabata tam byl?“

„Jo. Se starym Prudivym. A možná, že jich tam bylo víc.“

„To tam šli za váma?“

„Ne. Byli tam, už když sme tam přišli.“

„A co tam dělali?“

„Asi vyjednávali s Němcema.“

„A co, nevíš?“

„Doktor Šabata říkal, že volnej vodchod vojska.“

„Himl,“ řekl Přema. Naštvalo ho to. „Co ty poserove blbnou.“

„Páni sou opatrný. To se dalo čekat,“ řekl Perlík.

„Co budem dělat?“ řekl Benda.

„Pudem na ně?“ řekl Vahař krvelačně.

„Já myslim, že teď to nemá cenu, chlapi,“ řekl jsem. „Díky, že ste mi chtěli pomoct, ale teď by to bylo moc velký riziko.“

„A kdy chtěj Němci vodtáhnout? Neřikal Šabata?“ řekl Přema.

„Ne. To neřikal.“

„Dybysme věděli, kdy chtěji vodtáhnout, tak bysme si na ně mohli počkat na Homoli.“

„Nojo, ale dyž nevíme,“ řekl Benda.

„To je jednoduchý,“ řekl Vahař. „Budem je hlídat, ne?“

„Nic jinýho nám nezbyde,“ řekl Přema. „A nevíš, co eště vyjednávali?“

„Nevim. Ale - to víte, že Šabata a Prudivý a ty maji nějakou organizaci?“

Přema se na mě podíval.

„Víme.“

Polilo mě horko. Myslel jsem, že jim řeknu novinu, a zatím jsem se říz.

„Vy ste s nima ve spojení?“ zeptal jsem se.

„No - sme. Teď už se vo tom může mluvit.“

Bylo mi trapně. Věděl jsem, že Přema v něčem je. Ale nikdy mi nic pořádného neřekl a já jsem to z něj nechtěl tahat, když ke mně sám neměl dost důvěry. Ale teď se naskytla příležitost.

„Chlapi, já du s váma. Vemte mě,“ řekl jsem.

Přema se zatvářil vážně:

„Chceš jít?“

„Chci,“ řekl jsem. Přema udělal obličej jako praotec Čech. Byl přece jen naivní. To já měl o revoluci jiné představy než on. Já byl spíš gangster, kdežto on byl povstalec. Ale já potřeboval automat a oni určitě měli. Tohle byla nejpohodlnější cesta, jak ho sehnat. Věděl jsem, že kluci partyzánští už asi dva měsíce a ve Skočdopolovic skladu musel být úplný arzenál. Přema mi podal ruku. Bylo to patetické.

Ale ten automat jsem potřeboval. Stiskl jsem mu ruku beze slova.

„Tak dobře,“ řekl Přema. „Budeme potřebovat každýho, kdo neni baba.“

Začervenal jsem se. Bylo to jako z Malého čtenáře. Ale hned jsem zase zbledl. Konečně, hlavní je, že budu mít automat. Až se bude střílet, nebude se moct pateticky kecat. A pak to bude možná docela prima. I s těmahle klukama v manžestrákách a se strništěm na obličejích. I s touhle povstalečtinou.

Povstalečtina měla taky půvab. Zase jsem si představoval kouř, střelbu, Vahaře s práporem v tom kouři.

Bylo to dobré.

„Tak zatim to zas složíme, kuci, ne?“ řekl Benda.

„Jo,“ řekl Přema.

„Tak dem?“ řekl Vahař. „Dáme to zas do skladu?“

„Jo,“ řekl Přema. Vahař zvedl prápor a kluci si pověsili flinty na ramena. Jak se otočili, všiml jsem si, že Večera a Jerry mají na zádech taky pověšené automaty. Měli jich zřejmě nadbytek.

„Poslyš,“ řekl jsem Přemovi. „Jak to vlastně je. Šabata vede všechno, nebo jak?“

„Jo. Šabata to vede,“ řekl Přema.

„A - máte to nějak plánovaný?“

„Totiž, Šabata má dát povel městskym rozhlasem.“

„K povstání?“

„Ne. Jenom k mobilizaci.“

„A kdy se má začnout s povstáním?“

„Až dá rozkaz Čemelík.“

„Von je plukovník, jo?“

„Jo.“

Odmlčel jsem se. Pak jsem řekl:

„A - ty si myslíš, že Šabata něco začne?“

Přema pokrčil rameny.

„A vy budete vopravdu čekat, až dostanete rozkaz?“ řekl jsem. Věděl jsem, že Přema je otráven.

„Nevim,“ řekl. „Začínám vo tom pochybovat.“

„Ty zbraně ste sehnali taky na rozkaz?“

„Ty ne. To bylo na vlastní pěst, zasmál se.

„Čeče, řekl jsem. „Já myslim, že Šabata se bojí.“

„Taky myslim.“

„Já těm chlapum aspoň nevěřim. Těm záleží jen na tom, aby se z toho dostali se zdravou kůží,“ řekl jsem. Přema chvíli mlčel. Pak řekl:

„Víš, my se přece vodjakživa známe, tak ti můžu věřit, ne?“

„Samo,“ řekl jsem.

„My sme teda napojený na Šabatu. Ale dyby začal blbnout, tak do toho pudem samostatně, rozumíš?“

„Jo.“

„Ponivač já to taky vim, že to sou poserove.“

„A proč ste se vlastně na ně napojovali?“

„Šabata měl spojení s Prahou.“

„A tak.“

„Ale dyž něco začne, tak se na ně vyserem.“

„Samo,“ řekl jsem. „A jak má bejt ta mobilizace?“

„Copak, to by mohlo bejt dobrý. Prostě rozhlasem by se voznámilo, že lidi se maj jít hlásit do pivováru, a tam by se jim rozdělily bouchačky a trochu se to zorganizovalo.“

„A vy se toho taky chcete zúčastnit?“

„Asi jo. Ale jak bysme viděli, že je to nějak blbý, tak dem.“

Zase jsem zmlknul. Potřeboval jsem z Přemy nějak dostat ten automat.

„Poslyš - a budete mít pro mě něco?“

„Co?“

„No, nějakej automat nebo něco takovýho.“

„Jó, bez starosti. My máme zbraně eště ve skladě.“

„A nemáte to pro někoho jinýho?“

„Ne. Ty sme chtěli rozdělit lidem, až to praskne.“

„Tak díky.“

Došli jsme ke skladu. Železná roleta byla do polovic spuštěná a před dveřmi stál pan Skočdopole.

Když mě spatřil, zatvářil se udiveně.

„Tak se vám to povedlo, hoši? A jak to, že ste nemuseli střílet?“

„Voni mě pustili. Šabata za nás intervenoval,“ řekl jsem.

„Jo, to je něco jinýho,“ řekl pan Skočdopole. „Teď by to stejně bylo eště trochu brzo.“

Vahař sklonil vlajku a podlezl dovnitř. Kluci lezli za ním, jeden za druhým. Přema zůstal stát se mnou.

Pan Skočdopole k nám přistoupil. Měl na levém oku černou pásku. Přišel o to oko na Sibiři jako legionář.

„Tak jen vopatrně a s rozmyslem, hoši,“ řekl. „Hlavně se neukvapovat a všechno si rozmyslet. Ale dyž de do tuhýho, tak se nebát.“

„Počkej,“ řekl Přema. „Něco bych vod tebe potřeboval.“

„No?“ řekl jsem.

„Ve tři mám sraz s kukem Lofovým u Šerpoňovýho zámku. Znáš ho?“

„To je ten zrzavej z Mesršmitky, jo?“

„Jo ten. Dělal v továrně.“

„Jo. Toho znám.“

„Tak podívej. Von mně má přinýst hlášení z Černý hory. Moh bys tam jít za mě?“

„Samozřejmě.“

„A řek bys mu, že maj zejtra ráno přijít všichni k nám do skladu, jo?“

„Jo. V kolik?“

„No, asi v osm.“

„Dobře.“

„Tak pudeš tam?“

„Jistě. Máte nějaký heslo?“

„Ne. Jen mu řekneš, že mu to vzkazuju. Von tě přece zná, ne?“

„Jistě.“

„Tak se můžu spolehnout?“

„Samo. A poslyš - s tou bouchačkou můžu počítat?“

„Samozřejmě. Jak bude mobilizace, tak přiď nejdřív k nám do skladu.“

„Díky.“

„Neni zač. A to hlášení mi vod Lofa přines taky do skladu.“

„Ty tady vodpoledne budeš?“

„Jo. Musíme eště čistit zbraně.“

„Tak já přídu. Jinak nic?“

„Ne.“

Podal jsem mu ruku. Stiskl mi ji a řekl:

„Tak nazdar.“

„Nazdar a díky,“ řekl jsem.

„To je dobrý.“

„Sbohem,“ řekl pan Skočdopole.

„Na shledanou,“ řekl jsem a otočil jsem se. Tak automat jsem měl. Ale to s tím Lofem mě otrávilo.

Jenže se nedalo nic dělat. Něco za něco. Prošel jsem pod viaduktem a zamířil jsem k náměstí. Teprve teď jsem si všiml, že na protějším chodníku stojí lidé a dívají se ke skladu. A mě si taky prohlíželi.

Okamžitě jsem měl dobrý pocit. Škoda, že jsem šel s klukama beze zbraně. Ale to možná vypadalo dobře. Jako že jsem někdo přes ně nebo tak. Šel jsem rychle k náměstí a bylo mi dobře a na Lofa jsem přestal myslet. Slunce už nesvítilo, protože obloha se mezitím zatáhla dešťovými mraky. Přiletěly od severu a zakryly slunce a za chvíli byla celá obloha za nima. Zabočil jsem do Židovské ulice. Byla úzká, hrbolatá a liduprázdná. Na několika domech visely vlajky. Pohlédl jsem na hodinky. Už bylo poledne pryč a lidi šli asi na oběd. V tom jim nezabránila ani revoluce. Zahnul jsem za roh a obešel jsem poštu na náměstí. Tam už zas chodili lidi normálně, ale davy zmizely. Vlajky visely z kostela a ze spořitelny a vypadaly jako osmadvacátého října v poledne. Z těch vlajek na mě padla marnost. Skoro se mi zdálo, že ze všech domů voní pečené husy. To je ono. A zaručeně je budou píct. Tak to chodí.

Strach, sláva, kutálka, řeči a husaknedlíkzelí. Zas to bude tak. Vůbec nic se v tom všem nezmění. Pár vzrušených dní a pak zase ta kaše, pořád stejná a lepkavá a tahavá. A krkání po obědě. Před chvílí mi bylo dobře a příjemno, a teď jsem byl najednou otráven. Aspoň že mám jazz. Ale ani to v té chvíli nepomohlo. Aspoň půjdem do Prahy, na universitu. Nepomohlo to. Sakra. Aspoň Irena! Nic. Bylo mi úplně tupě. Hrůza mě zachvátila. Bylo mi, jako kdybych ochrnul nebo oslepl a už nikdy neměl vidět, vlastně cítit, nic, ani příjemné, ani nepříjemné, jenom tuhle tupou monotónnost života bez výhledu.

Honem! Těšit se na něco! Mít z něčeho radost! Milovat něco! Nebo mít na něco vztek! Ale nic. Stál jsem na rohu pošty a necítil jsem nic. Bylo to zoufalé. Najednou už jsem v životě nic před sebou neměl.

Aspoň spát. Ale neusnul bych. Nervy jsem měl napjaté. Bože, aspoň něco! Aspoň Irena. Snažil jsem se ji představit, představil jsem si ji, ale nic. Jen tupost. Musel jsem ji vidět ve skutečnosti. Snad mi aspoň to pomůže. Ano. Vidět ji a kecat s ní, aspoň to mi pomůže. Snad aspoň to. Zahnul jsem rychle na poštu a vešel do úřadovny. Bílá skla v přepážkách byla stažena. V místnostech bylo ticho. Přistoupil jsem k telefonní přepážce a zaklepal jsem. Přepážka se zvedla a za ní seděla ta nosatá odbarvená holka, co se střídala ve službě s Irenou. Irena už tam nebyla.

„Prosim vás, Irena už odešla?“ zeptal jsem se rychle.

Holka se na mě zvědavě podívala a kývla hlavou.

„Děkuji vám,“ řekl jsem a otočil jsem se. Vyběhl jsem rychle z místnosti. Těžká, mosazí pobitá vrata mi dala hodně práce. Bože! Kde je Irena! Kde je něco! Obloha nad náměstím se už úplně zatáhla.

Všude studené světlo. Červeň na vlajkách pobledla a několik lidí se táhlo kolem kostela. Kostel! Chytil jsem se těch baňatých věží jako záchranného pásu. Jeho okna v hlubokých výklencích a jeho slepé sluneční hodiny na stěně. Rychle kostel! Rychle něco cítit, něco říkat, aby se to ve mně ozývalo, aby to nebylo tak tupé, aby to ve mně rozezvučelo nějakou rezonanci. Úplně, úplně pustý život. K čemu je Irena. K čemu je jazz. K čemu je všechno. Celý život. Skoro jsem utíkal ke kostelu. Dveře byly pootevřené. Vrazil jsem dovnitř. V předsíni stál stolek s nábožnými brožurkami a pokladničkou. Nalevo byl misijní kříž a napravo starodávná náhrobní deska nějakých pánů. Dostal jsem šílený strach, jestli nejsou zamčeny skleněné dveře do hlavní lodi. Obyčejně bývaly. Vzal jsem za ně a byly otevřené.

Vstoupil jsem dovnitř a ovanulo mě kostelní chladno. Namočil jsem palec do kropenky a udělal jsem si vlhké kříže na čele a na bradě a na prsou.

V lavicích sedělo několik stařenek, poměrně hodně jich bylo, víc než obyčejně. Okny se vlévalo dovnitř bílé světlo a rozplývalo se v jezírko studeného příšeří. Bože, proč to nemá barevná okna! Ale vyndali je kvůli nebezpečí náletů. Tři okna v gotickém výklenku za hlavním oltářem zrovna mrzla nepříjemným chladem. Bože! Celý kostel byl jasný a čistý. Moc jasný. V tomhle se nedalo nic dělat.

V tomhle kostele se nedalo nic cítit. Jak si sakra moh člověk představit Boha v tomhle světle. A já jsem potřeboval něco cítit, a rychle. Přelétl jsem očima všechny ty pitomě zrenovované a nablýskané oltáře.

U levého oltáře stála cínová křtitelnice, z které jsem byl kdysi pokřtěn. Vedle ní byl poslední z podpěrných sloupů postranního křídla kůru. Pohlédl jsem tam. To bylo ono! Tam bylo šero! Stál tam nakřivo malý oltářík s Panenkou Marií, před ním viselo červené světýlko a bylo tam šero. Šel jsem tam.

Podpatky mi nepěkně cvakaly po podlaze a několik babiček se na mě podívalo. Klekl jsem si na stupně oltáře a pohlédl jsem na Panenku Marii. Tahle nebyla příliš hezká. Radši jsem přivřel oči a představil jsem si v duchu tu svoji. Ta měla červené rty a zelené oči. Jako Irena. Vlastně byla úplně jako Irena.

Zdrávas, královno, matko milosrdenství, živote sladkosti, začal jsem. Cítil jsem, že mě Panenka Maria poslouchá. A poslouchala mě. Naděje naše, k Tobě voláme, vyhnáni synové Évy, v tomto slzavém

údolí. Panenka Maria mě poslouchala a dívala se na mě. Řekni. Řekni mi něco, škemral jsem. Bože, řekni mi něco. Ať něco cítím. Ale kašlala na mě. Jenom mě poslouchala, a nic. Jenže ona nikdy nic neříkala. Vždycky jen takhle tupě poslouchala, a nic. Obrať k nám své milosrdné oči, zaprosil jsem a už jsem viděl, jak po mně obrací své pěkné oči a jak je to prima, a pocítil jsem vzrušení a měla

pootevřenou hezkou rubínovou pusu, bylo to v noci a pak oči trochu přivřela. Možná, že si to ještě rozmyslí, a možná, že si mě vezme. Nebylo by to špatné si ji vzít. Je to sice konec všeho, plánů a tak, ale z plánů stejně nikdy nic není a tohle je velmi dobré. Velmi příjemně dobré, Bože. Spát s ní a mít ji, ale co se s ní sakra dá dělat kromě toho. Co se sakra s Irenou dá dělat jiného. Mluvit se s ní nedá, jenom kecat, a to by mě otrávilo, pořád. Houby. Rači ať si to nerozmyslí. Rači ať oblaží Zdeňka. Bodeť, lepší je to bez ní. A co. V Praze jich třeba bude, Iren. Houby Irena. Je dost dobrá, ale právě tak z nouze.

Pohlédl jsem na oltář a uvědomil jsem si, že jsem se chtěl pomodlit. Otče náš, začal jsem, ale vlastně proč jsem se chtěl modlit? Aha, kvůli pocitům. Ale už jsem je měl. Už se nemusím modlit. Už mám pocity. Irenu a ty jiné Ireny v Praze. A budu je okouzlovat saxofonem. Saxofon je nejsexuálnější nástroj. Sexofon. Úplná vábnička na holky. Chtěl jsem honem skončit modlitbu a jít ven, protože všechno už bylo zas v pořádku, ale musel jsem se nejdřív něco pomodlit. Aspoň Otčenáš a Zdrávas.

Třeba to Pámbůh chce, aby nás modlení otravovalo a aby tak vyzkoušel, jestli jsme ochotni pro něj něco udělat. Pustil jsem se do Otčenáše, ale nemohl jsem se ho domodlit. Pořád se mi do něj pletla Irena a saxofon a Praha a bary a ty dívky a pak revoluce a Přema a automaty a že mám jít odpoledne za Lofem, a nemohl jsem se to domodlit. Konečně jsem se tak soustředil, až mě to bolelo, a odmodlil jsem to. Oddychl jsem si a honem jsem udělal kříž a měl jsem trochu výčitky svědomí, ale hned jsem je ztratil, sotva jsem se octnul venku před kostelem. Na čele mě ještě studil kříž a cítil jsem, že tam mám kapku vody. Honem jsem ji utřel, aby to někdo neviděl, a pustil jsem se kolem kostela domů. Na ulici bylo jen málo lidí, a nepotkal jsem nikoho ze známých. Stoupal jsem pomalu vzhůru. Vzpomněl jsem si, jak mě vedli. Doufal jsem, že se to maminka nedozvěděla. Snad ne. Nebylo by to dobré, kdyby se to dozvěděla. Měla vysoký krevní tlak a byla nervózní. Odemkl jsem dveře a vešel jsem do bytu. Čekal jsem, co bude. Ale otec s maminkou seděli v pokoji u stolu.

„Dobrý den,“ řekl jsem.

„Nazdar,“ řekl otec. „Tak co se děje venku?“

„Nic. Doktor Šabata vyjednává s Němcema.“

„Bože, dej, abysme to všechno ve zdraví přežili,“ řekla maminka. Nevěděla nic. Bylo to dobré.

„Ale jistě, mami. Neboj se,“ řekl jsem a posadil jsem se ke stolu. Maminka vstala, vzala hrnec s polívkou a nalila mi aluminiovou naběračkou do talíře. Byla to hovězí polívka.

„Dopoledne sme začerňovali nápisy,“ řekl jsem, aby nebylo ticho.

„Slyšel jsem. A co se, prosím tě, dělo na náměstí?“ řekl otec.

„Nic. Jenom ho Němci vyklidili a vodešli.“

„Tys to viděl?“

„Jo,“ řekl jsem. Pak jsem rychle řekl, abych odvedl řeč od

toho, co se dělo na náměstí:

„Poslyš, tati, co je s Vladykou?“

Otec se zašklebil.

„No, zatím nic. Ráno jsme mu oznámili, aby šel domů a vyčkal na další rozhodnutí.“

„Já ho viděl před bankou. Měl na klopě kokardu jako benátská noc.“

„Jo? No to víš, ten teď bude vlastenec.“

„A skřípneš ho?“

„Inu, měl bych. Ale to až jak se dohodnou kolegové v bance,“ řekl otec.

Otec byl měkkýš a dobrák. Znal jsem ho.

„Teda toho byste měli skřípnout, řekl jsem. Polívka mi chutnala. Dojedl jsem ji až do konce.

„A co dále?“ řekl otec.

„Svíčková,“ řekla maminka.

„Z koně?“

„To víš. Dnes se jinýho nic nedostane.“

„No dyť nic neřikám. Z koně je svíčková eště lepší, než dyž je pravá.“

Maminka odešla do kuchyně. Vzal jsem do ruky knížku, která ležela na rádiu. Mořský chléb od

Willibalda Yöringa. Otevřel jsem ji a pojal mě hnus. Ten Yöring se zajímal o život norských rybářů. Já jsem se nezajímal o život norských rybářů. Položil jsem knihu zpátky. Knihy byly hnusné, většinou.

Lepší byly desky. Já jsem se zajímal o jídlo. O život taky, ale o svůj. Maminka se objevila ve dveřích, nesla kastrol na dřevěném podnose a postavila ho na stůl. Otec zvedl opatrně pokličku a řekl:

„Á!“

Potom si nandal pořádný kus na talíř a polil celý talíř omáčkou. Do ní utopil šest knedlíků. Otec byl dobrý. Měl jsem ho rád. Otec byl dobrý proto, poněvadž ze sebe nedělal, co nebyl. Proto jsem ho měl rád. Všim jsem si už dávno, že čím člověk žije, to se stává nejnápadnějším rysem jeho anatomie a fyziognomie. Je to úplně podle Darwina, nebo kdo to řek, nebo snad Spencera, o té adaptaci a o růstu vlastností cvikem. Nic není legračnější než duchovní intelektuálové s velkou hubou. U těch je na první pohled vidět, co si cvičí, jestli mozek, nebo žaludek. Ale otec nic nepředstíral, otec měl hubu nádhernou, tváře jako vaky, a když jedl - a měl přitom vždycky sevřená ústa -, bylo slyšet, jak se mu v té ohromné hubě všechno mele a drtí a praská a mísí, i když, poněvadž měl hubu zavřenou, při tom vůbec nemlaskal. A jinak byl otec veselý a šprýmovný a dovedl vyprávět děsné vtipy a taky je pořád vyprávěl, a co bylo zvláštní, vždycky měl hrozný úspěch. Mně ty vtipy připadaly uhozené, ale lidem asi ne. Dřív jsem si o něm myslel, že ho nedokáže nic dojmout, ale když umřela tetička Máňa, brečel otec celý den a zalykal se při mluvení jako dítě. Ano, otec byl dobrý a měl jsem ho rád. On mi sice nerozuměl, ale to mi bylo jedno, hlavně že mi dával prachy a všechno mi dovolil. A to on ano. Nandal jsem si maso a knedlíky a omáčku a snědl jsem to v několika minutách. Bylo to moc dobré. Vůbec jsem se nedivil, že jsou lidi, kteří žijí jen pro tohle. Kdybych to měl pořád a bez velké námahy a kdybych měl lepší zažívání, dovedl bych taky klidně pro to žít. Klidně bych dovedl žít pro to, abych jedl, a to, že jsem jedl proto, abych žil, zavinilo jen to, že se většinou z nouze dělala taková jídla, která nestála za to, aby kvůli nim člověk žil. Proto jsem si musel vyrábět jiné smysly života. Po obědě maminka sklidila se stolu a otec si šel lehnout do kuchyně na kanape. Vstal jsem od stolu a posadil jsem se do křesla u rádia.

Z kuchyně se ozvalo cvakání talířů. Zapnul jsem rádio a zadíval jsem se z okna. Po obědě se příjemně myslelo. Nad městem se srazily chuchvalce mraků a do údolí začal padat déšť. Z okna jsem viděl jen stráně a les a domy, ale lidi ne. Lidi byli ztraceni v ulicích. Rádio se rozehřálo a ozval se zoufalý hlas.

„Voláme českou policii, české četnictvo, vládní vojsko! Dostavte se ihned k budově rozhlasu! Esesáci nás chtějí vyvraždit! Přijďte hned!“ Srdce se mi vecpalo do krku. Ta senzace! Tohle neměli nikde!

Aby povstali a dirigovali si povstání rozhlasem! Povedlo se to. Dostal jsem chuť se toho zúčastnit. Tak v Praze už to začalo. Tak v rozhlase se střílí. To je tam, na Fošovce, co vždycky stál před vchodem skopčák s plechovým půlměsícem na prsou. Tak tam se střílí. Možná, že už jsou mrtví. Přivřel jsem oči a představil jsem si to. Chlapi v občanských kvádrech a s puškama za překocenou elektrikou. Elegantní chlapi se světlýma kloboukama a s automatama, přikrčení za kandelábry. To bylo ono. Takhle jsem si představoval revoluci. Uniformy mě nelákaly. To bylo něco na Němce, na uniformy. Tohle. Zootsuiteři, jak se jim pořád vysmívali v Signalu. Elegantně ustrojení a se žvejkačkama v zubech. Takhle se měla dělat revoluce proti Němcům. Kdepak uniformy. Poslouchal jsem dál. Hráli nějakou muziku a hlas mlčel. Pak se zas ozval. Zamrazilo mě. Třeba to bude v Praze šeredné. Třeba Prahu rozflákají. Zachtělo se mi bitvy. Staroměstská radnice prý hoří. Představil jsem si to z kobyliského kopce, tam byl pěkný výhled na Prahu, dost neotřelý, a město vypadalo odtamtud seshora šedě a ploše, jenom komíny

a věžičiky trčely nahoru, nad tu plochou masu. A teď jsem si představil, jak tam stoupají sloupy kouře k deštivému nebi a vítr je všelijak ohýbá a víří jima, jak planou ohně všude po městě, do dálky až za Vyšehradem a jak se Praha temní v podvečeru, ty ohně jsou jasnější a jasnější a obrovské plameny olizují Muzeum a ty nízké věže a libeňský plynojem a do dálky jsou menší a menší a černé sloupy kouře mávají a točí se ke hvězdám. Byla to zkáza a já seděl v křesle a v žaludku jsem měl divný pocit a v mozku taky. A nebyl tak docela nepříjemný. Tak přece jsme nezůstali bez těchhle efektů. Přece nejsme tak docela zatuchlí. Máme to jako ve Stalingradě, jako v Londýně, jako ve Varšavě. Praha taky hoří. Zesílil jsem rádio a hlasatel začal vzrušeně hlásit, že se od Benešova blíží ku Praze německé tanky, a pak česky znějící angličtinou: Attention, attention! German tanks are approaching to Prague from Benešov. We need air support! Attention Allied Airforce! We need air support! Znělo to nádherně.

Pak to říkal ještě rusky, ale tomu jsem nerozuměl. A viděl jsem masívní Typhoony a Thunderbolty s kulometama vyčnívajícíma z přední hrany křídel, jak se snášejí v drobném dešti nad benešovskou silnicí a rozdemolovávají německé tanky. Jak tam hoří, tygři a pantheři, a esesmani v kožených helmách rychle vyskakují z příklopů dělových věží, padají do bláta a utíkají do polí a malé zelené spitfiry se do nich strefují v hloubkových náletech. Bylo mi dobře. V pokoji bylo teplo a šero, na pianě byl rozevřený klavírní part Yellow Dog Blues, za oknem bylo po obědě a vlajky zplihle visely v dešti. Seděl jsem tak dlouhou chvíli a snil jsem o tom všem a pak zas trochu o Ireně, a najednou udeřily hodiny příjemným hlasem a byly skoro tři. Musel jsem za Lofem. Zatěšil jsem se na to. Bylo teď příjemné obléct si gumák, opustit teplý pokoj a jít v drobném dešti za spikleneckým posláním do zámecké aleje, zatímco ostatní budou trávit svoje obědy a čekat, až se to přežene. Jít sám, pane, a připravovat povstání. Odešel jsem do předsíně a oblíkl jsem si gumák. Skleněné dveře do kuchyně byly zavřeny. Pak mi najednou

napadlo, že bych se měl převlíknout. Měl jsem na sobě dosud svoje nejlepší kvádro a venku pršelo.

Bylo by škoda ho moc namočit. Svlíkl jsem zase gumák a šel jsem do pokoje. Sundal jsem ze sebe hnědé sako a kalhoty a otevřel jsem skříň. Vytáhl jsem z ní svoje všední šaty, tmavomodrý proužkovaný oblek s dvouřaďákem, a oblékl jsem se do nich. Nejlepší šaty jsem pečlivě pověsil na ramínka a dal jsem je do skříně. Pak jsem znova odešel do předsíně a otevřel jsem kumbál. Říkalo se tomu vlastně pokojík pro služku, ale služku už jsme dávno neměli. Ale byl to taky opravdu pokojík pro služku.

Aspoň nic kromě služky se tam už nevešlo. Bylo to hrozně mrňavé a nemělo to žádná okna, jenom

takovou dirku pro vzduch, která vedla na chodbu, takže tam byla skoro úplná tma. Služka se tam musela zbláznit. Bylo to jako temná komora na zámku. Vůbec jsem se nedivil, že naše poslední služka skočila pod vlak. Pane, bydlet v takové díře, to by mě taky k něčemu dohnalo. K sebevraždě sice ne, ale dal bych vejpověď. Jenže tenkrát byla krize. Inu, služka byla prostě v tom a měla to blbé. Otevřel jsem skřínku na boty a vytáhl jsem jedny ze svých horších bot. Zul jsem si svoje prima, strčil jsem do nich kopyta a dal jsem je do skřínky. Pak jsem si obul ty horší a vylezl jsem z kumbálu. U věšáku jsem si oblíkl gumák a nasadil jsem si klobouk před zrcadlem. Byl jsem docela hezký před tím zrcadlem.

Potom jsem otevřel dveře do kuchyně a řekl jsem:

„Tak sbohem.“

„Kampak půjdeš?“ řekla maminka.

„Asi k Bennovi poslouchat desky,“ řekl jsem.

„Jen dej na sebe pozor, Danny. Nikam nechoď, ať se ti nic nestane.“

„Neboj se, mami.“

„Poslechni maminku. Snad máš rozum,“ řekl otec s kanape.

„Jistě. Nebojte se. Tak sbohem,“ řekl jsem.

„Sbohem, Danny,“ řekla maminka.

„Nazdar,“ řekl otec.

Zavřel jsem dveře a vyšel jsem na chodbu. Seběhl jsem se schodů bez nehody. Bába Strnadová asi myla nádobí. Octl jsem se na ulici a zamířil jsem k Šerpoňovu zámku. Po ulicích se už zase trochu rojili okokardovaní a otrikolórovaní občané. Jenže pršelo, tak jich hodně zůstalo doma a jenom se dívali z oken. Ti, co se trousili, byli většinou mladí kluci v gumáčkách, takoví, co jsou vidět na korze každou neděli, a vypadá to, jako by vůbec nechodili na oběd, protože ať člověk vyleze na ulici, kdy chce, potká je tam docela určitě vždycky. Šel jsem rychle a na hlavu mi padal drobný déšť. Studilo to do tváří a byl to pocit jako na moři. Hned jsem se do toho vpravil. Nebo v okupované Paříži v dešti s důležitýma dokumentama pro Intelligence Service. Déšť mi vlhčil tvář a já šel rychle po ulici k náměstí. Bylo skoro prázdné, přešel jsem je, před kostelem jsem smekl klobouk, ale tak, aby to vypadalo, že si ho jen rovnám na hlavě. Zapadl jsem do ulice z náměstí, šel jsem kolem lékárny, zahnul jsem u Občanské záložny vpravo k Šerpoňovu zámku. Brzy jsem ho spatřil. Vypínal se na malém vršku se záhony růží, které teď ještě nekvetly. Kolem celého pozemku byla vysoká zeď s bodly nahoře a za ní alpinky a kus francouzského parku. Ve zdi byla obrovská mřížová brána, která mně vždycky připadala jako klec v zoologické zahradě, a přihrádka pro vrátného. Toho jsem znal. Měl dva kluky, kteří se mnou chodili do obecné školy. Obýval tu posadu a já mu ji vždycky záviděl kvůli té mříži. Kromě těch dvou kluků měl ještě holku a nedávno malé děcko, ale to umřelo. Od brány vedla široká písková cesta nahoru k zámku a končila před impozantním sloupořadím, které neslo balkón. Za balkónem se matně leskla okna slavnostního sálu. Byl to moderní zámek. Vystavěli ho v třicátém roce. Vevnitř byly palmy a zimní zahrada a vodotrysk a taneční sál a hudební salón a spousta pokojů a koupelen. Láďa Šerpoňů měl svoje tři pokoje v hořejším poschodí ve věži. Byl odtamtud nádherný výhled na město a daleko za hranice a Láďa měl v pokojích klimpr a gramofon a obrovskou desetilampovku. Chodili jsme sem

občas ve válce, hlavně zjara, protože věž byla nahoře plochá a dalo se na ní v noci tancovat, zrovna pod měsíčkem, a protože neměla kolem zábradlí, byl v tom zvláštní půvab, jako kdyby člověk tancoval na konci světa. Láďa Šerpoňů taky miloval Irenu a ta na něj taky kašlala, protože byl obludný jak Habsburg. Měl jsem Láďu rád. Okna zámku byla teď v dešti slepá, leskla se a koukala drze nahoru, na vedlejší kopec, kde trůnil starý zámek. Mezi stromy bylo vidět jenom kus hradby se střílnama, několik oken a věž. Stráň kopce byla strmá, takže jsem zámek viděl v hodně velkém úhlu. Nízko nad špičkou věže rychle letěly šedobílé mraky, ale špička sama stála nehybně.

Déšť houstl a snášel se na stromy v aleji s tichým šumotem. Zvedl jsem límec a nepříjemně mě to zastudilo na krku. Honem jsem ho zase sklopil. Byl jsem vůl, že jsem ho nezvedl, když jsem vylez ven.

Teď už se to nedalo udělat. Dal jsem se po cestě podél kamenné zdi Šerpoňova zámku. Pomalu

rozmokávala, a pod nohama jsem ucítil bláto. Déšť houstl, až z něho byl liják. Bylo to pitomé. Dostal jsem se do aleje a snažil jsem se jít pod stromy. Ale déšť byl moc prudký a na stromech nebylo ještě moc listí.

Podíval jsem se na hodiny. Bylo čtvrt na čtyři. Jdu pozdě. Budu tady muset počkat. Loudal jsem se pomalu alejí vzhůru. Cítil jsem, jak mi gumák rychle promokává. Sakra. Nový příval deště se na mě spustil a promáčel mi i kalhoty. Voda mi začvachtala ve střevících a studené mokro mě zamrazilo na nohách, až skoro po kolena. Himl! Blbec Lof. Nemůže přijít včas. Nebo tu už možná byl a odešel. Táh jsem se pomalu do kopce a bylo mi zima od nohou. Měl jsem vztek. Pokusil jsem se myslet si zas něco s Paříží a s deštěm a s Intelligence Service, ale tenhle déšť byl na to moc prudký, při něm se nedalo takhle myslet. Bude z toho chřipka. Už jsem cítil, jak z toho bude chřipka, jestli se včas nedostanu do postele. Na cestě přede mnou se objevila jedna ze zámeckých bran. Byla otevřena. Královna

wirtemberská se nezabarikádovala. Nad bránou byl vytesán nějaký znak z pískovce, nějaká rytířská prsa a svazky oštěpů a staré kanóny a hromádky legračních koulí. Pod tím byla deska s latinským nápisem.

Něco jako Octavio Piccolomini Anno Domini MDXXXVI nebo tak nějak, nešlo to přečíst a já jsem

latinské číslovky stejně neuměl. Prošel jsem bránou a octl jsem se na nádvoří. Ucítil jsem vůni hnoje z koníren. Vlevo bylo podloubí a pod ním bylo narovnané dříví na otop. Tam byl kastelánův byt

a bydlela tam Ema. Ve věži. Ema byla kyselá. Ale podloubí se mi líbilo. Lof musel přijít z Černé hory alejí z druhé strany skrz zámek. K Šerpoňovu zámku musel jít přes tohle nádvoří a skrz tuhle bránu.

Postavil jsem se pod podloubí, kde nepršelo, a pozoroval jsem déšť. Padal hustě na nádvoří,

rozstřikoval se na plechovém krytu staré hradby a na střeše koníren a dělal blátivé louže s bublinkama na nádvoří. Bylo mi zima, Lof, blbec, nešel. Podíval jsem se zas na hodinky a bylo půl čtvrté. Rozhodl jsem se, že počkám jen do tři čtvrti na čtyři. Stejně, s tou jeho pitomou Černou horou. Odtamtud se stejně žádná pomoc nedá čekat. A vůbec to je blbost. Kluci si jen hrajou a jsou pitomí. Byla mi hrozná zima od toho stání v mokrých botách a ve větru a cítil jsem, jak se mi rozžhavují tváře. To byla vždycky předzvěst chřipky. Blbci. Taky si nemohli ujednat schůzku na nějakém přijatelném místě. Byl bych v tom okamžiku Přemu nakop. A všechny. K čemu sakra potřebujou Lofa. A zrovna Lofa a Černou

horu. Vesnic je všude po kopcích nasráno a oni potřebujou zrovna Lofa. Himl. Krucifix. Klel jsem a lomcoval mnou vztek. Nejhorší bylo, že jsem tu musel stát, protože to nešlo odejít. Musel jsem blbě splnit ten blbý slib. Přema si na tohle potrpěl. Sakra. Nemoh jsem s tím praštit. A Přema si zatím sedí v teple ve skladě, je tam elektrická lampa u stropu a pucujou s klukama automaty. A já tu stojím a moknu v zimě a čekám na Lofa, který stejně nepřijde. Ale čekat jsem musel. Hnusný život. Nic pěkného nemohlo trvat. Vždycky zas a zase se člověk navezl do nějakých nepříjemností, vždycky

a vždycky. Bylo mi vztekem až do breku.

Zas jsem se podíval na hodinky. Půl a pět minut. Ještě deset minut. Napadlo mě myslet na Irenu. Tak jsem na ni začal myslet a šlo mně to. Jak asi teď sedí doma v županu a čte. Měla pěkný kostkovaný župan a jednou jsem byl u nich, když se koupala. Její máti mě posadila do fotelu v přijímacím pokoji a nechala mě tam. Jenom z koupelny jsem slyšel šplouchání a šumění sprchy a představoval jsem si Irenu nahou a namydlenou po celém těle, a jak si velikou mořskou houbou omývá ty mydlinky, jak se jí pěkné nahé tělo leskne vodou a je úplně nahá, jenom na hlavě má červenou koupací čepici, a vzrušil jsem se tím v tom fotelu tak, že jsem musel dát nohu přes nohu, aby to na mně nebylo vidět, kdyby někdo přišel, a díval jsem se na pozlacené hřbety Dějin národu českého a sebraných spisů Aloisa Jiráska a Ruské anabase pana rady a na umělé banány a švestky na květinovém stolku u okna, na tučný fíkus a na nějaké zelené svinstvo kolem, na všelijaké obrázky a na Jiráskovu bustu na knihovně a Kramářovu fotografii s podpisem a na veliké žluté ženské torzo od Lebedy, které si Irena koupila v Praze, když ji chytl zájem o výtvarné umění. A potom tenkrát Irena přišla, s vlasy uvázanými v šátku po německém způsobu a v tom tenkém kostkovaném županu, a jak šla, tak se jí župan vpředu rozevíral a bylo jí vidět stehna opálená až bůhvíkam, a když si sedla, tak se jí župan hodně rozevřel, a nechala ho rozevřený právě tak vhodnou chvíli, abych to viděl, ale nemoh si to dlouho prohlížet, a já na to musel koukat jak přibitý a nemohl jsem si pomoct a pak si ten župan zavřela, přehodila nohu přes nohu a bylo po všem. Myslel jsem na to a bylo to dobré. Zapomněl jsem na déšť a na Lofa. Když jsem to domyslel, podíval jsem se na hodinky a bylo už třičtvrtě pryč. Moh jsem se sebrat, ale přestalo se mi chtít. Jenže stát tu až do čtyř se mi zase nechtělo. Bylo to dobré, s Irenou, a třeba si to přece rozmyslí. Ať se s ní nedá o ničem mluvit. Ale je děsně hezká. Děsně hezká. Hezčí než královna wirtemberská. Je pitomá, ale holky jsou všechny pitomé. Holky tu taky nejsou kvůli moudrosti a za všechno v životě musí člověk nějak zaplatit. Tak za to blaho být s Irenou se musí platit taky tím, že to s ní člověka někdy otravuje.

Nechtělo se mi ještě jít. Pak jsem dostal nápad. Zachtělo se mi podívat se seshora na město. A tím směrem, co bydlí Irena. Na její dům.

Vykašlal jsem se na Lofa, seskočil jsem se schůdků verandy a pustil jsem se přes nádvoří v dešti.

Úzké střílny zasvítily jedna za druhou, jak jsem šel kolem nich, vešel jsem otevřenou branou do druhého zámeckého nádvoří, kde byla kašna a temno, a po schodech jsem vstoupil na malé kamenné nádvoří. Byl to malý dvorek s loubími na všech stranách a s úpatím hlavní zámecké věže v rohu. Prošel jsem úzkou chodbičkou na západní ochoz. Nebyl tam nikdo. Nepršelo sem, protože vítr vál od severu, a tak střecha, nesená řadou tenkých pískovcových sloupů, chránila ochoz proti dešti. Ze západního ochozu bylo vidět Šerpoňův zámek v hloubce, s jezírkem na ploché střeše čtverhranné věže, a ještě níž pod ním Koletovic vilu, vystavěnou v alpském stylu na umělé navážce. Za ní byl bazén, kde se Lucie v létě koupala a kam jsme se někdy chodili slunit. Trochu vlevo stála sokolovna, bílá v moři

oprýskaných domků novosvětské periférie, kolem ní se leskly koleje, vedoucí pod viadukt, za ní stál svatý Matěj a veliká žlutá budova gymnasia. Nikde nebyl vidět život. Aspoň zatím ne. A Irena seděla a četla ve svém pokojíku s psacím stolkem a knihovnou a křeslem. Všechno bude. Pustil jsem se po ochozu a zahnul jsem za roh. V altánu uprostřed jižního ochozu někdo seděl. Viděl jsem kus klobouku a záda v zeleném hubertusu. Opřel jsem se o kamenné zábradlí a zadíval jsem se na město. To jsem udělal už mnohokrát. Černá hora, stráň, les, nemocnice. Port Arthur, obchodní akáda, soud, pivovár, most. Okresní dům a v něm pod lesem Irenin byt.

Představil jsem si přítmí v něm a křesla a prostřený stůl. A sebe v tom bytě s břichem, a jak jím. A pak Irenu, jak sedí naproti mně a je hezká a má červenou pusu. Rozhlédl jsem se a znova jsem spatřil tu postavu v altánku. Popadla mě zvědavost, kdo to asi je. Asi to byl nějaký šlechtic. Možná, že tam s ním je královna wirtemberská a loučí se s Kostelcem v dešti. Zvedl jsem se a šel jsem pomalu k altánku.

Chlap v hubertusu seděl nehnutě. Šel jsem blíž a blíž. Potom jsem ho uviděl. Seděl tam s Irenou a objímali se. Byl to Zdeněk. Byl to Zdeněk s Irenou. Byli k sobě úplně přirostlí a on ji líbal nepohnutě a pořád, celou tu dobu, co jsem se díval. Otočil jsem se a přejel mě mráz. Tak takhle je to ve skutečnosti. Takhle to je. Šel jsem pryč. Tohle je to a všechno snění je v tahu. K čertu se sněním. Tohle je Irena. Takhle to je s Irenou. Nerozmyslí si to. Byl jsem klidný. Byl jsem nešťastný. Zhrzený a jak se to ještě říká. Zachtělo se mi ležet ve tmě v peřinách a užírat se tím. Aby mě co možná nejmíň věcí rozptylovalo, abych nic neviděl a neslyšel a jenom se tím užíral. A jak se líbali. Představil jsem si její vlhkou pusu a sliny v ní a pohyblivý jazyk a vzrušilo mě to. A teď to má on. Já to ještě nikdy s Irenou neměl a nebudu to mít. Jen budu chodit pod jejím oknem a dělat jí přítele. Prošel jsem rychle malým nádvořím, potom kolem kašny do druhého nádvoří, kolem koníren a bránou ven do aleje. Šel jsem

rychle a snažil jsem se nemyslet na to moc. Větve stromů v aleji se klátily a do tváře mi dosud padal drobný déšť. Klusal jsem kolem zamřížované brány Šerpoňova zámku. Lof nebyl nikde. Dostal jsem se z aleje na rovnou cestu k Občanské záložně. Už jsem chtěl být doma. Ale musel jsem ještě jít do skladu.

Houby. Rozhodl jsem se, že tam nepůjdu. Zatelefonuju Přemovi z hostince od Pilařů. Vlezl jsem do hostince. Chodba byla tam tmavá a páchla kuchyní. Kdysi jsem sem chodil každou středu pro

dršťkovou polívku, když ještě byla. Paní Pilařová mě vždycky nechala telefonovat. Vešel jsem do lokálu. Vedle výčepního pultu byl telefon. Vzal jsem sluchátko a vytočil jsem Skočdopolovic číslo 123.

Když se Přema ozval, řekl jsem mu, že Lof nepřišel.

„Kruci, to je blbý,“ řekl Přema. „A byls u Šerpoňovýho zámku?“

„Byl. Tam sem čekal až do půl čtvrtý a pak sem šel pomalu alejí na zámek a zpátky, ale von nepřišel.“

„Tak já nevim. To mu do toho něco vlezlo.“

„Nebo se na to vykašlal.“

„Taky možný.“

Přema se odmlčel. Řekl jsem:

„Poslyš, potřebuješ ještě něco dnes vodpoledne?“

„Ne. Proč?“

„Že bych si šel lehnout, víš. Já sem úplně na kůži a rád bych byl zejtra fit.“

„Tak di. Teď není celkem nic potřebí.“

„A - poslyš -“ řekl jsem.

„Jo?“

„Zejtra ráno se mám stavit u vás, jo?“

„No, stav se.“

„A co, bude tam teda pro mě ten - víš, co.“

„Spolehni se.“

„Dobře. Tak já přídu.“

„No dobrý.“

„Tak nazdar.“

„Nazdar.“

Tak. To by bylo. Zavěsil jsem sluchátko. Teď půjdu domů a do peřin a stáhnu rolety a vykašlu se na všecko. Šel jsem do kuchyně a položil jsem na roh stolu korunu.

„Tak děkuju vám, pani Pilařová, řekl jsem a zašklebil jsem se na ni.

„Rádo se stalo. Přiďte zas, mladý pane,“ řekla mi.

Otevřel jsem dveře a vypadl jsem na chodbu. Ve tmě zamňoukala kočka a uviděl jsem její zelené oči světélkovat. Dal jsem se ulicí k náměstí. Už vůbec nepršelo. Tváře jsem měl horké a mrazilo mě, ale už to nebylo tak nepříjemné, protože jsem měl na celé odpoledne zajištěnou postel a měl jsem v sobě Irenu a příjemně. A bolavě. Udělám si horký čaj a vezmu si aspirin a stáhnu roletu. Šel jsem rychle po náměstí. Už zas bylo všude plno lidí. Byla sobota odpoledne a maminky si vyjely s kočárkama. Viděl jsem hezkou paní Jurkovou, která byla sestra Rosti Pittermana, s kočárkem a s manželem. Měla příjemně vykulené oči a kolem nich husto ohnutých řas. Byly udivené a hezké a pitomé. Na Jiráskově třídě už viselo hustě praporů. U Kaldounů visel nemožně dlouhý prapor z vikýře ve střeše až skoro na zem. Nějakých dvacet metrů. Byla to zrůda. Kaldouni byli prostě extra. I s tím nahatým Merkurem z bronzu, kterého měli nad vchodem a který byl jediná taková soukromá socha v celém Kostelci. Šel jsem rychle a nevšímal jsem si lidí. Už jsem chtěl být s Irenou a jenom s Irenou.

Ale když už jsem byl u našeho domu, uslyšel jsem nějaký křik. Zastavil jsem se a podíval jsem se tím směrem. Kolem hotelu Granada, který stál na rohu ulice, utíkalo několik lidí. Z okna Granady se vykláněl pan hoteliér a divoce viklal žerdí praporu, zastrčenou pod oknem do objímky. Vyrval ji ven a rychle stáhl prapor dovnitř. Naproti pan Pitterman zatahoval vlajku do okna. Byl v košili a v kšandách a ručkoval po ocelovém lanku, jen se mu ruce míhaly. Po obou chodnících pádili lidé a cpali se do Pittermanovic pasáže a do Granady. Stál jsem u našeho domu a díval jsem se na to. Ozvalo se bručení motoru a kolem Pittermanova baráku zahnulo do ulice velké osobní auto. Na jeho střeše seděl německý voják s

automatem. Jiní dva vojáci seděli na předních blatnících. Nohy jim visely přes

poloaerodynamický chladič a měli na nich německé holínky se zastrčenýma handgranátama. Na klíně drželi oba napřažené automaty, každý na jednu stranu. Auto jelo pomalu ulicí. Na stupínku stál důstojník, levačkou se držel otevřeným okýnkem dveří a v pravé měl revolver. Na rukách měl šedivé rukavice. Rozhlížel se kolem po domech. Jak auto pomalu jelo kolem, ze všech domů rychle mizely vlajky, jedna za druhou. Německý oficír se díval do oken a ukazoval revolverem.

„Los! Die Fahne weg!“ křičel, když mu někde nestáhli vlajku dost rychle. Ulice před autem se taky vyprazdňovala. Kaldounovic vlajku někdo zatahoval do vikýře, jak nejrychleji mohl. Vypadalo to, jako kdyby vikýř polykal červenobílý makarón. Tak. Honem to schovat. Přišli s tím trochu moc brzo.

Honem, pryč s tím. Jen nepobouřit Němce. Aby revoluce byla v bezpečí. A byla v bezpečí. Tahle

revoluce byla určitě v bezpečí. Docela určitě. Oficír s pistolí v ruce pozoroval se zájmem Kaldounovic vlajku. Auto skoro zastavilo. Díval se, jak vlajka mizí ve vikýři, a mlčel. Vtom se ale někde na fasádě zachytila. Ten, co ji vytahoval, začal s ní prudce škubat, ale držela pevně.

„Los! los!“ zařval oficír. Ubožák ve vikýři se pachtil. Doufal jsem, že je to sám pan Kaldoun. V košili a s kšandama a celý tlustý. Jenže asi to byl domovník. Pachtil se marně.

„Los!“ zařval oficír, ale vlajka pořád držela. Oficír zvedl pistoli a vystřelil do vikýře. Rána se pekelně rozlehla ulicí a z revolveru se zablesklo. Červenobílý makarón začal rychle padat z vikýře. Vypadalo to teď jako plátěný vodopád a bylo to nekonečné. Buď ho trefil, ale spíš se polekal a pustil ho. To spíš. To asi určitě. Doufal jsem, že to je pan Kaldoun. A že se při tom leknutí podělal. Ale když on to nebyl pan Kaldoun, byl to asi jen domovník. Oficír na autě se zasmál a auto se dalo znova do pohybu. Všechny domy byly už bez vlajek a ulice jakoby vymetená. Zdekoval jsem se za dveře a díval jsem se sklem ven.

Auto přejelo kolem mě, vojáci na blatníkách seděli bez hnutí a tupě. Automaty drželi připravené a měli na sobě lesklé pláště z umělé gumy. Šedivé helmy se leskly od deště a z okrajů kapala voda. Jak jelo auto kolem, všiml jsem si, že ze zadních okének jsou vystrčeny krátké hlavně automatů. Uvnitř seděli ještě dva vojáci a vzadu na náhradní pneumatice ještě jeden. Byl na ní široce rozkročen a musel mít z toho jistě nepříjemný pocit. Musel jistě taky cítit kulku v těle jako ráno já. Jenže on už na to byl možná zvyklý. Auto se pomalu odsunulo pryč. Odtrhl jsem se od ulice a šel jsem dovnitř. Došel jsem k bytu a odemkl jsem dveře. Jak jsem se octl v předsíni, vyběhla z kuchyně maminka. Byla postrašená.

„Danny, zaplať Pán Bůh! Co já prožila strachu!“

„Proč?“

„Co to bylo? To střílení.“

„To nic. Jeden Němec střelil u Kaldounů po vlajce.“

„A nestalo se nikomu nic?“

„Depak.“

„Zaplať Pán Bůh. Kdes byl, Danny? Nemáš chodit ven, když je to takhle.“

„Ale já byl u Šerpoňů. Mami, uděláš mi čaj?“

„Zmok si, viď?“

„No. Chtěl bych se trochu vypotit.“

„Tak si vlez honem do postele. Ještě z toho nastydneš.“

„A uděláš mi čaj?“

„Hned, už du.“

„Díky,“ řekl jsem a šel jsem do pokoje. Stáhl jsem červenou přikrývku s postele a rozestlal jsem peřiny. Pak jsem si zul boty a šel jsem si je dát uschnout do předsíně. Potom jsem si svlíkl šaty a naházel jsem je na zem. Oblékl jsem si pyžama a složil jsem šaty na židli. Mít na sobě suché pyžama byl dobrý pocit. Kalhoty byly úplně promočené. Vjel jsem nohama do bačkor a odnesl jsem kalhoty do kuchyně. Maminka stála u stolu. Na elektrickém vařiči byla čajová konvice. Maminka se na mě otočila.

„Si úplně promočenej, viď?“

„Nojo.“

„Pověs si kalhoty na šňůru.“

Snažil jsem se na mokrých kalhotách vymačkat puky. Nohavice byly dole úplně sežvaněné. Jak jsem je vzal do ruky, dala se do mě nepříjemná zima.

„To nech, Danny,“ řekla maminka. „Já ti to potom vyžehlim, až to uschne.“

„Tak to mám jen tak hodit na šňůru?“

„Ano.“

Voda v konvici začala syčet. Hodil jsem kalhoty přes šňůru. Drkotala mnou zimnice.

„Běž do postele, Danny. Já ti čaj přinesu,“ řekla maminka.

„Díky. Já si ho vemu sám.“

Maminka slila vodu přes sítko do hrníčku.

„Chceš do něj rum?“ zeptala se.

„Jo, prosim tě.“

Maminka vzala lahvičku s rumem a odměřila dvě lžičky. Měla o mých potřebách pořád ještě

miminkovské představy. Potom postavila hrníček na plechový podnos a řekla:

„Nechceš k tomu bábovku?“

„Ne, děkuju, já si vemu jen aspirin.“

„To si vem a pořádně se přikrej. Mám tě jít ucpat?“

„Ne, já se nebudu potit. Jenom tak lehce.“

„I jen se vypoť pořádně.“

„Ne, mami. To mně tak zle neni. Jenom si stáhnu rolety a zdřímnu si.“

„To bude nejlepší. Tak tě nemám jít ucpat?“

„Ne, děkuju, „ řekl jsem a usmál jsem se na ni. Pak jsem vyplul s čajem z kuchyně a vešel jsem do pokoje. Postavil jsem čaj na židli vedle postele, šel jsem ke skříni, otevřel jsem ji a vytáhl jsem tubu s aspirinem. Zavřel jsem skříň a otevřel jsem vnitřní okno. Venku už zase lilo. Bílé pršky zahalovaly řeku lehkou mlhou. Stáhl jsem rolety a zavřel jsem okno. V pokoji bylo teď temno a okno žlutohnědě světélkovalo. Šel jsem ke dveřím a zavřel jsem je. Rozhlédl jsem se. Čaj, aspirin, stažené rolety, postel.

Vlezl jsem do postele a usadil jsem se v ní. Za záda jsem si narovnal dva polštáře na sedění. Vzal jsem tácek s čajem a usrkl jsem z něho. Hodiny na stěně odtloukly pět. Usrkl jsem znova čaj. Byl hrozně horký. Chvilku jsem počkal, až vychladl, a pak jsem ho začal pít. Nechal jsem trochu na dně a postavil jsem tácek s hrníčkem na židli. A teď Irena. Upravil jsem si polštáře na ležení a přikryl jsem se až k bradě. Irena. Ale nejdřív modlit. Začal jsem. Pane Bože, prosím Tě, a šlo mi to velmi rychle. Rychle jsem přeříkal modlitbu a dnes mi nevadilo, že to nebylo dost zbožné. Neopakoval jsem nic. A teď Irena.

Vzpomněl jsem si, jak jsem byl u nich a jak měla na sobě kostkovaný župan a nic pod ním. Na to jsem si vzpomněl důkladně. A z toho se mi vzpomnělo na jindy, jak jsem byl u nich v předsíni a Irena přišla v modrém japonském kimonu a podala mi ruku a já se na ni díval, jak jí ňadra vpředu zdvihala to kimono, a kimono spadalo rovně dolů vpředu s ňader a kolem pasu viselo volně a Irena se obrátila a šla do pokoje a zakopla o práh a uletěla jí jedna trepka s velikou modrou bambulí a ona se pro ni shýbla, a jak se shýbla, odhrnulo se jí kimono na zádech a v pasu jí vykukovala nahá kůže a Irena byla prima, a jednou jsme šli v zimě po stráni z Černé hory, Irena upadla a sukně se jí vyhrnuly a měla moc hezká kolena a bílé válenky. Myslel jsem na to všechno a začal jsem myslet, jak jsem na ni čekal jednou ráno v kvintě pod viaduktem u Skočdopolovic skladu, přišla v modrém kabátku s bílým olemováním kolem kapuce, když jsem se na ni díval zezadu, dělalo jí to na zádech hezké V, a na to všechno jsem myslel a na plovárnu, na plavky s bílýma šňůrkama přes záda a tak dál, na její klín v těch plavkách a na úzkou cestičku mezi ňadry, kterou jsem viděl, když ležela na opalovacích prknech vedle mě na břiše. To byl můj život. Tohle byl můj život. Irena. A bavilo mě to. Celý Kostelec a revoluce a kluci a Irena. Hrozně mě to bavilo a hrozně jsem se na to na všechno těšil. Na všecičko. Zabořil jsem se do peřiny a zavřel jsem oči. Bylo mi příjemně. Vzpomněl jsem si, že se v Praze bojuje a že Staroměstská radnice hoří.

Bratranci možná umírají na barikádách. Nebo spíš jsou zalezlí ve vile ve sklepě. Bylo mi pěkně.

V Praze se bojovalo. Senzace. Ležel jsem v posteli a bylo mi příjemně teplo. To všechno bylo prima.

Vůbec celý svět. A těšil jsem se. Potom už mi bylo jen dobře a příjemně bez myšlenek a usnul jsem.

A spal jsem dlouho a něco se mi zdálo, ale zapomněl jsem co.

Neděle 6. V. 1945

Ráno jsem šel ke Skočdopolovům asi ve tři čtvrtě na osm. Venku bylo pršlavé počasí a mlha. Sotva jsem vylez z baráku, už jsem věděl, že je to s revolucí vážné. Lidi v turistických šatech a s rádiovkama na hlavách se trousili směrem k pivováru. Zbraně neměli, aspoň jsem neviděl, ale na rádiovkách měli našité trikolóry a na zadnicích si nesli chlebníky. Já měl na sobě taky sportovní šaty, protože pršelo a nechtěl jsem si ničit sváteční kvádro. Pod viaduktem u Skočdopolovic skladu jsem potkal pana Mozola, celého bledého a kulhavého, jak se hrdinně belhá do pivováru. U pasu měl připevněnou starou rakouskou šavli a vypadal jako z americké crazykomedie. On musel být hrdinný. Protože za války moc hrdinný nebyl a dotáh to ve fabrice až na kontrolora Bauaufsichtu des deutschen Luftfahrtministeriums.

Tak proto měl teď proč být hrdinný. Byl jsem zvědav, jestli v pivováře budou taky ostatní Balové. Asi budou. Museli teď být, chudáci, všichni hrdinní.

Když jsem přišel do skladu, seděl už Přema v manžestrových kanadských kalhotách v plné zbroji na prázdné bedně od cigaret, kolem něho stáli a seděli ostatní kluci a od stropu na ně svítila bledá lampa, obalená pavučinama. Vypadali jako Babinští. Přema měl na nohou lovecké šněrovací boty a kolem

kabátu pás se zásobníky. Šikmo přes prsa se mu klimbala šňůra s handgranátama a na zádech mu visel německý automat. Obličej měl pod masaryčkou hubený a se svýma vpadlýma tvářema vypadal trochu

jako Mongol. Bendovi se na hlavě leskla černá hasičská helma. Kluci se radili.

„Hovno,“ řekl Přema. „Já sem pro to, nejít tam.“

„Já taky. Jak sme jednou tam, tak se vodtamtud nedostanem,“ řekl Perlík.

„Ale -“ řekl Benda.

„Šabata chce stejně jenom všechny nebezpečný zavřít do pivováru.“

„Ale, kuci, já myslim, že bude lepší, dyž tam pudem, „ řekl Benda.

„Ponivač máš strach, viď?“ řekl Perlík.

„Nemám. Ale co můžem sami dělat?“

„Tyhle bouchačky sme taky sehnali sami.“

„Nojo, ale až přijedou esmani, tak sme vedle. Dyť kolik nás je.“

„Je nás dost, a dyž máš strach, tak zůstaň doma.“

„Ale -“

„Nebo di do pivováru.“

„Neser, čeče.“

„Seš podělanej.“

„Nejsem.“

„Seš.“

„Nejsem.“

„Nekecej.“

„Nehádejte se, chlapi,“ řekl Přema. „De vo to, jestli tam máme jít, nebo né.“

„Já řikám, abysme tam nešli,“ řekl Perlík.

„Já myslim, že bude lepší tam jít,“ řekl Vahař.

„Ty se taky bojíš?“ řekl Perlík.

„Fakt je, že máme víc bouchaček, než je nás, a bylo by škoda to nechat ležet,“ řekl Vahař.

„A kvůli tomu se pudeš dát naverbovat do pivováru, jo?“

„A co chceš s těma bouchačkama dělat?“

„Rozdat je kukum.“

„A kuci sou právě už všichni v pivováře.“

„Tak co, chlapi?“ řekl Přema.

„Dem do pivováru, ne?“ řekl Jerry.

Díval jsem se na ně. Stáli kolem převrácené bedny jako loupežníci v chaloupce v lese a kromě Perlíka všichni tíhli k pivováru. Jenom Přema dobře nevěděl. Ale on byl vůdce a nemoh být ukvapený. Díval jsem se na ně skleněnýma dveřma a slyšel jsem, co si povídají. Pak jsem otevřel dveře a vstoupil jsem dovnitř.

„Ahoj,“ řekl jsem.

„Nazdar. Poď dál, řekl Přema.

„Tak dem do pivováru?“ řekl jsem.

„Právě se radíme.“

„A co?“

„Nemůžeme se dohodnout, jestli tam máme jít nebo ne.“

„No, všichni tam dou.“

„Jistě,“ řekl Benda. „Dem tam taky. Poďte.“

„Já tam nejdu,“ řekl Perlík.

„Tak si tu zůstaň.“

„To du rači s komunistama než se nechat naverbovat vod Šabaty.“

„Tak di! Dyť tě nikdo nedrží,“ řekl Benda.

„Neblbni, Perlíku,“ řekl Přema.

„Já blbnu, že. A co vy?“

„Však uvidíme, jaký to je.“

„Vy eště neznáte pana doktora Šabatu, že ne? Vy to eště nevíte, že je to posera?“

„Nekecej!“

„Vy si myslíte, že vás s bouchačkama někam pustí? Dyť byste mohli podráždit Němce.“

Perlík byl rozčilen a ironický. Znal jsem ho. Jednou ho Němci zavřeli do pracovního tábora pro chronickou absenci. Byl z těch lidí, co jsou tak odvážní, že nikdy neprojeví ani stíneček strachu. Bylo to nebezpečné, být s ním ve spojení. Ale byl sám, ostatní takoví nebyli.

„Ne, chlapi,“ řekl Přema. „De vo to, jestli na to stačíme sami.“

„Samozřejmě,“ řekl Jerry.

„Fakt je, že z Německa sem de fronta. A co můžem dělat sami proti tankum,“ řekl Benda.

„A co chceš dělat proti tankum s panem doktorem Šabatou?“ řekl Perlík. Benda ho ignoroval.

„Fakt je, že máme dvakrát tolik bouchaček, než je nás. A fakt je, že v pivováře budou chlapi, který s nima uměj taky zacházet.“

„Ale jen jestli jim to pan doktor Šabata dovolí.“

„Himl, tak chceš, abysme je nechali ležet tady?“

„A ty si sakra, vole, myslíš, že tě z nich Šabata nechá střílet?“

„Chlape, co seš proti Šabatovi tak zaujatej? Jak to víš, že je takovej posera?“ řekl Vahař.

„A ty to nevíš?“

„Já vim, že mýho otce vytáh skoro z koncentráku, „ řekl Vahař.

„Bodeť,“ řekl Benda.

„Ale jak ho vytáh?“ řekl Perlík.

„Fakt je, že ho vytáh, „ řekl Benda.

„Ponivač se vožíral s gestapákama na landrátu.“

„I dyby, tak fakt je, že ho vytáh. A to nebyl jedinej případ.“

„Chlapi, tak se dohodnem, řekl Přema.

„Já sem pro to, aby se šlo do pivováru,“ řekl Benda.

„Já taky, „ řekl Vahař.

„Já taky,“ řekl Jerry.

„Dobrý,“ řekl Přema a podíval se na ostatní. Vostál a Procházka mlčeli. Přema řekl:

„Tak co, kuci?“

„Inu, tak pudem do pivováru, ne?“ řekl Vostál.

„A co ty?“ řekl Přema Procházkovi.

„No tak pudem,“ řekl Procházka.

„Já bych teda rači nešel,“ řekl Kočandrle.

„A co ty?“ řekl mi Přema. Trochu mě překvapil, že mě už tak počítá k nim. A pak, věděl jsem jasně, že Perlík má pravdu. Ale zachtělo se mi být v pivováře. Zachtělo se mi vidět ten cirkus tam. Ten očistec za protektorátní hříchy. A třeba je Perlík taky vedle. V pivováře bude moc krvelačných chlapů, a když něco přijde, neudrží je ani pan doktor Šabata. Znal jsem jich sám hodně, nebyli v žádné organizaci, ale byli divocí do povstání. O tenhle požitek bylo postaráno i tam. A já chtěl taky vidět ty druhé. O pana Mozola jsem nechtěl přijít. A o pana Moutelíka taky ne. Podíval jsem se na Přemu a řekl jsem:

„Já myslim, abysme šli do pivováru, ne? Dyby něco, tak se můžem dycky ztratit.“

„Samozřejmě,“ řekl Benda.

„Kuci, vy ste blbci, řekl Perlík.

„Drž hubu. Věčina je pro pivovár,“ řekl Benda.

„Ponivač ste blbci.“

„Nehádejte se,“ řekl Přema. „Tak teda dem do pivováru.“

„Dobrý, „ řekl Benda a kluci se zvedli.

„Idioti, „ řekl Perlík. Benda se na něho prudce obrátil.

„Koukej, jestli se ti to nelíbí, tak s náma nechoď!“

„Ale drž hubu, „ řekl Perlík a zvedl se taky. Počkal jsem, až jeden za druhým vylezli ze skladu, a šel jsem k Přemovi.

„Jo tak. Poď, „ řekl Přema. Vylezli jsme ven. Před skladem stál malý vozík a na něm hromada přikrytá plachtou. Kluci stáli kolem, zachumlaní v kruhu, v dešti, s automatama a s flintama přes rameno. Vahař měl prapor otočený kolem žerdi. Přema odhrnul plachtu a vytáhl naleštěný automat za hlaveň.

„Umíš s tim zacházet?“ řekl mi.

„Ne.“

„Tak podívej. Tadyhle se to vodjišťuje. Tady se tam dává zásobník a takhle se zaklapuje,“ Přema zasunul plechový zásobník do objímky. Z direk v zásobníku se leskly hlavičky kulí.

„Zkus si to, „ řekl Přema.

Vytáhl jsem zásobník a zase jsem ho zasunul. Šlo to dobře.

„A dyž střílíš, tak to přimáčkneš touhle patkou k rameni.“

„Jo.“

Přema se otočil k vozíku a vytáhl zpod plachty čtyři zásobníky.

„Tyhle si dej do kapes.“

„Díky.“

Zastrkal jsem zásobníky do kapes u kabátu. Právě se mi tam vešly.

„Dem,“ řekl Jerry.

„Dem, „ řekl Přema. Jerry chytil oj vozu a Procházka s Kočandrlem se opřeli vzadu. Postavil jsem se k vozíku a pomoh jsem jim tlačit. Vahař rozvinul prápor a vyrazili jsme. Vozík se rozskřípal. Jeli jsme pomalu k lávce a kolem československého kostela a kolem DTJ k pivováru. Jak jsme se blížili

k pivováru, potkávali jsme pořád víc a víc lidí. Věděl jsem, jak vypadáme. Bylo to dobré. Všichni kluci šli mlčky. Dělali jsme, že nic. Jako by všechno bylo samozřejmé. Lidi v turistických pumpkách

a s trikolórama na rádiovkách na nás čuměli. Bylo vidět, že z nás mají respekt. Bylo to dobré.

Přijeli jsme k mostu přes řeku. Podíval jsem se vzhůru do Ireniných oken. Chtěl jsem, aby se dívala, ale nedívala se. Samozřejmě. Teď mě měla vidět. Ale kdepak. To štěstí jsem neměl. Už jsem viděl, jak se budem mazat s Němcema někde v lese a Irena bude zalezlá někde ve sklepě. To pro mě docela

ztrácelo půvab, když mě v tom Irena neuvidí. Proč do toho vlastně lezu? Po cestě od mostu k pivováru táh zástup lidí. Jako o Dušičkách na hřbitov. Na pivovárské věži vlál veliký československý prápor.

Viděl jsem, že někteří chlapi v davu mají na ramenou československé armádní opakovačky. A někteří byli ve starých československých uniformách a ovinovačkách. Vypadali staromódně. Už jsem docela zapomněl, že existuje něco jako ovinovačky. V téhle válce už to nebylo. Tlačili jsme pomalu náš vůz davem a mlčeli jsme. Lidé se na nás dívali. Na některých bylo zase vidět, že z nás mají úctu. Anebo to byl strach. Bylo jich asi mnoho mezi nima, kterým bylo nepříjemné vidět opravdové pušky. Asi v duchu doufali, že se nakonec všechno odbude v tichu. Ale do pivováru šli přesto. Byli všichni vlastenci.

A hrdinové. Před námi šel pan Löbl, náš bývalý domácí, byl žid, ale měl za ženu árijku, takže nebyl v koncentráku. Nesl přes rameno brokovnici. Býval to odjakživa velký nimrod. Nějak mi vedle něj chyběl Bonza. Bonza by určitě šel, napadlo mě. Zarejdovali jsme s vozíkem do brány. Vedle mě se objevil pan Moutelík v pumpkách a v lyžařské čepici a za ním Berta s leicou na prsou. Zazubil se na mě a řekl:

„Nazdar, Danny.“

„Nazdar. Budeš fotit?“ řekl jsem.

„To víš.“

Tak ale honem, pomyslel jsem si. Jak jsme propluli bránou, spatřil jsem pana Mozola s policajtskou šavlí, jak stojí s několika lidmi z Mesršmitky. Ani tady to nerozpustili. Měli ji v krvi, Mesršmitku, blbci. Stáli pohromadě a bavili se. Ještě před třema dny se pan Mozol plazil před Uippeltem. To bylo jisté. A teď měl zase strach. Měl pořád z něčeho strach. A pořád měl proč mít strach. Stál bledý a legrační a měl strach. Zahnuli jsme po cestě k hlavní budově. Z otevřených dveří stála na schodech dlouhá fronta. Čekali na zápis. Armáda musela být v první řadě sepsána. Viděl jsem pana Stýbla, holiče, pana doktora Bohadla, advokáta, pana Frintu, prokuristu z naší banky, pana Jungwirtha ze spořitelny a ještě jiné. Stáli a čekali, až na ně dojde řada. Pan Jungwirth jedl chleba s máslem. Zastavili jsme s vozíkem. Přema se obrátil.

„Počkejte tady, chlapi. Já jdu k Šabatovi.“

„Dobře,“ řekl Benda. Přema vylezl po schodech nahoru a bylo vidět, jak říká chlapům ve dveřích, aby ho pustili. Viděl jsem, jak se chlap, zaplňující dveře, nejdřív zlostně otočil, ale když viděl Přemu s automatem a s handgranátama, udělal mu hned místo. Ano. My jsme mohli kašlat na všechny tyhle ve frontě. Měli oči plné závisti, ale my jsme byli někdo, měli jsme zbraně. Vzal jsem za hlaveň automatu a sklonil jsem ji k zemi. Ocel byla studená a příjemná.

„Danny,“ ozvalo se za mnou. Otočil jsem se. Za mnou stál Berta s leicou u oka.

„Postav se, já tě vyfotim.“

„Díky,“ řekl jsem. S tím jsem souhlasil. Hned jsem si vzpomněl na Irenu, jak jí to ukážu. Udělal jsem gableovský úsměv a narovnal jsem automat, aby byl dobře vidět. Berta na mě čuměl hledáčkem a udělal dva kroky dozadu. Doufal jsem, že Zdeněk automat mít nebude. Nebo aspoň že Zdeňka nikdo nevyfotí.

Klapla spoušť.

„Díky. Kdy to bude, Berto?“ řekl jsem.

„Dnes v noci to udělám.“

„Můžeš mi jich udělat víc?“

„Prosím. Kolik by sis přál?“ řekl Berta. Tyhle slovní obraty měl po svém otci. Berta byl obchodník.

Jeho otec taky. Byli obchodníci a měli dům. A Berta měl koníček fotografování. Byl k focení vždycky hrozně ochotný, ale zadarmo nedělal nic. Fotil pořád, na gymplu, na atletice A. C. Kostelec, na představeních divadelních ochotníků, a prodával potom každému fotky za režijní cenu s mírnou

přirážkou. Pamatoval jsem se ještě, jak míval na gymplu seznamy objednávek a jak s nima pořád

otravoval. V placení neznal přítele. On uznával jen zákazníky.

„Asi šest, „ řekl jsem, protože se mi zachtělo mít jich hodně.

A věděl jsem, že to maminka pošle babičce a do Prahy a do Ameriky strejčkovi, až to půjde. Dodal jsem rychle:

„A můžeš mi skovat negativ?“

„Prosím,“ řekl Berta.

„Tak díky.“

„Nemáš zač.“ Berta se zazubil a šel dál kolem čekající fronty s připraveným aparátem. Byl celý šťastný, že se mu podařilo mě vzít. A s automatem. Už jsem viděl, jak to po revoluci vystrčí za výklad s idiotskými podtitulky. „Zmužile do boje,“ napíše pode mě. Ale to bude dobré. Irena na tyhle idiotštiny nebyla tak citlivá jako já. Stejně jsem na ně byl citlivý jen já. A kluci z orchestru, ovšem. Bude to recese. Viděl jsem je, jak se postaví kolem Moutelíkovic výkladu a budou si z těch fotek utahovat. A já s nima. Vzpomněl jsem si na pana Macháčka. Ovšem. Berta dodá fotografický materiál. Fotografie lask. Zapůjčil p. Albert Moutelík jun., bude napsáno vzadu. A s 1 barevnou reprodukcí olejomalby pana Leitnera, 6. Květen v Kostelci. Už jsem se na tu knihu těšil. Moje fotka v ní určitě bude taky. To tam dá pan Macháček kvůli otci. Tak budu taky zvěčněn. Zvěčněn na věky věků v Kostelci. Rozhlédl jsem se po shromáždění. Od brány přicházeli pořád noví lidé a fronta pomalu postupovala. Z ledárny vyšel Jirka Vítů a nesl přes každé rameno dvě pušky. Za ním se objevil pan Weiss v majorské uniformě a za ním hlouček chlapů v československých uniformách. Jeden z nich vylezl po schodech k hlavní budově a připevnil vedle dveří plakát. Bylo na něm napsáno červenou barvou:

Rozkaz č. 1.

VEŠKERÉ STŘELNÉ ZBRANĚ A VÝBUŠNINY

ODEVZDEJTE V MAGACÍNU.

Plk. Čemelík, v. r., velitel.

Hned jsem si vzpomněl na Perlíka. Otočil jsem se na něj. Stál za mnou a díval se na plakát. Potom roztáhl ústa a vztekle se ušklíbl.

„Prosim,“ řekl ledově.

„Blbost, „ řekl Benda.

„Ahoj, pánové,“ řekl Perlík a otočil se.

„Kam deš?“ řekl Benda, ale Perlík neřekl nic a šel rychle davem k bráně. Chvíli ho bylo vidět, jak se proplétá s automatem zavěšeným na zádech mezi lidma, a pak zmizel.

„To je blbost. Zbraně si necháme,“ řekl Benda.

„Samo. Ať si každej sežene svý,“ řekl Procházka.

„Dáme jim jenom ty, co přebejvaj. Ty jim musej stačit.“

„Bodeť. Dyby každej přines tolik.“

„Tak je dem vodevzdat do magacínu,“ řekl Vahař.

„Počkej, rači ne. Počkáme, až si přídou,“ řekl Jerry.

„Ale ne, rači je pudem vodevzdat. Aspoň nám nemůžou nic říct.“

„Aby neměli řeči,“ řekl Benda. Viděl jsem, že je teď na rozpacích, když to má před sebou černé na bílém, že Perlík měl asi pravdu.

„Houby, pudem je vodevzdat. To bude lepší,“ řekl Vahař nervózně.

„Myslíš?“

„Samo.“

„Počkejte, počkáme na Přemu,“ řekl Procházka.

Vahař se ohlédl k hlavní budově. .

„Tak dobře,“ řekl.

„Vezete zbraně, hoší?“ ozvalo se za náma. Otočil jsem se. Stál tam major Weiss a tvářil se příjemně.

„Ano,“ řekl Benda.

„To je dobře,“ řekl major Weiss a odhrnul plachtu. Objevila se hromada pušek a pancrfaustů a dva automaty.

„No, vyznamenali jste se, chlapci, „ řekl major Weiss. „Tak poďte se mnou. Odvezeme to do

magacínu.“

„Ano, pane majore,“ řekl Benda a obrátil se k nám. Kluci se na něho nejistě podívali.

„Tak dem,“ řekl Benda a nedíval se na nikoho. Major Weiss už kráčel k magacínu.

„Nepočkáme na Přemu?“ řekl Procházka.

„Dyž nám to poručil,“ řekl Benda.

„Chlapi, ale voni nám tam budou chtít sebrat všechno,“ řekl Kočandrle.

„Ale ne. Dyť ste viděli, že se díval jen na ten vozejk.“

„Já nevim.“

„Ale jistě.“

Major Weiss se otočil.

„Tak poďte za mnou, hoši,“ zvolal na nás.

„Už dem,“ řekl Benda a opřel se o vozík.

„Já nevim,“ řekl znova Kočandrle, ale Vahař už otočil vojí. Kluci se pomalu opřeli do vozíku.

Otrávilo mě to taky. Nechtělo se mi loučit se s automatem. Abych utekl? Ale teď už bylo asi pozdě.

Weiss by mě viděl. A co bych dělal s automatem venku sám? Když ostatní kluci budou odzbrojení. Ale mohl bych si ho schovat. Jistě, bylo by to dobré mít ho doma. Dalo by se s ním dobře myslet. Na gangstery a tak. Ale major Weiss na nás počkal a jeho pochopové nás obklopili. Byli jsme v tom.

Pomalu jsme drkotali s vozíkem k magacínu. Byl za rohem ledárny. Před vraty stál Hruška

z Mesršmitky v uniformě a s bradou v řemeni helmy. Držel v ruce pušku s nasazeným bajonetem a hleděl před sebe. Na zavřené půlce vrat byl plakát s nápisem S K L A D I Š T Ě Z B R A N Í. Přijeli jsme pomalu k vratům. Hruška se napřímil.

„Hej! Otevřte vrata!“ zavolal major Weiss.

Zevnitř vykoukl nějaký chlap s fajfkou. Znal jsem ho. Byl to skladník z pivováru. Ten tady byl vždycky. Trochu se mu změnilo zboží, ale jinak nic. Podíval se na nás a vytáhl zástrčku z vrat. Potom se o ně opřel a vytlačil je ven.

„Zatáhněte to dovnitř, chlapci,“ řekl major Weiss. Opřeli jsme se o vozík. V magacínu visela od stropu právě taková lampička jako ve Skočdopolovic skladu. Pod ní byl stůl a za ním seděl školník z gymnasia v legionářské uniformě s metály. Před sebou měl lejstro s lahvičkou inkoustu. Vedle něho stál člověk, kterého jsem znal od vidění, v zelené perelíně a s důstojnickou čepicí. Muž v perelíně zasalutoval. Major Weiss zasalutoval taky.

„Tady vezeme další várku,“ řekl major Weiss. „Hoši, dávejte to kus po kuse tady panu poručíkovi a pan četař to zapíše.“

Rozhlédl jsem se. Podél stěn stály v řadě opřené pušky. Na konci řady jsem viděl dva lehké

československé kulomety s trojnožkama. Na zemi bylo několik pytlů a na nich malé úhledné pyramidky z vejčitých handgranátů. O druhou stěnu bylo opřeno asi dvanáct pancrfaustů a na stole za školníkem ležela sbírka všelijakých revolverů.

„Jedem,“ řekl školník. „Nejdřív rači sundejte, co máte na sobě, aby se vám líp pohybovalo.“

„Ale to nám nevadí,“ řekl Benda.

„Jen to sundejte. Budete to mít pohodlnější. Máte to sundat teď nebo potom.“

Benda stál před školníkem a mlčel. Viděl jsem, jak je mu trapně. Potom řek pomalu:

„Vy chcete - taky to, co máme na sobě?“

Školník se na něj udiveně podíval.

„Samozřejmě.“

„No ale podívejte, to sme sami ukořistili.“

„Ano, já vím. Buďte bez starosti, na to se nezapomene.“

„Ale -“

„Já u každé zbraně píšu také jméno dárce, pokud je.“

„Ale my bysme si je chtěli nechat.“

„Nechat?“

„Ano.“

„To nejde, bohužel. Četli jste rozkaz?“

„Ten na dveřích?“

„Ano.“

„No ano, ale -“

„Četli ste rozkaz?“

„Ano -“

„Tak prosim.“

„Ale podívejte se. My -“

„Pane majore!“

Major Weiss se obrátil.

„Ano?“

„Pane majore, tento pán mi odmítá vydat zbraň.“

Major Weiss se podíval na Bendu a udělal vojenský obličej.

„Znáte rozkaz?“

„Ano, pane majore, ale -“

„Mlčte! Znáte rozkaz a víte tedy, co je vaše povinnost.“

„Ano -“

„Každý voják musí bezpodmínečně poslouchat rozkazů svého velitele.“

Benda zrudl a pak z něho vyjelo prudce:

„Já nejsem voják!“

„Cože?“ řekl major Weiss.

„Já nejsem voják,“ opakoval Benda pomaleji.

„Kdy ste se narodil?“

„Dvacátýho druhýho března dvacet čtyři.“

„Tak ste podle vyhlášky pana předsedy Národního výboru

mobilizován.“

„Já jí nečet.“

„Ale já vám to povídám. Odevzdejte, prosím, zbraň.“

Benda se nehýbal.

„Odevzdáte? Dávám vám poslední lhůtu. Jinak to budu muset považovat za vzpouru.“ Major Weiss se odmlčel a hleděl na Bendu. Pak pomalu a významně dodal:

„A víte, co to znamená ve stavu zvýšeného ohrožení státu?“

Benda stál rudý před ním a díval se do země. Automat na jeho zádech vypadal směšně. Byl shozen.

Stál v černé hasičské helmě a byl shozen. Kulatý obličej mu hořel. Major Weiss na něho hleděl ledově a vojensky. Plnil svou povinnost.

„Nuže?“ řekl. Nechtěl jsem věřit vlastním uším, ale on to opravdu řekl. Nuže. Asi se mu v hlavě vynořil nějaký román z těch, co přelouskal za války, když byl zaměstnán v městské knihovně. Podíval jsem se na Bendu. Zlomilo ho to. Stál s naditou zadnicí v kalhotech a s tou idiotskou hasičskou helmou na hlavě, která měla stříbrný šev uprostřed. Bylo mi ho líto. Pozoroval jsem ho a byl bych mu rád nějak pomohl, kdybych byl mohl. Napadlo mě se vzbouřit. Ale jen na okamžik. Měli jsme zbraně v ruce a oni neměli nic. Klidně bysme se dostali ven. Ale hned jsem to pustil z hlavy. Za pár dní bude po všem a ještě by nás soudili pro vzpouru a seděli bysme kvůli tomu bůhví kolik let. Nedalo se nic dělat. Benda sundal pomalu šňůru s handgranáty a položil ji na stůl před školníka. Potom stáhl s ramene řemen automatu a položil automat na handgranáty.

„Dobře. Vidim, že ste si uvědomil, co je vaše povinnost,“ řekl major Weiss. „A nemyslete si, že nevíme, co děláme. Zbraně budou rozděleny zkušeným a vycvičeným vojákům.“

Benda odstoupil. Postavil jsem se na jeho místo před školníka.

Major Weiss vzal opatrně do ruky Bendův automat a řekl školníkovi.

„Prosím, pane četaři, pište. Jeden lehký ruční kulomet, věnoval pan, pan - jak se jmenujete?“

„Automat,“ řekl jsem bezvýrazně a bleskurychle.

„Cože?“ řekl major Weiss.

„To je automat.“

„Ano?“

„Ne lehký ruční kulomet.“

Shodil jsem ho. Díval se na mě konsternován a trochu mu zčervenaly tváře u nosu.

„To je automat, ne lehkej kulomet,“ opakoval jsem s ochotou.

„Ano. Já vím, pane Smiřický. Nemusíte mě poučovat,“ řekl nepříjemně, aby se zachránil. Řekl jsem:

„Já myslel, že to nevíte.“ v té chvíli jsem byl schopen každé drzosti. Major Weiss zbledl vztekem, ale měl dost rozumu, aby se nehádal dál. Otočil se ke školníkovi a pokračoval:

„Pište! Jeden automat, věnuje pan - jak se jmenujete?“

„Benda,“ řekl Benda.

„Pan Benda.“

Školník psal. Když psal automat, bylo vidět, že mu zadrhává pero. Slyšel to asi poprvé. Kromě

automatů na bonbóny ovšem. A ty už šest let nebyly v provozu.

„Dále šest ručních granátů držadlových,“ pokračoval major Weiss. Poručík vzal granáty a Bendův automat a odnesl to. Položil jsem před školníka svůj automat a vytáhl jsem z kapes zásobníky. Připadal jsem si trochu jako zloděj, ale byla to legrace. Tak jsme byli odzbrojeni. A ani jsme si nevystřelili. Byla to sranda. Trochu mi bylo líto toho automatu, ale budu mít fotku. To bude stačit. A jsem z toho venku.

Z armády. A z povstání. A nikdo nemůže říct, že jsem neměl odvahu. A Ireně budu moct ukázat fotku.

A už do ničeho nepolezu. Ať zase lezou druzí. Já už toho udělal dost. Včera mě málem odstřelili a dnes ty zbraně, já už toho udělal rozhodně dost. Ať si zase zahrdinští pan Moutelík a pan Macháček. Já se budu jen koukat. Odstoupil jsem od stolku a postavil jsem se vedle Bendy. Před školníka předstoupil Vahař a položil před něj žerď s praporem. „Jeden prapor československý,“ diktoval major Weiss.

„Věnuje pan -?“

„Vahař,“ řekl Vahař a stáhl se k nám. Pak předstupovali před školníka jeden po druhém ostatní kluci.

Poručík s rozepnutým límcem kontroloval zbraně a odnášel je ke stěně. Z toho, jak bral automaty, bylo vidět, že je drží v ruce poprvé. Benda se na to smutně díval. Já jsem se na to díval se zájmem. Když s námi byli hotovi, řekl major Weiss:

„Děkuji, jsme hotovi. Jděte se hlásit do kanceláře.“

Mluvil úsečně, vojensky, protože na nás měl vztek. Na mě hlavně. Však jsem ho taky shodil. Otočil jsem se a vyšel jsem ven. První, co jsem spatřil, byl Berta Moutelíků s aparátem. Stál s hledáčkem na obličeji a fotil čtyři pány, kteří mu pózovali. Znal jsem je všechny. Byli to páni ze Živnobanky a byli už odvedení, protože měli na rukávech červenobílé pásky s nějakým zlatým nápisem. Když jsem se dostal blíž, mohl jsem to přečíst. ČS ARMÁDA bylo tam tím písmem jako na stuhách k pohřebním věncům.

Všiml jsem si, že po dvoře stojí už hodně takových hloučků s páskama na rukávech. Šli jsme k hlavní budově. U ledárny jsem spatřil kluky z orchestru. Oddělil jsem se od ostatních a šel jsem k nim.

„Ahoj,“ řekl jsem. Otočili se na mě.

„Tě vidím,“ řekl Harýk. Benno měl na hlavě beranici z lesklé hnědé kůže. Měl ji naraženou až na oči a vypadal venkovsky. Benno byl vždycky recesista. Předevčírem mluvil, jako kdyby měl strach, ale humor ho nepřešel. Pamatoval jsem si, jak jednou o pouti hrál na flašinet a venkované, kteří ho neznali, mu házeli do čepice padesátníky. My jsme tenkrát taky kolem něho přešli a Harýk mu hodil

desetikorunu a Benno uctivě poděkoval. Dal tenkrát flašinetáři za půjčení toho flašinetu na půl dne tisíc korun. Ale on na to měl. Jejich kšeft prosperoval.

„Fajn, Benno, „ řekl jsem.

„Vlasti zdar,“ řekl Benno.

„Nazdar!“ řekl Harýk.

„Tak vy už ste v tom?“ řekl jsem, protože jsem viděl, že mají všichni na rukávech ty pohřební pásky.

„Seví. Vlast zavolala,“ řekl Lexa.

„Já du do fronty.“

„Tak di a přiď pak sem. Utvoříme vzorný bojový těleso.“

Zasmál jsem se a otočil jsem se. Šel jsem ke dveřím a postavil jsem se do fronty. Zrovna přede mnou stál Hrob, zrzavý kluk, kterého jsem znal ještě z obecné školy. Podíval se na mě velkýma očima a řekl uctivě:

„Nazdar.“

„Nazdar,“ řekl jsem laskavě. Hrob měl mírňoučké modré oči. Pamatoval jsem se na něj. Vynikal ve škole jen ve dvou věcech. Byl úplně neschopný naučit se násobilku, takže vyšel ze školy už ve čtvrté třídě, a byl tak tichoučký a mírňoučký, že dalo učitelce vždycky hodně sebepřemáhání, než mu nakonec dala pětku. A v té druhé věci vlastně ani nevynikl, jenom se s ní proslavil. To bylo jednou asi ve druhé třídě, když jsme byli ještě docela malí chlapénkové a pořádali jsme o přestávce na záchodě závody v čurání. Kdo dostříkne nejvýš na stěnu. Vyhrál to Ponykl, který dostříkl až úplně nahoru nad černý dehtový nátěr a udělal na stěně nádhernou palmu. Hrob se na nás jen díval, ale potom se najednou zasmál, rozepjal poklopec, vytáhl mrníčka, udělal záklon, a už z něho vytryskl pěkný žlutavý pramínek jako z vodotrysku a šplhal pomalu po stěně výš a výš. Ale pořád ne tak vysoko jako Ponykl. Hrob se zaklonil ještě trochu víc a to neměl, protože žlutý pramínek se odlepil od stěny, a než se moh chudák uhnout, tak mu spadl zpátky na hlavu, docela podle zákona zemské tíže. Měl z toho po celý zbytek školy ostudu a kluci ho s tím dlouho otravovali. Teď tu stál přede mnou a hleděl na mě uctivě a oddaně modrýma očima. Byl oblečen v pečlivě modrý oblek z erární látky, podle které se v neděli poznali všichni dělníci z Lewithovy tkalcovny.

„Deš se taky hlásit?“ řekl jsem mu.

„ Ano.“

„Já taky,“ řekl jsem a zmlkl jsem. Hrob neřekl nic. Nikdy nenadělal moc řečí. Stáli jsme mlčky ve frontě a fronta pomalu postupovala do budovy. Dostali jsme se do předsíně a šinuli jsme se dál. Proti nám odcházeli ti, co už to měli odbyté, a natahovali si pásky. U dveří kanceláře stál jiný chlap v uniformě s bajonetem, a vždycky když někdo vypad, pustil někoho jiného dovnitř. Fronta byla klidná a nikdo se nemačkal. Dostal jsem se až skoro ke dveřím. Hroba pustili dovnitř a já zůstal stát u dveří.

Voják s bajonetem vtipkoval s nějakými strejci za mnou. Potom se otevřely dveře, Hrob vypadl

s rozzářeným obličejem a v ruce posvátně nesl pásku. Vstoupil jsem dovnitř. U psacího stolu seděl pan Kuřátko v uniformě kapitána a měl před sebou rozevřenou velikou účetní knihu. Na stole stály čtyři papírové praporky, československý, sovětský, americký a britský, zastrčené do štíhlých váziček. Voda v nich nebyla. Z jedné strany kapitána Kuřátka seděl starý Čemelík s plukovnickými hvězdami na náramenících a z druhé strany pan Mánes s modrou páskou s červeným olemováním, na které bylo těmi zlatými písmeny napsáno N Á R O D N Í V Ý B O R. V rohu místnosti seděli kolem kulatého stolku pan Šabata, pan Kaldoun, pan starosta Prudivý a pan továrník Krocan. Tak pan Kaldoun to nebyl, co vytahoval tu vlajku, napadlo mně. Všichni měli na rukávech modré pásky s červeným olemováním. Tři muži za stolem se na mě dívali.

„Dobrý den,“ řekl jsem, ale pan Mánes i starý Čemelík dělali, že mě neznají. Dělali, že jsou na vojně.

Seděli tady všichni pohromadě a dělali povstání. A lidi se sem cpali dát život v sázku za vlast. A oni si zas na vlast vsadili. Pan Kaldoun, pan Krocan, pan doktor Šabata. Všichni vycházeli s Němcema dost dobře. Ale teď dělali prostě povstání. Nikdo jim teď nemohl nic říct. Všichni byli zmobilizovaní.

Všichni museli poslouchat. Tak to bylo dobře. A pan plukovník Čemelík dával rozkazy.

„Jméno?“ zeptal se mě pan kapitán Kuřátko.

„Daniel Smiřický.“

Pan Kuřátko to napsal do prvního sloupce své účetní knihy a udělal před to nějaké číslo. Pak se ptal dál.

„Povolání?“

„Student.“

„Narozen.“

„Dvacátého sedmého devátý devatenáct set dvacet čtyři.“

„Kde.“

„V Kostelci.“

„Okres Kostelec. Bydliště.“

„Kostelec.“

„Ulice.“

„Jiráskova třída, sto dvacet tři.“

„Náboženství.“

„Římskokatolické.“

„Odveden.“

„Prosím?“

„Byl ste odveden?“

„Ne.“

„Nebyl, prezenční službu nekonal.“

Pan Kuřátko dopsal dlouhou řádku v účetní knize a sebral z vedle ležící hromádky list, na kterém bylo něco nacyklostylovaného. Vepsal do něj něco a podal mi ho.

„Přečtěte si to a podepište to.“

Na listu stálo: Já Daniel Smiřický, to tam bylo dopsáno rukou od pana Kuřátka, slibuji na svou čest a svědomí, že budu věrně plniti všechny rozkazy místního velitele československé armády v Kostelci a že jsem hotov za svou vlast, Republiku československou, položit i život, bude-li třeba. V Kostelci dne -

května 1945. Vzal jsem pero, vepsal jsem tam datum, 6. Května, a podepsal jsem se. Pan Kuřátko dal list panu Mánesovi a ten ho zařadil do kartotéční krabice před sebou. Potom mi pan Kuřátko podal ruku.

„Děkuji vám, bratře,“ řekl.

„Prosím,“ řekl jsem. Pak mi podal ruku ještě starý Čemelík a pan Mánes. Ten mi dal tu červenobílou pásku z koše, který stál vedle stolku a byl jich plný.

„Děkuji,“ řekl jsem a otočil jsem se. Otevřel jsem dveře a voják už cpal dovnitř dalšího. Tak jsem se stal vojínem československé armády. Tak už jsem byl zanesen v povstání. Natáhl jsem si pásku na rukáv a měl jsem pocit, že mi padne blbě. Ale nikdo se na mě zvlášť nápadně nedíval. Tak tohle bylo povstání. Vyšel jsem z budovy. Na dvoře pivováru bylo moře lidí. Stáli ve skupinkách a měli na sobě všelijaké kabáty, gumáky a chlebníky přes ramena, kouřili a bavili se. Vypadali spíš jako klub turistů, přichystaný na společný výlet. Ale byla to armáda. Byli to povstalci. Nedalo se nic dělat. V čele armády stál pan plukovník Čemelík a vrchní velitel byl doktor Šabata. Byla to armáda. A já byl v ní. Sešel jsem se schodů a díval jsem se po klucích. Začalo zase pršet. Límce na dvoře se vztyčily a lidi zalezli do všelijakých průjezdů a skladišť. Ale ještě jich hodně stálo na dvoře. Upjal jsem si kabát ke krku. Sakra, aspoň že mám gumák. Zamířil jsem přes nádvoří k ledárně. Kluky jsem tam neviděl, uslyšel jsem ale signál. Měli jsme ho už odnepaměti a ujal se v městě tak, že ho pískali všelijací pásci, kteří ani k orchestru nepatřili. Rozhlédl jsem se. Déšť začal hustě padat na zprohýbané dláždění vozovky, která vedla ke stájím. Lidi stáli přitištěni na stěnách budov. Signál se ozval znova a já se podíval tím směrem.

Uviděl jsem Bennovu rudou tvář pod lesklou beranicí a Harýka v zeleném gumáku. Stáli pod kůlnou na dříví nahoře u plotu. Za plotem už začínal les. Šel jsem rychle k nim.

„Nazdar, bratře,“ řekl mi Harýk.

„Nazdar. Pusťte mě sem,“ řekl jsem a vlezl jsem pod stříšku kůlny. Bylo tam tma a chladno a ve tmě byli lidé, ale nebylo je skoro vidět. Postavil jsem se mezi Benna a Harýka a hleděl jsem ven na déšť.

Dopadal rychle v proudech na dláždění a jemná studená prška mi chladila obličej. Bylo to příjemné, stát v temné kůlně a hledět na déšť.

„Počasí znemožňuje akce,“ řekl Benno.

„První armádní sbor se rozmočil při pokusu o přechod k útoku,“ řekl Harýk.

„Ofenzíva byla znemožněna nepředvídaným revmatismem plukovníka Čemelíka,“ řekl Benno.

„Drž hubu,“ řekl Fonda zevnitř kůlny. Kluci přestali. Otočil jsem se dovnitř a ve tmě jsem rozeznával bleďoučké obličeje a oči. Vzadu byla ve stěně kůlny malá díra a tou svítilo dovnitř světlo. Mlčeli jsme.

Ke kůlně přiběhli noví lidé a vecpali nás dovnitř. Ale vevnitř bylo ještě dost místa. Viděl jsem teď jen na kus dvora přes černé hlavy lidí před sebou. Po tom kuse šel plukovník Čemelík v zelené perelíně, voda mu crčela z čepice a přes obličej, ale on šel, hrdinně a pomalu. Když zmizel, bylo tam zas prázdno. Naklonil jsem se a uviděl jsem, že z fronty už je jen malý zbyteček u dveří. Ti, co v ní pořád ještě stáli, byli teď promoklí na kůži. Pak se znova objevil Čemelík a za ním Hrob s nadšeným

obličejem a s nákladem pušek na zádech.

„Hele, přísun zbraní,“ řekl Harýk. Čemelík s Hrobem zmizeli v hlavní budově. Déšť vytrvale padal.

Bylo po revoluci. V tomhle dešti to nešlo. Věděl jsem, že pan doktor Šabata je rád, že prší. Je po akci a armáda zalezlá pod kůlnama. Nad pivovárem bylo bílo a šedivo od deště.

„Danny, seš to ty?“ ozvalo se za mnou. Byl to Rosťa. Poznal jsem jeho hlas hned.

„Jo, kde seš?“

„Tady. Poď si sem sednout.“

Otočil jsem se, ale bylo tma. Někdo rozsvítil kapesní lampičku. Kužel světla se snesl na zem.

V pozadí kůlny byla narovnána hromada drobných špalíčků. Sedělo na nich několik lidí, ale bylo tam ještě dost místa. Nahoře na hromadě zářila lampička. Za ní jsem viděl Rosťův obličej.

„O. K.,“ řekl jsem a začal jsem se škrabat po špalíčkách nahoru. Šlo to dost těžce, ale dostal jsem se tam. Usadil jsem se vedle Rosti. Špalíčky byly ostré, takže to bylo cítit na zadnici, ale bylo lepší sedět než stát. Na střechu kůlny dopadal vytrvale déšť a dělal velký rámus. Seděli jsme na té hromadě až skoro u střechy ve tmě a na dvůr jsem teď vůbec neviděl. Viděl jsem jen temné siluety lidí, stojících na kraji kůlny, a za nima kalné světlo. Rozlil se ve mně pocit bezpečí. S bubnováním deště se ve mně probudily všelijaké vzpomínky. Na Krkonoše a na Ledečské skály, na podobnou boudu, ve které ale bylo seno, na Ledči. A jak jsem tam tenkrát seděl s Irenou a se Zdeňkem, přes nebe se hnaly nízko a šikmo černé mraky, ale nad strání byl ještě úzký pruh modrého nebe a sluneční paprsky dopadaly tím pruhem na vršky skal. A v tom pruhu se kymácely břízy, rozkývané větrem, a na jedné z nich visel oběšenec a Irena vykřikla a chytila se Zdeňka, v kůlně bylo tma a byl to bolestný pocit, cítil jsem se sám a odmítnutý a ty černé mraky a světlo, které za nima hned zmizelo, a déšť, který se valil v proudech na skály. Irena jektala zuby a tiskla se ke Zdeňkovi a já vylezl z kůlny ven a postavil jsem se pod děravou stříšku, seshora na mě kapalo a já stál venku v dešti a díval jsem se údolím dolů na pozlacené vrcholky skal a na duhu, která se vypoukla nad nima, a na břízy a na oběšence a na temné smrkové lesy v dešti, a za mnou v boudě byla Irena se Zdeňkem a já byl sám a sám a sám. V kůlně bylo tma a najednou teplo a hned zase chladno, bylo tam příjemně a seděli jsme na zavlhlých špalíčcích a mlčeli jsme.

„Poslouchej,“ řekl Rosťa.

„Co?“

„Nevotravuje tě to?“

„Ani ne.“

„Mě jo.“

„A co bys chtěl dělat?“

„Chrnět.“

„Cos dělal včera?“

„Sežrali sme se na chatě.“

„S Honzou?“

„Jo.“

„A holky?“

„To víš.“

Odmlčel jsem se. Znal jsem Rosťu dobře a věděl jsem taky, o čem se mu chce asi mluvit.

„A co Dagmara?“ zeptal jsem se.

„Nevim.“

„Eště tě vodmítá?“ „Furt, čeče.“

„A miluješ ji pořád?“

„Pořád. A co ty?“

„Co?“

„Co Irena?“

„No, miluju ji.“

„Tak sme na tom furt stejně, ne?“

„To sme.“

Rosťa zmlkl. Pak řekl:

„Čeče, my sme ale.“

„Idioti. To ti řeknu.“

„A stejně, řeknu ti -“

„Co?“

„Já nevim, jak to říct, ale dyby ty káči věděly, co to je, co jim čovek tady vobětuje a tak.“

„Jo. To máš pravdu. Jenže je to stejně marný.“

„Myslíš?“

„Asi určitě.“

„Čeče, já si stejně Dagmar vemu.“

„No, možný to je.“

„Ale vážně.“

„No, dyť jo. Z nouze jí budeš dobrej i ty.“

„Jak to myslíš?“

„Jasně.“

„Jak?“

„No jestli bude pokračovat v těch radovánkách -“

„To myslíš -“

„No Kočandrle. Jestli jí zťukne -“

„A věříš, že by mně to ani nevadilo?“ řekl Rosťa.

„To vim, že ne.“

„Fakt. Já tu káču miluju tak, že by mohla bejt nevim jaká kurva, a mně by to nevadilo.“

„Já vim.“

„Dyť stejně všechno dělám jen kvůli ní.“

Vzpomněl jsem si na svou závěť. Taky jsem to tam tak napsal. Všechno, co jsem dělal, dělal jsem jen kvůli Tobě, Ireno, nebo tak nějak.

„Rosťo,“ řekl jsem.

„Co?“

„Víš, že sem napsal závěť?“

„Jo?“

„No.“

„A cos v ní napsal?“

„Prostě, je to vlastně dopis Ireně, víš.“

„Jo.“

„Na rozloučenou.“

„Čeče, to sem taky měl udělat.“

„Však můžeš.“

„A komus to dal?“

„Mám to v náprsní kapse. Napsal sem na to její adresu.“

„A cos jí napsal?“

„Tak všechno. Jak jí miluju a tak.“

„Sakra, že sem to taky nenapsal.“

„Dyť můžeš.“

„Nojo, ale kde?“

„Až přestane pršet.“

„To udělám, čeče,“ řekl Rosťa a zasnil se. Za chvilku řekl:

„Představ si, až to holky dostanou.“

„To ti řeknu.“

„A představ si, jak budou brečet.“

„Nebo taky ne.“

„Nebo taky ne. No, ale docela dobře jim nebude.“

„To ne. Jenže se to nestane.“

„Proč myslíš?“

„Čeče, copak si myslíš, že někdo padne?“

„Třeba jo.“

„Třeba jo. Ale asi ne.“ Zmlkl jsem. Cítil jsem, že Rosťa tomu taky nevěří. Seděli jsme mlčky a dívali jsme se na světla v popředí kůlny.

„Ach jo,“ řekl jsem.

„No jo,“ řekl Rosťa. Byl to dobrý pocit, sedět a kecat o holkách a nemyslet to moc vážně. A jít do toho jako nešťastně zamilovaní. Vzpomněl jsem si, jak vždycky moje zamilovanost do Ireny stoupla, když jsem byl v trablu. Tenkrát s tou sabotáží v továrně. Nebo když zavřeli otce a já čekal, že zavřou mě taky. Ale nesměl ten trabl být moc akutní. To mě zamilovanost zas přešla. Jako když mě včera vedli na popravu. Ale teď to nebylo akutní. Teď to bylo dobré, být zamilovaný do Ireny a myslet si o tom.

„Poslyš,“ řekl jsem.

„Co?“

„Proč tady vlastně seš?“

„Jak?“

„Proč tady nasazuješ krk?“

„No -“

„Já že já kvůli Ireně,“ řekl jsem rychle, aby mě nepředešel.

„Fakticky, čeče. Já taky. Kvůli Dagmaře,“ řekl Rosťa. Za chvíli řekl:

„A myslíš, že něco bude?“

„Asi jo.“

„Mně se to furt nezdá.“

„No, tady nebude nic, v pivováře. Ale komunisti něco provedou.“

„Ty myslíš?“

„Určitě.“

„No dobře. Mně je to stejně jedno.“

„Mně taky,“ řekl jsem a bylo mi to jedno. Vlastně nebylo mi to jedno. Chtěl jsem, aby něco provedli, když bylo jasné, že tahle armáda neprovede nic. Aby něco bylo. Když už je povstání, aby něco bylo, a myslel jsem na Irenu. Déšť zas trochu přestal a pršelo jen docela slabě. Mlčeli jsme a mysleli jsme každý o svém. Čas ubíhal. Najednou se chlapi vpředu kůlny vyhrnuli ven.

„Co je?“ zavolal jsem.

„Bude se číst rozkaz,“ vykřikl někdo vpředu.

„Pudem?“ řekl jsem Rosťovi.

„Jo,“ řekl Rosťa a zvedl se.

Sjeli jsme po hromadě špalíčků a oprášili jsme si zadnice.

Venku se dvůr už zase naplnil. Dav se srotil před hlavní budovou. Tam, na schodech přede dveřmi, stál plukovník Čemelík, major Weiss a pan doktor Šabata. Plukovník Čemelík byl bez perelíny a v ruce měl lejstra. Lidi v turistickém a v gumácích a s chlebníkama se mačkali kolem a hleděli na něj. Čemelík začal něco číst, ale neslyšeli jsme ho. Zástupem se to rozsyčelo a ozvaly se výkřiky Ticho! Pozor!

Čemelík přestal číst a podíval se na zástup. Zástup se pomalu ztišil. Čemelík zase začal, ale hlas měl tak slabý, že ho bylo sotva slyšet. Něco čet, že všechno mužstvo bylo rozděleno na šestičlenné hlídky s velitelem, kterým je vždy starší, zkušený voják, a že k zabezpečení klidu a bezpečnosti města budou tyto hlídky konati tříhodinové pochůzky po městě. Otrávilo mě to. Myslel jsem, že se armáda aspoň nějak rozloží za protitankové překážky nebo tak něco a bude čekat na nepřítele. Ale chodit po

hlídkách? Potom Čemelík zvýšil hlas: „Pan nadporučík doktor Panožka!“

„Zde!“ ozvalo se ze zástupu.

„Pane nadporučíku, převezmete hlídku číslo jedna,“ řekl Čemelík. Potom mu řekl, aby se postavil stranou k ledárně, a vyzval členy jeho hlídky, aby se k němu připojili. Přečetl je a mluvil moc pěkně a vojensky, když četl ty členy hlídky. Byli v ní taky Lexa a Pedro. Uviděl jsem je, jak se prodírají zástupem k panu doktorovi Panožkovi. Ten stál v loveckém hubertusu u ledárny, ruce měl v kapsách na břiše a čekal na svoji hlídku. Poslouchal jsem dál. Byli tam všichni. Pan Moutelík, pan komisař Macháček, pan prokurista Frinta, pan Jungwirth. Všichni byli starší zkušení vojáci a všichni dostali pod sebe šest vojínů. Byla to skvělá armáda. A byla v dobrých rukou. Potom najednou přečetl Čemelík taky mě a já jsem patřil do hlídky pana doktora Bohadla. Toho jsem taky znal. Byl to advokát. Viděl jsem ho, jak stojí u ledárny v uzoučkých pumpkách, celý baculatý, s baňatými lýtky a napapanou pusou, a na hlavě má modrou rádiovku. U něho už byl Benno v beranici a Harýk a tři kluci, které jsem znal jen od vidění. Připojil jsem se k nim.

„Dobrý den,“ řekl jsem doktorovi Bohadlovi.

„Dobrý den. Tak vás vítám mezi nás, „ řekl mi dobrotivě a roztáhl pusu, jak se na mě usmál.

„Zdruv,“ řekl Harýk.

„Ahoj,“ řekl jsem. Pak jsme stáli a mlčeli a čekali, až bude armáda rozdělená. Bylo už poledne a pocítil jsem hlad. Začínalo to být nemilé, déšť a hlad a hlídky a armáda. Zatoužil jsem po jídle. Byl jsem zvědav, jak to bude. Jestli nás pustí na oběd domů, nebo jestli přijedou s polní kuchyní a budou rozdávat polívku. Chtěl jsem radši domů, protože byl nedělní oběd. Ale rozdávání polívky mělo taky svůj půvab.

„Sakra, já mám hlad, „ řekl jsem.

„Já též,“ řekl Harýk. „Benno, ty nemáš?“

„Neser,“ řekl Benno. Byl nakvašen. Při jeho rozměrech se člověk nemoh divit. Byl jsem přesvědčen, že bych slyšel hladové zvuky v jeho břiše, kdyby nebyl kolem takový rámus. Hleděli jsme na Čemelíka.

Zástup kolem něho se tenčil a zato se tvořily malé hloučky po celém dvoře. Potom Čemelík skončil čtení a řekl, aby všichni velitelé hlídek přišli do kanceláře pro instrukce.

„Nu, tak půjdu, hoši,“ řekl pan doktor Bohadlo. „Počkáte na mě zde, ano?“

„Ano,“ řekl Harýk.

„Jo,“ řekli jsme já a Benno.

Pan doktor Bohadlo odešel. Pohupoval se na baňatých lýtkách, protože trpěl nějakým zkrácením šlach či co. Osaměli jsme. Dalo se zase trochu víc do deště, tak jsme se přimáčkli co nejvíc k ledárně a koukali jsme se. Z lesa nad pivovárem se kouřilo. Bylo ticho a poledne. Představil jsem si, jak po celém městě hoří ohýnky v kamnech a v hrncích na plotnách to bublá a voní. Ale páni dnes nepřijdou k obědu, protože musí hlídkovat. Bylo to jako o župním sokolském sletě nebo tak. A zase jsem myslel na Irenu. Sakra, já na ni myslel pořád. Na dvůr přijela dvousedadlová aerovka a z ní vyskočil Jirka Krocanů v koženém plášti. Na chladiči aerovky se třepotala československá vlajka. Myslel jsem na Irenu. Bože, snad jsem ani nebyl schopen myslet na něco jiného. A to jsem byl inteligent. Byl bych rád věděl, na co vlastně inteligenti myslí a jestli opravdu myslí na ty věci, jak říkají. Jistě, vynálezci a vědci a takoví, ti samozřejmě myslí na svoje bakterie a elektrody a tak. Ale myslel jsem obyčejné inteligenty.

Jako jsem byl já a Benno a Harýk. A Irena. Irena mi jednou řekla, jak chodí sama se psem po lese a myslí na problémy. O literatuře a o politice a já nevím. A tenkrát jsem se v duchu styděl, že já myslím většinou jen na holky, když jsem sám, a připadal jsem si proti ní méněcenný. Ale to bylo dávno. To bylo hrozně dávno. Takový jsem teď už nebyl. Teď už jsem si dávno nedělal těžkou hlavu ze svého myšlení. Teď už jsem poznal, o co jde. A že nejde o nic. Jen nanejvýš o ty holky, a aby si z nich člověk udělal co nejvíc blaha. Přemýšlel jsem, o čem asi myslí Benno, a usoudil jsem, že teď myslí na oběd a potom někdy na Helenu a na muziku a Harýk taky myslí tak nanejvýš na muziku, na Swingin' the Blues a Sweet Sue s velkým kytarovým sólem, ale na muziku se vlastně nemyslí, jenom si člověk

v hlavě rozehraje celý orchestr a hraje na všechno a současně, vytahuje omráčivé figury na trombónu hodně zespoda a vřeští na trumpetu, tak se myslí na muziku, intelekt k tomu taky není potřeba. A tak se mi zdálo, že inteligence je vůbec něco hrozně neurčitého a neexistujícího, že inteligentní byl ze všech lidí asi jen Sokrates a Einstein a takoví lidi, a jinak vůbec nikdo. A bylo mi to úplně jedno, že myslím na Irenu, a myslel jsem na ni rád, na všechno, na její pusu a ňadra a boky a na ten pocit, když je má člověk pod dlaněma, a na to, co má Irena pod sukní, a hrozně sprostě jsem na všechno myslel a bylo mi z toho dobře.

„Do prdele,“ řekl Benno.

„Copak?“ řekl Harýk.

„Co se s tim tak serou. A co si myslej? Že tu budem bez voběda?“

„Asi jo.“

„To nemůžou sakra zařídit aspoň nějakou polní kuchyň?“

Benno byl bez sebe vztekem. Po beranici mu stékal déšť a jeho rudá tvář vyhlížela výhružně. Z hlavní budovy se vyhrnuli pánové s modročervenýma páskama. Každý měl v ruce lejstro. Jak vyšli do deště, začali si ohrnovat límce a strkat lejstra do kapes. Potom se rozešli po dvoře. Pan doktor Bohadlo, s tváří rozzářenou a důležitou, přišel k nám.

„Tak, hoši, seřadíme se a pudem,“ řekl.

„Kam?“ řekl Benno.

„Máme vnitřní město až k Poznerově továrně a pak dolů kolem starého židovského hřbitova, přes

ghetto a zpět k pivováru.“

„A co budem dělat?“

„Vždycky tři hodiny budem konat tuhle obchůzku a pak budem mít zas tři hodiny volno.“

„To dem zrovna?“

„Ano. Teď je půl jedné, výjimečně budem hlídkovat jen dvě a půl hodiny.“

„A na voběd nepudem?“

„To vydržíte. Pro jednou,“ zasmál se pan doktor Bohadlo.

„To je sprostý. Bez žrádla nic nedělám,“ řekl Benno a myslel to vážně. Ale pan doktor Bohadlo to vzal jako vtip a zasmál se.

„Dobrá. Bude to taková malá oběť pro vlast,“ řekl. „Teď jste na vojně. Seřaďte se do dvojřadu za mnou.“ Potom se k nám obrátil zády a zvedl ruku kolmo do výše jako v Sokole, když se má dělat

zákryt.

„Hovno,“ řekl potichu Benno. Tři kluci, co jsem je neznal jménem, se horlivě seřadili za pana doktora Bohadla. Ten lichý se na nás otočil a Benno strčil Harýka k němu. Harýk se postavil vedle něho a dal ruce do kapes gumáku. Pan doktor Bohadlo stál pořád se zdviženou paží, s baňatými lýtky a se zadnicí naditou v uzoučkých pumpkách. Dva kluci v první dvojici za ním stáli v pozoru. Třetí kluk vedle Harýka taky. Harýk stál s ohnutými zády a s ohrnutým límcem v dešti.

„Pochodémchod!“ řekl pan doktor Bohadlo a mrsknul levou nohou dopředu. Tři kluci se všichni

najednou sklonili k levé straně a vykročili levičkama. Harýk se opozdil, ale hned přidal do kroku. Šli jsme s Bennem za nima. Za chvíli už jsme byli pozadu.

„Sakra,“ řekl jsem.

„Krávy,“ řekl Benno a pak jsme zrychlili krok a připojili jsme se k mašírující koloně. Mašírovali jsme s panem doktorem Bohadlem v čele po dlážděné vozovce k bráně. Nebylo to vlastně tak nepříjemné, jít stejným krokem. Rozhlédl jsem se a viděl jsem, že se na nás nikdo nedívá. Tak to ani nebylo blbé.

Ostatně kolem nás mašírovaly samé takové stonožky s modročervenýma páskama v čele. Jak jsme se blížili k bráně, viděl jsem, že je zavřená. Stál před ní chlap v uniformě a s četařskými peckami na ramenou. Před sebou měl opřenou pušku s bajonetem. Pan doktor Bohadlo šel rovnou k bráně. Četař pozvedl pušku za hlaveň a otevřel bránu před námi. Prošli jsme jako londýnská garda a pan doktor Bohadlo bezvadně zahnul vpravo. Mašírovali jsme po silnici k mostu. Ohlédl jsem se vlevo k Port Arthuru. Potom jsme šli přes most a já se díval na Irenino okno. Nikde nic. Mašírovali jsme tiše k nádraží. Na rohu Okresního domu stála paní Mánesová. Jak nás spatřila, sebrala se a připojila se k nám.

„Benno, kdy přídeš domu?“ zeptala se Benna.

„Já nevim.“

„Kdy vás pustěj?“

„Nevim.“

„A nemáš hlad? Nechceš něco k jídlu?“

Šli jsme pořád stejným pochodovým krokem a paní Mánesová utíkala vedle nás.

„Máš něco s sebou?“ řekl dychtivě Benno.

„Nemám, myslela sem, že přídeš domu.“

„Já nevim, kdy přídu. Nevim, kdy nás pustěj.“

„A kam to dete?“

„K Poznerovum a zpátky.“

„Tak já - já tady na tebe počkám a něco ti zabalim, ano?“

„Jo. To udělej.“

„Tak dobře,“ paní Mánesová zůstala stát. Benno se otočil.

„Nebo víš co, přines mi to k pivováru.“

„Kam?“ řekla paní Mánesová a zase se za námi rozběhla.

„K pivováru, k bráně.“

„Ano. Já ti zabalím kus toho králíka, chceš?“

„Jo. A nějakej salám.“

„Ano. U brány u pivováru?“

„Jo. Tak sbohem.“

„Na shledanou.“

Paní Mánesová zůstala stát a dívala se za náma. Podíval jsem se na Benna. Byl uspokojen. Harýk se otočil a řekl:

„Tak už můžeš bojovat, Benno.“

„Jo.“

„Ticho, hoši. Na hlídce se nehovoří,“ řekl pan doktor Bohadlo. Ztichli jsme. Přešli jsme koleje a zahnuli jsme kolem Mesršmitky na Jiráskovu třídu. Lidí bylo venku málo. Chlapi byli většinou v pivováře a ženské seděly doma. Uviděl jsem, že se naši dívají z okna. Otec byl invalida z první války, tak se toho nemusel zúčastnit. Dělal jsem, že je nevidím. Nevěděl jsem, jak bych je měl pozdravit.

Prošli jsme pod nima a šli jsme dál. Tady v ulicích to bylo blbé. Cítil jsem, jak je to blbé, protože nemáme zbraně. Ale těch několik lidí, které jsme potkali, se na nás dívalo s úctou. A pořád pršelo.

Začlo mi být zima. Mašírovali jsme přes náměstí, kolem sokolovny, kolem gymnasia a po Kocandě až k Poznerovic fabrice. Poznerovic dům stál tiše a v oknech byly rolety spuštěné. Myslel jsem, co asi dělá Poznerovic Blanka, která vždycky jezdila do gymplu v autě a se šoférem, a usoudil jsem, že má asi strach, poněvadž je hysterická. Lucie mi o tom jednou vyprávěla, jak Blanka dostává záchvaty na koberci a jak prohání panskou a služky. Lucie s Blankou trochu kamarádily, ale jen trochu, protože Blanka moc nekamarádila s žádnou z našich holek. A loni jezdila každý týden do tanečních do Prahy autem. Myslel jsem na ni, jak byla docela hezká, a jak měla takovou zvláštní krásu, celou zamženou těmi milióny, co na ni čekaly. Vlastně už nečekaly, protože starého Poznera určitě zavřou. Ne že by nějak chtěli, nemyslel jsem, že by páni byli proti němu nějak moc zaujatí. Aspoň až donedávna s ním docela táhli. Ale on se moc zkompromitoval. Víc, než to šlo snést. A mladý Pozner, René, s jeho zlatými prsteny a sportovními obleky. A s jeho inženýrským titulem ve fabrice. A s hony a se slečnou Arnoštovou, která k nim jezdila z Moravy jako Reného snoubenka a s kterou se ukazovali na

koncertech komorní hudby. A se žranicema pro německé oficíry. Poznerovic byli pitomá rodina. Láďa Šerpoňů byl taky milionář, ale jak to byl prima člověk proti Renému. René byl vůl. Neměl jsem vůbec nic proti milionářům, já jsem vůbec neměl žádné nenávisti a tak, ale René byl vůl a vejtaha. Docela jsem jim to přál, že teď sedí někde v salóně a klepou se strachy. Zahnuli jsme zpátky kolem továrny a kolem starého židovského hřbitova s pokácenými pomníky do ghetta. Teď už tady židi nebyli. Šli jsme kolem staré židovské školy a já jsem si vzpomněl na pana Katze, kantora, co jsem k němu

chodíval na němčinu, a bylo mi z toho nějak smutno. V Židovské ulici padal déšť smutnější než jinde a stará oprýskaná škola tam stála a já vzpomínal na dávné večery v kantorově kuchyni, kdy už jsme celou gramatiku a literaturu pověsili na hřebík, celého Goetha a Schillera a Chamissa, a už jsme jenom mluvili o Němcích a nadávali a starý kantor naříkal, was wir Juden schon mitgemacht haben, říkal, das weisst niemand, niemand, a z rohu od kamen, v kterých to červeně dohořívalo, pobroukávala tlustá kantorova manželka na souhlas a kantor vyprávěl, co Němci chtějí udělat se židy, a já ho utěšoval, že to tak nebude, ale věděl jsem, že to tak bude, a pak jsem řeč stáčel na kantorovu malou vnučku Hannerle a kantor hned na všechno zapomněl a vytáh hebrejský slabikář, který měl už pro ni koupený, až se začne učit, ale ona nikdy nezačala, protože ani ne za rok potom je všechny poslali franko do plynu. Už se nikdy nevrátili. Vzpomínal jsem na tu malou, špinavou a ohyzdnou Hannerle a na její černovlasou matku a na macesy, které mi kantor vždycky dával o svátcích, a na večery, kdy jsem vždycky opatrně vylezl ze školy, aby mě nikdo neviděl, nikdo z přítelíčků, že chodím pořád ještě ke kantorovi, a dál jsem vzpomínal, jak jsme šli ghettem, na Bondyho, který bydlil kousek dál v ulici a u kterého jsme začínali dávat dohromady orchestr, na starý xylofon, co jsem na něm hrával Oslí serenádu, na

Bondyovic zpola rozloženého dědečka, který umíral ve vedlejším pokoji na paralýzu, na pana Bondyho s jeho kšefty do poslední chvíle a s klavírními prsty a na jeho Mendelssohna, a jak jsme šli dál kolem synagógy s vytlučenými okny, vzpomněl jsem si na svatbu kantorovic dcery, na synagógu plnou

klobouků a svatební řeč rabínovu, naplněnou optimismem a radostí, a na kostelecké židy v gala, na pana dirigenta Picka z naší banky, na doktora Strasse, celého drobného a bílého, na Steinovy

a Goldsteinovy a na kantorovu dceru a na tajemné povídání o předsvatebních obřadech s ortodoxní židovskou nevěstou. Úplně jasně jsem to cítil všechno znova, jak jsem si ji představoval nahou v koupeli a kolem kostelecké židovky, jak ji omývají a drmolí při tom modlitby, nevěděl jsem, jestli to tak opravdu dělaly, ale bylo to hezké myslet na to tak, a šli jsme dál, kolem studně s hebrejským nápisem, a tam už ghetto končilo a mně z toho všeho bylo nějak příšerně smutno. Doktor Bohadlo, blbě nacpaný do turistických pumpek a s červeným zátylkem, mašíroval neúnavně a tihle všichni byli v tahu.

Kantor a rabín a Hannerle a všichni. Skoro mi vyhrkly slzy do očí a v hrdle se mi stáhlo. Sakra. Jsem sentimentální jak kurva. Ale bylo mi smutno. Co mi je do rabína. Co mi vůbec je do kohokoliv, říkal jsem si. Ale smutno mi bylo. Co mi do nich bylo. Asi jen ty vzpomínky. Ale ty byly hezké. Jenže ony všechny vzpomínky byly hezké. Octli jsme se zase na Jiráskově třídě a už jsem necítil slzy v očích.

Skoro mi to bylo nepříjemné, že je už necítím. Mašírovali jsme po pravé straně ulice, byla skoro prázdná a mě už bolely nohy a měl jsem hlad a bylo mi zima. Už mě vůbec povstání nebavilo. Celé to povstávání proti Němcům a to vojančení pana doktora Bohadla. Co z toho kdo měl. Teď mně to bylo všechno protivné. Proti nám šla četa po zuby ozbrojených Němců. Na chvíli jsem pocítil napětí a čekal jsem, co bude. Ale oni si nás nevšimli. Přešli kolem nás a jen jsem zpozoroval, jak se na nás zpod železných helmic zvědavě dívají. Ovšem. Pan doktor Šabata uzavřel příměří. Mašírovali jsme ulicí dál k nádraží a kolem Okresního domu a přes most a zpátky k pivováru. U brány stála paní Mánesová

s balíčkem. Pan doktor Bohadlo jí vůbec nevěnoval pozornost, ačkoliv jindy by ji byl jistě uctivě pozdravil. Ale teď byl na hlídce. Zamířil rovnou k bráně. Četař za bránou ji otevřel.

„Tady máš, Benno. Stačí ti to?“ řekla paní Mánesová.

„Jo. Díky,“ řekl Benno, sebral balíček a už jsme museli hned jít dovnitř. Ohlédl jsem se a viděl jsem, jak paní Mánesová stojí za bránou a dívá se mřížema na nás. Ale Benno už rozbaloval balíček.

„Zastavit stát,“ řekl pan doktor Bohadlo a obrátil se k nám.

„Tak, hoši, máme čtvrt hodiny na odpočinek, a potom vyrazíme znovu.“

„Pane doktore, kolik je hodin?“ řekl Harýk.

„Je tři čtvrti na dvě. Stihneme právě ještě jednu obchůzku.“

„Děkuji.“

„Počkejte tu na mě. Jsem hned zpátky,“ řekl pan doktor Bohadlo a odešel. Opřeli jsme se o kůlnu.

Bolely mě děsně nohy.

„Ukaž! Co ti máti přinesla,“ řekl Harýk.

Benno rozbalil balíček a vytáh půlku králíka.

„To sežeru sám,“ řekl. Potom vytáh dlouhý kus salámu a několik chlebů s máslem. Jeden dal mně

a jeden Harýkovi a řekl, abysme salám rozřízli na tři kusy. Rozdělili jsme salám a dali jsme se do jídla.

Salám chutnal báječně. Stáli jsme a pozorovali jsme život na dvoře. Zřejmě už to tu bylo docela zaběhané. Hlídky přicházely a odcházely, promoklé, hladové, páni v důstojnických perelínách přešli občas po dvoře s lejstry a chlapi s červenobílýma páskama se tlačili pod stříškama kolem budov a v kůlnách. Od hlavní budovy tekl z okapu potůček podél dlážděné vozovky k bráně.

„Nevidíte někoho?“ řekl Harýk.

„Nevidim,“ řekl jsem. Všichni známí kluci byli asi na hlídkách.

„Já mám v botách moře, „ řekl Harýk.

„Já taky.“

Mlčeli jsme. Za chvíli Harýk řekl:

„Páni, mě už to sere.“

„Mě taky,“ řekl Benno.

„Dyby se s tim šli bodnout. Takhle sem si to nepředstavoval.“

„Bodeť,“ řekl jsem. „Tady z toho nastydnem a ani se nebudem moct zúčastnit vítání.“

Pan doktor Bohadlo se zase objevil.

„Odpočati, hoši?“ řekl.

Benno zabručel.

„Tak půjdeme,“ řekl pan doktor Bohadlo neúnavně a zase na nás obrátil zadnici. Jeho turistická lýtka mě provokovala. Já už byl z toho mašírování celý rozlámaný a neviděl jsem v tom žádný účel. Kdyby nás potkala Irena, celé zmoklé a beze zbraní, měl bych z toho ostudu. Pan doktor Bohadlo vztyčil ruku, formace se zas seřadila a vykročila na další mlčenlivý pochod. Byla to hrozná otrava. Prošli jsme městem v neustálém dešti a připotáceli jsme se k pivováru polomrtví a promoklí na kůži. Ale pan doktor Bohadlo vypadal docela svěží.

„Teď můžeme domů?“ zeptal jsem se ho. Zasmál se.

„Kdepak, hoši, musíte zůstat v kasárnách.“

„Kde?“

„Tady v pivovaře. Máte teď tři hodiny odpočinek a v šest znovu na hlídku.“

„Dostanem něco jíst?“ řekl Benno.

„Jděte si do skladu na čaj. A v šest, prosím, všichni zase tady! Ano?“

„Ano,“ řekli ti tři cizí kluci.

„Nazdar,“ řekl pan doktor Bohadlo. Kluci se postavili do pozoru.

„Sbohem,“ řekl Benno. Pan doktor Bohadlo odešel.

„Dem na ten čaj?“ řekl jsem.

„Jo. Kde to je?“ řekl Benno.

„Nevim. Ve skladu.“

„A v kerym?“

„Nevim. Zeptáme se.“

Kolem šel zrovna Jirka Vítů s nějakýma listinama. Udělali si z něj asi poslíčka.

„Jirko, kde se dává čaj?“ zavolal jsem na něj.

„Támhle,“ řekl a ukázal na otevřená vrata, v nichž stál hlouček lidí.

„Díky,“ řekl jsem a šli jsme k nim. Vlezli jsme dovnitř. Tam byla tma, jenom u stropu vyblitá žárovka, a v tom polosvětle chodili chlapi někam dozadu do jiných dveří. V té tmě byly složené nějaké stroje nebo co. Šli jsme do těch druhých dveří a za nima bylo světlo a velká klenutá místnost plná chlapů v mokrých šatech, s hrníčky a esšálky a miskami, z kterých se kouřilo. Vzadu stoupala ke stropu bílá pára. Protlačili jsme se davem a uviděli jsme paní Čemelíkovou v bílé zástěře, jak stojí u velikého kotle a nalévá sběračkou lidem čaj. Vzadu byly zas ještě jedny dveře a těma zrovna dvě tlusté ženské přinášely veliký podnos s nakrájenými chleby. Pak se v nich objevila Dagmar Dresslerová, taky v bílé zástěře a s utěrkou. Šla k paní Čemelíkové a něco jí říkala. Paní Čemelíková kývla hlavou a Dagmar se obrátila. Docela jí to slušelo v tomhle podzemí. Rozhlížel jsem se, jestli neuvidím Irenu. Ale Irena tam nebyla. Stáli jsme ve frontě na čaj a pomalu jsme postupovali ke kotli. Dostal jsem hrníček a paní Čemelíková mi do něj nalila čajovinu a já jsem pozdravil a řekl děkuji. Ušlechtile se na mě usmála. Pak jsem dostal kus suchého chleba od paní Skočdopolové, která stála vedle. Strčil jsem chleba do kapsy a odešli jsme do rohu. Někdo na nás zavolal. Obrátil jsem se. Byl to Lexa a seděl s Pedrem na

převrácené bedně u stěny. Zamířili jsme k nim.

„Tě noha,“ řekl Harýk.

„Tě noha, „ řekl Lexa. „Už máte vlasteneckou potřebu vykonanou?“

„Seví. A dem se posilnit mináží.“

„Zdá se, že se moc neposilníte.“

„I posilníme,“ řekl Harýk a posadil se vedle Lexy. Vedle se uvolnila bedna, přitáhli jsme si ji s Bennem a sedli jsme si naproti. Kolem nás se pořád tlačili noví chlapi, zmoklí, v páře a s kouřícíma hrnečkama, a mně to připomínalo zabijačku na statku u Humprechtů, kde jsem byl na pracovní

povinnosti jednou o prázdninách. Tam bylo taky takhle plno páry v polotmě v podzemních místnostech.

Benno vedle srkal hlasitě čaj z esšálku a Pedro s Lexou žvýkali suchý chleba. Čaj byl horký a já zapomněl na mokré šaty, co jsem měl na sobě, a myslel jsem jenom na ty staré věci z minulosti a pocit, který jsem měl, byl pocit, jaký jsem míval v posteli jako malý kluk, když jsem si z peřiny udělal sněhové igloo a z koženého peška opakovačku, anebo když jsem ležel za vytaženou sítí postýlky a naši ještě četli a já jsem byl v táboře na prérii za vozovou hradbou a slabé světlo otcovy stolní lampičky byl dohasínající táborák. Tak jsme seděli v páře a polosvětle a přes obličeje kluků proti mně chodily tmavé stíny jeden přes druhý a na stěně za nima tančily a proplítaly se a míhaly a já myslel na komtesu Humprechtovou s orlím nosem a na velký zaprášený pokoj v zámku a na klavír, na který jsem jí dával hodiny místo žňových prací, a na její nohy v jezdeckých kalhotách a myšlenky mně volně utíkaly po těch rounovských polích s holčičkama v barevných šátcích a po bažantnici a v aleji a viděl jsem mladého hraběte Humprechta, jak ho odváděli gestapáci tu noc, než jsem měl odjet, a pak jsem si vzpomněl na královnu wirtemberskou a na Irenu a všechno to šlo zas dokola, jako pokaždé. Byl jsem zakletý do těch vzpomínek a do těch myšlenek a nebylo v nich sakra ani stopy po učenostech

z gymnasia.

„To je k zblití,“ řekl Lexa a postavil svůj hrnec na zem.

„Vyvařený fusekle,“ řekl Benno.

„Bych rád věděl, jesli tohle chlastá taky tvůj fotr.“

„Si naivní,“ řekl Pedro. „Velitelství má černou kávu.“

„Páni, tak co s náma vlastně chtěj?“ řekl Harýk.

„Udržujeme pořádek.“

„ A kdo ho ruší?“

„Komunisti,“ řekl Pedro.

„Bych je rád viděl.“

„Fakt, vážně, čeče,“ řekl Lexa. „Teď vodpoledne chtěli prej vykrást vlak s municí, co stojí na nádraží.“

„Kdo to řikal?“

„Doktor Šabata tam byl a hádal se s nima.“

„A vykradli ten vlak?“

„Ne. Ty vlasovci, co ho hlídaj, je nechtěli pustit dovnitř. Voni s nima vyjednávali a podpláceli je kořalkou, ale nepustili je tam.“

„To máš vod Šabaty?“

„Ne. Starej Čemelík to řikal. Maj teď plnou prdel strachu, že komunisti něco podniknou v noci. Prej budou zesílený hlídky.“

„A daji nám zbraně?“ řekl jsem.

„Naserou nám,“ řekl Lexa.

„Ale proti komunistům máme jít, jo?“

„Samozřejmě. V zájmu vlasti.“

„Chlapi, to je pekelná sranda,“ řekl Benno.

„To ti řeknu,“ povídal Harýk.

„Vo Němcích už se nemluví?“

„Ne. Ty už se vypařili.“

„Tak proč sakra eště blbnem?“

Lexa se zašklebil.

„Protože eště nebylo udělanejch dost hrdinskejch činů. Proto.“

Místností proběhlo syčení a všichni jsme ztichli. Bylo slyšet, jak paní Čemelíková povídá vysokým hlasem, aby kdo dopili, uvolnili místnost pro druhé. Sebrali jsme se a odnesli jsme šálky ke stolu. Pocit hladu mě přešel. Prošli jsme znovu tou temnou místností s lampičkou u stropu a octli jsme se na dvoře.

Mezitím přestalo pršet, ale na nebi byly pořád dešťové mraky a z lesa nad pivovárem se valila mlha.

Všude procházely hloučky s rukama v kapsách a neměly zřejmě co dělat. Zbraně úplně zmizely.

„To si nás tu sakra chtěj dát k ledu?“ řekl Harýk.

„Patrně,“ řekl Lexa.

„Neřikal starej Čemelík, kdy nás pustěj domu?“ zeptal se Benno.

„Až pomine nebezpečí.“

„A to nás chtěj krmit furt timhle čajem?“

„Taky chlebem,“ řekl Lexa.

„Chlapi, já bych byl pro to zahnout,“ řekl Harýk.

„Ale jak?“

„Přes plot.“

„Všude to hlídaj, čeče.“

„Tak sme tu jak v koncentráku, „ řekl Benno.

„To sme.“

„Ale to tu máme smrdět pořád?“

„Seš na vojně,“ řekl Lexa.

„V prdeli sem!“ řekl Benno.

„Himlhergot,“ řekl Harýk.

„Hovno na hovno,“ řekl Lexa.

Mlčeli jsme. Potom Harýk řekl:

„Houby. Jak nás teď pustěj na hlídku, tak zdrhnu.“

„A voni tě postavěj před válečnej soud pro zběhnutí,“ řekl Lexa.

„Nekecej.“

„Fakt. Myslíš, že toho nejsou schopný?“

„Ale dyť je to všechno blbost.“

„Jenže voni to berou vážně.“

„Ale houby.“

„Fakt. Běž se zeptat starýho Čemelíka.“

„A co mi můžou udělat?“

„Zavřou tě, až budeš modrej.“

„Blbost.“

„A nepustěj tě na universitu.“

„To řikal starej Čemelík?“

„Jo. Já sem se ho na to ptal, ponivač sem chtěl taky zdrhnout.“

„Ať se dou bodnout se všim,“ řekl jsem. „Chlapi, dem si sednout pod kůlnu.“

„Olrajt, „ řekl Lexa a vykročili jsme. Pod kůlnou na dříví, kde jsem byl dopoledne s Rosťou, bylo prázdno. Seděl tam zase jenom Rosťa. Vylezli jsme na hromadu špalíčků a usadili jsme se. Bylo mi chladno po těle, ale ta tma v kůlně a bílý výhled dole mi daly zas starý příjemný pocit. Přisunul jsem se k Rosťovi.

„Tak co,“ řekl Rosťa.

„Co ty?“ řekl jsem.

„Viděls Dagmaru?“

„Viděl. Sekne jí to.“

„Já byl u ní.“

„Jo? A co?“

„Zas sem jí to řikal.“

„A co vona?“

„Jako dycky.“

„A cos jí řek?“

„Tak. Že bych chtěl, aby na mě vzpomínala v dobrym, dyby se mi něco stalo.“

„A vona?“

„Řekla mi, že sem protivnej.“

„Co?“

„Že sem protivnej.“

„Proč?“

„Že prej teď sou důležitější věci na starosti a já že pořád votravuju s takovejma hloupostma.“

Odmlčeli jsme se. Pak jsem řekl:

„Poslyš, vona je blbá.“

„Ale neni.“

„Je.“

„Neni.“

„Je. Nebo na tebe kašle tak dokonale, že si z tebe dělá psinu.“

„To spíš.“

„Holky sou potvory, „ řekl jsem.

„To sou, čeče.“

„Já vim, na jaký důležitější věci vona asi myslí.“

„Já taky. Na Kočandrleho.“

„Eště s nim chodí?“

„Pořád.“

„A myslíš, že jí přeříz?“

„Určitě. Vytahoval se s tim v Portíku.“

„Von taky kecá.“

„Ale tohle vim určitě.“

„Jak?“

„Potkal sem je na Silvestra v Habrech, zrovna dyž lezli z Kočandrlovic chaty.“

„Tak to jo. No je to mrcha.“

„Ale stejně jí miluju.“

„Já vim.“

„Nemůžu si pomoct. Dyby byla nevim jaká mrcha, stejně jí miluju.“

„To znám. Já mám to samý, „ řekl jsem.

„Myslíš, že Zdeněk Irenu taky fik?“ zeptal se Rosťa se zájmem.

„Samo. Byli spolu tři dni v Ledečskejch.“

„A stejně jí miluješ taky, že?“

„To víš. Co bych dělal, dybych jí nemiloval.“

„Stejně, je to blbost, že chlapi kvůli tomu tak nadělaj, jestli je holka panna nebo ne.“

„No je. Mně to nevadí.“

„Mně taky ne.“

„Tak co ti vlastně vadí?“

„Co? Že nechce dát taky mně.“

„A dyby ti dala, tak by ti Kočandrle nevadil?“

„Ne.“

„Já nevim, Rosťo,“ řekl jsem. Rosťa zavrtěl hlavou.

„Ne. Určitě ne. To vim.“

„Já nevim.“

„Určitě.“

„Já myslim, že kecáš.“

„Nekecám.“

„No nevim. Já bych se s timhle jen tak nespokojil,“ řekl jsem.

„Já bych se s tim spokojil,“ řekl Rosťa.

„To seš teda skromnej.“

„Sem.“ Potom se Rosťa odmlčel a najednou začal zoufale:

„Bóže, co já sem už kvůli tý káče zkusil. Dyby to sakra jen trochu věděla. Dyby si to jen trochu dovedla představit!“

„Srala by na tebe stejně,“ řekl jsem.

„Možná.“

„Jistě. Ženskejm takový věci dělaj dobře.“

„Já vim. To mně taky řikali.“

„Co?“

„Že jí to nemám dávat najevo, jak vo ní stojim.“

„Blbost,“ řekl jsem. „To máš prašť jako uhoď.“

„Myslíš?“

„Samo. Dyž jí to přestaneš dávat najevo, tak tě trochu pustí k tělu, a až tě do toho naveze, tak se na tebe zas vykašle a budeš v tom hůř než předtim.“

„To máš pravdu.“

„A pak, tobě to nedělá dobře, vyznávat jí lásku?“

„Ne. Dyž mě vodmítá, tak ne.“

„Mně jo,“ řekl jsem.

„I dyž tě vodmítá?“

„Jo.“

„To mně teda ne.“

„Mně jo. Protože jí jednou stejně dostanu.“

„Seš si tim tak jistej?“

„Absolutně.“

Chlapi v popředí vstali. Jejich siluety se narýsovaly ve světlém výhledu. Z dálky se ozvalo slabé vrčení a blížilo se.

„Létadlo,“ řekl Benno a hlas mu zazněl stísněně.

„Počkejte!“ řekl Pedro a poslouchal. Vrčení se blížilo. Rychle, ale bylo dost divné. Pedro napjatě poslouchal. On byl odborník na letecké motory. Potom prudce vstal a řekl:

„To je štorch, páni.“

„Jo?“ řekl Benno s úlevou.

„Beton. Toho poznám na první poslech. Poďte ven.“

Vstali jsme a vyhrnuli jsme se ven. Chlapi na dvoře stáli s hlavama obrácenýma k nebi a někteří utíkali pod střechu. Všude bylo vidět lidi přimáčknuté ke stěnám. Dívali jsme se směrem, odkud vrčení motoru přicházelo. Bylo pořád silnější a najednou se nad lesem objevilo letadlo. Jak bylo nízko, vypadalo hodně veliké, se širokými křídly a trochu nejasné v mlze, ale bylo možné rozeznat všechny detaily. Mělo pevný podvozek s malými kolečky a zasklenou kabinu. Napadlo mě, že by mohlo začít střílet, ale to mě hned přešlo, protože tohle letadlo vypadalo, že by ani neuneslo kulomet. Vypadalo to, že letí nejistě a kolíbá se ve větru. Najednou se od něho oddělila prška bílých papírků a začala se třepotat vzduchem. Někdo vykřikl „Letáky!“. Padaly pomalu a vítr je nesl přes dvůr k lesu. Letadlo se rychle odkolébalo nad město a zmizelo v mlze. Rozběhli jsme se za letáky. Bylo jasné, že jich většina spadne do lesa. Snášely se zvolna k zemi. Vítr jich část zase obrátil zpátky, a tak se kus davu zase zastavil a pak se potácel sem tam, podle toho, jak si vítr pohrával s padajícími papírky. Pedro vyskočil a chňapl jeden. Dav se zavařil a kolem těch, kteří se dostali k letákům, začala mačkanice. Pedro se podíval na leták.

„Čti to!“ řekl Benno. Namačkali jsme se k Pedrovi a kolem nás se hned utvořil hlouček. Pedro uhladil leták a začal číst:

„An alle Einheiten der Armeegruppe Schörner! Alle Einheiten und Soldaten des Grossdeutschen Heeres werden aufgefordert den tschechischen Organisationen, deren Ziel ist Ordnung zu erhalten und die bolschevistischen Ordnungstörer zu bekämpfen, Hilfe zu leisten.

Generalobrst Kurt Scholze.“

„Co je to česky?“ řekl někdo vzadu. Pedro podal leták chlapovi, který stál vedle, a řekl mu, aby to přeložil. Potom jsme se protlačili ven.

„Also,“ řekl Pedro, když jsme se zas táhli ke kůlně.

„Dobrý,“ řekl Harýk.

„Máme to v suchu,“ řekl jsem. „Drží nad náma ochrannou ruku. Nemůže se nic stát.“

„Tak bysme mohli domu, ne?“ řekl Harýk.

„Seš dobrej. A co bolševický rušitelove klidu? Kdo je potlačí?“ řekl Lexa.

„A jo,“ řekl Harýk.

Před námi se objevil Benda. Jakmile mě uviděl, zamířil ke mně. Vypadal nějak pobledle a neklidně.

„Co je?“ zeptal jsem se ho.

„Přema sedí,“ řekl.

„Jak to?“

„Zavřeli ho. Je zavřenej ve sklepě.“

„Proč, čeče?“

„Pro vzpouru.“

Benda se na mě koukal a nějak se mu nechtělo mluvit. Musel jsem to z něj tahat. Kluci se sestoupili kolem.

„Tak vypravuj. Jak to bylo,“ řekl jsem.

„Dyž mu řekli, že ty zbraně musí vodevzdat, tak von vodmít.“

„A za to ho zavřeli?“

„Von jim řek něco vostrýho.“

„Co s nim chtěj dělat?“

„Nevim. Asi ho budou soudit pro vzpouru.“

„Skočdopole?“ řekl Lexa.

„Jo.“

„Že jim vodmít vodevzdat zbraně?“

„Jo.“

„A kdy ho budou soudit?“ řekl jsem.

„To nevim. Snad až potom.“

„Jesli ho nepostavěj před válečnej soud,“ řekl Lexa.

„Myslíš? Snad ne,“ řekl Benda vážně.

„Blbí sou na to dost,“ řekl Lexa.

„Co budeme dělat?“ zeptal jsem se.

„Já nevim. Shánim kuky.“

„A podniknete něco?“

„Nevim.“

„Sakra, něco by se udělat mělo,“ řekl Harýk.

„Dyž to je těžký. Zavřeli ho do sklepa a u dveří maji stráž.“

„Kolik?“ řekl jsem.

„Dva. A i kdyby sme je vodkrouhli, tak nemáme klíče. Ty má Kuřátko.“

„Sakra, nemoh by něco dělat starej Čemelík?“ řekl jsem.

„Můžem to zkusit,“ řekl Lexa.

„Kde je Fonda?“

„Asi vevnitř u fotra.“

„Tak dem za nim, ne?“

„Dem.“

Vtom se v jednom okně hlavní budovy objevil chlap s trumpetou. Dal si trumpetu k puse, nejdřív kiksl a potom s mnoha dalšími kiksy něco zatroubil. Všichni se podívali k oknu. Chlap s trumpetou ustoupil a v okně se objevil Kuřátko s lejstrem. Všichni ztichli a Kuřátko začal číst.

„Rozkaz číslo dvě,“ četl. „Vojenský velitel vyhlásil nad městem stanné právo. Od osmé hodiny večerní nesmí se nikdo zdržovati v ulicích a je povinností hlídek každou osobu zastaviti a vyzvati ji, aby se ihned odebrala domů. V případě odporu mají členové hlídek právo použíti násilí. Podepsán plukovník Čemelík v. r., vojenský velitel.“

Potom Kuřátko složil listinu a řekl, aby všichni členové hlídek byli připraveni k střídání na určených místech, a odešel. Dav se zase rozpovídal.

„Tak pudem?“ řekl jsem.

„Jo,“ řekl Lexa. Hnuli jsme se.

„Mám jít s váma?“ řekl Benda.

„Samo,“ řekl Lexa. Šli jsme k hlavní budově. Před vchodem stál chlap s ovinovačkama na nohou a ve vojenských kalhotech, ale v civilním kabátě s puškou.

„Dovnitř se nesmí?“ zeptal se Lexa.

„Né,“ řekl voják.

„Prosim vás, moh byste zavolat ven Čemelíka, jesli tam je?“

„Co mu chcete?“

„Potřebujeme mu něco vyřídit.“

„V jaký záležitosti?“

„Von nemyslí plukovníka. My chceme mladýho Čemelíka, Alfonse, syna,“ řekl jsem.

„Jotak,“ řekl voják. „Jo, ten je vevnitř. Toho můžu zavolat.“

„Buďte tak hodnej,“ řekl Lexa.

Voják se obrátil a strčil hlavu do chodby.

„Jirko,“ zavolal. „Řekni tam, že mladej Čemelík má jít ven.“

„Jo,“ ozvalo se zevnitř a potom bylo slyšet vrznutí dveří a slabý hlas, který vyřizoval, že mladý pan Čemelík má jít ven. Za chvíli se Fonda objevil. Když nás uviděl, řekl:

„Vo co de?“

„Poď sem,“ řekl Lexa. Fonda slezl se schodů a připojil se k nám.

„Co je?“ řekl.

„Podívej,“ řekl jsem mu. „Váš fotr zavřel Přemka Skočdopolovic pro vzpouru, protože mu nechtěl dát zbraně do arzenálu. Řekni mu, ať neblbne, jo?“

„Náš fotr?“

„Jo, váš fotr. Řekni mu, ať ho pustí, ponivač jinak z toho bude mít po celym městě vostudu.“

„A co udělal?“

„Sakra, nechtěl vydat zbraně. Váš fotr z toho udělal vzpouru.“

„Nojo, to je ale blbec, že to dělá, dyž ví -“

„To víme,“ řekl Lexa.

„Co?“ řekl Fonda.

„Že váš fotr je blbec.“

„Ale kuk Skočdopolů je taky vůl, dyž ví, že je rozkaz vodevzdat zbraně.“

„No dobře,“ řekl jsem. „Prostě chceme ho z toho nějak dostat, tak to u fotra vyžehli, jo?“

Fonda udělal otrávený obličej a řekl, abysme počkali. Pak se obrátil a odešel dovnitř.

„Myslíte, že ho pustěj?“ zeptal se Benda.

„Samo. Fonda fotra určitě vohne. Starej Čemela mu všechno dovolí,“ řekl Lexa.

„Inu jedináček,“ řekl Harýk.

„Pýcha rodu,“ řekl Lexa.

„Kolik je hodin?“ řekl Benno.

„Bude šest,“ řekl Harýk.

„Kruci, to už zas musíme na hlídku.“

„Už jo.“

Fonda se objevil a šel k nám.

„No? Co?“ řekl jsem.

„Fotr řiká, že Skočdopole je vosel a že se nedovede krotit. Teď se prej prozatim nedá nic dělat. Musí sedět.“

„A pustí ho?“

„Fotr řiká, že to potom nějak zařídí, ale teď nemůže nic dělat,

protože by to pobouřilo lidi.“

„Kerý lidi?“ řekl Lexa.

Fonda ho ignoroval.

„Ale pak to prostě nějak zařídí, že ho pustěj?“ řekl jsem.

„Jo.“

„Můžem se na to spolehnout?“

„No dyž to fotr řek, tak to udělá.“

„Tak Skočdopole bude přes revoluci zavřenej,“ řekl Benno.

„Zřejmě. Zato my budem bojovat,“ řekl Harýk.

„Hovno. My budeme zrovna tak zavřený v pivováře, jenže von bude v suchu a my na dešti.“

„Tak dem. Díky,“ řekl jsem Fondovi.

„Už je šest?“ zeptal se Benno.

„Jo.“

„Hergot, zas se budem tři hodiny buzerovat,“ řekl Benno.

„Ale pro vlast,“ řekl Lexa.

„Di do prdele,“ řekl Benno.

„Benno, dyby tě slyšela Helena,“ řekl Harýk.

„Hovno.“

„Ty se ale spouštíš, dyž si sám.“

„Polib mi prdel.“

„Páni, je to zlý, Benno už z toho dostává záchvat nemravnosti,“

řekl Lexa.

„Bodeť ne,“ řekl Benno.

„No uklidni se. Eště jedna tříhodinová hlídka a daji nám večeři.“

„Naserou nám.“

„Chlapi, poďte vod něj, nebo se zkazíme,“ řekl Harýk.

„Dem,“ řekl Lexa.

Dali jsme se na pochod k seřadišti. Pan doktor Bohadlo už tam stál, díval se na hodinky a přešlapoval.

„Přesnost, hoši. Přesnost!“ řekl nám, když nás viděl. Tři ostatní kluci už tam stáli taky. Vyrazili jsme.

Cítil jsem se tak utahán, že jsem skoro nevnímal. Obrazili jsme třikrát město a doktor Bohadlo, pořád protivně křepký a svěží, nás odvedl zpátky do pivováru.

„Pane doktore, kdy budem moct domu?“ zeptal se ho Benno.

„Až po demobilizaci, hoši.“

„To budem muset bejt pořád tady?“

„Ano.“

„A daj nám jíst?“

„Jistěže. To jenom dnes je to trochu provizorní. Běžte si teď na čaj a pak můžete jít do odpočívárny.“

„Kde to je?“

„Vzadu v hlavní budově. Běžte tam a já tam pro vás o půlnoci příjdu.“

„To zas pudem na hlídku?“

„Samozřejmě. Střídáme se vždy po třech hodinách.“

„Aha.“

„Tak na shledanou, hoši, a vyspěte se.“

„Na shledanou,“ řekl Benno.

Šli jsme si pro čaj a potom jsme šli do té odpočívárny. Šlo se tam hlavním vchodem do hlavní budovy.

Byla to zahnutá místnost s nějakými slamníky v rohu a s lavicema kolem stěn. U několika stolů se hrály karty a na některých měli spáči položené hlavy. Ve vzduchu bylo plno tabákového kouře a mizerné osvětlení a z mokrých šatů se vypařovala vlhkost. Z rohu zapískal někdo náš signál. Byl to Lexa. Šli jsme k němu. Benno uviděl volný slamník u stěny a honem na něj skočil. Lehl si na záda a roztáhl nohy, pokrčené v kolenou. Vypadal jako nafouklá žába. Usadili jsme se naproti Lexovi a Harýk si zapálil cigaretu.

„Taky ste vodzbrojovali Němce?“ zeptal se Lexa.

„Ne. Vy jo?“

„Nojo, chlapi. Takovejch pět chudáčků šlo za náma vod elektrárny až k Šrámovýmu bordelu, abysme je vodzbrojili, že sme neměli to srdce je voslyšet.“

„Vážně?“

„Fakt. Kuci, já dyž ty Němčíky viděl, takový zkroušený a utahaný a votrávený, tak mně to najednou přišlo všechno tak pitomý nebo co, že nevim.“

„Jak?“

„Ale všechno,“ řekl Lexa a měl úplně jiný tón v hlase, než míval obvykle. Pak řekl:

„Sakra, my si z toho děláme srandu, ale vono to všechno je v jádře k breku. Mně bylo těch Němčíků úplně líto.“

„Vole, dyť ti zastřelili fotra,“ ozval se Benno.

„Tyhlety ne,“ řekl Lexa. „A voni vypadali tak natřeně.“

„Blbe, co je s tebou? Ty se nakonec kvůli Hitlerovi rozbrečíš,“ řekl Benno. Podíval jsem se na Lexu.

Lexa byl obyčejně sprostý a ironický a děsný holkař, ale teď byl doopravdy nějak vedle. Seděl se zamyšlenýma očima, s vyhrnutým límcem a do obličeje mu svítila žárovka, pověšená od stropu. Jak na něho svítila, bylo vidět, že má nádherné černé oči, a v nich se mu zrcadlily všechny světýlka kolem.

„To teda ne,“ řekl. „Já sem si jenom vzpomněl na jednu věc, co se mi stala za války.“

„Jaká?“ řekl jsem.

„Ale s jednou holkou.“

„No né. Lexa, a stát se něco bez holky,“ řekl Harýk.

„A co s tim má tohle společnýho?“ řekl jsem.

„Celkem nic. Jenže tohle nebyl obvyklej případ, jaký mám. Jestli chcete, tak vám ho řeknu.“

„Bude to sprostý?“ zeptal se Benno.

„To ne. Ale zato dojemný,“ řekl Lexa.

„Tak si to nech. Já sem dost dojatej z hladu, řekl Benno.

„Ale ne, řekni to,“ řekl jsem.

„Chcete? Ale vono to vážně neni sprostý, ani pikantní.“

„Tak to vysyp, Lexo, a nebav se,“ řekl Harýk.

„Dobře,“ řekl Lexa, vytáhl cigaretu a připálil si od Harýka. Jak sál oheň z Harýkovy cigarety, rozhořelé světlo jim ozářilo obličeje. Napadlo mě, co už jsem sakra s nima všechno prožil, orchestr a holky a všechno, a pocítil jsem k nim velikou sympatii. Úplně jsem je miloval. Cítil jsem najednou, že tohle je taky láska, jiná láska než ta k Ireně. Ale jestli vůbec je nějaká láska na světě, tak tohle je ta pravá láska. Měl jsem je rád, ty kluky. Irena měla hezké tělo a moc jsem ji miloval, ale s těmahle kluky jsem rád byl. S Bennem, s Harýkem, s Lexou. Bylo mi s nima dobře. Lexa se narovnal a otřásl se zimou.

„Hergot,“ řekl. „Pořád to mokro. Jeden je z toho nastydlej jak vůl.“ A potom začal vyprávět.

„Tak teda. Stalo se to v máji v roce třiačtyřicátym v Kolíně. Jednou v noci, v takový pěkný, teplý, třaslavý májový noci s vlhkejma hvězdičkama sem bloumal kolem nádraží a najednou sem zahlíd

v pološeru ženskou postavu, jak stojí votráveně u vobrovskýho kufru a vodpočívá. V tom pološeru sem jenom viděl, že má hezkou tajli, a v prvnim momentě to se mnou trhlo k ní a už sem se jí chtěl galantně nabídnout, že jí pomůžu, ale formát toho kufru mě trochu přived k rozumu, a tak sem jí pro jistotu nejdřív vobešel a podíval sem se na ni zepředu. Stála pod zatemněnou lucernou, ale ta lucerna stačila, abych viděl, že je to prima holka. Měla takový plavý vlasy, rozhodně ne peroxydový, to bylo vidět, a taková byla trochu exotická nebo divná, prostě pak už mně velikost toho kufru nevadila a já si to honem šinul k ní, aby mě eventuelně někdo nepředběh, a úslužně sem jí nabíd, že jí pomůžu s tim kufrem. Podívala se na mě nedůvěřivě, takovou výraznou nedůvěru sem vod tý doby neviděl a do tý doby taky ne, a pak povídala: „Fršténich čechiš.“ Tak to sem hned věděl, že to asi bude jedna z těch mädlat od luftwafehilfefrauenfunkršůle, nebo jak se tomu řikalo, a hned sem si taky všim, že má na sobě jejich nenápadnej hnědej kabát, ale místo aby mě to nějak odradilo, spíš to ve mně probudilo zájem, protože nad tim ošoupaným erárem se to její napudrovaný květenství s nedůvěřivejma reflektorkama vyjímalo vobzvlášť magneticky, zkrátka, já jí hned vopakoval svojí nabídku německy a Trudi je to pitomý méno, ale vona byla vopravdu pěkná holka - Trudi se na mě usmála a řekla danke a já popad ten vobrovskej kufr a hned sem začal litovat, ale za chvíli už sem zase nelitoval. Wohín, zeptal sem se jí a vona řekla k luftwafehilfefrauenfunkršůle a řekla to příšerný slovo krásně plynně a jasně a zřetelně a bez nějakýho skopčáckýho přízvuku, takovou inteligentní rozhlasovou němčinou, a šla sympaticky vedle mě a já se ze všech sil namáhal, abych před ní nebyl moc vohnutej k jedný straně, jak ten hnusnej kufr byl těžkej. Nevim, co v něm měla, možná, že nějakou vysílačku nebo co, ale váha to byla, to se nedá vylíčit. Potom sem se jí zeptal: „Zý sind ajne luftwafehilfefrauenfunkršýlerin?“ jenže sem to nemoh vyslovit, a ona se zasmála a řekla: „Jawól -“ a v tý chvíli sem si umínil, že si s ní něco začnu. Já nevim, třeba vám to je proti srsti, jak vám to tady vypravuju, že sem si klidně namlouval Němku a lidi zatim umírali v koncentrácích, ale jednak, koukejte, bůhví co kdo dělal, a jednak s Němcema já se taky vůbec nebavil, ale tohle byla hezká holka a krom toho já pojal úmysl, že jí svedu a pak jí nechám, a to by se v jistym smyslu mohlo taky považovat za uškození nepříteli. Vůbec, já vo tom dnes vypravuju tak lehce a jako nic, ale tenkrát to tak nevypadalo, jak to dneska zní. A pak, dyž sem jí voslovoval, nevěděl sem, že je to Němka, a jak sem jí tam moh nechat stát s tim kufrem v noci, dyž sem se jí už jednou nabíd? Vlastně blbost, proč vám to tady vysvětluju, je to úplně jasný a celej ten příběh směřuje k vobhajobě mýho jednání a k tomu, abych tak řek, ukázat, že je to blbý jen tak generalizovat a nechat se vovládat apriórním stanoviskem a iracionálníma pocitama. Prostě, jak sme šli vedle sebe,

samozřejmě sme nemlčeli, Trudi se mě vyptávala na Kolín a já jí vodpovídal, pokud mi stačil dech, a v duchu sem klel na ten kufr a umiňoval si, že za to musim dosáhnout svýho. To ale samozřejmě vlastně nebyl pravej důvod, to sem si jen tak pro sebe vodůvodňoval. Ve skutečnosti, jak už sem řek, to, že ta hezká holka vedle mě mluvila cizí řečí, dodávalo jí zvláštní půvab, učeně by se řeklo třeba, že v tomhle případě řeč nabyla druhotný erotický funkce, to je jedno, jak by se to řeklo, fakt je, že to tak skutečně bylo. A zrovna dyž na obloze vykáp krásnej stříbrnej měsíc z mráčků a zbled věčinu těch vlhkejch hvězdiček, došli sme na roh, od kterýho bylo vidět luftwafehilfefrauenfunkršůle, a tam chodil před bránou skopčák v těžkejch botách s bajonetem a já se zastavil. „Zó,“ povídal sem, „dort ist dý luftwafefr-dý šůle.“ Trudi se zasmála, pak na mě udělala voči a řekla: „Nepomoh byste mně s tím kufrem až ke vchodu?“ „Dobře, řekl sem, „ale nejdřív mi musíte něco slíbit,“ a podíval sem se jí zpříma do vočí. „Ja?“ řekla s otázkou a já jí povídal, že mi musí slíbit, že se zas uvidíme. A teď ste to měli vidět. Najednou jí ztvrd ten její hezkej vobličej, to se v ní probudilo všechno, co do ní navočkovali, a vona povídala, že to je unmöglich. „Proč?“ zeptal sem se jí a marně sem se snažil dívat se jí do vočí.

Koukala se stranou a nic. „Warum?“ vopakoval sem a pak vona řekla, a ani se na mě nepodívala:

„Šauen sí, já sem vám vděčná, že ste mi pomoh s tim kufrem, ale tohle je nemožný, sí frštén doch.“ Řek sem, že nerozumim, a vona jen pokrčila ramenama. A pak sem jí řek něco, co bych se asi byl

nevodvážil, dybych byl bejval při smyslech, a na co vona taky přesně nacisticky reagovala. „Ist es dý rase?“ zeptal sem se ironicky a usmíval sem se, ponivač sem si myslel, že se na to bude dívat jako já, jako na blbost, a zdálo se mi to docela pikantní v tý situaci. Domníval sem se naivně, že pro ní je rasismus taky tak směšnej jako pro mě, a kromě toho, oficiálně byli Češi taky árijci. „Ist es dý rase?“

zeptal sem se jí teda. Vobrátila se ke mně a řekla prudce: „Ja, wen sís wisnwoln,“ popadla ten svuj kufr a zakymácela se, jak ho zdvíhla, ale vobrátila se a pustila se přes náměstí k skopčákovi s bajonetem a táhla ten kufr víc po zemi, než ho nesla. „Wartn zý!“ zavolal sem tiše a pospíšil sem si k ní. „Pomůžu vám,“ a chtěl sem jí ten kufr zase vzít. „Danke,“ řekla ostře a přidala do kroku. Zrychlil sem taky a povídal sem: „Ábr frojlajn,“ ale vtom se pár metrů před náma něco zablejskalo, a já viděl, že to je bajonet toho skopčáka, a skopčák stál rozkročenej a díval se na nás. Aniž bych něco řek, docela bez přechodu sem zahnul vlevo a zdejch sem se ve tmě, ani sem se nevohlíd. Ale dyž sem byl v bezpečný vzdálenosti, začal sem vo tom přemejšlet. Káča, myslel sem si, tak vono to vážně existuje. Vono jí to vážně vadilo, že sem méněcennej, a pevně sem si umínil, že jí naučim. Vůbec sem nepochyboval, snad se vám to může zdát divný, ale já sem vopravdu vůbec nepochyboval, že to v ní zlomim. Pro mě to pořád byla v první řadě hezká holka a představoval sem si, že já sem pro ní taky v první řadě chlap. Ta celá noční scéna až do tý chvíle, kdy sem udělal ten vošemetnej vtip, tomu aspoň tak nasvědčovala.

A hned jak sem byl sám, už mě celá ta rasnfráge v týhle spojitosti připadala zase pikantní a já se začal těšit, jak to s ní nalinkuju. Já tenkrát chodil do septímy a měl sem na milostný aféry fůru času. A hlavně sem vo ně měl velkej zájem. Celej zbytek večera, než sem usnul, sem spřádal různý, víceméně uhozený plány, jak se to před spanim vobyčejně dělá. A dyž sem usnul, tak se mi vo ní něco zmatenýho taky zdálo.

Druhej den vodpoledne sem si šel sednout do parku naproti luftwafehilfefrauenfunkršůle. Doufal sem, že se vobjeví, ani sem neměl v hlavě ňákej plán nebo tak, jak na ní pudu a jak to s ní vlastně skoulim.

Tyhle plány sem se tenkrát už dávno vodnaučil dělat, tak asi někdy v kvintě nebo eště dřív. Tenkrát sem taky bejval tak zelenej a nosil sem na zadnici černej sešitek, a dyž sem se do ňáký káči zabouch, tak sem chodil po lese a psal sem si do sešitku milostný dialógy ve všech možnejch kombinacích a na každou větu sem vymejšlel všechny možný vodpovědi. Potom sem se ty dialógy učil nazpaměť místo latinskejch slovíček a německýho dějepisu, a proto sem asi taky v kvintě prask. Jenže dyž přišlo co k čemu, mlčel sem stejně jako švestka nebo sem nanejvejš nesměle řikal slečno, nechtěla byste se mnou do biografu? a dyž vona řekla, že ne, tak sem byl vedle a nanejvejš sem eště řek, to je škoda, a pak sem zas mlčel. Zkrátka, jak povídám, bejvaly doby, kdy sem byl blbej a nezkušenej, no, ale časem taky přišly zkušenosti, a tak v septímě sem už byl docela slušnej donjuán s latentní zásobou konverzačních keců a měl sem svojí podmíněně reflexní mašinu v tak bezvadnym stavu, že mě nic neumlčelo. Tak sem tam to vodpoledne taky tak seděl a celkem sem nemyslel na nic, co jí řeknu, až příde, a tak, jenom sem si vo ní tak neurčitě snil a těšil se, až příde.

A potom asi v pět přišla. Vobjevila se v tmavý bráně a celá se těma bílejma vlasama přede mnou zabělala, vedla se pod paží s ňákou tlustou, zrzavou, pihovatou, nechutnou, takže vedle ní eště vynikala, a jak mě zahlídla, zvedla nos a ignorovala mě. Sebral sem se z lavičky, dal sem ruce do kapes a klátil sem se pomalu za nima. Já tenkrát, abyste věděli, vypadal senzačně a nebylo v Kolíně druhýho potápky, kromě Tom Hojera ovšem, kterej by mě trh. Jenže to, že Tom Hojer měl přede mnou náskok, to nebylo ani tak jeho zásluha, jako spíš to, že pan Buml pěstoval pokrevní nepřátelství s jeho otcem. Pan Buml totiž, aby se Tom Hojerovýmu otci pomstil za to, že se mu Tom Hojerův otec pomstil za něco jinýho, napsal vo Tom Hojerovi článek do Árijskýho boje. Kecal tam něco vo tom, že v dnešní době

vrcholnýho vypětí všech sil ve zbrojním průmyslu a pro vítězství říše můžou eště bejt takový existence, který se celej den flákaj po kolínskym rynku v kloboucích zvaných tatra a s holema a nic nedělaj, jen pískaj americký šlágry, a byly dokonce slyšený, jak zpívaj Lily Marlén anglicky v kavárně U beránka.

To anglický zpívání Lily Marlén považoval pan Buml za obzvlášť těžký prohřešení, ponivač to byla taková ryze německá píseň, a aby prej bylo jasno, rozhod se menovat hlavního z těch zvrhlíků plnym ménem, napsal v Árijskym boji. Je to Tomáš Hojer, udánlivě student, známej jako „Tom“ Hojer ve společnosti sobě rovnejch. Tenhle článek udělal Tom Hojerovi samozřejmě hroznou reklamu a musim mu to lojálně přiznat, von jí doved eště pořádně zvěčit. Zažaloval pana Bumla pro urážku na cti a vyhrál to, protože přines lékařský vysvědčení, že má dvojitou fraktůru nohy, a proto nosí hůl, a že mu doktor nařídil hodně procházek, ponivač aby noha si zas zvykla chodit. Mimoto mu vrchní vod Beránka a dva pásci křivě vodpřísáhli, že tu Lily Marlén zpíval německy, a sice v dialektu platdojč, kterýmu pan Buml nerozumí, a pan Buml si eště uříz vostudu, dyž chtěl chvílema něco citovat německy, a zjistilo se, že von nejenže neovládá platdojč, ale ani vobyčejnou kychndojč. A tak z toho Tom Hojer vyšel jako vítěz a pan Buml měl nesmrtelnou vostudu.

Tak to jenom tak na vokraj. Já sem si to tenkrát šinul za tou dvojicí a měl sem príma boty

s pěticentimetrovejma podrážkama ze surový bílý gumy a kalhoty úzký, že sem cejtil, jak se mi napínaj přes lejtka. Holky šly přede mnou a já šel za nima. Zastavovaly se před různejma vejkladama a já sem čekal, až ta tlustá zrzavá někam zapadne, abych moh voslovit Trudi. Ale holky se vedly pod pažím a neměly se k rozchodu. Jednu chvíli se najednou vobrátily a šly proti mně a Trudi se malinko

zamračila a udělala upjatej vobličej, dyž sem jí řek gůtn ták, a přešla kolem mě chladně, ani

nevodpověděla. To mě trochu zchladilo, protože sem se taky nechtěl moc blejskat před lidma, ale hned sem to ze sebe zas setřás a pokračoval sem v krasojízdě. Tak sem za nima coural asi půl hodiny a za tu dobu se Trudi několikrát votočila, a dyž viděla, že sem pořád tři metry za nima, pokaždý se zamračila a zas se honem votočila zpátky. Jednu chvíli sem taky dostal strach, to dyž se najednou z jednoho vobchodu vynořili dva oficíři s železnejma křížema, celí urostlí a vošrámovaný a germánský, a zastavili se s těma dvěma holkama a Trudi se eště votočila a zase se na mě zamračila a já už cejtil, že na mě ty oficíry pošle, aby jí mě zbavili, a už sem se chystal vodprejsknout. Ale nestalo se to a já pak byl rád, že sem nevodprejsknul, protože to na ní asi působilo dobrym dojmem, a myslim si, že hlavně kvůli tomu se mnou pak přece jen mluvila. To bylo před biografem, ty dva oficíři se s nima rozloučili, zahajlovali a cvakli podpatkama, a holky se sebraly a šly k biografu. Tam, před velkym plakátem s Hans Albersem, sem viděl, jak Trudi tý druhý něco řiká, a ta povídala gůt a zapadla do vestibulu kina. Jakmile zmizela, hned sem si to namířil k Trudi, a Trudi se taky vobrátila a bylo vidět, že na mě čeká. Dyž sem byl u ní, dřív než sem moh něco říct, povídala, a znělo to tak všelijak, rozhodně ne nelaskavě, spíš jako skoro smutně nebo trochu s výčitkou: „Proč za mnou chodíte?“ povídala.

„Ich lýbe zý,“ řek sem pohotově a vona zůstala mlčet. „Ich lýbe zý,“ začal sem rychle do ní hustit dál,

„já vás strašně miluju a musim na vás pořád myslet.“ A vona pořád mlčela. Za chvilku už mi to bylo trapný, ponivač moje němčina přece jen nebyla tak skvělá, aby se neztenčila, vobzvlášť dyž sem byl nucenej mluvit jen vo jednom tématu. Potom konečně, dyž sem se následkem nedostatku slovíček taky vodmlčel, podívala se na mě a řekla tim svym trpělivym hlasem a tou svou frází jako včera v noci:

„Šaun sí, es hat wirklich kajnen cvek, já vám to věřím, že se vám líbím, ale nemá to opravdu žádnej smysl.“ Udělal sem na ní vášnivej pohled a přistoupil sem hodně blízko k ní a povídal sem zase: „Ságn zý mýr, ist es wirklich dý rase? Nur dý rase? Nur dý nación?“ a vona nesklopila voči a teď už

nereagovala tak nacisticky divoce jako včera a řekla klidně: „Ja, opravdu, je to jen to,“ a já sem povídal: „Ist es zó vychtyk?“ A vona zase řekla : „Ja,“ krátce a lakonicky, a dívala se na mě trpělivě a útrpně a skoro se mi zdálo s ňákou lítostivostí či co a já jí chytil za ruku a řek sem naléhavě, německy se mi to hrálo líp než česky, jak sem zjistil, nebo sem to taky tenkrát možná myslel dost vážně, řek sem, nebo vydech sem, jak se píše v románech: „Ich mus zý séhn! Ich mus zý šprechn!“ A vona honem svoji ruku vytrhla a rozhlídla se kolem a řekla rychle a tiše: „Das ist unméglich,“ a já na to znova: „Ich mus, ich mus, bite, bite, zonst ich verde frrykt.“ v jejim vobličeji to zaškubalo a voči měla najednou nejistý a pořád se rozhlížela a řekla znova, eště tišejc: „Najn, es gét nicht, wirklich nicht,“ a to už mě povzbudilo, takže dyž sem eště vyklopil několik těch naléhavejch bite, bite, povídala najednou: „Gůt, ich kome, ábr nur ajnmál, musíme si to vyjasnit,“ a pak se zas rozhlídla a řekla mi hrozně rychle, protože ve dveřích se ukázala ta zrzavá holka: „Přijďte zítra v osm večer na roh!“ Pak se vobrátila a zeptala se nahlas svý společnice: „Alzo has důs?“ a zavěsila se do ní a já věděl, kterej roh myslela, a stál sem a díval sem se za nima a měl sem fajn pocit, takovej vítěznej pocit, jakej má člověk dycky, dyž mu slíbí rande holka, vo který si umínil, že jí donutí, aby mu ho slíbila. Tenhle pocit je vždycky stejnej a záleží pak na tom rande, co se z něj stane. A musim se přiznat, že to, co se stalo v tomhle rande, sem si předem tak nepředstavoval a že to trochu porouchalo moje tehdejší sebevědomí. Ale nejenom to, to by nebylo tak tragický, ale taky mý názory vo lidech a vo světě. Prostě, poznal sem zas jednou, jak sou v podstatě všechny lidi stejný a jak dovedou na druhý straně podléhat věcem tak pitomejm a hloupejm a nechat se vod nich znásilňovat a znepříjemňovat si jima život, že by to člověk s mejma názorama a s mym životnim pocitem nevěřil, dyby se vo tom nepřesvědčil na vlastní kůži.

Čekal sem na ní na tom rohu a byl zase takovej vohvězdičkovanej večer, ale dost foukal vítr, takže ulice byly vymetený. Vobjevila se s germánskou přesností v bráně, skopčák s bajonetem jí vzdal čest, ale asi to bylo jen z galantnosti, protože se při tom zazubil a vona se taky zazubila, a pak si to namířila rovnou ke mně a po cestě si natahovala rukavičky. Počkal sem na ní a nešel sem jí naproti, byl sem tam docela pěkně schovanej ve stínu, a myslel sem si, že by jí třeba nebylo milý před tim skopčákem, dybych se k ní hrnul a dával nějak moc najevo, že s ní mám rande. Proto sem čekal v tom stínu, a dyž přišla, smek sem klobouk a řek sem : „Gůtn ábnt,“ a vona kejvla hlavou a řekla: „Na, komen sí,“ strčila ruce do kapes, ani se nezastavila a šla pomalu pořád dál. Trochu mě to přivedlo z míry, ale hned sem si zas nasadil klobouk a honem sem jí voběh na levou stranu a už sem si to šinul vedle ní. „Vohýn gén výr?“ zeptal sem se jí, a dyž řekla, že to je egál, povídal sem jí, abysme šli na Vostrov, a vona řekla:

„Na gůt,“ a já byl rád, že dem na Vostrov, protože to bylo místo jako stvořený pro takový a podobný pády. A že to bude pád a kapitulace, v to sem pevně doufal, jestli sem vo tom vůbec pochyboval.

Cestou sem si najednou vzpomněl, že sem se jí eště nepředstavil a vona taky ne, tak sem jí řek, jak se menuju, a vona samozřejmě moje méno nemohla vůbec pochytit, musel sem jí to třikrát vopakovat, a pak mi řekla, že se menuje Trudi Krause. To méno se vám možná zdá hrozný, a vono to je hrozný méno, vo to nic, ale to je ta pitomá germánská řeč, dyby všichni Němci byli tak suchý a zapšklý, jako maj řeč a ména, bylo by to s nima vopravdu zlý, ale tahle Trudi, ta vopravdu dokonale napravovala dojem z toho svýho příšernýho ména, a dyž sem úplně nestrannej, a dyž se úplně zbavim všech těch iracionálních předsudků, byla úplně stejně hezká jako třeba Deanna Durbinová, byla úplně stejnejch kvalit, co se týče ženský krásy, byla to prostě ženská jako každá jiná, i dyž to byla nacistka. Jenže to byla Němka, a já sem tenkrát nevěřil, že by to bylo něco, čim by se musela tak lišit vod vostatních a vode mě, zdálo se mi spíš, že by to mohlo bejt právě hezký, že je timhle tak trochu jiná, že má to exotický kouzlo cizinek, a ani dnes nevěřim, že by se musela kvůli tomu ňák lišit a že by ta vodlišnost měla bejt ňák na překážku. Věřim, že to tak nemuselo bejt, ale vim, že to tak bylo.

Přišli sme na Vostrov po tom železnym mostě a v jeho traverzách plaval klasickej měsíc, voda dole u splavu hučela a zevnitř z Vostrova bylo slyšet hučení a šumění smutečních vrb.

„Trudi,“ řek sem jí, dyž sme zapadli do tý polotmy, mezi ty černý stíny a vybledlý měsíční světlo, který blikalo po cestičkách. „Ich lýbe zý,“ a vzal sem jí pod paždí. Neřekla nejdřív nic, a tak sem pokračoval: „Ich vajs nycht, vas es ist,“ řek sem a vykládal sem jí, pokud mi němčina dovolovala, že nevim, čim to je, ale že hned jak sem jí spatřil, tak se ve mně, a ty podobný kecy, jak se to v takovejch situacích vobyčejně dělá. Pak sme šli k lavičce pod velikou smuteční vrbou, byla skoro zakrytá těma girlandama zelenejch listí a vypadala slibně a Trudi řekla, abysme si sedli. Sedli sme si a já vzal Trudi za ruku a vtom začla mluvit vona. „Es ist šén, was sí mír ságn,“ řekla, „a já vám věřím, ale musíte si uvědomit, že to nejde.“

„Proč?“ řek sem vášnivě.

„Protože - no z těch důvodů, které jste řekl sám.“

„To přeci nejsou žádný důvody.“

„To si myslíte vy,“ řekla tajemně a zmlkla.

„Trudi,“ řek sem, „vy na to vopravdu věříte?“

„Ja,“ řekla lakonicky.

„Ale vždyť je to nesmysl,“ řek sem odvážně. Ale nebyla to odvaha. Měl sem s tou holkou pocit, že jí můžu věřit, ačkoliv to byla taková zřejmě stoprocentní nacistka, že i dyž všem těm blbostem věří, vůči mně se podle nich chovat nebude.

„Nesmysl, nevidíte to?“ opakoval sem.

„To si myslíte vy,“ řekla Trudi. „Češi si to myslí, a židi si to taky myslí, protože je to pro ně nepříjemné.“

„Ale my na to kašlem.“

„Ne,“ usmála se slabě a zavrtěla hlavou. „Ale já to chápu. Vědět, že člověk patří k nějaké nižší rase, to není jistě nic příjemného.“

Myslel sem, že se budu muset štípnout. Nemoh sem věřit vlastnim ušim. Najednou sem měl hrozně

divnej pocit, že tu se mnou sedí, a zvláštní, v tý chvíli mě napadlo, jakej asi vona musí mít pocit, dyž tu sedí vedle mě, kterej sem příslušníkem nižší rasy, a byl bych rád věděl, jestli to je něco, jako dyby člověk seděl na lavičce v parku vedle šimpanze nebo tak něco. Bylo to nemožný. A jak mě to napadlo, tak sem jí to taky hned řek.

„Ságn zý mýr,“ povídal sem, „jak se na mě vlastně díváte?“

„Jak to myslíte?“ zeptala se nevinně a já tomu zas nemoh uvěřit, že to prve myslela vážně. Vypadalo to, že si ze mě dělá legraci.

„No, z rasovýho hlediska,“ řek sem.

„Ach só! No, vy jste Čech, ne?“

„Ano.“

„Tak se na vás dívám jako na Čecha.“

„Dobře, a nemáte ale - ňáký takový - no nemáte ke mně ňákej vodpor nebo tak?“ zeptal sem se

nesouvisle.

„Vy přece nejste žid?“

„Ne.“

„Na also. Vy jste vlastně árijec, jenom vaše rasová směs je nižšího řádu.“ Řekla to tak nevinně a učeně, že sem žasnul pořád víc a víc.

„Rasnmišunk?“ zeptal sem se zkoprněle a vona mně začla vykládat sáhodlouhý pitomý teórie, na první pohled uhozený, vo tom, jak německá rasa štelt ajne mišunk dár z nordickejch a já nevim z jakejch ras a jak všechno v Evropě pochází z týhle nordickogermánský rasy a jak maj modrý voči a blond vlasy, a to teda vona měla, jestli ta nordgermánská rasa měla vypadat takhle, tak to byla vopravdu ňáká moc dobrá a ušlechtilá rasa. Ale vona žvanila dál hrozný nesmysly vo těch nižších árijskejch rasách a smíšenejch rasách a úplně zasranejch rasách, jako sou židi a tak dále, já poslouchal a žasnul a nevěřil sem tomu, že to myslí vážně. Pak už sem jí neposlouchal a jenom mně nebylo jasný, co vlastně proti mně má, dyž tu se mnou sedí a vykládá mi rasovou teórii, anebo spíš, proč a jak to, že proti mně nic nemá a sedí tu se mnou a vykládá mi tu teórii, dyž ví, že já sem teda namíchanej na ňákou horší směs, a napadlo mi, že celá ta rasová teórie je něco jako to kafe, co před válkou prodávali u Meinla, a co to nejdražší a nejlepší, co bylo za devadesát vosm korun nebo kolik kilo, bylo smíchaný asi z dvaceti různejch káv, a pak to šlo přes ty lacinější směsi, které byly pořád míň a míň smíchaný, až k tý sprostý brazílský lidový za dvanáct korun nebo za kolik, u který vůbec nestálo, z čeho je vlastně smíchaná, a která asi teda nebyla z ničeho. Ale to sem jí neřek, a dyž skončila, zeptal sem se jí, co by bylo, dybych byl žid.

„To bych tu s vámi neseděla.“

„A proč?“

„S židem bych nemohla sedět.“

„Ale proč?“ tejral sem jí. „Cítila byste vopravdu fyzickej vodpor?“

Zamračila se.

„Ano. Samozřejmě.“

A tu mě posedla škodolibost a já si umínil, že to z ní vyženu, ten rasismus.

„Šaun zý,“ řek sem jí otcovsky. „Vám je asi osmnáct, že?“

„Bude mi.“

„To znamená, že před deseti lety vám eště nebylo osm.“

„Ne.“

„Tak mi řekněte, kolik ste viděla židů od svejch osmi let?“ řek sem vítězně.

Zase se zamračila. Viděl sem, že sem jí dostal.

„To s tím nemá co dělat,“ povídala.

„Má. Jak můžete soudit věci, který neznáte z praxe?“

„Šaunsí,“ řekla teď zas vona svojí voblíbenou frází. „Vy jste se taky nepřesvědčil, že se Země točí kolem Slunce, a taky tomu věříte.“

S touhle jezuitskou vytáčkou mě trochu přivedla z míry. Řek sem nejistě:

„Dobře. Ale to se dá vědecky dokázat.“

„Tohle je taky vědecky dokázáno.“

„Jak, prosim vás?“

„Četl jste Rosenberga? Nebo Gobineaua? Nebo Chamberlaina? Nebo aspoň něco od Streichera?“

„No ne, ale -“

„Tak vidíte, a mluvíte o vědeckých důkazech. Tyhle věci jsou právě tak vědecky dokázány jako

gravitace nebo takové věci.“

Nechtěl sem se tak blbě nechat doběhnout. Ale věřte mi, bylo to těžký se s ní hádat. U ní prostě člověk musel mít pořád na paměti, že je to fanatická nacistka. A to já si dobře neuvědomoval.

„Máte pravdu,“ řek sem.

„Na sén sí!“

„Ano, máte možná pravdu. Ale přesto si myslím, že by to neškodilo, trochu si ty vaše názory ověřit v praxi.“

„To není nutné.“

„Ale mohla byste to zkusit.“

„Není to nutné a myslím, že to dnes není ani možné.“

„Proč?“

„Židi jsou už přece všichni izolováni.“

To mě naštvalo. Naštvalo mě, jak o tom klidně mluvila. Najednou sem si v tý chvíli uvědomil, jak je to hrozný a absurdní, že vo tom mluví tak klidně, že je tak hezká a sympatická a přitom z ní mluví takový zvíře, jako je Streicher, a jí to nevadí. Zrovna vyplul měsíc a plaval pomalu za větvema tý smuteční vrby, co sme pod ní seděli, a Trudi byla vopravdu hezká a celá trochu zrůžovělá tim zápalem, jak mně vykládala svoje teórie, ale mně byla najednou vodporná, ne vodporná, spíš mě nějak děsila, zdála se mi nějak nenormální, monstrózní, s tou hezkou papulou a s těma hrůznejma názorama. Já na ní najednou dostal hroznej vztek a vtom se ve mně vynořil nápad a já to bez dlouhýho rozmejšlení hned udělal, zrovna sem se těšil, jak jí ranim, jak jí rozházim ten její učesanej svět, v kterym žila, tu způsobnou hierarchii různejch rasnmišunků jako to Meinlový kafe. Já vim, že to byla možná vode mě blbost, ale nemoh sem si pomoct, musel sem to udělat, a taky sem to udělal. Jak vyplul ten stříbrnej sentimentální měsíc a vona řekla s božskym klidem, že židi sou všichni izolovaný, jako dyby to byli malomocný, a já si uvědomil, co to znamená, že sou izolovaný, a uvědomil sem si, že zatimco já tady pohodlně sedim a kecám si klidně s hezkou brunhildou, kluci, který sem znal, Kvído Hiršů a Alík Karpelesů a Pavel Poláků už možná vůbec nežijou nebo zrovna teď možná dovíjak trpěj, v tý chvíli to ve mně uzrálo a já to zlomyslně a s rozkoší vyklopil.

„Es ist doch méglich,“ řek sem.

„Jak?“

„Sou tu přece eště míšenci.“

„Na ja. Ábr -“

„Já sem taky míšenec,“ řek sem ďábelsky a stisk sem jí ruku a pokusil sem se obejmout jí kolem pasu.

V duchu sem ani teď nevěřil, že by jí to mohlo vadit, ale ňák sem si ďábelsky přál, aby jí to vadilo.

A splnilo se mi to. Cejtil sem, jak celá tuhne, a vytřeštila na mě voči.

„Was?“ vydechla a pak sme zlomek vteřiny seděli bez hnutí. Cejtil sem pod pravou dlaní její pevný pas.

„Ich bin ajn halpjůde,“ řek sem dál tim samym satanskym hlasem a vtom se vona prudce votřásla, vopravdu se votřásla, jako dyby na ní šáhla ropucha, a vytrhla se mi s hroznou sílou, že mě to až překvapilo, a napadla mě taková legrační myšlenka vo naučenejch a v jádru nepřirozenejch reflexech.

Vyskočila a já zůstal sedět a viděl sem, jak se její hezká hlava zabělala v měsíčním světle, stála proti mně, ruce trochu vod těla vodtažený a prázdný, a koukala na mě vytřeštěně a řekla s hrůzou v hlase, jako dyby tomu nemohla věřit:

„Sí sind -“

„Ajn halpjůde,“ řek sem eště jednou a úplně vražedně smrtelně klidně a vona jenom tak divně

a nepřirozeně hluboce vzdychla, votočila se a skoro utíkala pryč. Viděl sem jenom, jak vždycky v nepravidelnejch intervalech zasvítila ta její nordická hlava, jak vyšla ze stínu do měsíčního světla, a seděl sem na tý lavičce a nějak se mi vůbec nechtělo vstát. Taková hezká ženská, vtělená radost a voblažení života, a tohle z ní udělali.“

Lexa skončil a zapálil si novou cigaretu. Podíval jsem se na hodinky. Bylo půl dvanácté.

„A užs s ní pak nemluvil?“ zeptal se Harýk.

„Ne.“

Harýk mlčel. Pak řekl:

„Nojo, čeče. Doví, co s ní je. A třeba to stejně byla svině.“

„Třeba ne,“ řekl Lexa.

Mlčeli jsme. Pak Lexa kýchl.

„Himl, počítám, že se nedožiju rána.“

Podíval jsem se na Benna na slamníku a viděl jsem, že spí s otevřenou pusou. Pak jsem se rozhlédl kolem. Místnost byla už naplněna kouřem jako v mlze. Jenom na konci stolu hrálo ještě několik neúnavných karty. Po zemi na slamnících leželi chlapi a spali. Většina těch, co byli kolem stolu, měla ruce položené na desce a dřímali. Pozoroval jsem kluka naproti, který zápasil se spánkem. Vždycky mu začly klesat víčka přes oči a tvář mu začla pitomět a najednou mu hlava klesla na prsa a on ji zase zvedl a na obličeji mu bylo vidět utrpení a námahu, ale začal zas vypadat trochu duchaplněji, a potom mu zas začaly klesat víčka a obličej pitomět. Opakovalo se to s úplnou přesností pořád a pořád. Lexa seděl s hlavou opřenou o stěnu, vypouštěl z pusy kroužky a přemýšlel. Harýk seděl s koleny u brady a taky mlčel. Dřepěli jsme tam a to byla revoluce. Z rohu zaznívalo pleskání karet a Benno vedle na slamníku hlasitě chrápal. Začalo se mi chtít spát. Nic než spát. Byl jsem unaven a měl jsem toho všeho dost. Cítil jsem, jak mi hlava klesá, vždycky, když mi hlava poklesla na prsa, uvědomil jsem si to a taky to, že můj obličej mi při tom taky asi pitomí, ale bylo mi to jedno, věděl jsem, že všichni lidé vypadají hrozně neduchaplně, když spí, a zdálo se mi, že nic není duchaplné na světě, ani upřímné, že všechno je jenom veliká přetvářka a veliký bluf, a jenom jsem cítil hroznou únavu a tu bradu, která mi v pravidelných intervalech klesala na prsa a kterou jsem s hroznou námahou zase zvedal, pořád tíž a tíž a pomaleji.

Probudil mě z toho pan doktor Bohadlo, celý zase hnusně svěží a zarůžovělý, s kostkovanou šálou kolem krku. Zaklepal mi na rameno, a když jsem se otočil a podíval se na něj, zašklebil se a řekl:

„Vstávat! Jdeme na hlídku.“ Myslel jsem, že nevstanu. Měl jsem ten pocit, jaký jsem míval někdy za totálního nasazení, když mně ráno v pět bývalo blbě a taky jsem myslel, že nevstanu, že zůstanu ležet a nějak se z toho vymluvím, nějak se hodím marod a zůstanu doma, ale věděl jsem, že to není možné a že mám tenhle měsíc už dvě absence a musím jít do fabriky a mrznout tam u nejtovaček, ale pořád se mi ještě nechtělo věřit, že se skutečně zvednu. Jenže jsem se zvednul. Harýk už stál připraven a Lexa už byl pryč. Asi pro něj přišli, když jsem spal. Pan doktor Bohadlo vzal za ramena Benna a zatřásl jím. Ale Benno jen něco zamručel. Doktor Bohadlo jím zatřásl znova. Benno otevřel oči, a když uviděl doktora Bohadla, posadil se.

„Vstávat! Jdeme na hlídku,“ řekl doktor Bohadlo skautsky. Pan doktor Bohadlo měl způsoby turistů a houbařů, kterým působí potěšení vstávat hodně brzo, když by mohli spát bůhví do kolika. Mně to potěšení nikdy nepůsobilo. Bennovi zřejmě taky ne.

„Tak pojďte, hoši. Rychle!“ řekl pan doktor Bohadlo a obrátil se ke dveřím. Benno vstal a promnul si oči. Potom vykročil za doktorem. Jak byl tlustý a rozespalý, motal se mezi spáči a řekl:

„Do prdele.“

Vyšli jsme z místnosti do chodby a zapnuli jsme si kabáty. Zvenčí bylo cítit chladno. Na chodbě byla tma. Slyšel jsem doktora Bohadla, jak říká, že obchůzky hlídek byly pro dobu noci změněny a že budeme hlídkovat jen kolem nádraží. Potom bylo slyšet, že otevřel dveře, ale nebylo vidět žádné světlo.

Venku byla úplná tma. Zato se do chodby nahrnul studený vítr. Benno potichu zaklel. Vypotáceli jsme se ven a vítr nás popadl a začal s námi cloumat. Doktor Bohadlo rozsvítil baterku.

„Pozor, hoši! Ať se mi neztratíte,“ řekl. Seřadili jsme se. Zima mě úplně roztřásla. Už jsem cítil tu chřipku, která z toho bude. Dali jsme se na potácivý pochod přes dvůr. Na rohu hlavní budovy svítila lucerna a v jejím světle bylo vidět, jak se drobné kapičky deště zatáčejí ve větru kolem budovy.

Nepříjemné vlhko mi studilo do tváří. Šli jsme k bráně, nad kterou byla jiná lucerna, a v jejím světle dva vojáci s vyhrnutými límci a s nasazenými bajonety.

„Upravte si krok,“ řekl doktor Bohadlo, když jsme se dostali na dlážděnou vozovku. Benno něco

zabručel. Chytli jsme krok podle těch ostatních kluků a klapali jsme po dláždění k bráně. Světlem v bráně jemně pršelo. Přešli jsme kolem obou vojáků, kteří si nás ani nevšimli a jenom podupávali a přecházeli, a pustili jsme se do hluboké a větrné tmy k městu. Viděl jsem jenom několik modrých světýlek zatemněných luceren, které ukazovaly cestu k nádraží. Šli jsme popaměti a byl to nepříjemný pocit v té tmě. Ucítil jsem pod nohama most a pod ním řeku. Ale neviděl jsem nic. Vítr s deštěm byl hrozně nepříjemný. Blížili jsme se ke kolejím a prošli jsme kolem červené návěstní lampy. Na nádraží byla tma. Pak se tam otevřely nějaké osvětlené dveře, vyskočil z nich chlap s automatem přes rameno a dveře se zase zavřely. Byl tam německý muniční vlak. Přešli jsme koleje a doktor Bohadlo se zastavil.

„Počkejte, hoši,“ řekl.

Zůstali jsme stát.

„Uděláme to takhle,“ řekl doktor. „Půjdeme v řadě vedle sebe přes celou ulici, abysme mohli každého líp zastavit.“

„Já myslel, že budeme chodit jen kolem nádraží,“ řekl Benno.

„Vždyť ano. To znamená po Jiráskově třídě a k Novotným, zpátky kolem nádraží až k Šrollovům

a zase zpátky.“

„Aha,“ řekl Benno.

Doktor Bohadlo rozsvítil baterku. Kužel světla dopadl na zeď mesršmitské fabriky.

„Tak půjdem,“ řekl doktor Bohadlo. Roztáhli jsme se přes ulici a vykročili jsme. Srovnali jsme si krok. Rozléhalo se to víc, než když jsme mašírovali v zástupu. Bylo tma, jenom nízko nad obzorem, kde se trochu trhaly dešťové mraky, slabě světélkoval úzký pruh. Z dálky zazněl slabounký štěkot kulometu.

„Slyšíte?“ řekl jeden z těch druhých kluků. Poslouchali jsme. Kulomet štěkal v krátkých dávkách a jiný kulomet mu odpovídal.

„To je z fronty,“ řekl kluk. „Už je pořádně blízko. Někde v Ledečskejch skalách.“

Šli jsme a já si vzpomněl na Ledečské skály a vrchol Sokolího hnízda, kde jsme seděli před týdnem, celí odření po hnusném výstupu kónickým komínem, já a Zdeněk a Irena a Vašek, a poslouchali jsme krásné hovoření fronty v Německu. Tam nahoře bylo slyšet všechno. Kulomety a děla tygrů a pantherů a těch sovětských T 34, a obloha nad námi byla modrá a krásná a pod ní se za obzorem válčilo. Sedělo se tam hezky, na sklonku války, a byl jsem z toho skoro smutný, že už to končí, ty odpoledne, kdy nás vyháněli z fabriky do jarních polí a potom se daleko na obloze objevovaly bílé pruhy pár a třpytily se lesklé aparáty Amerikánů, a vůbec to všechno. A taky, samozřejmě, mi bylo smutno z Ireny a Zdeňka, kteří seděli vedle sebe a Zdeněk omotal svoje jistící lano kolem sebe a Ireny, takže byli k sobě přivázáni, a blbec Zdeněk si myslel, že to je symbolické, a já přemýšlel o tom, že bych ho moh jako náhodou shodit dolů, ale samozřejmě jsem jenom přemýšlel. Houby jsem udělal. Jako vždycky.

Pochodovali jsme kolem nekonečné mesršmitské stěny k východu.

„Co to?“ řekl jeden kluk. V mesršmitské vrátnici bylo světlo. Slabý, vyprchalý pruh světla se plazil po kalužích na dlažbě. Doktor Bohadlo mlčel. Přešli jsme kolem a spatřili jsme Němce v helmě a se zdviženým límcem, jak stojí pod stříškou v bráně na stráži. Když jsme byli kousek dál, řekl ten kluk:

„Jak to, že tu sou Prajzi?“

„Ubytovala se tu přes noc jedna kolona, která prchá z fronty,“ řekl doktor Bohadlo.

„Nešli by vodzbrojit?“ řekl ten kluk.

„Chtějí přejít se zbraněmi do amerického zajetí.“

„Ale dyť by se mohli dostat do Prahy,“ řekl kluk. Doktor Bohadlo neřekl nic. Kluk řekl:

„Měli bysme je vodzbrojit.“

„Jsou příliš dobře vyzbrojení a vycvičení. Bylo by to zbytečné krveprolití,“ řekl doktor Bohadlo. Kluk neřekl nic. Šli jsme mlčky až k Šrollově továrně a tam jsme se obrátili zpátky. Začalo víc pršet. Benno potichu nadával a mě zas roztřásla zima. Šli jsme jako stroje zpátky mezi Mesršmitkou a nádražím a všude byla tma, kromě té osvětlené vrátnice a červených a zelených světýlek na nádraží. Přešli jsme po mostě nad potokem a ten šuměl, jak bylo mnoho vody, a ponořili jsme se mezi vysoké domy na

Jiráskově třídě. Naše kroky začly rezonovat. Kráčeli jsme rychle prázdnou ulicí. Šel jsem na levém křídle po chodníku vedle Benna. Bylo ticho, jenom naše kroky se rozléhaly. Okna v domech byla

zhasnutá a v celé ulici svítily jen dvě zatemněné lucerny. Jak jsme se blížili k té, co se houpala u protitankové překážky, mihl se v jejím světle člověk.

„Pozor!“ řekl doktor Bohadlo a přešel rychle na pravou stranu ulice. Zpomalili jsme. Zaslechl jsem rychlé kroky toho člověka. Doktor Bohadlo rozsvítil lampičku a spatřil jsem staženou roletu ve výkladní skříni Novotných obchodu. Kužel světla se rychle točil po chodníku a hledal neznámého.

Potom najednou zůstal stát a měl ho v plném světle. Byl to nějaký chlap v gumáku a začal si clonit oči rukama.

„Stát!“ vykřikl doktor Bohadlo energicky a šel rychle k němu s baterkou pořád tak nařízenou, aby mu svítila do očí.

„Co je?“ řekl chlap.

„Kam jdete?“

„Domu.“

„A kde jste byl?“

„Co je vám do toho?“

Viděl jsem siluetu doktora Bohadla v pumpkách a v rádiovce a také chlapa v plném světle, které proudilo doktorovi Bohadlovi z ruky.

„Nevíte, že je stanné právo?“

„Cože?“

„Stanné právo.“

„A co má bejt?“

„Nevíte, že po osmé hodině nesmí být nikdo na ulici?“

„Proč by nesměl?“

„Protože je stanné právo!“

Chlap spustil ruku s obličeje a zamžikal očima. Potom se pokusil jít dál. Doktor Bohadlo ho chytil za ruku a chlap se mu chtěl vyškubnout. Kužel světla vylítl nahoru po fasádě domu a pak do prostoru a hned se zas vrátil. Viděl jsem, jak se ti tři kluci vrhli na chlapa. Doktor Bohadlo mu posvítil znova do obličeje.

„Pusťte mě, sakra,“ řekl chlap.

„Držte ho, hoši,“ řekl doktor Bohadlo. „Legitimaci, prosím.“

„Co sakra chcete?“

„Legitimaci.“

„K tomu nejste oprávněnej.“

„O tom se s váma nebudu bavit. Prosím, ukažte mi kenkartu.“

„Máte ňákej průkaz, že na to máte právo?“

Doktor Bohadlo posvítil na svoji pásku.

„To by si moh navlíknout každej,“ řekl chlap.

„Tak prosím, buďto se budete legitimovat a pudete nejkratší cestou domů, nebo budu nucen vás

zatknout.“

„Nemáte k tomu právo,“ zabručel chlap a pomalu sáhl do kapsy. Doktor Bohadlo natáhl ruku a chlap mu podal zmačkanou kenkartu. Doktor Bohadlo si na ni posvítil.

„Tak tedy, pane Mráčku,“ řekl, „kde jste byl a kam jdete?“

„Dyť sem vám řek, že domu,“ řekl chlap vztekle.

„A kde jste byl?“

„K čemu to sakra potřebujete vědět?“

„Odpovídejte na otázky.“

„Řikám vám, že du domu, no. Copak se sakra musim zpovídat?“

„Jestli neřeknete, kde jste byl, budu vás muset zatknout. A upozorňuji vás, abyste mluvil pravdu. My si to ověříme.“

„Bóže, k čemu vám to bude dobrý, dyž vám to řeknu.“

„To je naše věc.“

Chlap sebou škubl.

„Pusťte mě.“

„Odpovězte na otázku.“

„Hergot, nevotravujte, „ řekl chlap.

„Odpovíte?“

„Naseru vám.“

„Jste zatčen,“ řekl doktor Bohadlo.

„Tak neblbněte!“

„Držte ho, hoši.“

„Co se mnou chcete dělat, himl.“

„Půjdete před stanný soud.“

„Ale jakym právem, prosim vás?“

„Ve městě je stanné právo.“

„Himl, pusťte mě.“

„Držte ho, hoši.“

Ve světle baterky bylo vidět, jak sebou chlap cloumá a tři kluci ho odborně drží.

„Jdeme!“ řekl doktor Bohadlo.

„Tak já vám to řeknu,“ řekl rychle chlap.

„Jste zatčen.“

„Tak neblbněte. Já to řeknu, dyž to chcete vědět.“

„Měl jste to říct dřív.“

„Ale no tak já sem nevěděl, že jo. To je těžký řikat. Tak já vám to řeknu.“

Doktor Bohadlo mlčel. Kluci táhli chlapa po ulici a chlap se vzpouzel.

„No tak, byl sem u ženský, no. Tak mě pusťte.“

Kluci ho drželi.

„Byl sem u ženský a du domu se vyspat.“

„Počkejte,“ řekl doktor Bohadlo. Kluci se zastavili.

„No,“ řekl chlap. „To je všechno, dyž to musíte vědět. Byl sem u ženský a teď du domu.“

„Řekněte nám jméno té ženy.“

„Ale proč?“

„Jak myslíte, že vám to máme věřit?“

„Ale to sakra nejde.“

„Proč?“

„No nejde to, no.“

„V tom případě vás nemohu propustit.“

„Bóže,“ řekl chlap. „Chápejte to, že vám to nemůžu říct.“

„Jestli se obáváte nediskretnosti, je to zbytečné. Tohle je výslech a zcela důvěrný.“

„Blbost! Tyhle cucáci, co máte s sebou, to zejtra všechno roztrouběj.“

„Svoje soukromé názory o těchto bratrech si ponechte,“ řekl doktor Bohadlo. „Odmítáte prozradit jméno té ženy, abyste ji nekompromitoval?“

„No né. Dyť je vdaná.“

„Přesto, jestli ji neprozradíte, musím vás předvést.“

„Ach Bože, himl,“ řekl chlap a pak zašeptal doktorovi Bohadlovi, ale tak nahlas, že jsme to slyšeli:

„Dyť její manžel je taky v pivováře. Pochopte to přece!“

„Bohužel,“ pokrčil doktor Bohadlo rameny. „Mimoto vás upozorňuji, že už to samo o sobě je

nezákonné.“

„Nojo, ale žádnej takovej zločin to zas neni,“ řekl chlap.

„Půjdeme,“ řekl doktor Bohadlo.

„Tak já vám to řeknu,“ zařval chlap. Zastavili jsme se.

„Ale jen vám,“ řekl chlap doktoru Bohadlovi. Doktor Bohadlo k němu přistoupil a chlap mu něco

šeptal do ucha. Doktor Bohadlo se prudce narovnal a podíval se na něho.

„Tak?“ řekl.

„Nojo,“ řekl chlap.

„A pan sta-“ začal doktor Bohadlo.

„Pst!“ řekl chlap. Doktor Bohadlo se k němu sklonil a začal

mu něco huhlat do ucha. Chlap kýval a zas vrtěl hlavou a pak chytil pana doktora úpěnlivě za ruku.

Pan doktor Bohadlo se narovnal a řekl nahlas:

„A teď jdete domů?“

„No.“

Doktor Bohadlo chvíli přemýšlel a pak řekl:

„Poznamenám si vaše jméno a můžete tedy jít.“

„Ale prosim vás, je to důvěrný.“

„Samozřejmě,“ řekl mu doktor Bohadlo a něco si zapsal do notýsku. Pak podal kenkartu chlapovi a odkašlal si. Pak řekl rozpačitě:

„Ehm, přijďte příští týden ke mně do kanceláře. A teď jděte, prosím, ihned domů a pamatujte si, že podruhé bych byl nucen vás zadržet.“

„Ano. Děkuju,“ řekl chlap.

„Pusťte ho, hoši.“ Viděl jsem, jak kluci pustili chlapa a byli z toho otrávení. Chlap se potáhl za límec a řekl:

„Tak vám děkuju.“ Pak se obrátil a dal se do klusu ulicí k nádraží. Stáli jsme a bylo ticho. Déšť na nás padal a v jeho šumění se vzdalovaly kroky chlapa Mráčka. Mlčeli jsme, až doktor Bohadlo řekl:

„Tak půjdeme dál, hoši,“ a postavil se před nás. Roztáhli jsme se zas přes ulici. Jak jsem šel kolem Harýka, řekl mi:

„Senzace, čeče.“

„To je,“ řekl jsem a zařadil jsem se na své staré místo na levém křídle. Vykročili jsme. Prošli jsme Jiráskovou ulicí přes potok a octli jsme se zas mezi nádražím a Mesršmitkou. Od hranic se ozvalo hučení. Šli jsme k Šrollově továrně a hučení se blížilo. Pak se na silnici ukázala krátká šňůra světel.

„Počkáme,“ řekl doktor Bohadlo. Stoupli jsme si ke stěně a čekali jsme. Světla se přibližovala deštěm a hučení sílilo. Nebylo to obyčejné hučení jako od aut. Jak se blížilo, cítil jsem, že se pod tím chvěje země, ale nemohl jsem to rozeznat. Potom do toho začlo zaznívat kovové řinčení, a to jsem věděl, že to je tank. Lezl rychle ve tmě a v dešti k nám. Stáli jsme přitisklí ke stěně a čekali. Světla se blížila a nad námi se ve větru houpala zatemněná lucerna. Hřmot sílil, až už byl skoro ohlušující, a tu se ze tmy vyvalil obrovský tmavý tank do slabé záclony světla, jeho pancéřová hlava se zaleskla deštěm a zasálal z něho smrad benzínu a výfukových plynů, jak projel kolem nás. Rámus mě úplně ohlušil. Za tankem přijížděla nákladní auta, jedno, dvě, tři, čtyři, pět, a vždycky jak vjely do světelné báně, viděl jsem vojáky v mokrých helmách a se zdviženými límci, jak sedí ve dvou řadách proti sobě a mlčí. Pak karavana přejela a řvaní a rámus tanku se zadusily mezi vysokými činžáky na Jiráskově třídě, až pomalu odumřely.

„Jedou na Prahu,“ řekl temně jeden kluk.

Doktor Bohadlo se odlepil od stěny a řekl:

„Kdepak. Ti se jedou vzdát Američanům.“ Potom si vytáhl pásku, která mu spadla až na zápěstí,

a řekl:

„Tak vzhůru, hoši!“

Odlípli jsme se jeden po druhém a utvořili jsme zase řadu. Déšť studil po kůži a v obličeji a bylo slyšet Benna, jak tiše nadává. Vykročili jsme zpátky do města. Někde před námi se ozývalo slabé bručení vzdalujících se aut. Šli jsme Jiráskovou třídou k Novotných obchodu, obrátili jsme se a šli jsme zpátky. Bylo to už pitomé. Pod každou lucernou se bělaly a třpytily proudy deště, který se tmou řítil na město, a kalužinky se leskly a stříkalo z nich, jak do nich dopadaly těžké kapky. Boty jsem měl už promočené a třásla mnou zimnice. Zase jsme se blížili k Mesršmitce a šli jsme kolem ní a kolem parčíku před nádražím. Proti nám bylo slabě vidět bíle natřený plot nádražního skladiště. Slabě světélkoval ve tmě. Najednou ze tmy vypadla tmavá postava a začala se škrabat na bílý plot. Bylo vidět jen nezřetelný čtyřnohý stín.

„Stát!“ zařval doktor Bohadlo a rozsvítil baterku. Na bílém plotě se udělal hezký jasný kruh

a uprostřed něho visela zmoklá černá silueta, soukající se nahoru.

„Stůjte!“ zařval znova doktor Bohadlo a začal utíkat. Dali jsme se taky do běhu. Běželi jsme k plotu a doktor Bohadlo zas vykřikl:

„Stát!“

Ale chlap ho ignoroval. Bylo vidět, jak se vytáhl na hřeben plotu, přehodil jednu nohu přes plot a vyšvihl se nahoru. V tom okamžiku se světelný kruh ztratil v prostoru nad plotem a viděl jsem jenom chlapova záda, trochu světlejší proti černému nebi, a to jenom na okamžik, protože pak seskočil na druhou stranu a bylo po všem. Doktor Bohadlo se zastavil. Sestoupili jsme se kolem něj.

„Kdo to byl?“ zeptal se jeden kluk.

„Nevim. Někdo se asi zas chystá přepadnout muniční vlak,“ řekl doktor Bohadlo sklesle.

„A kdo?“

„Komunisti,“ řekl Benno.

„Ne,“ řekl doktor Bohadlo rychle. „Nevím. Asi nějací nerozvážlivci.“

„Komunisti,“ řekl Benno znova.

„Ne, pane Mánes. Nevíme o tom nic. Ale nějaká tlupa lidí se o to pokusila už včera.“

„Já vim. Komunisti,“ řekl Benno.

Mlčeli jsme.

„Měli bysme jít na nádraží,“ řekl jeden kluk.

„Ne. Máme rozkaz hlídkovat venku,“ řekl doktor Bohadlo.

„A je někdo vevnitř?“

„Tam jsou přece Němci.“

„Rusáci,“ řekl Benno.

„Vlasovci,“ řekl doktor Bohadlo. „Ne, dovnitř rozhodně nemůžeme.“

„Ale co dyž se pokusej vo ten vlak?“

„To není naše věc. Dělají to na vlastní riziko.“

„Doví, co to je. Dyť to byl jen jeden,“ řekl jsem.

Doktor Bohadlo řekl:

„Dovnitř nepůjdem. Ale budeme pozorovat nádraží.“

„Tady?“ zeptal se kluk.

„Schováme se do parku.“

To se mi líbilo. Obrátili jsme se, vlezli jsme do parku a postavili jsme se za živý plot. Stál jsem za ním a cítil jsem škrabání mokrých větviček na kabátě. Přes obličej mi stékala voda. Na chvíli to bylo jako v Londýně. Nebo jako v Madridě, když byla občanská válka. Byl to film. Když jsem se podíval trochu na stranu, rozeznával jsem ve tmě postavy ostatních kluků, přikrčené za živým plotem a pozorující.

Bylo mi dobře, přes tu zimu a mokro. Krčili jsme se a hleděli jsme na nádražní ohradu před námi.

Najednou se napravo od nás rozsvítilo ostré světlo a hned zas zhaslo. Zas bylo tma. Bylo to někde na nádraží.

„To bylo z vikýře na nádraží,“ řekl jeden kluk. Podíval jsem se tam. Světlo se rozsvítilo znova a zas zhaslo. A znova v delším intervalu a zas zhaslo. A znova.

„Morseovka,“ řekl doktor Bohadlo. „Umíte to někdo číst?“

„Já,“ řekl jeden kluk a začal číst: „M-R-L-B, Mrlb,“ řekl.

„To nevim, co to je.“

Zase jsme mlčeli.

„Kdo to může bejt?“ řekl druhý kluk.

„Komunisti,“ řekl Benno jako ozvěna.

„Pst! Podívejte se. Támhle!“ řekl doktor Bohadlo.

„Kde?“ řekl Harýk.

Otočil jsem se. Na stráni za Mesršmitkou, v jednom z dělnických činžáků, blikalo světlo morseovkou.

„Blázni. V Mesršmitce mají Němce, a oni si takhle zahrávají,“ řekl doktor Bohadlo. Mlčeli jsme.

Světlo na Hadrnici přestalo blikat. Obrátili jsme se k nádraží. Ve vikýři se znova objevilo světlo a někdo signalizoval. Pak zas začalo blikat na Hadrnici.

„Měli bysme tam jít,“ řekl kluk.

„Kam?“ řekl Benno.

„Na nádraží.“

„Ne, hoši. Náš rozkaz je hlídkovat před nádražím.“

„A to tu budem jen takhle stát?“

„Ne. Pošlem hlášení do pi- na velitelství,“ řekl doktor Bohadlo. „Kdo by s tím chtěl jít?“

„Já bych šel,“ řekl kluk.

„Dobrá. Napíšu to.“

Doktor Bohadlo vytáhl blok.

„Posviťte mi, prosím vás,“ řekl klukovi. Kluk vzal baterku a svítil mu. Doktor Bohadlo něco psal do bloku. Zkusil jsem to podívat se mu přes rameno, ale neviděl jsem nic.

„Tak,“ řekl, vytrhl lístek a složil ho. „Doneste ho nejkratší cestou na velitelství a počkejte na odpověď.“

„Ano,“ řekl kluk.

„Můžete jít.“

„Ano.“

Kluk se obrátil a zmizel v parku. Otočil jsem se za ním, ale jenom jsem viděl, jak se ve tmě kymácejí dlouhé větve smutečních vrb. Pršelo. U plotu se objevila další postava. Chvíli stála nehybně. „Pozor, hoši!“ zašeptal doktor Bohadlo. „Pojďte rychle za mnou a tiše.“ Potom se prodral s hrozným praskáním skrz živý plot. Naše řada se pohnula za ním. Doktor Bohadlo se dal do těžkopádného klusu. Bylo slyšet jeho kroky, jak čvachtají v blátě a v kalužinách před parkem.

„Rychle!“ ozvalo se přidušeným hlasem od té postavy u plotu. Spletl si nás, blesklo mi hlavou.

S někým jiným. Utíkali jsme k němu a obklopili jsme ho. Doktor Bohadlo mu pustil světlo do obličeje.

Byl to chlap v čepici, bez svrchníku, s šálou kolem krku. Mžikal očima, oslepen baterkou.

„Co tu děláte?“ řekl doktor Bohadlo ostře.

„Zhasněte to!“ řekl chlap.

„Co tu děláte?“

„Co je vám po tom.“

„Ptám se vás, co tu děláte?“

„A co je vám po tom? Vyližte mi prdel.“

„Bude ve vašem zájmu, když budete mluvit slušně. Víte, že je stanné právo?“

„Starejte se vo sebe,“ řekl chlap naštvaně. „A zhasněte tu baterku.“

„Řekněte mi, co tu děláte?“

„Řek sem vám, abyste mi vylízal prdel.“

„Zatýkám vás. Hoši, chytněte ho,“ řekl doktor Bohadlo. Dva zbylí kluci skočili po chlapovi, ale my tři jsme se nehnuli. Jenže chlap se nedal. Praštil jednoho kluka do nosu a uskočil stranou ze světla. Kluk těžce dosedl do bláta. Bylo slyšet slabé křupnutí, jak dostal do nosu, a slabé povzdechnutí. Doktor Bohadlo hned obrátil lampičku za chlapem. Světlo se prudce svezlo po bílém plotě a chytilo ho, jak těžce utíkal v blátě k nádraží.

„Za ním!“ zvolal doktor Bohadlo a rozběhl se. Dali jsme se taky do klusu. Kolem plotu bylo hrozné bláto. Kužel světla se třásl tmou, jak doktor Bohadlo utíkal, a nohy se nám bořily do bláta. Najednou se před námi ozvalo plesknutí a viděl jsem, že chlap upadl. Zbývající kluk po něm skočil a padl mu na záda. Doběhli jsme k nim a doktor Bohadlo na ně posvítil baterkou.

„Vstaňte!“ řekl.

Chlap ležel na břiše a kluk mu seděl na zádech. Nezdálo se, že se mu chce vstát. Pravou rukou si něco ohmatával na prsou a obličej měl obrácený k zemi. Najednou si něco strčil do pusy, a než moh doktor Bohadlo něco dělat, ozvalo se pronikavé zapísknutí. Kluk rychle hmátl pod chlapovu hlavu a pískání přestalo, ale chlap se prudce zvedl a shodil kluka na zem. Doktor Bohadlo se na něj vrhl a chytil ho kolem pasu. Dostal jsem náladu. Skočil jsem po chlapovi a popadl jsem ho zezadu kolem krku. Cítil jsem, jak sebou škubá a jaké má silné tělo. Harýk ho držel ze strany.

„Svině!“ řekl chlap divoce a těžce oddychoval. „Vy ste vlastenci, vy kurvy.“

„Držte hubu!“ řekl doktor Bohadlo.

„Eště si zavolejte Prajzy na pomoc, vy pacholci.“

„Držte ho, hoši. Podívám se, jestli nemá zbraň,“ řekl doktor Bohadlo. Ucítil jsem, jak sebou chlap začal házet. Harýk vykřikl a sedl si. Doktor Bohadlo znova chytl chlapa kolem ramen.

„Páni!“ zaúpěl Harýk.

„Co je?“ řekl Benno.

„Von mě kopnul,“ řekl Harýk a zasyčel. Mezitím chytil chlapa druhý kluk a Benno mu opatrně držel jednu ruku. Druhý kluk měl v ruce zakrvácený kapesník.

„Teče vám krev?“ řekl doktor Bohadlo.

„To nic neni,“ řekl kluk.

„Tak ho podržte, chlapci,“ řekl doktor Bohadlo. Chlap se pokusil kopnout prvního kluka, ale ten se uhnul.

„Poď ho podržet,“ zavolal na Harýka. „Já mu chytnu nohy.“

Harýk vstal a držel se za břicho.

„To je děsná bolest,“ řekl.

„Tak poď, poď!“ řekl kluk.

Harýk přistoupil k chlapovi a objal ho.

„Svině! Tohle vám příde draho!“ řekl chlap. První kluk si klekl a sevřel mu nohy. Chlap byl teď omotán našima rukama. Doktor Bohadlo mu začal prohledávat kapsy.

„No samozřejmě,“ řekl a něco vytáhl. Držel to v dlani a posvítil na to. Byl to těžký německý revolver.

„Pacholci! Zrádci!“ sípěl chlap.

„Držte ho, hoši,“ řekl doktor Bohadlo a strčil revolver do kapsy. Vtom se ve tmě ozvalo dvoje krátké zapísknutí. Chlap se vzepjal a zařval:

„Tady! Pomóc!“

První kluk mu rychle dal ruku se zakrváceným kapesníkem na ústa. Chlap ho kousl. Kluk zařval. Ze tmy se rozsvítilo světlo a dopadlo na nás. Otočil jsem se. Po blátě utíkalo několik mužů k nám. Pustil jsem chlapa a připravil jsem se k zápasu. Cítil jsem hroznou chuť se servat.

„Pozor, hoši!“ vykřikl doktor Bohadlo a otočil baterku k přibíhajícím chlapům.

„Kurvo!“ slyšel jsem za sebou. Ohlédl jsem se a uviděl jsem, že se chlap vytrhl ze sevření. Nechal jsem ho plavat, protože s ním jsem se prát nechtěl. Chlap skočil po doktorovi Bohadlovi a vyrazil mu baterku z ruky. Dopadla na zem a ponořila se do bláta. Osvětlila dlouhý pruh rozblácené země. Viděl jsem, jak chlap surově kopl doktora Bohadla kolenem do břicha a povalil se s ním na zem.

Opumpkovaná nožička doktora Bohadla se mihla vzduchem, ale víc už jsem neviděl, protože vetřelci byli už u nás. Popadl jsem se s jedním z nich, ale ten mě sevřel hroznou silou a podrazil mi nohy. Ale držel jsem ho, takže jsme spadli oba. Ucítil jsem měkké bláto a mokro, jak jsem si lehl na záda. Zaryl jsem chlapovi prsty do očí, jako jsme to dělali na gymplu v jiujitsu. Chlap nelidsky zaječel a pustil mě.

Vyskočil jsem a kopl jsem ho do břicha. Zhroutil se v blátě a zasténal. Rozhlédl jsem se. V pruhu světla z baterky doktora Bohadla jsem viděl dvě zápasící těla v blátě. Kolem těžce přeběhla postava

s divokým stříkáním. Byl to Benno. Baterka se znova rozsvítila a uviděl jsem, že Harýk leží na zemi s krví na tváři. Vedle něho seděl v blátě kluk a mačkal si k nosu kapesník. Pak zas oba zmizeli ve tmě, protože chlap s baterkou rychle prohledával okolí. Světelný jazyk klouzal po blátě a kalužích, až mě chytil. Vtom se do něho vhouply dvě postavy a rozběhly se ke mně. Nečekal jsem. Obrátil jsem se a dal jsem se do běhu za Bennem. Slyšel jsem hlasité čvachtání za sebou. Pak někdo vykřikl „Nechte ho!“, kroky se zastavily, ale já běžel dál. Skočil jsem k živému plotu a prodral jsem se dovnitř. Větvičky mě šlehly a zaškrábaly po tváři a slyšel jsem, jak mi trhají kabát. Vpadl jsem dovnitř.

„Danny?“ ozvalo se ze tmy.

„Benno?“ řekl jsem.

„Jo. Kde seš?“

„Tady.“

Šoural jsem se tmou za Bennovým hlasem. Pak jsem ho ucítil vedle sebe.

„Je tu eště někdo?“ řekl jsem.

„Nevim. Asi ne.“

„Eště se perou?“

„Už ne. Diž.“

Podíval jsem se směrem k bojišti. Baterka doktora Bohadla už jen docela slabě osvětlovala záda toho kluka s rozbitým nosem, poněvadž už skoro úplně zapadla do bláta. Zato u stěny bylo vidět několik postav, jak jedna druhé pomáhají přes plot.

„To bylo, pane!“ řekl Benno.

„To bylo.“

Poslední chlap se vyšvihl na plot a zmizel na druhé straně.

„Pudem k nim?“ řekl Benno.

„Samo,“ řekl jsem. Prodrali jsme se živým plotem zpátky. Někdo zdvihl baterku z bláta a bylo vidět červenou ruku, jak ji čistí. Potom se kuželík světla rozběhl kolem. Objevil se v něm Harýk

s kapesníkem na tváři. Ulevilo se mi, že je v pořádku. Šli jsme rychle ke světlu. Doktor Bohadlo stál s baterkou a prohledával tmu. Objevili se oba kluci. Jeden si pořád držel nos a druhý kulhal. Seskupili jsme se kolem doktora Bohadla.

„Ste všichni?“ zeptal se.

„Jo,“ řekl jsem.

„Někdo musí rychle do pivováru s hlášením.“

Nikdo se nehlásil.

„Podržte mi baterku,“ řekl doktor Bohadlo. Jeden z kluků podržel baterku a doktor Bohadlo vytáhl notýsek. Všiml jsem si, že má rukáv roztržený až k lokti.

„Co je s tebou?“ řekl Benno Harýkovi.

„Dostal jsem do zubů.“

„Ukaž.“

„Ale nic. Mám je všechny.“

„A z čeho ti teče krev?“

„To jak sem se praštil vo zem. A co ty?“

„Já nic,“ řekl Benno.

„Pral ses?“

„Si blázen.“

„Ty ses pral?“ řekl mi Harýk.

„Jo.“

„A dostals?“

„Já sem vyhrál.“

„Nekecej!“

„Fakt.“

„Ty ses zdejch zrovna jako Benno.“

„Čestný slovo, pral sem se.“

„Ale nevyhráls.“

„Vyhrál.“

„Tak,“ řekl doktor Bohadlo a vytrhl z bločku lístek. „Hoši, kdo to donese -“ Vtom se na nádraží rozštěkal automat. Strnuli jsme. Automat ztichl a zapraskalo několik výstřelů. To byly revolvery.

„Bože, ti chlapi přivedou celé město do neštěstí, „ řekl doktor Bohadlo zděšeně.

Za plotem se zablesklo a vyvalil se kouř. Někdo hodil handgranát.

„Chlapi, poďte,“ zasykl Benno.

„Počkejte,“ zakoktal doktor Bohadlo.

„Poďte, nač tu stojíte? Nemá to cenu,“ říkal naléhavě Benno. Automat za plotem se znovu rozštěkal.

Najednou se nalevo rozsvítil reflektor. Otočil jsem se a viděl jsem, jak kolem rohu skladiště pádí Němci s bodáky a automaty. Za sebou jsem zaslechl plesknutí. Ohlédl jsem se a viděl jsem, že Benno leží natažen v blátě. Doktor Bohadlo stál pevně. Němci přiběhli k nám a zastavili se. Nějaký oficír si na nás posvítil.

„Was macht euch hier?“ zeptal se ostře.

„Wir sind die tschechische Ordnungsarmee,“ řekl rychle doktor Bohadlo.

„Ah! Herr Doktor Šabata, was?“

„Jawól.“

„Was ist hier los?“

„Wir wurden - überfallen,“ řekl doktor Bohadlo. „Eine Bande - mit Revolveren - hat uns -“

„Wo sind sie?“ řekl rychle oficír.

„Dort. Auf dem Bahnhof,“ řekl doktor Bohadlo.

„Gut,“ řekl oficír a obrátil se na vojáky. „Los! Gemma!“ povelel a hlouček odklusal k nádraží.

„Poďte! Dem!“ řekl Benno.

„Samo. Poďte, chlapi,“ řekl Harýk. Za plotem se ozvala nová detonace a pak tři rychle za sebou. Jak byl plot na okamžik osvětlen, zahlédl jsem, že s něho seskakují tři postavy a utíkají směrem k Hadrnici.

Automat se znova rozštěkal.

„Půjdeme, hoši. Nejsme tu stejně nic platní,“ řekl doktor Bohadlo.

„To bych řek,“ řekl Benno.

Dali jsme se do klusu kolem parku k městu. Pršelo hustě. Ozvala se nová detonace a v záblesku světla se na okamžik osvětlila průčelí činžáků na Jiráskově třídě.

„Půjdeme pod viaduktem,“ řekl doktor Bohadlo. Přeběhli jsme most přes potok, naše kroky na něm zaduněly a zahnuli jsme vlevo pod železniční přejezd. Z nádraží se zase ozval automat. Proběhli jsme s hlasitým dupotem pod viaduktem a octli jsme se na rozblácené cestě. Zpomalili jsme krok. Ohlédl jsem se. Na nádraží bylo už tma a ticho. Jenom déšť se hustě lil.

„Páni, ta bolest,“ řekl Harýk.

„Co je ti?“ zeptal jsem se.

„Jak mě ten chlap kop do břicha.“

„Je někdo zraněn?“ zeptal se doktor Bohadlo.

„Já,“ řekl Harýk.

„Kde?“

„V břiše. Děsně mě tam bolí.“

„Můžete jít?“

„To jo.“

„Hned jak příjdem do pivováru, hlaste se na ošetřovně.“

„Jo.“

„Jinak není nikdo zraněn?“

Nikdo se nehlásil. Šli jsme parkem před Okresním domem k řece.

„Já bych nejrači zdrh, Danny,“ řekl mi Benno tiše.

„To nedělej, čeče.“

„Co si řikáte?“ řekl Harýk a připojil se k nám. Nechali jsme ostatní trochu předejít.

„Řikám, že bych nejrači zdrhnul,“ řekl Benno.

„Já taky,“ řekl Harýk.

„Bane, kuci, eště počkejte.“

„Čeče, zevnitř se nedostaneš,“ řekl Benno.

„Ale jo.“

„Jakpak?“

„Jen se neboj.“

„Ale proč tam chceš lízt, dyž bysme se teď mohli přepychově zdejchnout.“

Nemohl jsem mu říct, že to chci vidět. Že chci vidět, co je v pivováře. Jak se armáda chystá do pole.

Nebo jak se nechystá. A co dělá pan plukovník Čemelík. Proto jsem řekl:

„Chlapi, víte, jaký to sou blbci. Sou v stavu nás po revoluci zavřít.“

„Hovno,“ řekl Benno. „Stejně sme se do toho už namočili. Nic horšího se nám nemůže stát.“

„Jak to myslíš?“ řekl jsem.

„No tohle.“

„Co?“

„Hergot tohle! s těma komunistama.“

„No, a co je?“

„Nedělej blbýho.“

„Ale co?“

„Až přídou Rusáci, tak nás za tohle zlikvidujou.“

„Blbost! Poznals některýho toho chlapa?“

„Ne. Ale voni určitě poznali nás.“

„Houby. V tý tmě.“

„Mě pozná každej i ve tmě,“ řekl Benno.

„Ale, konečně, my sme jen poslouchali rozkazy. A vůbec, je to blbost.“

„Neni to blbost.“

„Je. Rusáci budou mít jiný starosti.“

„Hoši, pospěšte si,“ ozvalo se zepředu.

„Ano,“ řekl jsem.

„Já se v tom nechci vidět,“ řekl Benno, ale zrychlil krok. Blížili jsme se k bráně. Byla zavřená a lucerna za ní vrhala dlouhé stíny mříží vějířovitě po mokrém dláždění. Přišli jsme k ní.

„Kdo tam?“ řekl voják za bránou.

„Hlídka doktora Bohadla,“ řekl doktor Bohadlo. Brána se otevřela a vmašírovali jsme dovnitř. Voják ji za náma hned zase zavřel. Ze všech stran se k nám sesypalo hustě lidí. Chtěli vědět, co se děje venku.

„Pusťte nás,“ řekl doktor Bohadlo.

„Ale co je? Co se děje?“ řekl někdo.

„Kde se to střílelo?“

„Co je?“

Razili jsme si cestu mezi nima mlčky. Dotírali na nás až k hlavní budově. Nikdo z nás neřekl nic.

Když jsme šli pod lampou na rohu hlavní budovy, uvědomil jsem si teprv, jak vypadáme. Všichni jsme byli pokrytí blátem. Doktor Bohadlo měl roztržený rukáv a Harýk krvácel na obličeji. Jeden z kluků měl kolem nosu a po celém obličeji rozmazanou krev. U hlavní budovy ke mně přistoupil pan

Jungwirth.

„Danny, co se děje? Nechtěj nás odsuď pustit.“

Podíval jsem se na něj, na jeho bledou, zimomřivou, úřednickou tvář a dostal jsem chuť ho poděsit.

„Němci se mažou s komunistama na nádraží,“ řekl jsem.

„S komunistama?“ viděl jsem, jak ho ta zpráva knockoutovala.

„Jo,“ řekl jsem.

„Co je? Co řikal?“ ozvaly se hlasy za panem Jungwirthem. Nechal jsem ho, aby je informoval. Vylezli jsme po schodech ke dveřím a vešli jsme do chodby. Bylo tam světlo.

„Počkejte tady. Půjdu podat hlášení,“ řekl doktor Bohadlo. Sedli jsme si na lavici u stěny a doktor Bohadlo vlezl do kanceláře.

„To je teda sranda, pánové,“ řekl Benno.

„To je,“ řekl jsem.

„Jo, ale ta bolest,“ řekl Harýk.

„Pořád tě to bolí?“ řekl jsem.

„Bodeť.“

„A kde?“

„V břiše.“

„V kerejch místech?“

„Veprostřed.“

„Di rači na tu sanitku.“

„Já bych šel nejrači domu.“

„Měli sme zahnout,“ řekl Benno.

„Však počkejte.“

„Jo. Teď můžeme čekat.“

„Dyť nás pustěj.“

„Hovno pustěj.“

„Určitě.“

„Ale kdy.“

„No nejdýl ráno.“

„Chci to vidět,“ řekl Benno.

Zmlkli jsme. Na chodbě bylo ticho. Lampa u stropu kalně svítila. Seděli jsme na lavici, zkrvavení, zasvinění, promočení a utahaní. Tak tohle byla revoluce. Tak ono to přece nebyla jen taková psina. Ale bylo to fajn. Líbilo se mi to. Na chřipku jsem zapomněl. Vzpomínal jsem na to všechno, co se událo.

Cítil jsem se dobře, když jsem myslel na toho chlapa, co jsem ho kopnul do břicha. A jak zasténal.

Jenom jsem měl trochu strach, jestli jsem mu něco neudělal. Nikdy bych nebyl věřil, že jsem schopen takhle někoho kopnout. Ale zřejmě jsem byl schopen. Zřejmě jsem byl schopen horších věcí. Začal jsem litovat, že jsem s sebou neměl automat a nemohl jsem střílet do těch Němců, jak utíkali

s nasazenýma bodákama k nám. Uviděl jsem se za tím živým plotem s automatem, jak mi šlehají krátké plameny z hlavně a jak střílím deštěm a matnými záblesky světla na utíkající Němce v pláštích

a mokrých helmách. Dostal jsem vztek na bratry v pivováru. Proč to nespustěj? Kdyby dali rozkaz a ozbrojili těma zbraněma, co jich maj v magacínu nasráno, všechny chlapy v pivováře, mohlo být nádraží jejich. Nojo. Jenomže k čemu asi nádraží, když by to stálo oběti na životech. A to je fakt.

A Němci se takhle budou moct líp zdejchnout a nás nebudou obtěžovat. Stačí, že nás obtěžujou

komunisti. Ještě Němci. Otřásla mnou zima. „Sakra, co tam dělaj,“ řekl Benno.

„Kolik je hodin?“ zeptal se Harýk.

„Budou tři. Ty chlapi tam budou klábosit do rána.“

Zima mě úplně rozklepala. Marně jsem se snažil myslet na střílení. Zima mnou třásla, až mi začaly cvakat zuby.

„Co se klepeš?“ řekl Benno.

„Je mi zima.“

„Vidíš, vole. Užs moh bejt doma v posteli.“

„Nojo.“

Seděli jsme dál a už mi nebylo příjemně. Zkusil jsem se zahřát Irenou, myšlenkou na ni, ale bylo to málo platné. Žárovka u stropu byla studená jako led a doktor Bohadlo nešel. Minuty se pomalu táhly.

Konečně se doktor Bohadlo objevil. Vylezl celý vážný, se svým měsícovitým obličejem zaplácaným od bláta, a řekl nám, abysme šli do odpočívárny.

„Kdy nás pustěj?“ řekl Benno.

„Už jsem vám řekl, že až bude ve městě zase klid. Jste v armádě. Běžte si do odpočívárny,“ řekl doktor Bohadlo nevlídně a otočil se do chodby. Zvedli jsme se. Doktor Bohadlo zapadl do jiných dveří.

„Pěkná armáda,“ řekl Benno.

„Posraná,“ řekl Harýk.

„Pudete?“ zeptal se jeden kluk.

„Jó, běžte. My přídem za vámi,“ řekl Benno. Kluci otevřeli dveře a vypadli ven. Benno se otočil k nám.

„Tak chcete tady zůstat?“

„Ne,“ řekl Harýk.

„Co ty?“ obrátil se Benno na mne.

„No dem domu, jasně.“

„Dobrý. Ale kudy?“

„Poďte, páni. Já vim, kudy se dá prima přelízt plot,“ řekl Harýk. Otevřel jsem dveře. Na rohu pod lucernou stáli pořád lidi a debatovali.

„Vopatrně. Pojďte za mnou,“ řekl Harýk. Vylezli jsme ven a šli jsme rychle podél stěny na druhou stranu a zabočili jsme za roh. Octli jsme se v úplné tmě.

„Kde ste?“

„Tady,“ řekl jsem.

„Chytněte se mě za ruku.“

Šmátral jsem rukou, až jsem nahmátnul Harýkovu ruku. Z druhé strany se mi položila Bennova ruka na rameno. Vykročili jsme pomalu tmou. Déšť se vytrvale lil a byla hluboká tma. Harýk se zastavil a pustil mi ruku.

„Tak tady je plot,“ řekl.

„Kam to vlezem?“ řekl Benno.

„Na cestu do Bučiny.“

„Já to nepřelezu.“

„Vysadíme tě. Danny, poď sem.“

Přistoupil jsem k Harýkovi.

„Benno, poď.“

Benno si stoupnul k plotu. Byl to obyčejný prknový plot.

„Chytni se nahoře a vysaď prdel. My ti pomůžem,“ řekl Harýk.

„Dobrý,“ řekl Benno. Vzali jsme ho s Harýkem pod zadnicí a zvedli jsme ho do výše. Byl příšerně těžký. Začal funět a hekat.

„Už se držíš?“ zeptal se Harýk.

„Jo.“

„Tak můžem pustit?“

„Počkejte, eště ne.“ Bylo pořád slyšet jeho funění a cítil jsem, jak se Benno zoufale drápe nahoru.

Konečně tíže povolila. Byl už asi většinou těla za plotem.

„Dobrý, „ ozvalo se přidušeným hlasem. Pustili jsme ho. Uslyšel jsem temnou ránu botou do plotu a pak žuchnutí na druhé straně.

„Seš tam?“ zeptal se Harýk.

„Jo. Páni, já sem si natlouk,“ řekl Benno za plotem.

„Můžeš vstát?“

„Jo. Do prdele se všim.“

„Tak lez. Já ti pomůžu,“ řekl Harýk. Vyšvihl jsem se na plot a Harýk mi pomohl. Přehodil jsem jednu nohu, pak druhou a posadil jsem se nahoře. Za plotem nebylo nic vidět.

„Kde seš, Benno?“

„Tady.“ Hlas se ozval pode mnou.

„Vodkliď se, ať ti neskočim na hlavu.“

Uslyšel jsem zapraskání větviček, jak se Benno odsouval. Pak jsem skočil. Dopadl jsem na všechny čtyři do mokra.

„Dobrý?“ ozval se Harýk na plotě.

„Jo. Můžeš skákat,“ řekl jsem a vstal jsem. Harýk seskočil za mnou. Vylezli jsme na silnici.

„Tak dem,“ řekl Benno. Dali jsme se rychle na cestu kolem pivováru. U brány jsme se opatrně vyhnuli světlu. Voják pořád přecházel za mřížema. Šli jsme po mostě přes řeku a kolem Okresního domu. Ve všech oknech byla tma. Na rohu Okresního domu se Benno zastavil.

„Tak vás Bůh.“

„Tě noha,“ řekl Harýk.

„Dobrou noc,“ řekl jsem.

„Přiďte zejtra vodpoledne k nám, jo?“

„Přídem,“ řekl jsem.

„Tak dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

Zahnuli jsme s Harýkem do parku a pod železniční viadukt. Všude bylo tma a déšť. Prošli jsme pod viaduktem a šli jsme kolem hotelu Granada na Jiráskovu třídu. Před naším domem jsme se zastavili.

„Přídeš zejtra k Bennovi?“ zeptal jsem se.

„Jo.“

„Tak - dobrou noc.“

„Ahoj. Dobrou noc,“ řekl Harýk a zmizel. Slyšel jsem jeho vzdalující se kroky a odemkl jsem dveře.

Octl jsem se na chodbě, kde bylo najednou sucho a teplo. Zavřel jsem dveře a roztřásla mě zimnice.

Začal jsem rychle stoupat po schodech vzhůru. Za dveřma našeho bytu byla tma. Otevřel jsem je a zase jsem je tiše za sebou zavřel, abych nevzbudil maminku. Ale stejně jsem ji vzbudil, nebo asi spíš vůbec nespala. V ložnici se rozsvítilo světlo a maminka vyběhla do předsíně v noční košili.

„Danny! Zaplať Pán Bůh! Nestalo se ti nic?“

„Ne, mami, neboj se,“ řekl jsem.

„A co to bylo, to střílení? Bože, co já o tebe zažila strachu!“

„Na nádraží byl nějakej incident. Ale už je to zas v pořádku.“

„A vás už pustili?“

„Ne. Ale já sem nastyd, tak sem šel domu.“

„Dobřes udělal. Honem di do postele. Já ti uvařim čaj, chceš?“

„Prosim tě.“

Maminka odešla do kuchyně a já honem skočil do koupelny, abych se trochu umyl a abych mamince

nemusel nic vysvětlovat. Ve tmě v předsíni si toho nevšimla, ale ráno, až uvidí šaty, dodatečně se poleká. Ale to bude až ráno. Svlékl jsem se do půl pasu a rychle jsem se umyl a vydrhl froté ručníkem.

Pak jsem odešel do pokoje, svlíkl jsem se a vlezl do postele. Bylo mi zima. Maminka přišla s velkým hrncem kouřícího čaje a postavila ho na židli vedle postele.

„No, jen dyž už seš doma. Zaplať Pámbůh,“ řekla mi.

„To víš, mami. A zejtra se vypotim.“

„Vypotíš, samozřejmě. A zavoláme doktora Labskýho, aby ti napsal vysvědčení, že tam už nemůžeš.“

„No, to uvidíme,“ řekl jsem a sebral jsem čaj.

„Tak - nechtěl bys eště něco? Chleba s máslem nebo -.“

„Ne, děkuju. Di si lehnout, mami.“

„Tak dobrou noc,“ řekla maminka a sklonila se nade mnou.

„Dobrou noc,“ řekl jsem a našpulil jsem pusu. Políbila mě.

„A hezky se vyspi, řekla ještě a odešla do ložnice. Zavřela za sebou dveře. Octl jsem se sám v pokoji a s čajem. Vypil jsem ho a pak jsem vlezl pod peřinu a skrčil jsem se. Starý, známý, věčně se opakující, vždycky příjemný pocit mě zavalil. Zavřel jsem oči a začal jsem se modlit. Pane Bože, dej, ať získám Irenu. Otče náš, jenž jsi na nebesích, posvěť se jméno Tvé, přiď království Tvé, představil jsem si Irenu, jak jsem ji viděl na skalách, seděla na úzké traverze na Pěti Prstech a sunula se pomalu kolem převisu k velké spáře, s rukama až k ramenům nahýma a opálenýma a s ňadry a s jistící smyčkou mezi nima, svatá Maria, Matko boží, pros za nás za hříšné nyní i v hodinu smrti naší amen, Irena pořád seděla na slunci na té traverze, řekl jsem Pane Bože, dej, ať získám Irenu, a pokřižoval jsem se a začal jsem myslit na Irenu na traverze na Pěti Prstech a pak na pivovár, a jak tam jsou zavřeni jako v zoologické zahradě za mřížema, a na ty detonace na nádraží, na ten černý, horký, mokrý tank, a jak jsme ve tmě lezli přes plot, a potom mi přišla na mysl Praha, kde se možná opravdu bojuje a v ulicích hoří barikády a možná že tam Němci vraždí a znásilňují hezké dívky, jako je Irena, nebo možná tam někde prožívá nějakou hrůzu ta holka, co jí jednou potkám a třeba si ji vezmu, zatrnulo ve mně při tom pomyšlení, že jsem třeba ještě nepotkal holku, kterou si jednou vezmu, a že někde přece žije nebo se možná ještě ani nenarodila, jestli se budu ženit až hodně starý a vezmu si mladou, jenže jsem nevěřil, že se dožiju velkého věku, a najednou se mi hrozně zachtělo ji poznat a byl jsem hrozně zvědavý, jaká je a jestli vůbec je, a řekl jsem si houby, blbost, žádnou nepotkám a zas jsem si uvědomil, že vlastně miluju Irenu, ale hned zas jsem na ni myslel, na tu holku, kterou potkám, a představoval jsem si, jaká by mohla být, ale nemoh jsem si ji představit, jenom jsem věděl, že je hezká, a napadlo mi, že bych vůbec nemoh milovat holku, která by nebyla hezká, a divil jsem se, jak může někdo milovat holku, která není hezká, a připadal jsem si na malou chvilku bezcharakterní, že já se dívám jen na tu tělesnou krásu a ne na duševní, ale řek jsem si houby duše a nevěřil jsem na duši, věřil jsem jen na tělo, a to na hezké jenom, a na ty všechny příjemnosti z dívání a dotýkání a představoval jsem si, že objímám tu holku, co potkám, a že jsme v posteli a oba nazí a že jí sahám na ňadra a líbám ji a tak jsem si to představoval dál a potom mi z toho bylo nepříjemně, že to není skutečnost, a chvilku jsem myslel na pana doktora Bohadla a na Irenu a na toho chlapa, jak jsem ho kopnul do břicha, a na komunisty, a že by se třeba mělo jít do toho a ne čekat, jenže proč vlastně, a pak zas na tu holku a šeptal jsem si I love you I love you a teď jsem na ni myslel příjemně v hezkých šatech v Praze na universitě a na nábřeží večer na podzim a tak jsem myslel a pořád víc míň jsem věděl, co si jen myslím a co opravdu je, až jsem v těch příjemných myšlenkách usnul, ani jsem nevěděl jak.

Pondělí 7. V. 1945

Probudil jsem se hrozně zpocený. Byla už jedna hodina. Ležel jsem přikryt až po bradu a cítil jsem mokro na prsou a u krku, kde mi nepříjemně foukalo pod peřinu. Ale bylo to dobré, že jsem se zapotil.

Zavolal jsem maminku a řek jsem jí, aby mně přinesla ručníky. Přinesla dva ručníky a čisté pyžama.

„Neměla bych zavolat pana doktora?“ zeptala se.

„Ne,“ řekl jsem. „To je vobyčejný nastuzení.“

„Budeš chtít trochu čaje?“

„Jo. A jestli už máš voběd.“

Maminka odešla do kuchyně a já jsem se sebe shodil peřinu a stáhl jsem zpocené pyžama a začal jsem se třít ručníkem. Krev se mi příjemně rozproudila. Oblékl jsem si čistý kabátek a kalhoty, obrátil jsem peřinu zpocenou stranou navrch, narovnal jsem polštáře a posadil jsem se. Sebral jsem ručník a třel jsem si obličej a vlasy. Bylo mi jako po koupeli. Maminka přinesla oběd na podnose a dala mi ho do postele. Snědl jsem ho s chutí a vypil čaj. Polilo mě z něho horko, postavil jsem podnos vedle postele a vlezl jsem znova pod peřinu. Zavřel jsem oči. Bylo mi dobře. Potom jsem začal zase vzpomínat a už mi nebylo tak docela dobře. Vzpomínal jsem na včerejší noc a na detonace u nádraží, na to celé dobrodružství, a přemýšlel jsem, proč to dělají, co z toho mají, proč taky nečekají, až se to všechno přežene, jestli pro slávu nebo proč, a nic jsem nevymyslel, jenom mi to trochu kazilo ten příjemný pocit v posteli, a tak jsem honem zas začal myslet na Irenu, jako vždycky, když jsem chtěl, aby mi bylo dobře, na všechny ty večery, kdy mi z ní bylo všelijak, někdy dobře, jindy zle, ale teď už vždycky jen dobře, když jsem na to vzpomínal. Zavřel jsem oči a slyšel jsem, jak hodiny tikají, a myslel jsem na Irenu, jak jsem s ní jednou letos v zimě jel v noci ze Starého Města vlakem a seděli jsme v zatemněném kupé a já ji vzal kolem pasu a vyznával jí lásku a ona se bránila a začala zas povídat o tom, jak to vždycky říkala, že jsme přátelé, a nic víc, a už jsem byl zas ve svém živlu a vzpomínal jsem na ni.

Zdálo se mi, že celý můj život se skládal jenom z Ireny a z Věrky a Evy a Járinky, jenom z toho, co jsem s nima měl, a jinak v něm nebylo vůbec nic. A nikdo neměl jiný život. Myslel jsem na jiné kluky a viděl jsem, jak všichni jenom vzpomínali na svoje dívky a mluvili o svých dívkách a o ničem jiném.

Jenom ještě o muzice. Ano. O muzice a o dívkách. To byl život. Muzika byla skvělá, a vždycky, ať jsem myslel na minulost nebo na to, co bude, bylo to všechno ve spojení s muzikou a s holkama. Jak jsme zkoušeli ve vinárně u Lva a holky seděly u stolu naproti nám a dívaly se na nás a já jsem seděl trochu nakloněn se saxofonem a viděl jsem, že se na mě Věrka dívá, a věděl jsem, že vypadám skvěle se saxofonem v puse a se vší tou složitou mechanikou a klapkama, na které jsem mačkal, a to mi dělalo dobře, nebo jsem myslel na velké majáles ve čtyřicátém roce, na velký sál u Lva s lustry rozsvícenými vysoko u stropu a s holkama v tylových šatech, a jak jsem stál a měl jsem na sobě bílé sako a hrál jsem svoje pěkné mazlivé sólo v I've Got A Guy anebo divoké hot sólo v Liza Likes Nobody, a bylo mi dobře jako nikdy, nikdy není člověku tak dobře, jako když hraje, stál jsem a pan Fluxa na mě namířil reflektor a já stál celý bělostný a s kotletama a s lesknoucím se saxofonem a dole ve tmě v sále seděla Irena a pozorovala mě, tak to bylo s muzikou, bylo to blaho, možná větší než dívky, ale kde byla muzika, tam byly dívky, bylo to všechno jedno veliké blaho, asi život, asi to bylo to nejpěknější na životě, a do budoucna jsem si zas představoval bar a pódium s orchestrem a sebe se zlatým saxofonem a krásné dívky celé žhavé do jazzu a oblečené ve večerních toaletách s hlubokými výstřihy a s mnoha významnými úsměvy a noční chůze po Praze a nějaké velké a prázdné a přepychové byty, a to byl jazz a to byl život, udělalo se mi najednou úzko z toho života, ale vypadalo to docela pravděpodobné, že bude takový, jazz a dívky, hezké, krásné, sladké, barevné dívky na dívání po celý život, který nebude dlouhý, a pomyslel jsem zas na druhé kluky, na to, jak Fonda chce být architektem, a nedoved jsem si představit jinak chtít být architektem než tak, že bude mít mnoho peněz a přepychovou vilu za Prahou, nemyslel jsem, že by mohl pro něco jiného chtít být architektem. Takový byl život. Jazz a dívky a vzpomínky. Cítil jsem, že to je nemožné, aby byl jiný. Protože jinak nic nebylo život. To přece nebyl život, to ve fabrice, s vstáváním v pět a s přicházením domů v osm. Ne. Tohle byl život. Jenom tohle.

A napadlo mi, že by to bylo hezké, kdyby byl Pámbůh, a že je to hloupé, že není, aspoň ne takový, jak se o něm člověk učí v náboženství, a že je to vlastně záhada, jaké to všechno je a jak to začalo, a že možná je zrovna takový jako v náboženství, ale nevěřil jsem, a nevěřil jsem, že mě zatratí, i jestli takový je, protože já jsem žil správně, měl jsem pocit, že jsem nikdy neudělal nic špatného, i když jsem byl sprostý a i když jsem opouštěl dívky, protože já jsem to nikdy nebral vážně, a myslel jsem na sebe, jak jsem byl malý, na Vocenila, co seděl za mnou v obecné škole a páchl chlebem, na ty dávné

chlapečkovské hry v Bučině, na praky a hrady z kamenů a klacků, všechno to bylo v nějaké podzimní mlze a hrozně dávno a potom byly zimní večery a gymnasium a pak už orchestr a elektrické světlo v hale Mánesovic vily a sklepní vinárna u Lva a Port Arthur a lesk saxofonů a trumpet a chuť navlhlých třtinových plátků v ústech a plovárna s dívkama v plavkách, všecko se to motalo a táhlo to kolem mě a já byl v tom, díval jsem se na to, jak jsem žil, a nevěděl jsem, jestli dobře nebo špatně a proč, a teď v posteli mi to bylo jedno, protože mi bylo příjemně a teplo a všechno mohlo plavat, jenom ty

vzpomínky mi stačily a to snění o budoucnosti. Bylo to tak zvláštní, že jsem se tomu až divil, to všechno, a věděl jsem, že žiju v roce čtyřicet pět a že končí největší válka všech dob, v které padly milióny lidí a milióny lidí bylo hrozně zraněných a trpělo v blátě a na obvazištích a milióny lidí mučili Němci v koncentrákách, a věděl jsem o všech těch smrtích a napadlo mi, k čemu vlastně je život, a zdálo se mi, že asi k ničemu, jenom k tomu myšlení na dívky a na muziku, a napadlo mi, jestli to je dost, aby to stálo za to, ale nemohl jsem na nic jiného přijít, tak jsem toho nechal a honem jsem začal zas vzpomínat na Irenu, na to, jak jsem s ní šel v noci lesem a propadal se do komplexu méněcennosti, když žvanila o Victoru Hugovi a Byronovi a já si pletl Byrona s Balzacem a Balzaca s Barbussem a nečetl jsem od nikoho z nich vůbec nic, na to jsem myslel, jak jsem byl ještě hloupý a jak v životě určitě není nic než tohle, to, že lidi vynalézají věci a léky, to je samozřejmě důležité, ale kdyby to nebylo, mohlo by se stejně žít, ale kdyby nebylo tohle, tak by to vůbec nestálo za to žít, a tak se mi myšlenky motaly v hlavě, až jsem usnul a probudil jsem se a viděl jsem, že už je večer, za oknem byla červená obloha a okna domů svítila proti zapadajícímu slunci, bylo jaro a konec protektorátu.

Do pokoje přišel otec a řekl, že pustí rádio. Ležel jsem rozvalený v posteli a poslouchal jsem hlášení z Prahy, bylo to zajímavé a napínavé a představoval jsem si to všechno a otec řekl, že ve městě je klid, Němci že z toho nočního přepadení nic nedělali a dnes odpoledne že celá posádka odtáhla, zeptal jsem se ho, jestli pustili lidi z pivováru, a otec řekl, že některé ano, ale jinak že tam pořád jsou, zeptal jsem se ho, jestli ví, co je s Přemou, ale to nevěděl. Pak hlásili z rádia, že Hradčany hoří, a otec zatínal pěsti a říkal bestie a vandalové a já jsem si představoval, jak to asi vypadá, když hoří Hradčany, a byl jsem nějak rád, že to všechno hoří a že se budou stavět nové věci a že snad všechno bude nové a třeba lepší a těšil jsem se, jak zítra vstanu a jak se zas sejdu s Irenou a s klukama a jak zas budem sedět a hrát, a těšil jsem se na saxofon a na všechno a na tu neznámou holku, co ji potkám v Praze. Setmělo se a otec vypnul rádio a odešel. Zůstal jsem v pokoji sám, zhasl jsem světlo a díval jsem se oknem ven, na hvězdičky, které se třepetaly na nebesích, protože dešťové mraky už odtáhly, a myslel jsem na mnoho věcí a pak jsem usnul a potom jsem spal.

Úterý 8. V. 1945

Sotva jsem ráno vylezl z baráku, uviděl jsem houf chlapů v zelených khaki uniformách s ranci na zádech a se zaprášenýma botama, jak táhnou ulicí. Svítilo slunce a chlapi vypadali ušle a mlčenlivě.

Hned mě napadlo, že to jsou Angličani. Vpředu šel nějaký vytáhlý, hubený, s vpadlými tvářemi a vedle něho malý děda, který měl nohy do O a seržantské pásky na rukávě. Dostal jsem z nich radost.

Přistoupil jsem k dědovi a zeptal jsem se ho:

„You are English?“

Děda se na mě překvapeně podíval a pak řekl:

„Yes.“

„Welcome,“ řekl jsem. Sestoupili se kolem mě a děda řekl:

„You speak English?“

„Sure,“ řekl jsem.

„Say,“ řekl děda. „Chceme se dostat k Američanům. Šlo by někde sehnat auto?“

To jsem mu rozuměl. Řekl jsem:

„Těžko. Ale můžete počkat tady, až přijedou Rusové.“

„Rači bysme se dostali k Američanům,“ řekl nejistě děda. Z davu kolem nás se ozvalo souhlasné bručení.

„I know,“ řekl jsem. „Ale to není možné. Nejezdí teď žádné vlaky.“

„That's too bad,“ řekl děda. „Jak daleko je odtud do Prahy?“ zeptal se jiný chlap v barevné skotské čepici a se zrzavými fousky. Všiml jsem si, že všichni jsou oholeni.

„Sto čtyřicet tři kilometrů,“ řekl jsem.

„To je -“ řekl Skot.

„- asi sto mil,“ skočil mu do řeči ten vysoký s vpadlýma tvářema.

„To nedokážem,“ řekl děda.

„Ne. Rusové nás dohoní,“ řekl Skot.

„Ale můžete zůstat tady,“ řekl jsem. „Ubytujem vás a dáme vám najíst,“ řekl jsem to lehkomyslně, ale věděl jsem, že o Angličany bude zájem.

„Nevíte, jak daleko jsou Rusové?“ zeptal se děda.

„Ne. Ale můžou tu být každý den.“

Měl jsem radost, že mi angličtina jde. Tomíci se začli radit. Stáli kolem dědy a klidně mluvili. Měl jsem dojem, že je v ulici nějak plno lidí. Rozhlédl jsem se a uviděl jsem podivné mužíky v brčálových uniformách, valící se k náměstí. Bylo jich moře. Stál jsem se svými Angličany jak ostrůvek v tom moři.

Brčáloví mužíci měli mongolské tváře a splývavé mroží vousy a táhli jen tak, většinou bez ranců, a byly jich spousty. Každý měl na zádech bílým vápnem namalováno S.U., ,Sowjetunion' uvědomil jsem si.

Byli to zajatci z východní fronty. Slunce jim svítilo do orientálních tváří a s nimi šla divná vůně, nebo spíš smrad, ale mně to bylo docela příjemné. Valili se jako moře. Sakra, nebylo se co divit, že se v tomhle moři utopili esesáci i se smrtihlavama na čepicích. Pojala mě divná úcta, nebo snad tíseň nebo co. Někde v Německu se asi vzbouřili zajatci. A teď tu táhli. Uviděl jsem Bertu Moutelíka s bílou páskou kolem rukávu a s fotoaparátem na břiše. Už z dálky se na mě šklebil.

„Nazdar, Danny. Taky vedeš?“

„Co?“

„Koho to máš? Francouze?“

„Co?“

„No vedeš je na radnici, ne?“ Berta se zastavil a já si všiml, že se za ním zastavil hlouček otrhanců s holema a rancema.

„Poslyš, Berto, co se tady děje? Já sem včera ležel.“

„Ty to nevíš? z Německa prchají před frontou zajatci. Všichni se musí hlásit na radnici.“

„A proč?“

„Kvůli pořádku, že. Každý dostane poukázku na oběd k Lewithovům do kantýny.“

„Jo tak. Koho ty vedeš?“

„Nějaký Poláky. A co ty to máš?“

„Angličany.“

„Angličany?“ Berta zaplál zájmem. „To sou první. Angličani ještě žádný nešli.“

„To je možný. Tak řikáš, že se maj hlásit na radnici?“

„Ano.“

„Tak já je tam vodvedu. Ahoj a díky.“

„Prosim, nemáš zač,“ řekl Berta a odplul. Obrátil jsem se k svým Angličanům.

„Listen, boys,“ řekl jsem. „Musíte se dát zapsat na radnici.“

„Proč?“ řekl děda nedůvěřivě.

„To nevím. Je to nařízení městské rady.“

„A je to nutné?“

„Well, je to nařízení.“

Děda se na mě dlouze zadíval a cítil jsem, jak ke mně pomalu začíná mít důvěru. To dělalo to, že jsem mluvil anglicky. Asi na nikoho, kdo by mluvil anglicky, už dlouho nenarazili.

„You see,“ řekl. „Nám se to nelíbí, dát se někde zapisovat.“

„Chápu, ale nemusíte se bát.“

„My se nebojíme, mládenče, jenže se nám nechce dávat se někde registrovat,“ řekl ten vytáhlý

s vpadlýma tvářema.

„O. K., jenže se dát zapsat musíte,“ řekl jsem. „I'm very sorry about that.“

„Poslyšte, pane,“ řekl děda. „Nemohli bychom prostě nějak projít městem bez všech těch formalit s městskou radou?“

„Ale co chcete dělat?“

„Vždyť jsem vám to říkal, že chceme k Američanům.“

„Ale k těm se nedostanete. V Praze je revoluce.“

„What?“ řekl děda polekaně.

„A revolution.“

Děda se ke mně přiklonil:

„The communists?“ řekl tiše a napjatě.

„Já nevím. Prostě revoluce proti Němcům.“

„Oh I see,“ řekl děda. „Ale to už tam Američani asi budou.“

„Ne. Ještě tam nejsou.“

„Ale my jsme slyšeli, že Třetí armáda už je v Československu.“

„Ano, ale zastavila se v Plzni.“

„Where's that?“

„Asi dvě stě mil odsud.“

„Great God,“ řekl děda. „Proč nepostupujou?“

Pokrčil jsem rameny. Děda se obrátil na svoje společníky. Stáli kolem mě sraženi v malém houfci, mohlo jich být asi dvacet a děda jim něco řekl, ale nerozuměl jsem mu, protože to řekl moc anglicky.

Kolem nás tekl pestrý dav uprchlíků. Angličani stáli při sobě a cítil jsem, jak se od toho špinavého procesí distancují. Byli to Angličani. Děda se zase ke mně obrátil a řekl:

„Listen, friend, řek bych, že vám můžu věřit?“

„Sure,“ řekl jsem úplně americky a bylo mi to příjemné.

„Povězte mi, je to pravda, že mezi Ruskem a západními spojenci vypukla válka?“

„What?“ vykřikl jsem ještě američtěji než prve to sure.

„Any war,“ řekl děda jasně a pomalu, abych mu rozuměl. „Between Russia, and Great Britain, and America. Understand?“

„That's nonsense,“ řekl jsem a najednou mi napadl pěkný výraz, který jsem jednou četl v nějakém článku o Fordovi. Ford to prý řekl o dějinách. „That's bunk,“ řekl jsem. „To je žvást.“

„Víte to jistě?“

„Úplně jistě.“

„Ale nám to říkali.“

„Kde?“

„V táboře.“

„Oh, they've been pulling your leg,“ řekl jsem zase pěkně anglicky. „Dělali si z vás legraci. To jsou Němci. Jim by se to tak hodilo, válka mezi Ruskem a Západem.“ Žasnul jsem sám nad sebou, jak mi to jde.

„ Maybe you're right,“ řekl děda.

„Samozřejmě, že mám pravdu. Jak dlouho jste byl v zajetí?“

„I was a rear guard at Dunkerque. To už je pět let.“

„Ach tak,“ řekl jsem a pocítil jsem k dědovi úctu. „Listen, mně můžete plně důvěřovat. Já myslím, že nejlépe uděláte, když tady počkáte na Rusy. You are welcome here in Czechoslovakia.“

„ Thank you. Asi tu teda zůstaneme,“ řekl děda. „Co říkáte, chlapci?“

Angličani zamručeli.

„Asi nám nic jiného nezbude,“ řekl ten Skot.

„All right,“ řekl jsem. „Tak pojďte se mnou.“ Postavil jsem se mezi dědu a toho velkého a vykročili jsme k náměstí. Proud lidí, který se pohyboval tím směrem, nás začal unášet s sebou. Z oken domů už zase vlály prapory a ranní slunce jim dodávalo barevnou svěžest. Před námi se houpala záda sovětských zajatců s velikými bílými písmeny a světlo slunce na ně dopadalo. Cítil jsem, jak můj hlouček jde sraženě a jak si připadá cizí mezi tou záplavou kolem. A já si připadal taky jiný a cizí v tom prachu a smradu, a jako kdyby ve vzduchu viselo nějaké nebezpečí, nějaké vražedné úmysly v těch asiatských hlavách, ale věděl jsem, že nic takového v nich není a že ti chudáci Mongolci mají asi úmysly hlavně ohledně jídla a že to ze mě mluví v podvědomí to, co do nás hustil Goebbels. Když jsme šli kolem spořitelny, vyrazila z

postranní ulice četa policajtů s

panem velitelem Řimbálníkem v

čele

a pochodovala rychle někam do ghetta. Pan Řimbálník byl bledý, ale jinak se nes normálně nafoukaně v šněrovačce a s bílýma rukavicema na rukách. Modrá skupinka policajtů se ponořila do šedošpinavého rybníka uprchlíků a přeplula na druhou stranu. Nějací otrhaní a zarostlí strejci, cikáni nebo Srbové, uctivě ustupovali před panem Řimbálníkem. Asi v nich vzbuzovala úctu ta šněrovačka. Aby ne. Ta vzbudila úctu už v ledaskom. A ty zlaté nárameníky na policajtské uniformě. Jednou si nějaký esesák dovoloval v krámě na paní Cuceovou, mladou vdovu po cukráři, a pan Řimbálník se k tomu naskytl. On za tou vdovou pálil, a když viděl, jak si na ni ten esesák dovoluje, zrudnul jak krocan a zařval na něj svojí bezvadnou němčinou tak, že esesák sklap paty, zasalutoval a vypad z krámu. Asi takovou modrou uniformu s těma nárameníkama ze zlata v životě neviděl, a třeba si myslel, že je to někdo od maríny.

Nebo mu ta šněrovačka v podvědomí připomněla pruský dril a on se rasově zapomněl. Bůhví. Panu

Řimbálníkovi se po tom výkonu udělalo nevolno a vdova ho pak musela napájet rumem v kuchyni za krámem. Ale to byl možná od pana Řimbálníka jen takový trik. Pálil za ní, a nakonec, jak se říkalo, úspěšně.

Sunuli jsme se kolem spořitelny až na náměstí. Bylo zalité sluncem a zatopené lidma. Od radnice až ke kostelu stál hustý dav v uniformách i bez uniforem a čekal. Byli to většinou chlapi, ale taky mezi nima byly ženské. Nejvíc bylo vidět těch brčálových sovětů, těch byla záplava, a v nich byly rozpuštěné obláčky civilistů a jiných uniforem. Zrovna před námi na rohu stála skupina moníků v modrých

mundurech a dívala se na nás. Jeden z nich, malý, černý, k nám přistoupil a něco se ptal francouzsky.

Můj děda s ním začal mluvit. Nerozuměl jsem jim.

„Wait here,“ řekl jsem. „Podívám se na radnici, co je.“ Vytáhl jsem z kapsy svoji pásku z armády a natáhl jsem si ji na rukáv. Pak jsem se začal prodírat k radnici a páska působila. Ustupovali přede mnou na všechny strany, takže jsem se dostával dopředu dost lehce a taky jsem si je moh dobře

prohlížet. Postávali a posedávali po dláždění a většinou mlčeli. Ti Mongolci mě zajímali. Usmívali se široce, jak jsem se po některém podíval, a očička jim zhasínala v hlubokých záhybech širokánských obličejů. Hodně jich mělo svislé mongolské fousy a všichni byli hrozně cítit slámou a chlívem nebo čím. Jako kdyby z nich voněla nějaká panenská země nebo co, bůhvíco, asi koncentrák vlastně, řekl jsem si, protože s touhle nižší rasou se asi tak nemazlili jako s mýma Angličanama, ale snad i přes ten koncentrák v nich zůstala ta venkovská vůně, ten pach koní a slámy. Chtělo se mi něco jim říkat, ale nevěděl jsem co, tak jsem jim říkal anglicky Cheer up, boys, a připadal jsem si mezi nima hrdinsky nebo tak nějak. Narazil jsem na skupinku kudrnatých Taliánů, a jak jsem jim řek Cheer up, boys, vyskočili a zachumelili se kolem mě, jeden z nich, hezký a snědý, s viditelnými vousky ve vzrostlém strništi, na mě začal dorážet a něco drmolil. Nerozuměl jsem mu, až za chvilku jsem rozeznal, že do toho plete angličtinu. Říkal Americano? Army Americano? No, no, řekl jsem a setřásl jsem ho se sebe.

Tak jsem se dostal k radnici. V bráně stáli dva vojáci s bajonetem a pan Kobrt s bílou páskou

s červeným křížem na ní. Pouštěli dovnitř po malých skupinkách. Pan Kobrt řval na utahané otrhance směsí ruštiny a němčiny. Vypadali před ním hrozně malí, protože on měl hyperprodukci hypofýzy nebo čeho, takže oni vypadali mrňavě. Šel jsem k němu a řekl jsem mu:

„Dobrý den.“

„Dobrý den,“ řekl mi přes rameno a vůbec si mě nevšímal. Cloumal s nějakými cikány a nadával jim.

Stál jsem a díval jsem se na něho a pomalu jsem se rozhod, že se na tuhle organizaci vykašlu. Doved jsem si to představit, jak sedí vevnitř u stolů ouředníci a tahají z každého toho otrhance jméno a náboženství a všechno možné, aby byl ve všem pořádek a aby měl pan Macháček materiál pro svoje historické spisy o kosteleckém povstání. Viděl jsem, jak strkají do jednoho toho Rusáčka, a probudila se ve mně soukromá iniciativa. Houby, řekl jsem si, zorganizuju si to sám. Angličany si zorganizuju sám. Byl jsem odjakživa anglofil, hlavně od té doby, co jsem se zamiloval do Judy Garlandové, a teď jsem měl skvělou příležitost. A měl jsem známosti. Najednou se mi chtělo se o ně postarat. A nastrkat je do nejkomfortnějších bytů v Kostelci. Ano. K panu doktorovi Šabatovi, k panu Moutelíkovi,

velkoobchod galanterním zbožím, k panu doktorovi Vašákovi. Rojily se mi v hlavě ty byty, tak vhodné pro ubytování, a byl jsem úplně jistý, že milostpaní v těch bytech je přijmou s otevřenou náručí. Protože to byli Angličani. Ano. Mongolčíci budou spát v kantýně u Lewithů na zemi, ale moji Angličané budou chrápat u doktorů Vašáků v pokoji pro hosty. Podíval jsem se ještě jednou na pana Kobrta, jak řve a cloumá mužikama ve dveřích radnice, a vykašlal jsem se na něj. Obrátil jsem se a cpal jsem se davem zpátky. Měl jsem kliku. Ještě než jsem se dostal k svým Angličanům, narazil jsem na rohu u trafiky zrovna na paní doktorovou Vašákovou. Stála tam v bílých plátěných šatech bez punčoch a chloupky na nohách se jí zlatě třpytily, držela v ruce červenou sítěnou tašku a kolem krku měla velké modré korále.

„Rukulíbám, milostivá paní,“ pozdravil jsem ji a zazubil jsem se. Zazubila se na mě taky velmi mile.

Ona mě paní doktorová Vašáková měla ráda. Sedával jsem za války s ní a s jejím manželem a se svými rodiči každou sobotu v sokolovně, a jak se mluvilo o válce, my dva jsme na sebe čumívávali. Řekl jsem:

„Milostivá paní, mohl bych vás o něco požádat?“

„Prosím,“ řekla, pořád s tím milým úsměvem.

„Já tu mám pár Angličanů, víte? Sou to hoši, kteří bojovali u Dunkerque. A já bych pro ně potřeboval na několik dní nějaké slušné ubytování. Protože - vidíte, jak to vypadá.“ Mávl jsem po té barevné špíně kolem. „A oni sou to přece jen Angličani, víte -“ udělal jsem pauzu a díval jsem se na paní doktorovou Vašákovou, jako že od ní čekám porozumění.

„Ale s radostí, pane Smiřický, samozřejmě,“ řekla paní doktorová. „Kolik jich máte?“

„No, kolik byste jich mohla ubytovat, milostivá paní?“

Paní doktorová se zamyslela. Dívala se na mě hezkýma modrýma očima a klepala podpatkem bílého

střevíčku o chodník. Sakra, myslel jsem si, počítám, že mi budou vděční za tohle pohostinství. Paní doktorová řekla:

„Stačili by čtyři?“

„Ale jistě, milostivá paní. Čtyři budou stačit určitě,“ řekl jsem a zazubil jsem se na ni. Zazubila se taky a řekla rychle.

„A - kolik jich máte?“

Řekl jsem:

„Asi dvacet celkem. Ale já doufám, že najdu u lidí pochopení jako u vás.“

„Počkejte, běžte k mojí švagrové, že vás tam posílám. K vrchní ředitelové Heisrové, víte?“ Podívala se na mě s horlivým zájmem, a když viděla, že se pořád ještě zubím, začervenala se. „Ta jich určitě taky několik přijme,“ řekla trochu upjatě.

„Děkuji vám, milostivá paní.“

„K té určitě jděte a odvolejte se na mě.“

„Jistě, děkuji, milostivá paní.“

„A kde máte ty Angličany?“

„Prosím, račte se mnou,“ řekl jsem a vedl jsem ji ke svým Angličanům. Stáli pořád na rohu spořitelny a už z dálky se na nás dívali, jak přicházíme. Bylo vidět, že na mě se ale nedívají.

„Umíte anglicky, milostivá paní?“

„Bohužel. Jestli by některý uměl francouzsky nebo německy.“

„To budou umět jistě,“ řekl jsem. Zastavili jsme se a paní doktorová Vašáková se zazubila na

Angličany. Angličani se zazubili na paní doktorovou Vašákovou a nejvíc ten křivonohý děda seržant.

„Listen, boys,“ řekl jsem. „Zařídil jsem, že se nebudete muset dát zapsat. A teď vás zavedu k několika dobrým místním rodinám, kde budete bydlet.“

„That's splendid,“ řekl ten vytáhlý s vpadlýma tvářema. „Thank you very much, friend.“

„O. K., „ řekl jsem. „Tohle je paní Vašáková, která byla tak laskavá a čtyři vás vezme k sobě.“

Všichni se znova zazubili. Paní doktorová Vašáková se znova zazubila na ně. Otočil jsem se na

seržanta.

„Seržante, vyberte čtyři muže, nejraději takové, kteří umějí francouzsky. Mrs. Vašáková mluví francouzsky.“

„I talk French,“ řekl ten zrzavý Skot a obrátil se na paní doktorovou. „Je parle français, madame,“

řekl jí. Paní doktorová se usmála.

„Well, I know some French ways,“ řekl jakýsi jiný švihák, širokoramenný a hladce oholený, s obvazem na hlavě, a ušklíbl se.

„Merci, madame,“ řekl paní doktorové. Usmála se na něho. Pohlédl jsem na dědu seržanta a viděl jsem, jak se chtivě dívá na tu scénu.

„Two more men, sergeant,“ řekl jsem. „Ještě dva.“ Děda sebou trhl a pak se začal pátravě dívat po své četě.

„Tady už nikdo francouzsky neumí,“ zabručel. Pak se obrátil na mě. „Jenom já,“ řekl a očička mu nejistě zářily.

„Ano, ale vás budu potřebovat. Vy jste tu velitel,“ řekl jsem. Děda se zklamaně otočil ke svým mužům a povelel:

„Killpatrick and O'Donnel, you join in.“

Dva maníci, oba štíhlí a kostnatí, se vyhrnuli z hloučku. Ten děda rozhodně doved vybrat mužstvo pro paní doktorovou. „Ay, ay, Sir,“ řekl jeden a zazubil se.

„All right,“ řekl děda. Paní doktorová Vašáková stála obklopena čtyřmi Angličany, hezká a štíhlá v bílých šatech, a smála se.

„Tak rukulíbám a děkuju vám, milostivá paní,“ řekl jsem.

„Nemáte zač. Já vám taky děkuju,“ řekla mi a zamrkala na mě. Už nebyla upjatá.

„Zítra je sraz v devět hodin tady, chlapci,“ řekl jsem Angličanům. Zabručeli na souhlas.

„Na shledanou,“ řekla paní doktorová s příjemným úsměvem a vyrazila, obklopena čtyřmi statnými chlapíky.

„Well, let's go,“ řekl jsem a začal jsem přemýšlet, kam bych umístil další chlapíky. Zahnuli jsme do pasáže spořitelny a tu mě napadla dobrá věc.

„Nechtěli byste se vykoupat?“ zeptal jsem se.

„Sure,“ řekl děda a všichni ožili. Sure, říkali jeden přes druhého a bylo zřejmé, že po tom touží.

„Tak pojďte,“ řekl jsem a zamířil jsem s nima k městským lázním ve spořitelně. Dveře do lázní byly otevřené a v nich Vimler, domovník a topič ze spořitelny, s tou bábou, co prodávala vstupenky.

„Dobrý den,“ řekl jsem jim. Podívali se na mě a řekli dobrý den.

„Potřeboval bych vykoupat tadyhle ty Angličany,“ řekl jsem.

Bába se na mě nejistě podívala.

„Ale voni sou hrozně špinaví,“ řekla.

„Právě proto je potřebuju vykoupat.“

„Dyž já nevim -“

„Nebojte se, já jim řeknu, aby se nejdřív vosprchovali.“

„A vy to zaplatíte?“

„Prosim vás, to přece můžete udělat zadarmo.“

„Jó to nejde.“

„Proč ne?“

„Já sem za to zvodpovědná.“

„Ale prosim vás, dyť to sou spojenecký vojáci.“

„Dyž mně to nikdo neřek.“

„A co byste chtěla, aby vám kdo řikal?“

„Inu, já sem tady za to zvodpovědná.“

„Tak podivejte. Já vám to potvrdim, že ste tady koupala dvacet Angličanů, a pak se to vyúčtuje, jo?“

„Já nevim -“

„Ale nechte je, paní Máslová,“ řekl pan Vimler.

„No vidíte,“ řekl jsem.

„Inu dobře,“ řekla bába a uhnula se. „Ale potvrdíte mi to.“

„Jistě,“ řekl jsem. „Come in, boys, svlečte se v kabinách, a než skočíte do bazénu, dejte si sprchu.“

Angličani se pomalu nahrnuli dovnitř. Odvedl jsem je ke kabinám, bába už tam stála a otvírala jednu po druhé. Lezlo se tam z jedné strany a druhou pak člověk vylezl do lázní. Prošel jsem jednou z nich a octl jsem se v lázních. Z vysokých mléčných oken tam prolínalo světlo a všechno bylo vevnitř jasné a čisté. Voda v bazénu byla zelená od kachlíků a skvěla se na ní hladká sklovitá hladina. Bylo tam ticho a prázdno a příjemně světlo. Postavil jsem se k oknům a opřel jsem se o stěnu. Byl jsem zatím sám, protože Angličani se svlíkali v kabinách. Rozhlédl jsem se po té světlé a nazelenalé prostoře a v duši se mi rozlily vzpomínky a já viděl ten bazén ve večerním osvětlení, jak to bývalo v zimě za války, a Irenu v žlutých plavkách, jak klečí v odtokovém žlábku, který se točil kolem bazénu, vlastně neklečí, ale sedí na patách a odstrkuje se rukama a klouže žlábkem ke mně. Viděl jsem její stehna, trochu rozpláclá tím, jak seděla na patách, a Bože, tak vábná a klín a bříško v žlutých plavkách a holkovská ramena

a červenou pusu a potom jsem viděl, jak plave, štíhlá a skoro nahá v čisté a průhledné vodě v bazénu, a pak jak stojí pod sprchou s gumovou čepicí na hlavě, natahuje se, s plavkama přilepenýma k tělu, a potom jak vstupuje do kabiny a já vím, že se tam za těmi bílými dveřmi svlíká a utírá se ručníkem, a plaval jsem divoce kolem bazénu a trpěl jsem, jak jsem po ní moc toužil. Bylo to už dávno, ale bylo to ještě letos v zimě. A už to bylo pryč. Všechno. A tohle už nikdy nebude, protože bůhví, co bude, rozejdeme se, a vůbec všechno v životě končí, nic netrvá, a chtělo se mi umřít, ale napadlo mi, co jestli je nebe, a já jsem plný hříchů, začal jsem myslet na nebe a napadlo mi, jak to tam vlastně vypadá a jestli jsou tam lidé v takovém stavu, jako byli, když umřeli, to by bylo blbé, protože takové hezké holky, jako je Irena, umírají obyčejně, až když jsou hodně staré, ale pak jsem si myslel, že třeba v nebi je každý pořád v tom věku, v kterém je nejhezčí, a to by pak bylo dobré nebe, myslel jsem si, ale zas mi napadlo, jak je to tam s tím, že tady Irena chodí se Zdeňkem, a v nebi, když tam má být člověk šťastný, jestli by chodila se mnou, ale to by zas Zdeněk byl nešťastný, ale Zdeněk možná přijde do pekla nebo já přijdu do pekla, nebo je to tam vůbec tak nějak tajemně zařízené, že tam má každý, koho chce mít, třeba se tam Irena nějak rozestoupí na dvě Ireny, jenomže, napadlo mi, že by se musela rozestoupit aspoň na pět Iren, jen co já vím o lidech, kteří ji milujou, ale to se mi nelíbilo, rozhodně jsem nechtěl, aby se Irena nějak rozestupovala, chtěl jsem ji mít celou, rači ať Zdeněk a všichni ti ostatní, co ji taky milujou, přijdou do pekla, tak jsem myslel a najednou se otevřely dveře a vypadl z nich Angličan, nahý a chlupatý, a rozhlédl se zvědavě po lázních.

„There! The shower!“ zavolal jsem na něho a ukázal jsem mu na sprchu.

„Thanks!“ řekl a už za ním vylézali další a hrnuli se ke sprchám.

Lázně se naplnily jejich radostným pokřikem. Díval jsem se na to, na ta nahá, vlhká těla, a najednou proti mně z bazénu vylezl takový nízký naháč s hrozně širokými rameny a uzounkými boky,

s farmářským vousem a zazubil se na mě a řekl šťastně:

„That's fine, sir. Tohle nám scházelo celých pět let.“

Postavil se přede mnou a začal se poplácávat všude po svém drvoštěpském těle, smál se a pak se otočil a jen se mi před očima mihla jeho neopálená zadnice, jak skočil po hlavě do vody. Všude pobíhali naháči, řehtali se a radovali se jak děti. Spatřil jsem malou legrační postavu s křivýma nohama, jak ke mně kráčí kolem bazénu, poznal jsem, že to je děda seržant, a byl to on a řekl mi, jak je to wonderful a že jim to scházelo pět let. A pak mi to přišel říct ještě ten vysoký s vpadlýma tvářema, ale to byly jen ty tváře, jinak měl tělo jako zápasník catch-as-catch-canu, šla z něj hrůza a na hrudi měl dlouhou červenou jizvu. Díval jsem se na ně na všechny, byl to zvláštní pohled. Vzbuzovalo to ve mně všelijaké myšlenky, co prožili ti chlapi a kam odsud zmizejí a co ještě prožijou, a zas mi z toho bylo smutno. Pak jsem uslyšel, že na mě někdo volá haló, byla to bába z pokladny, vykláněla se z okýnka a pohled jí klouzal po těch naháčích. Sebral jsem se a šel jsem k okýnku.

„Napište mi to potvrzení, pane,“ řekla mi a podala mi kus papíru a inkoustovou tužku. Chvíli jsem se rozmýšlel, slyšel jsem za zádama šplouchání a radostné hlasy, které se rozléhaly prostorem lázní, a pak jsem napsal. Potvrzuji, že dne 8. Května 1945 se v městských lázních zadarmo koupalo dvacet vojáků britské armády. Podepsal jsem se a podal jsem papír bábě. Přečetla si ho a ještě jednou se podívala do bazénu. Pak zavřela okýnko. Otočil jsem se a ještě chvíli jsem je pozoroval. Nakonec malý seržant vylezl na skokanský můstek a zařval něco hrozně pronikavým hlasem, že mě to až překvapilo, při těch křivých nožkách a už skoro stařeckém těle, a naráz všichni, co byli ve vodě, vylezli a hrnuli se do kabin. Vyšel jsem z lázní a posadil jsem se v odpočívárně na lavičku. Bylo tam prázdno a ticho. Tady jsem čekával na Irenu, přišla vždycky vymydlená a růžovoučká, v modrém kabátku s bílou kožešinou.

Ach, bylo to všechno pryč. A po širokých schodech s gumovým kobercem sestupovaly vždycky

kostelecké milostpaničky z páry a z masáže, kde panoval pan Řepa, odborný masér, s kterým jsem potom byl nasazený v Mesršmitce. Měl ruce jako řezník a já si nějak vždycky představoval ta jejich tučná těla, zabalená v bílých prostěradlech, a ruce pana Řepy s vytetovanými srdci a kotvami, jak nemilosrdně a se sadistickou rozkoší hnětou ta nadutá břicha a stehna a zadnice. Dole u schodů stála zakrslá palma a světlo z mléčných oken teple zářilo. Nahoře byly vanové lázně, tam se chodil Přema s Bendou dívat na holky, protože v jedné kabině se dala ve stropě vysadit skleněná tabule a kluci jeden po druhém mohli vylézt nahoru, kde se dalo jít po betonovém trámu přes všechny kabiny vanových lázní a dívat se seshora dovnitř. Dveře jedné kabiny se otevřely a vylezl z nich chlap v australském širáku s vousy a já poznal, že to je ten drvoštěp, co si to v bazénu tak pochvaloval. Zazubil se na mě.

Pak už začali vylézat ostatní. Byli celí osvěžení a v náladě.

Zvedl jsem se a vyvedl jsem je ven. V ulici byl stín, ale vršky domů se topily ve slunci. Byl jarní den.

Začal jsem přemýšlet, kam nejdřív. Do očí mi padl obchod pana Moutelíka naproti. Firma byla pořád tak, jak ji v sobotu nechal Harýk.

„Počkejte tu na mě,“ řekl jsem seržantovi a vstoupil jsem do krámu. Nebyl tam nikdo, ani prodavačky dnes ne, jenom paní Moutelíková v pokladně. Měla v uších veliké perly a pečlivou ondulaci.

„Rukulíbám,“ pozdravil jsem ji.

„Dobrý den, Danny,“ řekla mi. „Copak si přeješ?“

„Milostivá paní, mám tady takovou věc,“ řekl jsem rozšafně.

„Ale copak?“

„Ale vzal jsem si na starost několik Angličanů, víte, a potřeboval bych je na několik dní umístit v rodinách, víte, znáte Angličany, že ano,“ říkal jsem úlisně. „Oni by se pořád jen koupali, nesnesou špínu a já bych je nechtěl nechat někde v těch nouzových noclehárnách.“

„No samozřejmě, Danny,“ přerušila mě milostpaní. „Kolik bys jich potřeboval ubytovat?“

„To záleží na vás, milostivá paní, kolik byste jich mohla přijmout.“

„Na jak dlouho by to mělo být?“ zeptala se opatrně.

„Jen na dva na tři dni, než se bude moct vypravit nějaký vlak do Prahy.“

„Aha. Stačili by čtyři?“

„Samozřejmě, milostivá paní.“

„No - tak to budu ráda, že ti budu moct vyhovět.“

„Děkuju vám, milostivá paní.“

„Není zač. Musíme pro ně přece něco udělat. Vždyť jsou to naši osvoboditelé.“

„Jistě, milostivá paní. Děkuji vám.“ Byl bych rád věděl, co by dělala, kdybych jí přived čtyři naše mongolské osvoboditele s mrožími fousy. Jenže já věděl, jak na ně. Přived jsem jí čtyři Angličany, řekl jsem „Rukulíbám“ a vypadl jsem ven. Ještě mi jich zbývalo dvanáct. Pustili jsme se po Jiráskově třídě k nádraží. Proti nám pořád táhly pestré davy. Valily se ulicí v mračnech prachu a mezi nima jsem viděl různé pány a známé kluky s bílýma a červenobílýma páskama. Většinou to byli pořád ti brčáloví Sověti.

Ale uviděl jsem taky několik chlapů v khaki uniformách s nárameníky s nápisem Nederland. Potom hodně těch cikánskotaliánských typů a Francouze v modrých uniformách. Ale já měl Angličany.

Angličani byli z toho všeho stejně nejlepší. Prohlížel jsem si všelijaké ty tváře, jak jsme šli proti proudu, a najednou jsem narazil na Benna a na jeho sestru Evku.

„Ahoj, Benno,“ řekl jsem.

„Ahoj, vole,“ řekl Benno.

„Nazdar, Evko.“

„Nazdar.“

„Pročs včera nepřišel?“ řekl Benno.

„Bylo mi blbě.“

„Prosim tě, tobě je furt.“

„To je. Benno, můžeš pro mě něco udělat?“

„Co?“

„Podivej, vemte si na byt pár Angličanů.“

„To sou Angličani?“ řekla Evka se zájmem.

„Jo. Můžeš si s nima promluvit,“ řek jsem a připadal jsem si jako průvodce v panoptiku. Evka se usmála na Angličany a já se na ně podíval. Byli teď umytí a svěží a okamžitě se všichni zazubili na Evku.

„How do you do?“ řekla Evka.

„How d'you do?“ řekli sborem.

Evka se zase zasmála a nevěděla, jak dál.

„Vemte si je,“ řekl jsem.

„Nojo. Ale všechny ne,“ řekl Benno.

„Kolik?“

„No - kolik, Evko?“

„No - asi - počkej - asi pět, jó?“

„O. K.“ řekl jsem. „Sergeant, five men with this beautiful girl.“

„O. K. boss!“ řekl seržant po mně a zasmál se. Otočil se k svému hloučku a rozkazovým hlasem vyjmenoval pět manů. Vystupovali z řady jeden po druhém a salutovali Evce a Evka jim podávala ruku.

Pocítil jsem pýchu. Vlastně mi museli být vděčni, ti chlapi. Byl jsem něco jako anděl míru a poskytoval jsem tady všem přepychové zaopatření u krásných mladých paniček a dívek po kdovíkolikaletém půstu a tábornickém strádání. Otočil jsem se k Bennovi a řekl jsem:

„Budeš doma vodpoledne, Benno?“

„Jo. Přiď.“

„Tak já přídu. Nevíš, co je s pivovárem?“

„Zejtra tam musíme bejt.“

„Proč?“

„Voni vylepili vyhlášku, že kdo se zejtra nedostaví z těch přihlášenejch, tak že bude považovanej za zběha.“ „Vážně?“

„Fakt.“

„To je blbý, sakra.“

„Voni sou blbí.“

„A pudeš tam?“

„Co mám dělat. Už sme v tom namočený dost takhle.“

„Myslíš kvůli tomu v neděli?“

„No kvůli čemu jinýmu.“

„Já myslim, že to nebude tak zlý, s tim.“

„Jen si nedělej iluze.“

„No uvidíme, konečně. Tak já vodpoledne přídu.“

„Přiď.“

„Tak ahoj. Nazdar, Evko,“ řekl jsem.

„Nazdar,“ řekla mi Evka, která už byla v plném hovoru se svýma Angličanama.

„Bav se dobře,“ řekl jsem jí s dvojsmyslným úsměvem.

„Vynasnažim se,“ řekla.

„Ahoj,“ řekl Benno.

Nechali jsme je a zahnuli jsme vlevo kolem zadního traktu přádelny. Chtěl jsem jít do vilové čtvrti k paní vrchní ředitelové Heiserové. Nalevo nahoře, vysoko nad námi, se vypínal zámek s červenými kopulemi ve slunci a s praporem, vlajícím na modrém nebi, a napravo dole stála přádelna, rozložená po veliké ploše, s hasičskými nádržemi, v kterých se slunce duhově rozkládalo skrz olejové skvrny na hladině, s

nekonečnými skladišti a

s

šedivýma budovama továrních hal. Teď se samozřejmě

nepracovalo, ale tím to všechno bylo pustější, ta prachem zalepená okna s mřížemi, ty nesmyslně renesanční prašné věže a celý ten zaškvárovaný dvůr a několik opuštěných vagónů na slepé koleji.

Kolem přádelny byl železný plot, zahýbal velikým povlovným obloukem k Hadrnici a na stráni pod zámkem se bělaly a jiskřily vily ředitelů a lepších úředníků z přádelny. Vila pana vrchního ředitele Heisera stála v obrovské zahradě se žlutýma cestičkama, byla veliká, dvouposchoďová, nahoře měla terasu, v jednom rohu se leskla zasklená veranda a dole byly zeleně natřené dveře garáže. Zastavili jsme u branky. Nějaké popínavé rostliny se klenuly nad námi a já jsem zmáčkl knoflík zvonku pod mosaznou tabulkou s nápisem Arnold Heiser, vrchní ředitel Spojených textilních závodů a. S. Čekali jsme. Vila na zelené stráni pohádkově svítila a mí Angličani na ni koukali s otevřenými ústy. Z ampliónu u vrátek se ozval hlas. „Kdo tam, prosím?“ Byl hrčivý a mikrofonový, ale poznal jsem, že to je ženský hlas.

Naklonil jsem se k mluvítku a řekl jsem :

„Smiřický. Mohl bych mluvit s milostivou paní?“

„Okamžik,“ ozvalo se. Narovnal jsem se a čekali jsme. Pozoroval jsem žlutou pěšinku, vedoucí

k zasklené verandě vily. Skákalo po ní několik ptáků. Slyšel jsem jejich pípot a ve vzduchu něco lehce šumělo, jako listnatý les, ale pak jsem si uvědomil, že to je vodotrysk. Všechno tu bylo klidné. Pohlédl jsem znovu na svoje Angličany. Stáli s ranci na zádech, a když jsem se k nim otočil, podívali se všichni na mě. Teď jsem si teprve všim, jak jsou uválení a otrhaní, jak jsou jejich khaki uniformy plné prachu a jak mají zaprášené boty. Děda seržant sundal čepici, hlava se mu zaleskla na slunci, vytáhl červený kapesník a otřel se. Usmál se na mě.

„Hot weather,“ řekl.

„Yes,“ řekl jsem s úsměvem. „Strašné vedro.“ Pak jsem pokynul hlavou k Heiserovic vile a řekl jsem:

„Hezká, co?“

„Sure,“ řekl děda a nasadil si znova čepici. Z ampliónu zachraptělo.

„Prosím, račte dál, pane Smiřický,“ a bzučák ve dveřích se rozezvučel. Otevřel jsem vrátka a vstoupil jsem na zahradu. Angličani zůstali stát venku.

„Come on,“ řekl jsem. „Počkejte na mě na zahradě.“

Prošli jsme brankou jeden po druhém a zamířili k vile. Kroky v těžkých botách skřípěly po písku.

Dveře skleněné verandy se otevřely a v nich se zabělala panská Mici v krátkých černých šatech s bílou zástěrou a s bílým čepcem.

„Dobrý den,“ pozdravil jsem ji.

„Dobrý den,“ řekla a měla hlas velice příjemný, ačkoliv to byl ten hlas z ampliónu. Bílou náprsenku měla lehce přišpendlenou na vypjatých ňadrech. Musel jsem se jí na ně dívat.

„Mohu mluvit s milostivou paní?“ zeptal jsem se.

„Prosím, pojďte dál,“ řekla s úsměvem a ustoupila trochu stranou.

„Wait for me here,“ řekl jsem Angličanům a vyběhl jsem po schodech na verandu. Octl jsem se v hale, znal jsem to tam, stály tam palmy a tmavě zelené fíkusy a po stěnách viseli Špálové a Rabasové.

Mici mě předešla a otevřela dveře do salónu.

„Prosím, račte dál,“ řekla mi zas s tím profesionálním úsměvem, ale stejně jsem si myslel, že tak docela profesionální není. Měla ty sukně děsně krátké a hedvábné punčochy a vysoké podpatky.

„Děkuji,“ řekl jsem a prošel jsem blízko ní, až jsem skoro ucítil, jak skrz ty šaty sálá, a vlezl jsem do Heiserovic salónu, plného nablýskaných kredencí a vitrín a alabastru a koberců. Velikým oknem

proudilo dovnitř sluneční světlo, a destilováno obrovským akváriem, dopadalo na paní vrchní

ředitelovou Heiserovou, která seděla v křesle u stříbrného kuřáckého stolku, nacpaná do hedvábných šatů, se šňůrou perel na balónovitých ňadrech. Z druhé strany seděla proti ní paní Kramperová, vdova po prokuristovi od Lewithů, a držela v prstech cigaretu. Obě dámy na mě tupě hleděly. Věděl jsem, o čem asi mluvily. Měly asi obě strach. Paní vrchní ředitelová tak vůbec a paní Kramperová kvůli Krobemu. Když jsem se na ni ale tak podíval, musel jsem se Krobemu divit. Krobe byl vrchní

obrkontrolor Balu v Mesršmitce, taková plavovlasá, elegantní skopčácká bestie, a přes válku byl na byt a stravu u paní Kramperové. Na byt a stravu a postel, to bylo jasné. Chodili spolu zavěšeni po Bučině, Krobe v koženém kabátě s pavoukem v klopě a s tou mrňavou tlustou vdovou pod paždí, kolikrát jsem je potkal v lese a vždycky jsem se Krobemu musel divit. Tak teď měla vdova strach asi z toho a chodila se utěšovat k svojí nejlepší přítelkyni. K svojí bosom friend, napadlo mě anglicky, a přišly mi na mysl legračně sprosté myšlenky ohledně těch dvou statných ňader, které tu teď byly přede mnou vyloženy v kvítkovém hedvábí.

„Rukulíbám,“ pozdravil jsem je.

Obě dámy pokývly hlavama.

„Milostivá paní, mám k vám prosbu,“ řekl jsem zas úlisně.

„Prosím,“ řekla paní vrchní ředitelová, a tu jsem dostal zlomyslný nápad.

„Mám na starosti několik zajatců,“ řekl jsem. „Prchají z táborů v horním Slezsku a chtěl bych je na několik dní někam umístit, než bude možno vypravit vlak do Prahy.“

„Ano,“ řekla paní vrchní ředitelová neutrálně.

„Mohla byste jich, milostivá paní, pár přijmout na dva na tři dny?“

„Myslíte ubytovat je?“ řekla paní vrchní ředitelová rozvážně a udělala přemýšlivý obličej. Zřejmě se jí honily v hlavě představy nějakých fousatých Mongolů, už asi viděla, jak dupají zaprášenýma botama po kobercích a jak z vitríny mizí stříbrné lžičky.

„Velmi ráda bych vám vyhověla, ale nevím, jak to půjde,“ řekla pomalu. „Mám tu návštěvu, přijel švagr z Ostravy, a pak tu máme taky uprchlíky, bratra z Brna s rodinou, víte?“

„Ovšem,“ řekl jsem. „To je pak samozřejmé, to já jsem nevěděl. Já jsem jenom myslel, víte, ona Angličanům vadí ta špína v noclehárnách -“

„To jsou Angličani?“ zaplála paní vrchní ředitelová upřímným zájmem.

„Ano. Zajatci od Dunkerque.“

„Ach tak, vojáci!“ zvolala, jako kdyby to předtím nevěděla. „To je něco jiného. Jednoho nebo dva bych mohla uložit v tom zadním pokoji nahoře.“

„Ano,“ řekl jsem uctivým hlasem.

„To víte, já bych velmi ráda pomohla.“

„Jistě. No milostivá paní, kdyby vám to bylo možné, byl bych vám velmi vděčen, opravdu.“

„Ale prosím, nemáte zač. Kolikpak byste jich potřeboval ubytovat?“

„To naprosto jak se vám hodí, milostivá paní.“

„Tedy, stačili by dva? Ty bych mohla pohodlně uložit.“

„Prosím, milostivá paní. Budu vám velmi vděčen. Děkuji vám.“

Milostivá paní se zasmála a vztyčila se v křesle.

„Prosím, prosím. Není zač. To je přece naše povinnost. A jak se daří panu otci, pane Smiřický?“

„To víte - jak je to dnes možné.“

„No, hlavně, že už jsme se zbavili Hitlera,“ skočila mi do řeči.

„Jistě. To hlavně.“

„Pozdravujte pana otce a paní matku.“

„Budu, milostivá paní, a děkuji vám.“

„Prosím, prosím,“ řekla a podala mi ruku. Uchopil jsem ji lehce, měla tučné měkké prsty, a políbil jsem ji mezi dva veliké prsteny. Jeden z nich mě trochu škrábl do pusy. Ruka příjemně voněla. Vztyčil jsem se a uklonil jsem se paní Kramperové.

„Pane Smiřický,“ řekla mi.

„Prosím?“

„Já bych měla možnost vzít si taky jednoho Angličana, jestli máte -“

„Ó prosím, budu vám velmi vděčen, milostivá paní,“ řekl jsem rychle a hned se mi v hlavě objevil ten, kterého jí dám. Ten fousatý dřevorubec, ten farmář z Austrálie.

„Ale pane Smiřický -“

„Ano?“

„Prosím vás - nějakého slušného, ano?“

„Samozřejmě, milostivá paní.“

„Víte, aby to nebyl nějaký - no -“

„Spolehněte se, milostivá paní,“ řekl jsem. Ten, co jsem jí vybral, byl slušný. Ten už byl slušný, pane.

Paní Kramperová bude spokojena. V duchu jsem viděl jeho rozložitá ramena a úzké boky, jak vylez v lázních z bazénu. Bez starosti, paní Kramperová, budete dokonale spokojena. Podíval jsem se na ni.

Jen jestli ale bude spokojen Australan. Konečně, ten moh být rád, že jede domů. Tak se mohl

z vděčnosti taky trochu přemoct.

„Mám ho přivést k vám, milostivá paní?“ řekl jsem.

„Ach ne. Já už stejně budu muset jít,“ řekla paní Kramperová a zvedla se.

„Ale tos mohla ještě posedět, Olgo,“ řekla paní vrchní ředitelová.

„Ba ne, už musím běžet, Růžo. A pak, pan Smiřický by se musel obtěžovat až k nám -“

„Ale s radostí, milostivá paní, to není žádné obtěžování.“

„Ne ne, vy máte jistě spoustu práce, pane Smiřický. A pak, já už musím opravdu jít.“

„A kdy tě zas uvidím, Olgo?“ řekla paní vrchní ředitelová.

„Jakmile budu mít chvilku kdy, Růžo. To víš, že na tebe nezapomenu.“

„To by taky bylo, abys zapomněla na starou přítelkyni. My jsme spolu chodily do obecné školy, pane Smiřický.“

„Jistě?“ podivil jsem se.

„Ano. A od té doby pořád držíme při sobě.“

„Tak to má být,“ řekl jsem.

„No a teď, když to bude zas všechno veselejší, musíš ke mně přijít častěj, Olgo.“

„Příjdu, Růžo, příjdu. Jen co se zas poměry uklidní.“

„A vy, pane Smiřický, taky přijďte. A páni rodiče. Už jste u nás tak dlouho nebyli.“

„Děkuji vám, milostivá paní, jistě příjdem, jen co se poměry trochu urovnají, to víte,“ řekl jsem.

„Ovšem, ovšem,“ řekla paní vrclmí ředitelová.

„Tak na shledanou, Růžo, a pozdravuj ode mě manžela,“ řekla paní Kramperová. Pak se obě dámy

obejmuly.

„Rukulíbám a děkuji vám ještě jednou, milostivá paní,“ řekl jsem a uklonil jsem se. Paní vrchní ředitelová se na mě převlídně usmála.

„Rádo se stalo, pane Smiřický, přijďte zas.“

Uklonil jsem se znovu a pak jsem se otočil za paní Kramperovou. Vylezli jsme do haly. V hale čekala Mici se sladkým úsměvem a otevřela nám dveře na zahradu.

„Rukulíbám,“ řekla.

„Na shledanou, Micinko,“ řekla paní Kramperová docela jiným hlasem, než jakým mluvila v salóně, a prolezla dveřmi do slunečního světla. Měl jsem zase projít kolem Micina telegrafického těla a tu mi napadlo, ani jsem nevěděl jak, asi z filmu nebo z nějakých románů, Mici stála s naškrobenou zástěrkou na ňadrech a kolem všude přepych, prostě, jak jsem šel ven kolem ní, chytil jsem ji pravou rukou kolem pasu a pokusil jsem se ji líbnout. Uhnula mi a cítil jsem, jak se mi pod rukou zlomila její horká pevná záda, a pustil jsem ji. Polilo mě trapno, ani jsem to možná nechtěl udělat, vypadalo to moc milionářsky a projelo mnou leknutí, jak to Mici přijme, ale hned mě to zas pustilo, protože Mici se jen

dvojvýznamně zasmála, přivřela malinko oči a řekla tiše „Pst! Pst!“. Mrkl jsem na ni tedy přátelsky a řekl jsem:

„Na shledanou.“

„Na shledanou, pane Smiřický,“ řekla mi a pak mi zavřela dveře před nosem. Sakra, cítil jsem k ní vděčnost. Nevěděl jsem dobře za co. Měl jsem pocit, že Mici by nezkazila člověku žádnou radost. A že by mi rozuměla. Že by dovedla rozumět tomu, co ve mně je k rozumění. A to bylo to, že jsem netrpěl na předsudky. Že jsem hrozně chtěl někoho milovat, někoho hezkého, jako byla Mici nebo Irena, a že mi z toho bylo blbě, když jsem nemohl. Nebo když jsem nevěděl. Ale v té chvíli se mi zdálo, že Mici bych milovat mohl. A že už ji miluju. Zdálo se mi, že ji miluju víc než Irenu. Napadlo mě, jak hrozně snadno jsem doved milovat lidi víc než Irenu, jak jsem vlastně každou hezkou holku, s kterou jsem zrovna byl, miloval víc než Irenu, a umínil jsem si, že hned jak to půjde, začnu si něco s Mici. Mici byla příjemná a byla v příjemném okolí, měla zadní pokojíček v Heiserovic vile, se záclonkami a výhledem na zámek a s měsícem mezi zámeckýma věžema a s tichým voňavým šuměním lesa v noci za oknem, to všechno

mi proběhlo hlavou a pak jsem zas šlapal po žluté cestičce za paní Kramperovou a zastavil jsem se u svých zaprášených a zamlklých Angličanů.

„Well,“ řekl jsem . „You go with this lady,“ řekl jsem chlapíkovi v australském klobouku.

„Yes, sir,“ řekl uctivě a smekl klobouk před paní Kramperovou. V slunci se mu zaleskly pěkné kaštanové vlasy s bujnýma vlnama. Paní Kramperová se na něho usmála.

„Můžete s ním mluvit německy, milostivá paní,“ řekl jsem a připadal jsem si jako madam z bordelu.

„Ano? To je báječné! Děkuji vám, pane Smiřický.“

„Prosím,“ řekl jsem.

„Bitte, kommen Sie mit mir,“ řekla paní Kramperová Austrálcovi s lákavým úsměvem.

„Danke, gnädge Frau,“ řekl Austrálec, pak se ještě obrátil na mě a řekl: „Thank you, sir.“ Pak odešel houpavým krokem s paní Kramperovou k zahradní brance. Slunce na ně svítilo, nasadil si znovu širák a pod průhlednými šaty paní Kramperové prosvítala růžová spodnička. Ta bude spokojená, pomyslel jsem si a začal jsem mít dojem, že ten Austrálec taky. Když byla spokojená i taková bestie jako Krobe.

Obrátil jsem se k seržantovi a požádal jsem ho, aby vybral dva muže.

„Burke and Harris,“ řekl seržant a dva muži se pohnuli. Zbyli mi už jen čtyři. Seržant, ten vysoký, zrzavý, s vpadlýma tvářema, pak jeden maličký od neštovic a jeden velký, tlustý, v kostkované košili pod battledressem a s podivnou čepicí se štítkem a s malou britskou vlaječkou přišpendlenou na té čepici. Hladce oholená tvář se mu mastně leskla potem. Obrátil jsem se ke dvěma vybraným a řekl jsem:

„Come on,“ a zamířil jsem s nima k vile. Vylezl jsem po schůdkách ke dveřím a stiskl jsem zvonek.

Za chvilku se ozvalo klapání vysokých podpatků a Mici otevřela dveře.

„Jeje, zapomněl jste něco, pane Smiřický?“ řekla. Nejradši bych se byl v té chvíli na všechno vykašlal a šel s ní do jejího pokojíčku. Ale Angličani stáli za mnou. Řekl jsem:

„Slečno, zapomněla ste na nocležníky.“

„Cože?“

„Tady. Vedu vám hosty na pár dní.“

„Kdo to je?“ řekla Mici a podívala se nedůvěřivě na zaprášené Angličany. Nad nosem se jí udělaly dvě svislé vrásky.

„Angličani. To už mám vyjednaný s milostivou paní. Zavedete je k ní, ano?“

„Bóže,“ řekla Mici. „Máme tu už takovejch návštěv, pane Smiřický.“

„Já vim,“ řekl jsem rychle a nehýbal jsem se. Mici taky ne. Dívali jsme se jeden druhému do očí, ale já jsem pořád viděl jenom ta pěkná Micina ňadra pod bílou náprsenkou.

„No - tak -“ řekla pomalu Mici.

„Mici -“ řekl jsem tiše.

„Ano?“

„Měla byste večer čas?“

Zazubila se.

„Já nevim, pane Smiřický.“

„Mici, prosim vás. Já bych s váma chtěl moc mluvit.“

„A o čempak?“

„Že vás miluju.“

„Ale děte. Odkdypak, pane Smiřický?“ říkala trochu ironicky, ale příjemně.

„Už dlouho. Už jak sme tu byli poprve na návštěvě.“

„Mici!“ ozvalo se ze salónu. Mici sebou trhla, ohlédla se, pak se zas otočila ke mně a podala mi rychle ruku.

„Přiďte v osm nahoru pod les, ano?“ řekl jsem.

„Tady za vilou?“

„Ano. Přídete?“

„Já nevím. Možná,“ řekla a udělala na mě takové oči, že se mně před očima zatmělo.

„Tak na shledanou,“ řekl jsem a Mici mi rychle stiskla ruku a ty oči přivřela. Měl jsem u ní štěstí.

Takhle to bylo vždycky. Měl jsem štěstí u většiny ženských, jenom u Ireny ne. Bože, už tolik let ne.

„Kommen Sie weiter,“ řekla Mici Angličanům, Angličani se hnuli a zapadli dovnitř a Mici na mě zamrkala a zavřela dveře. Stál jsem, čelem k těm zavřeným dveřím z mahagonu, a pak jsem se obrátil a rozhlédl jsem se po jarním Kostelci. Viděl jsem šedivé tovární budovy dole a zadní strany městských činžáků, za nima železniční násep, řeku a pak drobné vilky na černohorské stráni a les a kopce a modré nebe nad tím, nalevo červené střechy moderní čtvrti nad Hadrnicí a ve vzduchu bylo čisto a k smrti svěže. Z dálky se najednou ozvalo pravidelné temné rachocení a pak několik zahřmění, to byla fronta, kulomety a artilérie, a bylo už jaro a končil protektorát. Zbylí čtyři Tommyové stáli na cestičce a dívali se na mě. Tlouštík seděl na svém pytli, košili rozhalenou u krku a s čepicí v ruce. Byl ostříhán na ježka.

Sestoupil jsem se schodů a šel jsem k nim.

„So, come on, boys,“ řekl jsem a pustili jsme se po pěšině k zahradní brance. Ještě jednou jsem se ohlédl na vilu. Tyčila se tam, v zeleni, bílá a třpytivá, s kousky zářivé slídy v omítce a s lesklými okny.

V zahradě šuměl vodotrysk a rozstřikoval bílou pěnu vzduchem. Odtrhl jsem se od toho pohledu

a vykročil jsem s Angličany dál, podél bílého plotu. Šli jsme k Vévodům, kde jsem chtěl spáchat poslední zlomyslnost. Cesta se prudce svažovala dolů k potoku a pokračovala vagónovou kolonií

k moderní čtvrti nad Hadrnicí. Prošli jsme kolem vagónků, postavených na kamenných podezdívkách, s pruhovanýma peřinama na bidlech před nimi, s kozama a ušmudlanýma dětma v okousané trávě,

přešli jsme nad jezem a vyšplhali jsme se k moderním domům nahoře. Na rohu jsem řekl Angličanům, aby na mě počkali, a vlezl jsem do domu se lví hlavou nad vchodem. Tam bydlel pan prokurista

Vévoda a jeho pitomá, kyselá, nesympatická panička. Zazvonil jsem. Dlouho se nic nedělo. Pak jsem uslyšel slabý zvuk, jak někdo odsunul víčko špehýrky, a pak se otevřely dveře. Jenom málo, docela úzká štěrbina, a za ní bylo vidět obličej paní Vévodové.

„Rukulíbám,“ řekl jsem.

„Dobrý den. Co si přejete?“

„Milostivá paní, potřeboval bych u vás umístit dva anglické zajatce. Celé město je plné uprchlíků a my bysme chtěli Angličany umístit v dobrých rodinách,“ říkal jsem rychle.

„Zajatce?“

„Ano. Sou to britští vojáci.“

„Já nevím - muž není doma.“

„Milostivá paní, pan manžel určitě nebude nic namítat. Byl jsem už u pana doktora Vašáka, u pana vrchního ředitele Heisera a u pana Moutelíka -“

„A - kolik jste říkal, že jich je?“

„Dva, milostivá paní.“

„Já nevím, jestli to muž dovolí. Máme tak malý byt.“

„Ale určitě, milostivá paní. Ostatně, kdyby pan manžel nechtěl, můžete nám zatelefonovat,“ už jsem jí je chtěl rychle vrazit.

„Na jak dlouho by to bylo?“

„Dva až tři dni.“

„No - ale prosím vás, jaký to sou lidé?“

„Jak to myslíte, milostivá paní?“ udělal jsem nechápavého.

„No však víte - nejsou to nějaký - takoví - jsou čistotní, ano?“

„Milostivá paní - sou nemocný, dyž se nemůžou jeden den vykoupat.“

„No tak - já ale nevim, co tomu řekne muž.“

„Buďte bez obav, milostivá paní. Děkuji vám a hned vám je přivedu,“ řekl jsem.

„No -“ řekla paní Vévodová, ale já už se otočil a vypadl jsem z domu.

„You gou right in. Už na vás čeká,“ řekl jsem a strčil jsem tlusťocha a za ním skrčka dovnitř. Ještě jsem si všiml zaprášených bot skrčkových a umaštěné zadnice toho tlusťocha a pak jsem se rychle obrátil a sestupoval jsem se zbylýma dvěma po stráni. Měl jsem radost. Přemýšlel jsem, jak jí to ti dva v bytě asi zasviní, a doufal jsem, že jí to tam zasviní hodně. Vřele jsem si přál, aby jí to tam hodně zasvinili. Vůbec jsem ji neměl rád, tuhle paní. A modlil jsem se, aby jí to tam hodně zasvinili. Sešli jsme dolů na ulici a dali jsme se směrem k nám.

Doma jsem Angličany, kteří se jmenovali Martin a Siddell, odvedl nahoru, maminka otevřela, řekl jsem jí, že budou pár dní u nás, a pak jsem je zavedl do koupelny, aby si umyli ruce. Oba vypadali v bytě dost nesměle, nechal jsem je v koupelně a šel jsem do kuchyně. Na hodinách byly už dvě.

„Danny, ale co jim dám k jídlu?“ řekla maminka.

„To je jedno. Uvař jim třeba brambory.“

„Když já maso nemám.“

„Ale to nevadí, maminko.“

„A jak s nima mám mluvit?“

„Voni uměj německy. Máš pro mě voběd?“

„To víš, vždyť už je pozdě.“

„Tak mi ho, prosim tě, dej. Já musim zas jít.“

„Bože, kam zas, Danny?“

„Slíbil sem, že přídu k Bennovi.“

„Danny, buď opatrnej. Ať se do ničeho nedostaneš.“

„Neboj se, maminko.“

Ve dveřích se objevil seržant.

„Take a seat,“ řekl jsem a vstal jsem. Odvedl jsem je do pokoje. Posadili se rozpačitě za stůl a položili dlaně na stehna. Maminka přinesla talíře a nalila jim polívku.

„So bitte,“ řekla.

„Danke, Frau,“ řekl seržant.

Snědli jsme polívku a maminka přinesla maso s bramborem.

„Danny, můžu jim to dát?“

„Proč ne?“

„Je to konina. Já jiný maso nemám.“

„Ale jim je to jedno.“

„Bitte,“ řekla maminka. „Es ist nur Pferdefleisch.“

„Danke sehr, Frau,“ řekl seržant.

Jedli jsme.

„Odkud jste?“ zeptal jsem se seržanta.

„London,“ řekl.

„And you?“

„Liverpool.“

„Ženatý?“

„Yes, řekl seržant. „A mám tři děti.“

„Well, to musíte být rád, že se vracíte domů.“

„Já také jsem,“ řekl seržant. Po chvilce řekl: „Tohle už je podruhé.“ .

„Jak to?“

„Tohle už je podruhé, co se vracím domů.“

„Jak to myslíte?“

„Byl jsem už v první válce.“

„Oh, I see,“ řekl jsem.

„A šel bych znova, kdyby měla být ještě jedna.“

„Ano?“

„Sure. Já Němce nenávidím, víte?“

„Oh yes,“ řekl jsem. Nevěděl jsem, co mu mám na to říct. Děda seržant žvýkal usilovně koňské maso a hleděl na mě vážně.

„That's good,“ řekl jsem a obrátil jsem se na druhého.

„Vy jste taky ženatý?“

„No,“ ušklíbl se.

„Well, to je taky dobré, ne?“

„Sure.“

„Tady u nás jsou hezká děvčata, co? Jak se vám líbí?“

„Oh very much. Opravdu moc.“

„Jsou hezké, že?“

„Sure. Víte, já už skoro pět let neměl děvče.“

Trochu mě to zarazilo. Řekl to, jako kdyby povídal, že týden nejedl.

„Well, teď je zas můžete mít.“

„Můžu?“ zeptal se se zájmem . „But I got no money.“

Teď jsem se ušklíbl já.

„Peníze nepotřebujete,“ řekl jsem. „They are patriotic girls.“

Angličan se zachechtal. Byl chlapský a statný a zrzavý. Vzpomněl jsem si na Mici. Třeba bych moh udělat dobrý skutek a poslat ho na rande za sebe. Ale to ne. Jen ať Angličan ještě počká, když to vydržel tak dlouho.

„Well, já musím jít,“ řekl jsem. „Uvidíme se večer. Zatím si odpočiňte.“

„Yes. Thank you,“ řekl seržant.

„Well - tak na shledanou.“

„Na shledanou.“

Odešel jsem z pokoje.

„Maminko, vodestel jim, jo?“ řekl jsem mamince.

„Už deš, Danny?“

„Jo. Sbohem.“

„Kdy se vrátíš?“

„Večer.“

„Tak dej pozor, Danny.“

„Neboj se. Tak sbohem.“

„Sbohem!“

Vypadl jsem ze dveří a šel jsem rychle po schodech dolů. V ohybu schodů jsem se ohlédl a uviděl jsem maminku se starostlivým obličejem, jak stojí ve dveřích a dívá se za mnou. Poslal jsem jí pusu.

Usmála se a kývla. Potom mi zmizela. Sestupoval jsem rychle se schodů dolů. Na ulici to vypadalo stejně. Stejně šedivé houfce s ranci, jenom se mi zdálo, že teď se hýbají nějak rychleji. Zahnul jsem k nádraží a šlo se mi těžce. Přejed jsem se tou koninou.

„Gnädger Herr,“ ozvalo se za mnou a někdo se mě dotkl na rukávu. Otočil jsem se a uviděl jsem za sebou příšerně špinavou šerednou ženskou v pruhovaných šatech.

„Bitte, wo ist das?“ řekla mi a podala mi papírek. Za ní stála hromada jiných takových ženských v pruhovaných šatech a nedalo se vůbec říct, jestli to jsou báby nebo holky nebo co. Všem koukal z očí hlad. Připadaly mi jako strašidla. Podíval jsem se na papírek. Na něm bylo napsáno na stroji: Pro Lewithovu závodní jídelnu. Vydejte oběd pro patnáct židovek z koncentračního tábora v Schörkenau.

Pod tím bylo kulaté razítko města a nějaký podpis. Podal jsem papírek židovce a řekl jsem:

„Kommen Sie mit mir. Ich werd's euch zeigen.“

Židovka natáhla kostnatou ruku a řekla něco nahlas ostatním dozadu. Otočil jsem se zas a vykročil jsem. Ucítil jsem, jak se houfec za mnou zahýbal. Otočil jsem se znova k té ženské s papírkem a zvolnil jsem krok.

„Sie kommen aus einem Konzentrazionslager?“ zeptal jsem se. Hleděla na mě s úctou a úslužně mě dohonila. Šla teď vedle mě.

„Ja. Aus Schörkenau,“ řekla uctivě. Nevěděl jsem, o čem s ní mám mluvit. Klusala vedle mě napjatě a v očekávání, viděl jsem, jak je připravená mě o všem informovat, ale já sakra nevěděl, o čem by mě mohla informovat. Bylo na ní přece vidět všechno. Já jsem tak trochu věděl, co jsou koncentráky, a speciálně Schörkenau. Kluci, co jezdili makat do Luftmetálu, vyprávěli, jak tam na stavbě železniční spojky pracují židovky z koncentráku. Tak jsem věděl dost. Židovka pořád belhala vedle mě s bosýma nohama pokrytýma prachem a v pruhovaných šatech, které na ní visely jak na kostlivci, a napjatě čekala.

„Es ist gut, dass alles vorbei ist, nicht wahr?“ řekl jsem a hned jsem si připadal blbě, když jsem to řekl. Zdálo se mi, že to ta ženská musí ode mě brát jako urážku. Měl jsem pocit viny. Cítil jsem se něčím provinilý. Třeba to byla blbost, ale já šel před nima nažraný a ona, zase tím uctivým tónem, řekla:

„Jawohl. Das ist sehr gut,“ a zase začla být v pohotovosti. Bylo nepříjemné cítit, jak jsou ty ženské přede mnou ponížené. Sakra, kdybych jim to aspoň uměl říct, aby neblbly, že už nejsou v koncentráku a že mají teď na všechno zrovna takové právo jako já, nebo tak něco, ale já jim to neuměl říct a připadalo mi, že to vůbec nejde jim to říct, nebo že na to nemám právo, tak jsem jim to vůbec neřek a jenom jsem šel a toužil jsem, aby už jsme byli u Lewithů. Šli jsme po pravém chodníku a u hotelu Granada jsme se prodrali proudem lidí na druhou stranu. Složení proudu se neměnilo. Mongolci,

Francouzi, otrhanci, Taliáni, Srbové, jenom se mi zase zdálo, že jich je pořád víc a že jdou rychleji.

Chvílema proud prořídl a objevil se nějaký vozík a na něm naložené děti, sem tam se táhl taky hubený kůň s dvěma nebo třema dětma na hřbetě. Občas se podél davu motal někdo na kole, obyčejně někdo v uniformě, Francouz nebo chlap s páskem Nederland na rameni, ale jádro té lidské řeky teklo

stejnoměrně a pěšky v kotoučích prachu a horka na západ. Proplul jsem proudem se svýma židovkama a zamířil jsem k Lewithovic kantýně. Bílá betonová budova nové přádelny, kterou postavili Lewithovi právě včas pro Němce, svítila na slunci jako palác a podél železničního plotu postávali a posedávali uprchlíci. Ke kantýně mířily hloučky, vždycky s nějakým klukem s bílou páskou na rukávě v čele.

Vytáhl jsem si z kapsy svou pásku, navlékl jsem si ji a otočil jsem se k židovce.

„Geben Sie mir das Papier,“ řekl jsem židovce. Podala mi ho. Šli jsme po chodníku, lemovaném sedícími otrhanci, k bráně. V ní stáli dva chlapi od Červeného kříže. Podal jsem jednomu beze slova svůj papír. Přečetl si ho a vrátil mi ho.

„Kde je kantýna?“ zeptal jsem se.

„Doleva a za rohem,“ řekl mi a už se díval po dalších.

„Kommen sie,“ řekl jsem svým židovkám a vedl jsem je mezi plotem a bílou stěnou továrny doleva.

Za rohem se nám otevřelo malé prostranství, ozářené sluncem a porostlé trávou, na kterém se

povalovaly hloučky uprchlíků. Řada velikých skleněných oken se táhla dozadu a kus za rohem byly otevřené dveře a v nich dvě ženské v bílých pláštích. Odvedl jsem tam svůj houf a podal jsem jedné ženské svůj lístek.

„Patnáct vobědů,“ řekla dvěma chlapům s páskama, kteří stáli ve dveřích.

„Tak dem,“ řekl jeden.

„Kommen sie,“ řekl jsem židovkám a postavil jsem se vedle chlapa. Jedna za druhou vcházely dovnitř a vypadaly všechny hrozně zakřiknuté a na umření.

„Sakra,“ řekl mi chlap, který je odpočítával. „To sou z koncentráku, ne?“

„Jo. Židovky ze Schörkenau,“ řekl jsem.

„Aha,“ řekl chlap. A vtom se zevnitř, odkud bylo slyšet cinkot lžic a odkud vonělo nějaké kantýnské jídlo, ozvala prapodivná muzika. Drnkavá a lkavá, něco jako tamburáši, napadlo mi, jenže mnohem lepší.

„Co je to?“ zeptal jsem se chlapa.

„To sou Rusáci,“ řekl mi. Poslouchal jsem. Neviděl jsem docela dovnitř, ale poslouchal jsem. Byla to taková divná rusácká melodie, smutná, ale neubrečená, taková, zdálo se mi, odpoutaná ode všeho a nad všechno povznesená.

„Můžu se na ně kouknout?“ zeptal jsem se chlapa.

„Jen di,“ řekl mi. Vlezl jsem do jídelny a rozhlédl jsem se. Byla to prostorná jídelna s lavicema a stoly, plná kouře a smradu a jídla. U stolů seděli otrhanci a cpali se. Ženské v pracovních pláštích chodily kolem a odnášely mísy. Kolem stěny se táhla dlouhá fronta k okénku výdejny. Šel jsem mezi stoly za tou muzikou. Sál zahýbal kolem rohu a za rohem se mi otevřela nová velká prostora a v ní jsem spatřil rusácký orchestr, posazený na pódiu a vyluzující tu píseň. Vlastně to nebyl rusácký orchestr, byli to Mongolčíci nebo Gruzínci, ti s těma rozpláclýma tvářema a fousy, sedělo jich asi osm na pódiu a široce a monotónně se smáli a drnkali na všelijaké svoje divné mandolíny a bráče a balalajky. Pod pódiem stálo několik kluků a čumělo na ně a před ním byl vyklizený malý plácek a na něm tancovalo několik Francouzů s holkama z Lewithovic kuchyně. Ty holky byly celé červené a blažené. Promáčkl jsem se až k orchestru a zastavil jsem se. Mongolčíci seděli rovně jako sochy, šklebili se jeden jak druhý a jenom ručičky se jim třepotaly nad strunama a bylo slyšet jednolitou, táhlou, plnou a lkavou melodii, se spodním basem i s vysokými tónky nějaké mandolíny, hráli, jednotvárně a bez přestání a samozřejmě bez not a pořád se jen blaženě šklebili, nehybní a němí v tom smradu a ruchu kolem.

Díval jsem se na ně a poslouchal jsem tu jejich píseň a začal jsem myslet, odkud asi přišli a jak tu teď sedí a jak je muzika skvělá věc a že je lepší než všechny ostatní věci dohromady, a cítil jsem se kvůli muzice nějak sbratřený s těma špinavýma mužikama, a jak jsem je poslouchal, tak jsem se jim taky díval na prsty, jak to hrajou, a hráli to skvěle, prsty se jim hýbaly po hmatnících božsky klidně a přesně, chvílema jich několik přestalo a měli pauzu a pak zas do toho vpadli, všichni přesně stejně, unisono nebo v akordu, chvílema hráli jen některé níž naladěné drnkačky a ti ostatní do toho dělali něco jako trumpetové riffy ve swingu, poslouchal jsem je a na všechno jsem zapomněl. Pak orchestr přestal a malý chlapík hrál sólo na obrovské basové balalajce, nebo co to bylo, hrál tu melodii v hluboké poloze a hluboké drnkání balalajky znělo tak divně a smrtelně krásně, že to bylo skoro jako zázrak, skoro jako takový zázrak, jako když Armstrong zpívá St. James Infirmary a Kid Ory mu odpovídá na sordinovaný trombón, a pak se najednou celá ta rozšklebená a němá banda dala do zpěvu a zpívali divokou a protahovanou písničku těmi svými orientálními hlasy. Vzalo mě to úplně u srdce a bylo mi blaženě. Francouzi roztočili holky v kole, až jim vzadu lítaly sukně a bylo jim vidět pitomě růžové kalhotky, a když přestali zpívat, vykřikl na mě jeden Francouz z kola „Vive la France! Vive les Soviets!

Vive la Paix!“ a zasmál se na mě, zasmál jsem se na něho zpátky a chtěl jsem taky něco vykřiknout, ale hned mi bylo trapně, byl bych chtěl taky něco tak bláznivě zařvat jako on, ale nešlo mi to, jenom jsem se zašklebil a pokynul jsem na něho rukou a měl jsem vztek, že to neumím tak zavolat, a už jsem měl radost z muziky zkaženou. Nemoh jsem vykřiknout „Ať žije Československo!“ nebo tak něco. Nešlo mi to. Možná proto, že Československo bylo tak pitomě dlouhé slovo, ale mohl jsem přece vykřiknout něco jiného, „Ať žije mír!“ třeba, ale nešlo mi to. Nemoh jsem se k tomu donutit. Nebyl jsem dost spontánní. Ano, bylo to samozřejmě dobré, že už je po Němcích. Ale neměl jsem z toho zdaleka tak bláznivou radost, abych dokázal řvát. Nikdy jsem nedokázal řvát, volat na průvody, křičet Nazdar a tak.

Bylo to všechno dobře, ale - kdyby mě sakra nechali. Kdyby mě sakra nechali o samotě! Netoužil jsem se nějak nahlas projevovat. Dostal jsem vztek na toho Francouze. Blbec. Co bych mu tu řval. Byl jsem rád, že je po protektorátě, ale necítil jsem nutnost kvůli tomu bláznit. A cítil jsem se trapně, když někdo chtěl, abych bláznil.

Obrátil jsem se a mačkal jsem se ven. Mongolská melodie zaznívala za mnou, pořád víc a pořád

hlasitěji. Začali zase zpívat, rozhoupanou, uřvanou a strašně krásnou stepní písničku a mě zalila vlna smutku, úplně šíleného a bezmocného, jak jsem se prodíral mezi stoly a už jsem je neviděl. Taková, jaká mě zalívala vždycky v noci za protektorátu, když jsem někde v éteru chytil Golden Gate Quartett nebo Wings Over Jordan, zpívající Swing Low nebo Leadbellyho, jak zpívá Cedar House Blues, nebo Mills Brothers nebo Boba Crosbyho a jeho nahuštěný, čtyřhlasý dixieland s tenorem, a věděl jsem, že za minutu bude po tom a že už to třeba nikdy neuslyším a skoro určitě to nebudu mít na desce a budu vědět, že to je, že tahle muzika existuje a kdejaký pitomec v Americe si ji může za pár centů koupit a já tu trčím v protektorátě a mučím se tím, že je to tak krásné a že to za chvilku vezme nějaký fading a už nikdy, sakra, nikdy to neuslyším. Takový stesk a bolavou bolest jsem cítil, zase jako tolikrát v minulých létech, a bylo mi blbě z té člověčí nemohoucnosti a z celého toho světa, kde je to všechno tak pitomě zorganizováno, že všeclmy ty strašně krásné věci, co ve světě jsou, člověk sotva kdy pozná a spíš je vůbec nepozná, anebo je pozná a hned je zas ztratí a je z toho zoufalý a smutný a na umření. Protlačil jsem se ven z kantýny, prošel jsem po trávníku mezi spáči k bráně a vypad jsem na ulici. Proti mně přicházely nové a nové zásilky otrhanců s opáskovanýma klukama, kteří je vedli a tvářili se nadšeně a důležitě. Slunce pekelně pálilo a všechno se zdálo být přikryté prachem. Zamířil jsem k nádraží a potom k Mánesovic vile.

Najednou se mi tam nechtělo, chtělo se mi být sám a bloumat se v tom moři všelijakých lidí, najednou jsem o to pocítil strašný zájem, najednou se mi chtělo jen tak chodit v odpoledním horku po Kostelci a dívat se na ně, na ty zarostlé dědky v hadrech, Řeky či Bulhary nebo bůhvíco, na ty černooké a elegantně otrhané Taliány, na ty chatrně vypadající Francouze a v sebe uzavřené Holanďany, na ty holky všelijakých odstínů v hadrech a šátcích a zubožené i usměvavé a špinavé, na to nekonečné vlnobití Mongolčíků, s němým šklebením a bílými písmeny SU na zádech, chtělo se mi čumět na to všechno a být v tom, ale věděl jsem, že jsem to Bennovi už dvakrát slíbil a že nemůžu nepřijít. Bože, vždycky, sakra, vždycky se mi v životě všechno nějak zkazilo. Vždycky jsem musel někam jít, když se mi chtělo zůstat, a vždycky jsem musel zůstat, když by bylo skvělé někam jít. Do všeho mi něco vždycky přišlo. Ale to jsem byl já. Ano. Snad jsem na to doopravdy nebyl udělán, ani na lásku, ani na štěstí, ani na nic. Byl jsem udělán na to, nějak si to odžít. Nějak si to odžít a vidět to a být v tom. A -

a pak jsem nevěděl už co, jenom jsem věděl, že to nebylo všechno, že jsem musel být udělán k něčemu víc než jen k tomuhle, snad k tomu hraní na saxofon, to bylo tak nejlepší, na co jsem si moh

vzpomenout, nebo snad ještě k něčemu jinému a lepšímu - ale rozhodně snad nejenom k tomuhle,

nevěděl jsem. Přešel jsem přes koleje, šel jsem kolem domu, kde bydlila Dagmar Dreslerová, a viděl jsem ji, jak se dívá z okna, ale dělal jsem, že ji nevidím, a šel jsem dál kolem sálajícího bloku domů s beznadějnýma slídovýma hvězdičkama v omítce a zahnul jsem k Mánesovic vile. Zastavil jsem se u zahradní branky a zazvonil jsem. Z mluvítka se ozvalo: Kdo je? Smiřický, řekl jsem a dveře zabzučely.

Otevřel jsem je a šel jsem po pěšince k sloupkovému schodišti, které vedlo k vchodu do vily. Cestička a přízemí vily byly ve stínu sousedních činžáků, ale první a druhé poschodí hořelo ve slunci. Byla to pořádná vila. Vystavěl ji Bennův dědeček, milionář Mánes, a byla tak v tom příjemném slohu, jak se jím stavělo asi před dvaceti lety, a vůbec jsem z ní neměl ten pocit přepychovosti jako u vily pana vrchního ředitele Heisera. Asi jsem byl na ni moc zvyklý. Hrávali jsme občas dole v hale nebo i nahoře v Bennově pokoji, olepeném fotkami černošských muzikantů, z něhož se šlo do Evčina pokoje vedle, kterému vévodil Evčin barevný portrét od Rosti Pittermana. Byla to dobrá vila. Vylezl jsem po

obloukovitých schodech nahoru a otevřel jsem skleněné dveře. V hale byl příjemný chládek. U paty schodiště stála palma jako u Heiserů, ale přece to bylo jiné, a dva dřevění medvědi drželi opěradlo na deštníky. Chtěl jsem jít po schodech nahoru do Bennova pokoje, ale vtom se otevřely posunovací dveře do salónu a objevila se v nich paní Dvořáková, stará Mánesovic hospodyně.

„Benno je na zahradě,“ řekla mi.

„Aha. Děkuju,“ řekl jsem a obrátil jsem se do salónu. V salónu stál ve výklenku u okna klavír, prošel jsem dveřma napravo skrz jídelnu a na zasklenou verandu, zalitou jasem a příjemně ne moc teplou.

Tam seděla paní Mánesová s dvěma Angličany v proutěných křeslech. Angličani byli bez kabátu, jen v zelených khaki košilích, u krku rozhalených, vymydlení, svěží a hovořili s paní Mánesovou anglicky.

Na stole stály dva sifony a dvě láhve předválečné whisky. Pozdravil jsem je a prošel jsem verandou na zahradu. Spatřil jsem Evku v hedvábných bílých plavkách, jak hraje ping-pong s jedním Angličanem a druhý jim soudcuje. Pingpongový stůl stál ve stínu pod stromem a Evčiny bílé plavky v tom stínu svítily. Ven ze stínu na slunci byla postavena tři plátěná lehátka a v nich ležel Benno, Helena a jeden Angličan. Benno byl jen v plavkách, břicho mu z nich přetékalo a měl ženská ňadra jako Buddha. Na malém stolku stálo několik lahví piva. Helena seděla v druhém lehátku, oblečena ve dvoudílný úbor ke slunění, z modrého plátna, a bylo vidět, teď když byla svlečená, jak je taky dost tlustá. Mezi kalhotkama a podprsenkou jí břicho dělalo itrnici, a tak jsem zas sklouznul zrakem na Evčina opálená záda a na její zadničku, lesklou v hedvábných plavkách, sešitých ze dvou dílů zrovna veprostřed zadničky, takže jak se Evka pohybovala, leskla se každá polovina jinak. Zbylý Angličan seděl

v plátěném lehátku a kouřil z lulky. Všichni Angličani byli v rozhalených košilích. Přiblížil jsem se k lehátkům a řekl jsem:

„Ahoj.“

„Ahoj,“ řekl Benno.

„Nazdar, Danny,“ řekla Helena.

Angličan se zvedl a řekl:

„Good afternoon.“

„Well, how are you? Líbí se vám tady?“ Obrátil jsem se nejdřív na něj.

„Oh, it's fine.“

„That's well,“ řekl jsem. „Já jsem se přišel na vás podívat, ale musím hned zase jít.“

„Proč? Kampak?“ řekl Benno.

„Ale - mám ještě nějaký zařizování a musím pro fotky z neděle k Bertovi,“ napadlo mě.

„Himl, taky nás moh vyfotit,“ řekl Benno. „Sedni si.“

Roztáhl jsem si ještě jedno lehátko a sedl jsem si naproti nim. Od pingpongového stolu znělo ťukání míčků a já se pořád díval na Evku. Otočila se, aby sebrala míček, a uviděla mě.

„Nazdar, Danny,“ řekla příjemně.

„Nazdar. Tak jak se ti líběj Angličani?“ zeptal jsem se.

„Sou fajn,“ zazubila se, a jak se shýbla pro míček, uviděl jsem jí za ňadra, pak se zas narovnala a otočila se. Hleděl jsem jí pořád na tu dvoudílnou zadničku.

„Vole!“ zaslechl jsem Benna. Uvědomil jsem si, že mi něco říká. Otočil jsem se k němu.

„Co je?“

„Chlape, nesežer jí vočima a poslouchej, co ti řikám.“

Zasmál jsem se.

„Máš príma ségru, Benno. Tu ti závidím.“

Benno neřekl nic.

„Vážně. Vaše Evka je senzační.“

„Ale je blbá.“

„Beníku!“ řekla Helena.

„Ale dyž je blbá, dyť to víš.“

„Tak to nemusíš řikat.“

„Každopádně je to senzační holka,“ řekl jsem. „Vážně, Benno. To řikám docela vážně. Isn't she

a beautiful girl?“ obrátil jsem se na Angličana. Vytrhl jsem ho z nějakého zamyšlení, protože sebou škubl a řekl rychle a bezmyšlenkovitě:

„Co prosím?“

„Není to hezké děvče?“ opakoval jsem a kývnul jsem hlavou k Evce. Angličan se rozzářil.

„You bet she is!“ řekl s velikým a vřelým přesvědčením a hned se taky začal dívat na Evku.

„Vidíš, ty blbe,“ řekl jsem Bennovi. „I cizina to vocení.“

„No dobře,“ řekl Benno. „To víš, že se zejtra čekaj esmani?“

„Co?“

„Esmani.“

„Kdo to řek?“

„V pivováře maj telefonickou zprávu ze Schörkenau. Fotr to

přines.“

„A jak -“

„Prostě německá armáda prchá, ale zadní voje sou z esesáckejch divizí. A ty eště pořád bojujou s Rusama.“

„Sakra.“

„Máme se na co těšit.“

„Myslíš, že se dostanou až sem?“

„Proč by ne?“

„No jestli je Rusáci nerozmlátěj už dřív.“

„To se netěš.“

„No - aspoň eště něco zažijem.“

„To teda zažijem.“

Chvíli jsme mlčeli. Pak jsem řekl:

„Co tomu řiká váš fotr?“

„Má plnou prdel strachu.“

„Beníku!“ ozvala se automaticky Helena.

„Má strach jako všichni.“

„A myslíš, že armáda do toho zasáhne?“ řek jsem skoro v uvozovkách.

„Proč myslíš, že jí na zejtřek tak svolávaj?“

„Nojo,“ řekl jsem a nepříjemně mě zamrazilo. Esesáci! Tady na zahradě byl chládek a tráva a Evka v bílých plavkách se mi míhala před očima. A vlastně to teprv začne. Ani jsem o to už najednou nestál.

„Co budeš dělat?“ zeptal jsem se.

„Pudu do pivováru. Co se dá dělat.“

„Nojo,“ řekl jsem. Mlčeli jsme. Po chvilce jsem řekl:

„Sakra.“

Zase jsme stísněně mlčeli. Pak se Benno natáhl pro jednu láhev, odzátkoval ji a nalil pivo do třech sklenic na stole.

„Vem si,“ řekl mi a podal jednu sklenici Angličanovi.

„Thank you,“ řekl Angličan. Napili jsme se. Pivo bylo zteplalé, ale polykalo se příjemně. Vypil jsem najednou asi půl sklenice a postavil jsem ji zpátky na stůl. Benno ještě pil. Ohryzek se mu pravidelně pohyboval a dno sklenice se zvedalo k nebi. Pak bylo slyšet, jak vysrkává pěnu, a pak postavil sklenici na stůl. Chvilku jsme mlčeli a pak jsem řekl:

„Nojo. Tak já pudu,“ a zvedl jsem se.

„Nechoď,“ řekl Benno.

„Já musim. Musim si zařídit ty věci a chci se na to vyspat.“

„Tak di.“

„Přídeš tam ráno?“

„Jo.“

„V kolik?“

„Stav se u Harýka. Já tam přídu.“

„V kolik se mám stavit?“

„Asi v osum.“

„Tak dobře,“ řekl jsem. Potom jsem řekl Good bye Angličanovi a Angličan se zase vztyčil v židli a řekl mi Good bye a podal jsem ruku Heleně a Bennovi. Pak jsem zavolal na Evku:

„Nazdar, Evko.“

Obrátila se ke mně a povystoupila na slunce.

„Nazdar, Danny. Přiď zas,“ řekla a mě to zahřálo u srdce.

Pevně jsem si umínil, že zas přijdu. Evka na slunci celá zazářila bílým oslnivým leskem a všema těma půvabnýma křivkama, co měla na sobě. Udělal jsem V-sign a Angličani se zazubili.

„See you later, boys,“ řekl jsem. Obešel jsem vilu a šel jsem po písčité cestičce k vrátkům. V břiše mně leželi esesáci. Ale zatřás jsem hlavou a zas mi bylo dobře. Věděl jsem, že za mnou na zahradě je Evka v bílých plavkách a kousek vedle v Okresním domě Irena. Celé město bylo plné holek. A věděl jsem, že zítra nebo pozítří nebo za pár dní zas přijdu k Mánesovům. A pak bude léto a budem chodit na plovárnu. Pak jsem si vzpomněl na Mici. Život je přece jen dobrý. Kdyby nebylo nic než tohle - a ono nebylo nic - stálo to za to. Vykašlal jsem se na esesáky. A třeba v tom létě, až zas pojedem na skály, nebo v Praze, si dá Irena říct. Snad ji přece jen jednou dostanu. Anebo tu neznámou holku. Snad je život přece jen dobrý. Vzpomněl jsem si na Bertu a pocítil jsem prudkou touhu mít ty fotky. Byla to hrozně prudká touha. Abych se s nima moh vytáhnout před Irenou. A abych viděl sám sebe

s automatem. Ó, fotky byly skvělá věc. Nevykládaly, jak to všechno bylo kolem toho, co bylo na nich, a tak to byl vždycky nezkalený efekt. Fotky holek vypadaly všechny působivě. Když je člověk

ukazoval, byly to vždycky tak trochu trofeje, i když s těma holkama člověk třeba nic neměl. Ani se nemuselo nic říkat. Stačilo ukazovat druhým klukům fotky a tajemně se šklebit. Kluci už si domýšleli své. Oni třeba taky věděli, že houby bylo a jak to vlastně je s fotkama holek a jak je to lehké je mít, ale zachovávali loyalitu, poněvadž je sami ukazovali taky, a člověku to dělalo dobře a bylo to tak trochu, jako kdyby opravdu všechny ty holky měl, a to bylo moc dobré. A zrovna tak ta fotka s automatem. Na ní nebude vidět, že mi ho pak sebrali. Vešel jsem do parku na Žižkově náměstí a spěchal jsem pod viadukt a zadem podél železničního náspu k Bertovi. Postranní ulice nebyly tak plné lidí, a když jsem zabočil do ghetta, narazil jsem na veliký houf otrhanců, který se tlačil před synagógou. U chodníku stálo nákladní auto s nákladem dek a chlapi skládali deky a nosili je do synagógy. Moutelíkovic běloskvoucí činžák stál na rohu ulice, ale krám byl zavřený. Obešel jsem dům a vystoupil jsem po schodišti do prvního poschodí. Barevnými okny na schodišti, které znázorňovaly všelijaké scény z kupeckého života, proudilo světlo a dělalo na žlutých stěnách hezké barevné skvrny. Díval jsem se na všelijaké ty sympatické figury, na polonahé Merkury a svalnaté kováře ze skla a představoval jsem si pana Moutelíka s hlavou jako biliárová koule s bříškem. Na schodech jsem potkal Helenku

Reimanovou v tenisových šatech a ty barevné fleky z oken se po ní rozlévaly velice pěkně. Zazvonil jsem u Moutelíků, přišla mi otevřít jejich věkovitá služka a řekla mi, že Berta je v temné komoře. Slezl jsem zas dolů a zazvonil jsem u zadního vchodu do krámu. Za chvíli přišel Emil, Bertův mladší bratr, a pustil mě dovnitř.

„Ahoj,“ řekl jsem mu. „Je Berta dóle?“

„Je,“ řekl mi a hned zas odešel dozadu k hračkám. Emil měl zájem jen o hračky a o loutkové divadlo.

Viděl jsem, že je na pultě rozložený nějaký strojek. Otevřel jsem dveře do sklepa a rozsvítil jsem. Přede mnou se objevily schody dolů, slezl jsem po nich a dostal jsem se do úzké chodbičky mezi všelijaké bedny a pytle a balíky. Seshora na to svítila žárovka. Šel jsem žlutým polosvětlem dozadu, kde měl Berta temnou komoru. Byl to takový přístěnek z překližky, polepený černým papírem. Na dveřích

visela tabulka N E V S T U P O V A T! Zaklepal jsem.

„Okamžik!“ ozvalo se zevnitř varovně a pak bylo slyšet šustění papírů a zaklapávání krabic. Potom Berta otevřel. Byl v černém pracovním plášti.

„Á nazdar! Deš si pro fotky?“ řekl mi a vycenil zuby, jako je ceníval v krámě na zákazníky.

„Jo. Máš je?“

„Mám. Chceš se na ně podívat?“

„No, dyž mi je ukážeš.“

Vlezl jsem dovnitř. Byla to z vnitřku malinká místnost s pracovním stolkem, na kterém stál zvětšovák a tři misky s vývojkou, ustalovačem a vodou. Nad stolkem visela police s lahvema a krabicema a nad ní tři žárovky, obyčejná, červená a zelená. Po straně byla malá skříň. Berta ji otevřel a vytáhl z ní obálku s fotkama. Žlutá žárovka na nás oba svítila od stolku, svítila zespoda a na protější straně kabiny dělala veliké stíny.

„Tady sou,“ řekl Berta. „Poď ke světlu.“

Šli jsme ke stolku a Berta na něj položil fotky. Bylo jich přesně šest, jak jsem si přál. Podíval jsem se na ně. Byly to skvělé fotky. Na první pohled bylo vidět, že bylo špatné počasí, a tak byly šedivé a skličující a já na nich stál s automatem přes rameno a s vlasy trochu do čela. Automat byl dobře zaostřen, takže šlo rozeznat všechny šroubečky, a vypadal hodně kovově, jak se leskl. Prohlížel jsem si ho a pak sebe, jak stojím v popředí docela elegantní, a v pozadí za mnou bylo vidět Bendu taky s automatem a v hasičské helmě a záda Franty Kočandrleho s flintou šikmo přes ně pověšenou. Od mého těla nalevo vykukovalo několik bílých hlavic pancrfaustů. Vzadu bylo všechno nejasné a šedivé, ale já jsem z toho vylézal plasticky, byl jsem si docela podobný a interesantní s těmi vlasy do čela a s rukou na automatu. Zdálo se mi, že jsem senzačnější fotku ještě nikdy neměl, ani fotka se

saxofonem nebyla taková, protože tenkrát jsme se dali fotit u fotografa a ten nás úplně zploštil a vyžehlil všelijakými reflektory a vypadali jsme pak na těch fotkách, jako kdybysme měli nástroje poprvé v ruce. Tahle byla neporovnatelně lepší. Tahle byla efektní. Berta byl umělec. Nebo spíš měl bezvadnou leicu. To spíš. Každopádně, ty fotky byly skvělé.

„To se ti povedlo, Berto,“ řekl jsem.

„No, jsou to dost dobré snímky. Tady zkraje jsem to musel trochu přisvětlit, ale není to naprosto vidět.“

„Depak. Sou prima. Kolik sem ti dlužen?“

„To máme pohlednice po dvou korunách a vyvolání ti nechám zdarma. To je dvanáct korun.“

Vytáhl jsem portmonku a dal jsem mu je. V placení, jak jsem řekl, neznal Berta přítele.

„Tak díky,“ řekl jsem.

„Prosím,“ zašklebil se Berta. „Když bude zítra hezky, tak bychom mohli v pivováru zas něco udělat.

Přídeš tam?“

„To víš. Zejtra možná budeš mít sakra příležitosti k focení.“

„Což, dnes jsem udělal asi sto padesát snímků,“ řekl se spokojeným úsměvem.

„Vážně?“

„Ano. Uprchlíky. To může být jednou cenný materiál.“

„To jistě,“ vzpomněl jsem si na pana Macháčka. To bude materiálu, Bože! Řekl jsem:

„Čeče, zejtra maj přijet esmani.“

„Taky jsem slyšel.“

„Chceš je fotit?“

„Pokusím se.“

„To si ale budeš muset dát bacha.“

„Neboj se. Já už v tom mám zkušenosti,“ řekl shovívavě.

„No, to je fakt,“ řekl jsem. „Nebude nahoře zavříno?“

„Ne. Jenom za sebou zabouchni dveře.“

„Aha. Tak ahoj,“ řekl jsem.

„Nazdar,“ řekl Berta. Pustil jsem se chodbičkou mezi balíky. Slyšel jsem, jak se Berta zas zavírá do své temnice. Vylezl jsem po schodech nahoru, zhasnul jsem ve sklepě a prošel jsem krámem. Emil se vzadu páral s tím strojkem. Byl to strojní medvěd, který si přihýbal z malé láhve s nápisem Der Teufel.

„Ahoj,“ řekl jsem mu a vypadl jsem do chodby. Podíval jsem se na hodinky. Byly čtyři pryč. Ještě čtyři hodiny do večera. Rozhodl jsem se, že se budu asi do šesti flákat po ulici. Obrátil jsem se k náměstí. Zástupy se nezmenšily. Postavil jsem se na roh spořitelny a díval jsem se na ně. Náměstí bylo už jako cikánský tábor. Kolem kostela a všude samí lidé. Seděli na zemi, postávali, žvýkali něco, co vytahovali z ranců, a ačkoli jsem viděl, jak sem tam mezi sebou mluví, nad celou tou plochou náměstí viselo horké, unavené ticho. Nahoru k zámku se náměstí trochu zvyšovalo a bylo úplně celé poseto lidma. Sluneční paprsky do nich pražily a vlajky na domech, podivně svěží a barevné, se opile kymácely nad tou zaprášenou živou hmotou. Seděli tu a čekali. Čekali, až to přejde. Až bude mír a přijedou vozy s červeným křížem a spojovací důstojníci a rozposílají je po všech těch všemožných zemích, odkud přišli. Vlastně odkud je Němci vytáhli. Díval jsem se na ně. Zrovna vedle mě u

spořitelny seděl děda s poplivanými vousy, hlavou zvrácenou nazad a se zamženýma očima. Ale ústa měl dokořán a v nich zbytky po zubech. A hned u něho byl kluk, nemoh jsem říct, jestli špinavý nebo jestli měl žloutenku, vypadal nemocně, ale nevím, jestli to byla rasa, jestli to byl Cikán nebo Talián nebo prostě kluk se žloutenkou, nevím. A jak jsem se díval po náměstí, viděl jsem Francouze v sešlých uniformách a všichni vypadali nemocně a slabě, a mezi nima Holanďani, kteří vypadali silní a zdraví.

Nevím, čím to bylo, jestli to tak bylo opravdu, nebo jestli se mi to jen tak zdálo, ale zdálo se mi to tak.

O kus dál ušmudlaná rodinka s dětma, které se honily okolo hrnce s bůhvíčím, a dva skrčení a špinaví milenci, holka v koncentráčnických šatech s očividným dítětem v břiše, chlapi s obvazy kolem hlavy, se šrámy a boulemi, Rusáci a Mongolci, nekonečně rozšklebení a bez nároků a vypadající tak šťastně, až jsem na ně dostal vztek. A pak jsem spatřil Irenu, objevila se v bronzových vratech pošty a šla pomalu mezi lidma ke spořitelně. Ach Irena! Měla na sobě dívčí šaty, bílé s kytičkama, ach Irena, bylo mi z ní bolavě v prsou. Opřel jsem se o roh spořitelny a dal jsem ruce do kapes. Docela automaticky jsem počítal, že jí to bude imponovat. Nebo ne imponovat, ale že je to hezké. Nebo že se to nejvíc hodí, že to má Irena ráda. Když už byla docela blízko, ušklíbl jsem se koutkem úst, a s nohama zkříženýma, aniž jsem je narovnal, řekl jsem Nazdar, Ireno, a díval jsem se do té její tvářičky a zas jsem si něco pomyslil o jejím mozku, ale bylo mně to jedno.

„Ireno, ty si krásná,“ řekl jsem.

„Jistě? To sem ráda, že se ti líbim,“ řekla.

„To je málo, Ireno.“

„Co?“

„Že se mi líbíš. To neni to.“

„A co to teda je tak strašnýho?“

„Vždyť to víš.“

„Nevim.“

„Ale víš, Ireno,“ řekl jsem pomalu.

„Nevim.“

„Chceš, abych ti to vopakoval?“ řekl jsem. Neřekla nic, ale dívala se na mě s hrozně otevřenýma očima. Viděl jsem, jak jí to dělá dobře.

„Já ti to rád vopakuju,“ řekl jsem.

„Tak mi to řekni.“

„Já tě miluju, Ireno.“

Usmála se a trochu přivřela oči. Jako kdyby byla trochu vážná, abych jako věděl, že i když žertuje, tak ví, že to je vlastně vážná věc. A já zatím věděl, že to není vážná věc, jenom příjemná, a že kdyby věděla, jak to je, třeba by řekla, že jsem sprosťák a podlý chlap.

„Hrozně tě miluju, Ireno,“ řekl jsem jako vážně a odlepil jsem se od rohu. Z jejího obličeje se zas ten vážný nádech vytratil a řekla:

„Danny, ty si vždycky vybereš takový vhodný místo pro tyhle svý vyznání.“

„Já si ho nevybírám, Ireno.“

„Tak kdo ti ho vybírá?“

„No ty.“

„Jak to?“

„No jasně, přece.“

„Tomu nerozumim.“

„Ty přece nikdy nemáš čas. Aspoň ne pro mě.“

„Ale -“

„Já bych ti to taky rači řikal na jinejch místech. Ale ty nechceš.“

Vzala mě zase tím svým starým pohybem za ruku a řekla, jako kdyby si to rozmýšlela. Jestli totiž mi má povolit rande.

„Danny -“

„Co, Ireno?“

„Danny, podívej se, nemělo by to smysl.“

„To řikáš ty.“

„Já to vim.“

„Pro tebe by to nemělo smysl. Ale pro mě jo.“

„Ba ne.“

„Ba jo.“

„Ba ne, Danny.“

„Ba jo, Ireno. Já to vim.“

„To si jen myslíš.“

„Nemyslim. Vim to úplně jistě.“

„Namlouváš si to, Danny.“

„Nenamlouvám.“

„Ale namlouváš.“

„Inu, jak myslíš, Ireno. Já jen vim, že by to mělo smysl, protože tě miluju.“

Jak jsem tohle řek, šel kolem nás zrovna pan Bouček z pošty a já jsem to řek dost nahlas, takže pan Bouček se na mě podíval a zašklebil se a Irena to viděla a začla se stydět.

„Danny, neřikej to tak nahlas.“

„Proč?“

„Ale nemusí to každej slyšet.“

„Mně je to jedno, Ireno.“

„Ale mně ne.“

„Je ti to tak nepříjemný?“

„Ano.“

„To že tě miluju?“

„Ne, to ne. Ale že to řikáš tak nahlas.“

„Tak nechceš, abych ti to řikal?“

„Můžeš mně to řikat, když chceš, ale ne před lidma.“

Aha, pomyslel jsem si, ale nahlas jsem vzdychl.

„Nevzdychej, Danny, a jestli chceš, poď se mnou.“

Beze slova jsem se k ní připojil. Šli jsme Jiráskovou třídou k nádraží.

„Kam deš?“ zeptal jsem se.

„Domu.“

„A co budeš dělat doma?“

„Já mám práce!“

„Prosim tě, co?“

„Prát punčochy a spravovat je -“

„Jo tak.“

„Cos myslel?“

„No nic,“ řekl jsem. „A co jinak děláš?“

„Myslim na tebe.“

„Neřikej.“

„Vopravdu. Ani nevíš.“

„To nevim.“

„V sobotu, jak tě odvedli od pošty, tak sem o tebe měla takovej strach, že si to možná ani

nezasloužíš.“

„Vážně, Ireno? A mělas strach, že mě zastřelí?“

„No měla. A volala sem panu Řimbálníkovi a ten mně slíbil, že hned zakročí. Pak sem čekala

a modlila sem se za tebe.“

„Vážně?“

„No. To ty asi neděláš, viď?“

„Ale taky.“

„Kdybys nelhal.“

„Vážně, dělám, Ireno.“

„Nojo, já vim. A pak mi pan Řimbálník volal, že už vás pustili.“

„A bylas ráda?“

„Já sem měla skoro vztek, že sem se kvůli tobě tak angažovala, protože ty za to asi nestojíš.“

„Stojim, Ireno.“

„To řikáš ty. To řiká každej o sobě. Ale jestli je to pravda, to je jiná otázka.“

„Stojim, Ireno. A sem ti za to moc vděčnej.“

„Bodeť bys nebyl,“ řekla. Najednou mě polil nepříjemný pocit, jestli já opravdu nejsem sprosťák, že si s ní tak hraju, a jesli ona opravdu není nějaký lepší člověk, když se o mě tak stará. Ale zašklebil jsem se na ni svůdnicky a řekl jsem:

„Já sem, Ireno. Já sem ti hrozně vděčnej. Vážně a za všecko.“

Byl jsem ďábel. Anebo ukecaný blbec. A ať, řekl jsem si. Ať jsem třeba blbec. Když jsem, tak jsem.

Ať jsem třeba nejpitomější ze všech pitomců, a jak jsem si to řekl, tak se mi, jako vždycky, ulevilo, a čím víc jsem si to říkal, tak tím víc jsem měl pocit, že ale blbec nejsem a naopak že jsem nejmazanější ze všech a že blbá je Irena.

„To zas nepřeháněj.“

„Já nepřehánim.“

„A za co mně, prosim tě, seš eště vděčnej, mimo tohleto?“

„Za to, že si, Ireno.“

„A co z toho máš?“ řekla.

„Ty si smysl mýho života,“ řekl jsem.

„Tak to teda tvuj život velkej smysl nemá.“

„Já vim, že ne.“

„Děkuju za poklonu.“

„Tak sem to nemyslel.“

„Tak jaks to myslel?“

„Můj život nemá smysl, protože mě nemiluješ.“

„A kdybych tě milovala, tak by měl?“

„Samozřejmě.“

„Chudáčku. Tak to ti už nic jinýho nezbejvá než sebevražda.“

Teď jsem změnil tón.

„Ireno, ty si z toho děláš legraci.“

„Né. Já jen řikám, jak to je.“

Zastavil jsem se a udělal jsem bolestný výraz kolem pusy. Byli jsme zrovna v Žižkově parku.

„Ireno,“ řekl jsem. „Já si nemůžu pomoct, já tě dovopravdy miluju.“

Irena se taky zastavila a zvážněla si oči. Mlčeli jsme chvilku a pak jsem řekl:

„Hrozně.“

„Já vim,“ řekla. Zase jsme mlčeli. Potom řekla:

„Co budem dělat?“

„Já nevim.“

Dívala se na mě.

„To je zlá situace,“ řekla a pořád se na mě dívala.

„Ireno -!“ vydechl jsem.

„Poď si sednout, na chvíli,“ řekla a vzala mě za ruku. Šli jsme k lavičce v rohu parku. Byla skoro zakrytá křovím. Sedli jsme si a Irena mě pořád držela za ruku. Vzal jsem jí její druhou ruku do své a složil jsem jí všechny ty ruce na klín a udělal jsem na ni pohled. Díval jsem se na ni a byl jsem zvědav, jestli se dívám dost zamilovaně. Její oči na mě hleděly s tou svojí vážností a jako sympatií.

Drželi jsme se blbě za ruce a mně to přišlo k smíchu, co si asi teď Irena myslí a co cítí, jak je to se mnou tragické, že mě nemůže milovat, protože miluje jiného, a mně zatím, jak tam seděla proti mně a ňadra se jí pod těma bílýma šatama s kytičkama zdvíhaly, nešlo ani tak o to, aby mě milovala, ale spíš aby se se mnou vyspala. Povytáhla obočí a na čele se jí udělalo několik jemných vrásek.

„Co budem dělat, Danny?“ řekla znova bezradně. „Co budem dělat?“ opakovala tím udiveným tónem.

„Já nevim,“ řekl jsem.

„Ale takhle to přece nemůže jít.“

„Proč by to nemohlo jít?“

„Vždyť je to nesmysl.“

„Co je nesmysl? Že tě miluju?“

„Ale ne. To neni nesmysl. Ale - Danny, já - já bych ti ráda nějak pomohla.“

„To by nebylo tak těžký, Ireno,“ řekl jsem chlípně.

„To si myslíš ty. To si vy kluci všichni myslíte,“ řekla Irena.

„No a je to tak těžký, Ireno?“

Irena udělala strašně nešťastný obličej.

„Danny, prosim tě, nechtěj to na mně. Já bych strašně chtěla, abys byl šťastnej, ale tohle nikdy neudělám.“

„Tak jak mám bejt pak šťastnej?“ řekl jsem.

„Vždyť je tolik jinejch děvčat,“ řekla Irena.

„Ale já miluju tebe,“ řekl jsem a měl jsem pocit nějaké divné odpovědnosti. Fakt, hergot, bylo tolik jiných holek, a kdybych na ně vynaložil tolik energie jako na Irenu, mělo by to asi větší efekt. Čert ví, proč jsem se tak namáhal, když byla na tu svou zahrádku tak opatrná. Čert ví. Ale namáhal jsem se dál.

„Ty vostatní sou pro mě vosk,“ řekl jsem.

„Ale vždyť sou taky hezký, Danny.“

„Ale ty seš nejhezčí.“

„To se ti jen zdá,“ řekla Irena a bylo vidět, jak jí to lichotí.

„Nezdá,“ řekl jsem. „Dyť se na sebe podívej sama,“ a vytáhl jsem z kapsy zrcátko. Trik se zrcátkem působil. Irena se zasmála a řekla: „Ach, Bože,“ a podívala se na mě strašně nešťastně, ale v očích měla už ohníčky nevěry, ale pořád dělala, že jako bojuje vnitřní boj a že by mi hrozně ráda pomohla - ale že miluje jiného a to přece potom nejde - a zatím to tak krásně šlo, a zatím takových pádů byl plný svět, a co svět, plný Kostelec.

„Ireno,“ zamumlal jsem a vzal jsem ji za ruce nad loktem. Měla je měkké a ženské. Trochu se ode mě odklonila a strnula. Líbnul jsem ji. Za chviličku pootevřela pusu a ucítil jsem dotyk jejího jazyku.

Vzrušilo mě to hodně. Pak se ode mě odtrhla a rychle vstala a řekla „Pojď!“ a obrátila se a už utíkala pryč. Hnal jsem se otráven za ní. Její šaty zasvítily na slunci a průčelí Okresního domu zrovna sálalo jarem a teplem. V několika okamžicích jsme byli u vchodu. Irena se zastavila a otočila se ke mně.

Čekala, že jí něco řeknu. Byl jsem ještě otrávený, ale usmál jsem se na ni. „Tak se měj dobře, Danny,“

řekla a podala mi ruku. Stiskl jsem jí ji.

„Ty taky, Ireno,“ řekl jsem. Chvíli jsme tak stáli a dívali jsme se na sebe. Pak jsem krásně řekl:

„Moc tě miluju, Ireno.“

Reagovala přesně. Zářivě se na mě zasmála, stiskla mi ruku, pak ji pustila, obrátila se a vyběhla po schodech nahoru, ani se neohlédla. Otočil jsem se a šel jsem zvolna k městu. Otrávenost mě přešla a cítil jsem hroznou vděčnost k Ireně. A ke všem. K celému městu, ke všem těm hezkým dívkám, co jich v něm bylo plno, a ke všem klukům a všechny jsem je miloval. A nevadilo mi, že jsou všechny tak hloupé, ty dívky. Měl jsem je všechny rád. Domy svítily a červenaly se v jarním slunci, obloha byla modrá a zámek vysoko nad městem s šeříkovými keři a s alejí a všechno bylo plné dívek a všechno bylo dobré k životu. Pomyslel jsem si, že je teď Irena už asi doma a třeba něco říká své máti, ale přitom myslí na mě, a jak si třeba myslí, že jsem z toho nešťastný, protože je to jen holka a tohle je svět mužů a holky v něm jsou jen pro radost a pro blaho. Prošel jsem pod viaduktem k Jiráskově třídě a zamířil jsem domů. Pořád se nezdálo, že by nějak ubývalo těch lidí, jenom slunce už v ulici bylo večernější, protože už bylo půl šesté, a já ztratil chuť se flákat, abych někoho nepotkal a nezkazil si tu pěknou náladu, kterou jsem měl, a tak jsem zapad do domu a vylezl jsem po schodech nahoru. Maminka mi otevřela a řekla:

„Pst! Von spí.“

„Kdo?“ řekl jsem.

„Ten starej voják,“ řekla maminka.

„Ten druhej ne?“

„Ne, ten se šel projít,“ řekla maminka.

„Aha,“ řekl jsem. „Dáš mi večeři?“

„Už?“

„No. Já bych chtěl eště ven.“

„A kam zas, Danny?“

„Ale jen tak se taky projít.“

„Neměl bys rači už zůstat doma?“

„Ale neboj se, maminko,“ řekl jsem a otevřel jsem dveře do koupelny. „Já dám pozor.“

Maminka odešla se starostlivým obličejem do kuchyně. Spustil jsem vodu v teplé koupelně a opláchl jsem si ruce. Pak jsem s ručníkem v rukou šel do kuchyně. Maminka vařila něco na vařiči.

„Co to bude?“

„Brambory. To víš, maso ty Angličani v poledne -“

„Já vim. To je dobrý.“

„Bude ti to stačit?“

„Jistě. Neboj se,“ řekl jsem a zase jsem odešel do koupelny. Byl jsem k mamince sakra stručný, najednou jsem si to uvědomil. Nemluvil jsem s ní víc, než jsem musel. Najednou jsem si uvědomil, jak se k ní chovám sprostě. Co by mě to stálo, promluvit s ní trochu. Ale já o to nestál a vlastně jsem s ní mluvil, jenom když jsem od ní něco chtěl. Zahanbilo mě to. Ale já jsem ji přece měl rád, jenomže teď bylo moc jiných věcí a ty byly zajímavější. Irena a Mici a povstání. Chtělo se mi něco mamince říct, aby měla radost a aby viděla, že o ni stojím. Odešel jsem zas do kuchyně a sed jsem si na židli.

Přemýšlel jsem, o čem povídat.

„To je příšerný, ty uprchlíci,“ řekl jsem konečně.

„Jen aby sem nezavlekli nějakou nemoc,“ řekla maminka.

„Depak.“

„No, po minulý válce taky přišla epidemie.“

„Já vim, španělská chřipka, ale po týhle válce nic takovýho nepříde.“

„Bůhví. To nemůžeš vědět.“

„Depak. Teď sou hygieničtější zařízení a séra a všechno.“

„Já nevim. Pámbů nás toho chraň,“ řekla maminka. Podívala se na brambory v hrnci a řekla:

„Cos dělal celý odpoledne?“

„Byl jsem u Benna a pak sem se díval na lidi a pak sem byl taky u Berty - mluvil sem s Irenou -“

napadlo mě, že bych moh mamince ukázat fotku, ale rači ne, aby se nepolekala toho automatu, ještě nebylo po všem a měla by zbytečně strach. Vzpomněl jsem si, že jsem ji neukázal Ireně. Jak jsem na to moh sakra zapomenout! Bylo mě toho tak líto, že se mi z toho až udělalo špatně. A pak jsem si

pomyslel, že jsem si tenhle triumf aspoň ušetřil na jindy, a zas mi bylo dobře.

„S Irenkou? Copak dělá?“ zeptala se maminka.

„No, je na poště.“

„Neřikala, co bude dělat, až - jestli pude do Prahy?“

„Ne. No to asi jo, já myslim.“

„A co by chtěla studovat?“

„To nevim. Snad medicínu.“

„Medicínu?“

„Myslim, že jednou řikala.“

Maminka měla o Irenu zájem, protože věděla, jak je to se mnou. Ono to o mně vědělo víc lidí, protože jednak jsem se s tím moc netajil a jednak to paní Moutelíková řekla paní Frintové a paní Frintová to řekla paní Baumanové a paní Baumanová to řekla mamince, že si Danny vybral hezkou dívku,

a maminka dělala, že nic neví, a měla z toho radost, a paní Moutelíková řekla v krámě Irenině matce, že jsme dobrá rodina a aby se mě Irenka držela, protože jsem takový vážný a rozumný, a Zdeňka nebral nikdo vážně, poněvadž ten byl bůhvíkdo a byl v Kostelci jenom totálně nasazený, kdežto já byl mladý Smiřický a mě všechny matinky braly vážně, i Irenina, jenom Irena mě nebrala vážně. Maminka řekla:

„A co ty, Danny. Už ses rozhod?“

„Já eště nevim.“

„Měl bys o tom už trochu přemejšlet.“

„Nojo. Konečně, to nebude takovej problém.“

„Myslíš? Ale pamatuj, že to je na celej život.“

„Já vim. No asi budu dělat angličtinu,“ řekl jsem a usmál jsem se. Neměl jsem rozhodně dojem, že by něco bylo na celý život. Na několik let snad, ale nezdálo se mi možné, abych já celý život dělal něco pořád stejného, nějaké zaměstnání myslím. Hrát na saxofon, ano, to se mi zdálo, že to budu dělat celý život, a milovat dívky a říkat jim to, to se mi zdálo, a pak se mi taky zdálo, že ale ten celý život nebude moc dlouhý. Zdálo se mi, že budu celý život takovýhle potápka, protože jsem si nemoh představit, že bych někdy zapad do těch kolejí, co v nich jezdili staří, anebo že snad brzo umřu. Ale ne že by mně to dělalo nějaké starosti.

„To jak si vybereš,“ řekla maminka. „My ti s otcem bránit nebudeme.“

Postavila přede mě talíř s bramborama a slánku se solí a sedla si z druhé strany ke stolu. Dal jsem se do jídla a chutnalo mi to.

„A to bys pak byl profesorem?“ zeptala se maminka.

„Jo. Nebo doktorem, podle toho.“

„Doktorem filosofie?“

„Nojo.“

„A - co může dělat takovej doktor?“

„To je různý. V knihovnách a v redakcích a tak.“

„Tak to bys moh bejt novinářem?“

„No taky.“

„Já myslim, že by se ti to líbilo, ne?“

„Inu, možná že jo.“

„Ty máš přece to nadání na řeči a kompozice měls vždycky nejlepší ze třídy.“

„No to uvidíme,“ řekl jsem. „Hlavně že budem mít zas universitu.“

„To hlavně, chlapče,“ řekla maminka. „Jen aby nám Pámbů dal zdraví. Vo víc neprosim. To vostatní vždycky nějak přetlučeme.“

„Jo,“ řekl jsem a odstrčil jsem talíř. „Tak já pudu.“

„Tak, Danny, dej na sebe pozor, slib mi to,“ řekla maminka a měla zas plné oči starostí.

„Ale to víš, maminko, neboj se,“ řekl jsem a políbil jsem ji. Pohladila mě po vlasech a řekla:

„A přiď brzo.“

„To víš,“ řekl jsem a obrátil jsem se do předsíně. Podíval jsem se na sebe v zrcadle, a jak bylo šero, byl jsem zase hezký. Otevřel jsem dveře a vyšel jsem na chodbu. Maminka šla za mnou a zůstala stát ve dveřích.

„Tak sbohem,“ řekl jsem a začal jsem sestupovat po schodech.

„Sbohem,“ řekla maminka. Když jsem se otočil u pavlače, viděl jsem maminku ve dveřích a poslal jsem jí pusu. Jako v poledne. Dělal jsem to každý den. Odnepaměti. Rozhodl jsem se, že půjdu

k Heiserovic vile přes zámek, aby mě to vyšlo. Zahnul jsem nalevo a pustil jsem se k náměstí. Slunce svítilo už jen na nejvyšší poschodí domů po levé straně ulice a kolem mě bylo večerní polosvětlo. Na náměstí pořád tábořili uprchlíci a nad nima ze všech stran visely prápory. Okna radnice a pošty a domů nalevo kolem náměstí byla rozsvícená tím zapadajícím sluncem a od nich bylo na náměstí všechno žluté a hezké. Uprchlické rodinky, složené na pytlech a hadrech, přežvykující, s dětma a psama, a zaprášené modré uniformy Francouzů. Z kostela zněly varhany a za štíhlým oknem v gotickém výklenku hořela světýlka svíček. Obešel jsem kolem kostela a spatřil jsem malý hlouček lidí nalepený u vrat, chlapy bez klobouků a v uctivém mlčení. Ti už se nemohli vtlačit dovnitř. Kostel byl nacpán, a jak jsem přešel kolem vrat, zasálalo z nich parno z vnitřku a slyšel jsem několik slov nějaké mariánské písničky a vyšeptalý zvuk varhan. Věděl jsem, že nahoře na kůru sedí regenschori a hraje, celý zmučený vší tou pitomou muzikou, kterou musel celý život kolem sebe poslouchat, jak dával hodiny na housle, a teď možná se strachem, co ještě bude, než příjdou Rusové a až příjdou. Chodíval jsem k němu kdysi na hodiny a vždycky jsem čekal, až kluci přede mnou skončili. Já hrál jen na piano, to šlo, ale ti kluci přede mnou vrzali na housle a regenschori obíhal kolem nich s hlavou v dlaních a sténal a vykřikoval, ale kluci hráli úplně dubově a jednotvárně, s monotónní falešností. To byl regenschori. A u oltáře si pan děkan odříkával svoje trinitate personae et unitate substaciae a stejně tomu nevěřil, šeptal to, žbrblal to, skuhral to nahlas a regenschori honil jeho kolísavé tóny ukazovákem na varhanách, všechno kolem děkana bylo sešlé a laciné, roucha roztřepaná na okrajích a otlučená monstrance a všechno kolem něj zanikalo, i on sám v středověké faře s opršelým obrázkem svatého Antonína v průčelí, a přece to v podstatě bylo hezké a někde ve světě, v Římě, v New Yorku nebo možná i v Praze stály úplně nové kostely s faráři, kteří tomu všemu věřili a zpívali to každý den, jako kdyby to každý den zpívali poprvé, velebnými hlasy, nádhernými hlasy, vere dignum et justum est aequum et salutare, nos tibi semper, et ubique gratias agere, bylo to hezké, měl jsem to hrozně rád, a jak jsem šel kolem toho napraného a propoceného kostela, nevím, co bych dal za to, abych tomu všemu mohl doopravdy věřit, Domine sancte, Pater omnipotens, Deus: Qui cum unigenito Filio tuo, et Spiritu sancto, unus es Deus, unus es Dominus. Zastavil jsem se a napjal jsem uši a opravdu jsem zaslechl děkanův rozskřípaný hlas, jak skřehotal oremus - praeceptis salutaribus moniti, et divina institutione formati, audemus dicere: Pater noster, qui es in coelis, chtěl bych mít, Bože, Tebe na nebesích, myslel jsem si, abys tam seděl a díval se na mě a staral se o mě, jako kdyby na mně bůhvíjak záleželo, ale věděl jsem, že se Země točí kolem Slunce a se Sluncem v ohromném disku Mléčné dráhy kolem jeho středu a ten disk že letí prostorem a točí se kolem něčeho jiného a že Eddington říká, že sto tisíc miliónů hvězd tvoří jednu galaxii a sto tisíc miliónů galaxií tvoří jeden vesmír, a co mi to bylo platné, co pan děkan říkal, že omnia per ipsum facta sunt, et sine ipso factum est nihil quod factum est, když jsem tomu nemoh a nemoh věřit. Odtrh jsem se od kostela, podíval jsem se nahoru na zámek, na jeho tři řady skleněných oken se zlatými sluncaty v každém z nich a pustil jsem se kolem fary do strmého kopce. Stoupal jsem po cestičkách, kolem polozřícené zámecké hradby, šeříkovým zápachem rychle a bez ohlédnutí. Zastavil jsem se až nahoře v zámeckém kole a odtud bylo náměstí placatě otevřené pode mnou, s mrňavýma postavičkama, polité medovou září slunce, s těma lidičkama, hýbajícíma se a chodícíma sem a tam. Udělalo se mi divně z toho provokativně rozkvetlého májového večera a vlezl jsem rychle na zámecké nádvoří, abych to neviděl. Na prvním nádvoří bylo tmavo a vlhko. Jak jsem šel kolem kašny, otevřely se dveře

kastelánovic bytu a z nich vyšla kastelánovic Ema.

„Nazdar,“ řekl jsem jí a počkal jsem na ni. Zacenila se na mě, nos měla jako okurku a růžové šaty na sobě.

„Nazdar,“ řekla mi.

„Jak se máš?“

„Děkuju, dobře. A ty?“

„No tak, de to. Poslyš, copak dělá šlechta?“

„Právě se stěhujou. Poď se podívat, chceš?“

„No samo. To je eště nezavřeli?“

„Ne. Proč by je zavírali?“

„Inu, Schaumburg von Lippe, že jo.“ Vlastně jsem nevěděl, proč by zrovna je měli zavírat. „A co dělá královna wirtemberská?“

„Ta je tam taky. Poď, já ti jí ukážu.“

„Já už jí znám, dyť užs mně jí ukazovala.“

„A jo.“

„Ale to nevadí. Já jí můžu vidět eště jednou.“

Ema se na mě zašklebila.

„No bodeť. Aby Danny Smiřický neměl zájem,“ řekla.

„To víš, dyť mě znáš,“ řekl jsem.

„Tak poď,“ řekla Ema. Pod těma růžovýma šatama se jí rýsoval korzet nebo bůhví co to měla na sobě.

Byla hrozně široká v bocích a na nich měla posazený divně krátký hrudník, prostě kastelánova dcera.

Docela se to hodilo k jejich kvartýru v zámecké věži. Prošli jsme na druhé nádvoří a zastavili jsme se před konírnou. Stály tam tři otevřené kočáry se zapřaženýma koňma a kolem houf zámeckých dětí.

V prvním kočáře jsem uviděl pana hraběte, bylo mu už asi devadesát a měl krk jako žirafa a seděl s hraběnkou pod tlustou zelenou dekou a hlava se mu třásla. Koukali tupě před sebe a proti nim seděly dvě mladé a hrozně ohyzdné holky.

„Kdo je to v tom prvním kočáře s hrabětem?“ zeptal jsem se.

„To je komtes Hilda a komtes Elis,“ řekla Ema.

Díval jsem se na ně, obě zrzavé, a pak jsem sklouzl pohledem na druhý kočár, nějaký lokaj v civilu do něho zrovna pomáhal tlusté šedovlasé bábě v černých šálách.

„Ta, co teď nastupuje, je markýza von Stroheim, to je sestřenice pana hraběte,“ řekla Ema.

Bába se usadila do kočáru, a jak dosedla, kočár se slabě rozhoupal. Všiml jsem si, že z okna nad konírnou je vykloněný pan Kozák, hajný ze zámku, ve vestě a s vyhrnutými rukávy, a dívá se na to.

Z vedlejšího okna se vykláněla jeho paní a oba se klidně dívali dolů. Do kočáru vedle markýzy vyskočil mladý chlap s vousky a přikryl markýzu houní.

„To je hrabě Hohenstein. To je její synovec a je zasnoubenej s královnou.“

„Jó?“ řekl jsem. Chlap byl bledý a obyčejný, nezdálo se, že by na něm něco bylo.

„To bych rád věděl, co na něm královna má,“ řekl jsem.

„Je to šlechtic. Má modrou krev.“

„Leda to,“ řekl jsem. Inu, asi to mezi nima opravdu platilo. Konečně, mohlo to mít svoje půvaby, takhle se zavřít do privátního světa a pomalu vymírat. Vzpomněl jsem si, že taky pocházím z modré krve, a dostal jsem vztek na svoje předky, že si ji víc nepěstovali. Takhle jsem byl jenom obyčejný občan a měl jsem rande s Mici pod zámkem.

„Ten naproti je markýz, její manžel, a vedle něj je kněžna z Blumenfeldu. To je stará panna,“ řekla Ema.

Markýz byl tlustý a červený a kněžna byla bledá a nezajímavá. Všichni se zamotávali do dek a houní.

Pan Kozák plivnul z okna a zapálil si fajfku. Markýz něco německy zavolal dovnitř. Ze dveří vyšla princezna Renata se svými dvěma bůbíky v hubertusech, vypadala německy a kostnatě a přes dyrndl měla průhlednou pláštěnku. Stařičký lokaj vysadil bůbíky do kočáru a pomohl princezně.

„Tak kde je královna?“ zeptal jsem se.

„Asi zařizuje věci se správcem. Královna je z nich nejenergičtější,“ řekla Ema.

„Správce s nima nepojede?“

„Jo. Ale personál vodjede až ráno.“ Celá společnost už byla usazená. Čekalo se jen na královnu.

Chlapi na kozlíkách prvních dvou kočárů seděli připraveni a u třetího stál kočí a něco upravoval koním na postroji. Přes nádvoří se kladl stín hradby a poslední srpeček rudého slunce nad obzorem svítil právě na dveře. Díval jsem se už jen na ně a čekal jsem. A právě když byl stín až u prahu dveří, objevila se v nich královna wirtemberská, v světle hnědém kostýmu a namalovaná, krásná jak Greta Garbo,

s hlavou měděnou a zářivou, a řekla něco německy správci, který se ukláněl za ní, a potom několika strašně krásnými ženskými kroky došla ke kočáru, vyhoupla se do něj a vykřikla pevným a hlubokým hlasem Los! Kočí práskl do koní, první kočár se rozjel, za ním druhý, pak třetí, kola zaskřípala a kočáry vyjely zámeckou bránou do aleje a v posledním z nich královnina měděná hlava, bez ohlédnutí, jenom ještě zasvítila v bráně a pak zmizela. Imponovala mi, ta královna wirtemberská, a bylo mi z ní líto. Ale vedle mě stála Ema.

„Tak už jedou,“ řekla a zahihňala se. Pan Kozák zmizel z okna a zámecké děti se vyhrnuly z brány za kočáry.

„Jo. Tak já musim jít. Díky za informace,“ řekl jsem Emě a podal jsem jí ruku.

„Neni zač,“ řekla mi.

„Nazdar, měj se hezky,“ řekl jsem jí a vyšel jsem rychle z brány do aleje. Zahnul jsem dolů, kolem míčovny, přeskočil jsem příkop a ponořil jsem se do lesa. Bylo tam už skoro tma, jenom okraj lesa prosvěcoval. Šel jsem po měkké jehličnaté zemi k němu. Tam byla vysoká travnatá mez, sedl jsem si na ni a zadíval jsem se na Heiserovic vilu a na tovární budovy dole za ní. Slunce pořád zalévalo kus města v údolí, ale na většině už ležel stín. Heiserovic vila se modrala ve stínu zámeckého kopce. Dlouhé, šedivé tovární haly za ní vypadaly už trochu neurčitě ve večerním oparu. V dálce na východě jsem zaslechl slabé dunění a tichý štěkot střelby. Hvězdy na východní obloze se vlhce leskly. Směrem k západu obloha růžověla. Zase jsem slyšel slabě, ale zřetelně řetěz výstřelů z kulometu. Ale vidět nebylo nic. Jenom kus města dole, v tichu, a Heiserovic prima vilu. Položil jsem se na záda do trávy a zadíval jsem se na vlhké hvězdičky, které se začínaly nesměle třepotat na tmavějící obloze. Zrovna nade mnou, kousek k východu, svítil hezký a výrazný Orión, skvěle roztažený po nebi a pořád stejný.

Zadíval jsem se na slabou, červenavou hvězdičku nalevo nahoře, na rudého obra Beteigeuze, a bylo mi to divné, ta koule větší než celý sluneční systém a řidší než vzduch, pěkně rubínovějící jako kapka malinové šťávy na zeleném mechu a hrozně klidná v předalekých hloubkách prostoru, a tady pode

mnou Kostelec a revoluce a výstřely, které se v krátkých intervalech ozývaly z Německa. To nebe a hvězdičky byly klidné a nehybné, ale dole nad městem bylo přidušené šumění a divná jarní

předbouřková tíseň. Cítil jsem pod hlavou chladná stébla trávy a tvrdou zem pod zádama. Zavřel jsem oči a začal jsem myslet na život a jak si ho užít a představil jsem si Mici, ale jen jako předehru nebo závěr k tomu novému životu, co začnu v Praze, a myslel jsem si, jak jí řeknu Mici, já tě miluju, a pak mi napadlo, že jdu na všechny holky stejnou taktikou, a přemýšlel jsem, jestli s touhle taktikou půjdu taky na tu holku, kterou potkám v Praze, a věděl jsem, že ano, neměl jsem jinou a chodil jsem s ní na všechny a na všechny celkem působila, jenom na Irenu moc ne, protože holky byly úplně stejné a já měl dojem, že jsem daleko nad nima a že si s nima jen hraju a dělám si z nich legraci, a byl jsem zvědav, jestli ten pocit budu mít taky s tou holkou, co ji potkám v Praze, a byl jsem si jistý, že ano, protože to bude taky jenom holka, i když bude hezká a chytrá a nemorální, a já jsem nevěřil, že by na světě kromě mě a kluků a holek byla ještě nějaká čtvrtá třída lidí nebo nějaký můj ženský protějšek, který by byl nějak se mnou rovnocenný. To jsem si nemoh představit a myšlenky se mi zamotaly a najednou jsem byl někde jinde a všechno bylo bláznivé a rychlé a odplynul jsem daleko a daleko a najednou mi bylo chladno a obloha nade mnou černá a posetá bílýma, chladnýma hvězdičkama a já si uvědomil, že jsem usnul a spal, a posadil jsem se a dole na úpatí kopce zářily škvíry ve špatně zatemněných oknech vil a nebeská kopule se zrcadlila v hladině bazénu na koupališti na Jeruzalému, a od města to jarně hučelo a já si uvědomil, že mě Mici převezla a nepřišla, a vstal jsem a byl jsem prochladlý a řekl jsem si, potvora, potvora Mici, tak se na mě vykašlala, nojo, bodeť by ne, ale ani mi to už nějak nevadilo a vstal jsem a pustil jsem se s kopce po trávě k Heiserovic vile. Díval jsem se na vilu a v okně salónu, které nebylo zatemněno, jsem spatřil milostivou paní Heiserovou. Přistoupila k němu a dívala se ven do tmy, pak se otočila a říkala něco dovnitř. Ale nebylo to slyšet, jenom jsem viděl, že něco říká. Mici tam nebyla. Světlo se za oknem rozptylovalo v šeru. Odtrhl jsem se od plotu a zamířil jsem k městu.

Vykašlala se na mě a sedí ve svém pokojíčku a má ze mě legraci. Z Německa se zase ozval kulomet.

Byla teplá noc, spíš letní než jarní. A dobře mi tak. Proč nejsem věrný Ireně. Proč se musím dívat po každé sukni a nemůžu oslepnout na všechny jiné holky, když miluju Irenu. Ale třeba to neumím.

Přemýšlel jsem, jestli někdy oslepnu, ale zdálo se mi, že neoslepnu nikdy. Leda snad až potkám tu holku v Praze. Ale věděl jsem, že možná ani pak ne. A ani na tom nezáleželo. Nešlo o to, oslepnout k holkám. Ani by to pak nemělo cenu. Šlo o to neoslepnout, ale vydržet to u jedné. O to snad v životě šlo a to snad byla láska a snad to tak bylo dobré. Vydržet to u jedné, i když se člověku líbí všechny, a být s ní blažený a mít z ní něžné pocity a zůstat navždycky s ní. S Irenou. Nebo s tou holkou, co ji potkám v Praze. Miloval jsem ji už teď, za to, že žije, že někde existuje, pro mě, snad pro mě. Holky snad dovedly člověka milovat, úplně a v každém okamžiku, a být mu věrné.

Zabočil jsem dolů stromořadím k Hadrnici, a tam se mezi pravidelnými stíny v aleji zabělaly světlé dívčí šaty, přepůlené v pase rukou v tmavém rukávu, a jak dvojice rychle šla přes cestu k lesu, zatřpytila se ve světle hvězd blond hlava, kterou jsem hned poznal. Byla to Dagmar Dreslerová, ale chlap, co ji vedl, nebyl Kočandrle. Stoupl jsem si do stínu a koukal jsem. Dvojice šla přes louku k mezi, kde jsem před chvílí spal, chlap ji táhl energicky do kopce a najednou se zastavili a popadli se do náručí. Chlapovi spadlo něco s hlavy. Ve světle hvězdiček zahořel rudý ježek. Napjal jsem zrak. Sakra.

Chlap měl na sobě nějakou divnou bundu, pak se od sebe odtrhli a Dagmar se rozběhla k mezi a chlap za ní. V pase byl stažený. Sakra. A hele. Ovšem. Byl to Siddell, můj Angličan, co se šel projít. Hergot, to byl teda machr. Za půl dne. Pak jsem ještě viděl, jak dopadli na mez a jak proti měsíčku bíle zasvítila Dagmařina kolínka.

Otočil jsem se a odešel jsem alejí a pak přes Hadrnici pryč. Tohle teda byly holky. No dobře. Pod rozkvétajícími stíny stáli lidé, někteří bez kabátů, a mlčky poslouchali vzdálenou střelbu. Z druhého konce Hadrnice zaznělo ženské chichotání a mohutný chlapský smích z šera. Od pavlačových činžáků bylo slyšet, jak se tam někdo učí na křídlovku. Šel jsem podél tovární zdi. Na druhé straně Lewithova lágru bylo rozsvíceno a za zamřížovanými okny jsem viděl záda v zelených uniformách. Dveře dole byly otevřeny a v bledém světle žárovky stál hlouček chlapů v čepicích a domlouval se s Rusákama. Šel jsem dál. Hlavní komín teplárny trčel k nebi a zrovna nad špičkou hromosvodu svítila Beteigeuza.

Z východu zas zazněla vzdálená střelba. V pasáži stál pan Pitterman s Rosťou, dívali se na nebe a poslouchali.

„Dobrý večer,“ řekl jsem jim.

„Dobrý večer,“ řekl pan Pitterman.

„Ahoj,“ řekl Rosťa. „Kampak, kampak?“

Postavil jsem se vedle nich.

„Posloucháte?“ řekl jsem.

„Ano. Už je to hodně blízko,“ řekl pan Pitterman.

„Jo,“ řekl jsem.

„Zejtra je tu máme. Fotr už má nachystanej rudej prápor,“ řekl Rosťa.

„Ale no,“ řekl pan Pitterman rozpačitě. Stáli jsme v pasáži jejich baráku. Mimo něj jim patřilo ještě pět činžáků na Jiráskově třídě, kšeft a elektrický mandl.

„To je nutný,“ řekl jsem.

„Vy máte taky?“

„Co?“

„Rudej prápor.“

„Ne. No ale my nemáme dum, že jo.“

„Rostík si z toho dělá švandu, ale je to vážná věc,“ řekl pan Pitterman.

„Stejně ti to seberou, tati. Seš buržoust a kapitalista,“ řekl Rosťa.

„Mlč! U dělal bys líp, dybys mlčel, Rostislave!“

„Pudeš zejtra do pivováru?“ zeptal jsem se.

„Samo. Poslouchej -“ Rosťa mě vzal za ruku a zatáhl mě do pasáže. „Tak už sem jí taky napsal.“

„Co?“

„No to - jak sme vo tom mluvili v pivováře.“

„A tak, závěť,“ řekl jsem.

Rosťa se na mě podíval.

„Nebo myslíš, že sem jí neměl psát?“

„Ale jó. To tě nic nestojí,“ řekl jsem.

„Víš, já vim, že vona Dagmar je mrcha,“ řekl Rosťa. „Ale -“

„To seš moudrej, že to víš,“ řekl jsem.

„No já vim,“ řekl Rosťa. „Ale jinak je to dobrá holka. A já si myslim, že dyby se mi něco stalo, že by se přece trochu užírala, že jo.“

„No jasně,“ řekl jsem.

„A čeče, já nevim. Vona mi řekla, že sem pitomej a že teď sou důležitější věci na starosti, ale já si myslim, že nejsou. Že tohle je nejdůležitější věc. Pro ní ne, to já vim, ale pro mě jo.“

„No, dobře, žes to napsal,“ řekl jsem. „Třeba to budeš potřebovat.“

„Myslíš?“

„Čeče, já byl na zámku. V Německu je úplnej vohňostroj.“

„Fakt?“

„Fakt,“ řekl jsem a pak jsem dodal: „Možná, že eště bude Dagmara litovat.“

„To bude, čeče,“ řekl Rosťa.

„Já du. Dobrou noc,“ řekl jsem.

„Tě noha,“ řekl Rosťa.

„Ahoj,“ řekl jsem a prošel jsem pasáží do ulice. Byla už prázdná. Došel jsem k baráku, odemkl jsem dveře a vyšplhal jsem se nahoru. Doma už všichni spali. Dveře do mého pokoje byly zavřené. Z ložnice se ozval maminčin hlas:

„Danny.“

„Jo,“ řekl jsem tiše.

„Ten Angličan se eště nevrátil.“

„Já vim,“ řekl jsem. „Von nepříde.“

„Jak to víš?“ řekla maminka.

„No, já ho viděl,“ řekl jsem. „Von se - víš, von se šel pobavit.“

„Bože,“ řekla maminka. „To už - a tobě je dobře, Daníčku?“

„Jo,“ řekl jsem.

„Máš ustláno v kuchyni na kanapi.“

„Jo. Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“ Šel jsem do kuchyně a pomalu jsem se odstrojil. Pak jsem si lehl na kanape a přetáhl jsem přes sebe prošívanou deku. Kanape stálo u zdi pod oknem a skrz okno byla krásně vidět obloha.

Podíval jsem se na oblohu a uviděl jsem rudou Beteigeuzu zase nad sebou. Provázela mě. Pak jsem myslel, a zas na Irenu, a pak zas na Dagmar Dreslerovou a pak jsem se pokoušel myslet na revoluci a na střílení, ale nedařilo se mi to, a díval jsem se z okna na rudou hvězdu Beteigeuzu skoro kolmo nade mnou a začal jsem myslet na tu holku, co ji potkám v Praze, a celkem jsem si ji nemoh nijak představit, ale myslel jsem na ni a zdálo se mi, že určitě je a že cítím, jak je, šla nějak ke mně z oblohy s tou rudou Beteigeuzou na řetízku kolem krku a měla nějaké oči a byla skvělá a viděl jsem ji, ale nevěděl jsem o ní nic, jenom že to bude taky potvora, a pak jsem usnul a ve spánku se mi nezdálo nic.

Středa 9. V. 1945

Jakmile jsem se ráno octl na ulici, ztratil jsem se hned v pořádném chumlu. Od hranic ustupovala německá armáda. Po ulici táhla děsná směsice lidí, Němčíci v uprášených uniformách, někteří

s puškama a jiní bez a mezi nima někteří na kolech, a ti si to hasili rychle na západ. A všude pořád uprchlíci. Jak jsem koukal, najednou se z vedlejšího domu vyvalil sklenář Franta v košili s vyhrnutýma rukávama, namířil si to rovnou mezi Němce, popad jednomu z nich pušku a začal mu s ní na zádech cloumat. Němec se chabě bránil, potom ji se sebe shodil a sklenář Franta zapad zase do svého domu s puškou, kterou si naštvaně nes v obou rukách. To lidi povzbudilo. Z obou stran se s chodníku sesypal dav chlapů na Němce. Natahovali ruce po puškách, ale Němci se srazili dohromady a nastavili flinty proti davu. Celý jejich hlouček se naježil hlavněma a chlapi se zastavili. Pak začali nadávat. Němci se zas hnuli a dav je nechal, až přešli, a pak se připojil. Připojil jsem se taky. Přede mnou pochodovaly zadnice těch chlapů a jejich záda, naditá v kabátech, a zdálo se mi, že jsou všichni nějak vypasení. To byla vzpoura. Šel jsem v dobré náladě za nima a chvílema jsem vpředu zahlíd šedivé německé helmy a napřažené flinty. Dav spílal a nadával. Už jsme byli u protitankové překážky u Novotných a tam museli Němci trochu zpomalit, aby se promáčkli propustí v překážce. Jeden voják zůstal stát a čekal, až ostatní prolezou. Nějaký chlap po něm skočil a začal se s ním tahat o pušku. Dav vzkypěl. Dva Němci se otočili a napřáhli automaty. Uviděl jsem jim na moment do obličejů, měli je bezvýrazné a utahané, a viděl jsem ty automaty, jak se bojovně na stavily proti davu. Ozvalo se řvaní, chlapi, co byli vzadu, se začali tlačit na přední. Zakrylo mi to výhled. Jenom ty nadité zadnice se cpaly dopředu. A vtom zapráskaly dva výstřely, rychle za sebou, a dav se rázem rozpad, chlap přede mnou se bleskurychle obrátil a vrazil do mě celou silou, až jsem si sed na chodník. Zajiskřilo mně v očích, viděl jsem, že lidi prchají na všechny strany, a rázem bylo přede mnou vymeteno a proti mně u protitankové překážky stáli dva Němci s automatama, jednomu se z automatu kouřilo, a ten třetí Němec s puškou v ruce a dívali se bezvýrazně před sebe. Dřepěl jsem trochu překvapený na zemi a čuměl jsem na ně. Jeden o mě zavadil pohledem, ale hned se zas otočil k druhým a řekl:

„Los! Gema!“

„Warte, Fritz,“ řekl ten s puškou, opřel si ji o překážku a oběma rukama si narovnával helmu, kterou měl naraženou našikmo, asi jak se s ním ten chlap pral. Druzí dva stáli a dívali se na něj. Rozhlédl jsem se a viděl jsem, že v průjezdě v bance se krčí pan Habr a ostatní chlapi, přilípnutí na stěnu, a koukají se na Němce. Bylo najednou hrobové ticho a přišlo mi to legrační, jak jsem tam dřepěl sám na dláždění, ulice na dohled najednou vymetená a ti Němci přede mnou. To bylo povstání. Němec si narovnal

helmu, pak se všichni tři otočili a jejich zadky, celé ověšené handgranátama, začly pochodovat pryč.

Hned jak zmizeli za překážkou, vyrojili se zas ze všech průjezdů lidi a hned jich bylo kolem mě plno.

Pan Habr ke mně přiběhl a zeptal se :

„Ste raněnej, pane Smiřický?“

Zamračil jsem se a zved jsem se ze země. Kolem se mačkal dav a koukal na mě.

„Nejsem,“ řekl jsem. „Někdo mi dal do žaludku, jak ste utíkali.“

Na davu bylo vidět otrávenost. Nikdo nebyl raněný. Němci střelili jen do vzduchu. Pomalu se dav rozešel. Zahnul jsem za roh na Jiřák k Harýkům. Pod skupinkou stromů na Jiřáku si nějaká cikánská rodinka vařila na ohýnku oběd v kotli. Zazvonil jsem a z okna nad průjezdem se vyklonil Harýk.

„Tě péro,“ řekl.

„Hoď mi klíče,“ řekl jsem. Harýk zmizel a za chvíli se zase objevil.

„Deš do pivováru?“ zeptal jsem se.

„Je to nutný,“ řekl Harýk a hodil mi klíče. „Poď nahóru, eště sem se nenasytil.“

Seshora z pokoje se ozýval Heartbreak Blues, jak ho někdo hrál na piano. Otevřel jsem dveře a u piana jsem uviděl Lucii v pruhovaných šatech. U stolu dřepěl Harýk s velikým hrncem kafe a na gauči ležel natažený Pedro.

„Zdruv,“ řekl mi, Lucie přestala hrát a otočila se na sedátku ke mně. Jenže se moc odrazila, takže se musela zas trochu otočit zpátky.

„Ahoj, Danny,“ řekla.

„Ahoj. Ty deš taky do pivováru?“ zeptal jsem se.

„Né,“ řekla, sklonila hlavu k rameni a povídala afektovaně:

„Ženy tam nemaji přístup.“ Měla hezké nahé nohy v bílých sandálech.

„To je vada,“ řekl jsem. „A děláš jinak něco pro vlast?“

„Přihlásila sem se jako dobrovolná ošetřovatelka.“

„Sakra,“ řekl jsem. „Doufám, že nebudu raněnej.“

„Taky se přihlásila Irena,“ řekla Lucie.

„Jo?“

„No. Hlásila se se mnou.“ Lucie se na mě dívala jakoby nic.

„Tak to se teda zranit nechám, ale moc né,“ řekl jsem.

„Moc né?“ řekla Lucie zklamaně.

„Proč bych měl moc? Stačí trochu.“

„Já myslela, že ty bys pro Irenu snes všechno.“

„No, po jistý meze, žejo.“

„Nechal by sis třeba uříznout nohu?“

„To jo,“ řekl jsem suverénně.

„Anebo ruku?“

„Taky.“

„Anebo vobě ruce?“

„S klidem,“ řek jsem, ale pak jsem si uvědomil, že to by bylo blbé, že bych si pak na Irenu nemoh ani sáhnout.

„Počkej,“ řek jsem. „Vobě né.“

„Proč né?“

„By stačila jedna, né?“

„Ale co dyby vobě?“

„Proč bych zrovna musel vobě ruce?“

„No dyby.“

„Ale houby. To rači třeba ruku a nohu.“

„Ale já chci dyby vobě ruce,“ řekla Lucie a zakroutila se přitom na sedátku, roztáhla nohy a udělala na sedátku předklon.

„No tak teda jo,“ řekl jsem.

„Ale rozmejšlel ses.“

„Však to neni jen tak, vobě ruce.“

„To máš ale všechno bez rozmejšlení.“

„Však já jo.“

„Jó, ty jo. Ty seš úplně jako Harýk. Vy ste všichni stejný.“

„No dovol,“ ozval se Harýk.

„A né?“

„No to né,“ řekl Harýk.

„Jo né!“

„A jak to?“

„No, třeba že na tobě chci, aby sis voholil ty hnusný pejzy, a ty to neuděláš.“

„A já zas chci, aby sis nevodbarvovala vlasy, a ty to taky neuděláš.“

„Ale ty mě máš poslechnout.“

„Hele! A proč já jo, a ty né?“

„Ponivač si muž,“ řekla Lucie a otočila se k pianu. „Nebo aspoň vypadáš, že si,“ řekla ještě a začala rychle hrát In the Mood, odposlouchanou z ABSE. Hrála dobře. Její štíhlé prsty s červenými nehty jistě a tvrdě basovaly boogieový rytmus a na nahém zápěstí měla široký modrý náramek.

„To je káča!“ řekl Harýk k nám dvěma a bylo vidět, že se s ní chlubí. A měl teda s čím. Ona byla Lucinka pitomá jako všechny holky, ale uměla prima hrát na piano a tancovat boogie jako nikdo

a chodila do baletní školy a byla děsně krásná. Mně se moc velice líbila. Irena na piano hrát neuměla, jenom blbě klinkat Beethovena a tak, ale Heartbreak Blues nebo Canal Street Blues nebo West End Blues nebo Memphis Blues, jak je všechny prima hrála Lucie a vypadala u toho jako Mary Lou

Williams, jenže hezčí, to Irena neuměla. A nebarvila si vlasy ani nehty a neměli prima vilu s bazénem pod zámkem, ale zas jsem si vzpomněl na skály a na to, jak jsme s Irenou viseli v lanech na Pavoučí stěně, a na ty všechny večery a noci, co jsem s ní zažil v těch skalách, ale Lucie začala hrát Nobody's Sweetheart a už jsem zas byl celý udělaný do ní a nevěděl jsem, sakra, koho to vlastně teda miluju, houby, řek jsem si a otočil jsem se ke gauči, co na něm byl natažený Pedro, a sed jsem si k němu. Pedro zdlouha a zeširoka zazíval.

„Zatraceně,“ řekl.

„Tak pudem?“ řekl jsem.

„Hned,“ povídal Harýk, vstal a šel ke skříni. Podíval jsem se na jeho postel, byla ještě celá rozválená a na nočním stolku stála veliká Luciina fotka. Napadlo mě, že bych jim moh ukázat svoji fotku s automatem. Vytáh jsem náprsní tašku a vyndal jsem z ní jednu.

„Diž,“ řekl jsem Pedrovi a podal jsem mu ji. Pedro si ji vzal, podíval se na ni a řekl: „Ho!“ Pak se otočil a řekl:

„Harýku.“

„Co je?“ řekl Harýk.

„Mám tu vobtisk partyzána Smiřickýho. Chceš ho spatřit?“

Harýk šel ke kanapi a Lucie si toho všimla a přestala hrát.

„Páni!“ řekl Harýk. „De z tebe hrůza.“

„Ukažte,“ řekla Lucie, vstala a sedla si ke mně na gauč.

„Páni!“ řekla jako Harýk. „Danny, to ti to sekne!“ zazpívala s přehnaným obdivem.

„Jo?“ řek jsem s úsměvem, vzal jsem jim fotku a strčil jsem ji do tašky.

„Hary, proč ses taky nedal takhle vyfotit?“ řekla Lucie.

„To sme měli, čeče,“ řekl Harýk Pedrovi. „Představ si, jak sme prohloupili.“

„Byli sme blbí,“ řekl Pedro.

„Tak dem, páni,“ řekl jsem. „Takovejch fotek si eště můžete nadělat. Venku lidi houfně vodzbrojujou Němce.“

„Fakt?“ řekl Harýk.

„Fakt. Tak dem.“

„Harýku, vem svačinu,“ řekl Pedro.

„A jo,“ řekl Harýk. „To neni špatnej nápad.“

Harýk zmizel v kuchyni a Pedro se zved s gauče. Odešel do předsíně a bylo slyšet, že se zavírá na záchodě. Zůstal jsem s Lucií sám. Lucie si lehla na gauč, jednu nohu nechala klimbat dolů a druhou položila nahoru. Pocítil jsem touhu říkat jí milostný řeči, jako vždycky, když jsem byl sám s hezkýma holkama. Třeba to byla drzost, ale žádná se kvůli tomu nikdy neurazila. Tak jsem začal.

„Lucie,“ řekl jsem.

„Hm?“ řekla.

„Ty si krásná.“ „Ale Bóže!“

„Ty si nejkrásnější ze všech holek v Kostelci.“

„A co Irenka?“

„Ta neni proti tobě nic.“

„To by měla slyšet!“

„Ať by to slyšela. Mně by to bylo jedno.“

„Dybys nemluvil.“

„Vážně, Lucie.“

„To ti zrovna věřim.“

„Vážně. Když jsem s tebou, tak mi na Ireně vůbec nezáleží.“

„Tak to jí pěkně miluješ!“

Usmál jsem se záhadně.

„Nebo snad ne?“ řekla Lucie.

„Lucie,“ řek jsem tiše. „Jestli někoho miluju, tak miluju tebe.“

„Máš moc řečí,“ řekla Lucie.

„Nemám,“ řekl jsem. „Lucie, ty si skvělá holka.“

„Já žasnu!“ řekla Lucie. „Teda nechtěla bych bejt na Ireninym místě.“

„Proč? Ty bys nechtěla, abych tě miloval?“

„To třeba zrovna ne, ale mít takhle věrnýho milence, to rači nic,“ řekla Lucie. „Vostatně, ždyťs právě řek, že mě miluješ taky, ne?“

„Miluju, Lucie.“

„A taky tak věrně jako Irenu?“

„Mnohem věrnějc,“ řekl jsem a přised jsem k ní hodně blízko. Položila na mě ruku, jako aby mě mohla odstrčit, kdybych si něco začal dovolovat.

„Hele!“ řekla. „Hele!“

Vtom se z předsíně ozval Harýkův hlas:

„Tak dem.“

Trhl jsem sebou legračně, ale když jsem viděl, že dovnitř nikdo nekouká, tak jsem se zas obrátil k Lucii. Ta taky trošku strnula, ale jak viděla, že nikdo nejde, a jak já jsem sebou legračně trhnul, tak se zasmála a zasvítily jí oči a zdvihla se s gauče, a jak se zdvihla, tak tou svojí rukou s červenýma nehtama jela po mně až přes hlavu a vjela mi do vlasů a trochu mě za ně zatahala.

„Ty mizero,“ řekla a vstala a šla ke dveřím. Zved jsem se taky a šel jsem rychle za ní, jako že omámeně, a ve dveřích jsem jí sáhnul na zadničku. Vzala mě za ruku a odstrčila mi ji a řekla tiše: „No tak!“ a potom se s hrozným zájmem rozběhla k Harýkovi, vzala mu tornu z ruky a řekla s příšerným zájmem:

„Ukaž, co sis vzal!“ A potom: „No, to sis toho vzal!“

„To stačí,“ řekl Harýk netrpělivě a vzal jí tornu. „Dem.“

„Já hlad mít nebudu,“ řekla Lucie.

„To vim,“ řekl Harýk a vystrčil ji na chodbu. Na schodech stál už Pedro a Harýk zamkl dveře. Kráčeli jsme po Jiřáku, a než jsme přešli hlavní ulici do ulice k biografu, museli jsme chvíli počkat, protože ulicí se zrovna hnala německá armáda na kolech a mírným poklusem. Ti, co klusali, byli většinou beze zbraní a bez helem a strkali zezadu zamračené Germány v přilbách a s automatama, kteří dělali jako spořádaný ústup. Bylo slyšet, že si nadávají, a těch několik zatvrzele ukázněných nácků, co šli pomalu, stálo ve zmateném odlivu jako majáky, s hubama stisknutýma vztekem, který jim zrovna zvedal helmy jako pára poklice na plotně.

„Ty něco zakusili,“ řekl Pedro významně.

„Jak myslíš?“

„Asi vědi, před čim prchaj.“

Pedro byl dokonalý malý goebbels. Ale mně bylo taky trochu těsno v břiše. Vzpomněl jsem si, jak mi jednou letos v zimě ukázal Přema komunistický leták a tam se psalo, že ozbrojené povstání proti Němcům musí být přeměněno v sociální revoluci, která má svrhnout panství buržoazie, a tak. Ty letáky tiskli v Rohelnici a Přema mi ho tenkrát ukazoval s tím svým zachmuřeným, gangsterským obličejem, že vypadal spíš jako ti z té Blokovy básně, kterou mi někdo půjčil v kvintě a která mi uvízla v paměti, retka je v zubech, na stranu čepice, z očí nám kouká káznice, jenže to bylo právě naopak, a oni se sem teď blížili a bůhví, jak to všechno bude. Ale co. Kdoví. Nevěděl jsem o tom nic, než co do nás hustil Goebbels a co s obavama nadhazoval pan Prudivý, když u nás byli s manželkou na návštěvě, a pak ještě co vykládal pan Skočdopole, který byl v Rusku jako legionář, a ten nevyprávěl zrovna nějaké

hrůzostrašnosti, spíš říkal, že za bolševikama „šla chudina“. Nojo, chudina. V tom to asi bylo. My jsme teda žádná chudina nebyli. Ale nakonec jsme taky nebyli milionáři. Otec si neušetřil ani na auto. Tak co. Nejlepší brát to jako dobrodružství. Kdo má dům, ať se bojí. Já nemám nic, jedině saxofon, to bych teda nechtěl, aby mi ho sebrali, ale proč by mi ho brali. Tak co. Zatím je nejlepší koukat se na ten zmatek, na ty chlapy a vozy a automaty a na ten konec té velké slávy. Přešli jsme přes ulici a dál, kolem biografu a skrz podjezd na louku před československým kostelem. Po louce se táhli uprchlíci

v koncentráčnických hadrech nebo ve spojeneckých uniformách a mezi nima sem tam šedivé německé mundury. Ty utíkaly po zelené louce a slunce na ně seshora svítilo. Šli jsme s Lucií přes louku a její květinové šaty byly na louce barevné, ale ti, co utíkali, si jí vůbec nevšímali. Kouknul jsem se na ni sám. Měla jemnou bílou kůži na obličeji, jak to některé holky mívají, že tomu člověk skoro nemá chuť věřit a chtěl by si na ni sáhnout, pusu namalovanou na růžovo a zlaté vlasy hezky učesané a sukni dlouhou, podle módy, kterou někde vyhrabala a tvrdila, že se to tak bude po válce nosit. Vyhýbala se chlapům s ruksaky na zádech a v těžkých botách, kteří se mlčky táhli s vyplazenými jazyky. Přešli jsme po můstku přes potok a zahnuli jsme k československému kostelu. Kolem něj stály stromy plné

nějakých bílých květů. Šli jsme kolem průčelí a najednou proti nám vyběhl německý voják bez kabátu a za ním československý farář Houba a katecheta Rebarbora. Houba držel v ruce flintu a Rebarbora německý mantl a pádili za Němcem.Pak farář Houba v nejprudším tempu pustil pušku a udělal plavný skok jako hráči při americkém fotbale, proletěl krásnou šipkou vzduchem a chytil Němce za nohy. Oba elegantně přistáli na zemi.

„Páni!“ řekl Harýk. Katecheta přiskočil faráři na pomoc a začali Germána mydlit. Potom se mu Houba dal do stahování štýflat a stáh mu je, ačkoliv sebou házel. Vypadalo to divně. Rebarbora mlátil Němce přes hlavu a seděl mu obkročmo na zádech. Potom s něho Houba stáhl ještě kalhoty i s páskem, na kterém visel revolver a handgranáty.

„Tak! „ řekl Houba. „Du blutiges deutsches Schwein!“ řekl kursovou němčinou a pustil ho.

Rebarbora vstal taky. Němec se zvednul a dal se do běhu. Bílé podvlíkačky mu svítily na slunci, jak v nich běžel po louce k západu.

„Dobrý den,“ řekl jsem faráři Houbovi.

„Dobrý den,“ řekl a díval se za prchajícím Němcem. „Ty parchante!“

„Co se stalo?“ řekl jsem.

„Chlap se chtěl skovat ve Sboru!“ řekl farář rozhořčeně.

„Vážně?“

„Chytli jsme ho právě včas.“

„No, prohnali ste ho pěkně,“ řekl jsem.

„To má za vyučenou, barbar germánská,“ řekl farář a rozhlédl se. „Kde je puška?“

„Tady,“ řekl Rebarbora a zvedl ji z trávy. Byla to důkladná německá flinta, hodně ohmataná. Farář ji vzal do ruky a řekl:

„Bůh ví, kolik životů to má na svědomí.“

„No,“ řekl jsem. „Umíte s tím zacházet?“

„Abych neuměl,“ řekl farář a podíval se na mě uraženě.

„Ruský legionář, pane! Já jsem se něco nastřílel z takovýchhle hraček.“

„Ale tohle je třeba jinej systém.“

Farář se ušklíbl a zakverloval s táhlem. Z pušky vyletěla nábojnice a spadla do trávy.

„Stejnej systém,“ řekl farář.

„Tak to je dobrý,“ řekl jsem. „Pudete taky do pivováru?“

„Ne, zůstanu ve Sboru. Ať to zkusej, skovávat se mi tady!“

„To bych teda nikomu neradil,“ řekl Harýk.

„Že ne, hoši?“ zazubil se farář.

„To ne.“

„Tak na shledanou, pane faráři,“ řekl jsem.

„Na shledanou,“ řekl farář a všichni zabručeli pozdravy. Farář s katechetou zalezli do kostela a my jsme se hnuli. Za chvíli řekla Lucie:

„Harýku, nestane se vám nic?“

„Houby,“ řekl Harýk. „Dyťs viděla, jak Hůni prchaj, ne?“

„Nojo, ale třeba ty esesmani nebudou.“

„Ále houby. Neměj strachy,“ řekl Harýk. Zahnuli jsme podél řeky na cestu k pivováru. Trousili se už po ní lidi. Někteří měli na rukávech ty pásky. Pivovár byl celý ponořený do rozkvetlých stromů, které voněly. Před bránou se tísnil hlouček ženských. Několik chlapů se loučilo se ženama a dělali

vlastenecké ksifty. Některé ženské brečely. Zastavili jsme se a Lucie řekla:

„Tak vás noha.“

„Ahoj, Lucie,“ řekl jsem a podal jsem jí ruku. Stiskla mi ji a usmála se na mě. Udělal jsem významný úsměv. Pak stiskla ruku

Pedrovi a řekla mu: „Ahoj, Pedro.“

„Zdruv,“ řekl Pedro. Koukal jsem, jestli se Lucie líbne s Harýkem. Vzali se za ruku a dívali se na sebe. Harýk řekl:

„Tak ahoj, Lucie.“

„Ahoj,“ řekla Lucie. Hnedka dostala ten nepřítomný výraz, jaký holky mají, když jsou se svýma chlapama, třeba i mezi jinýma lidma. Harýk se zašklebil. Čuměl jsem na ně a uvědomil jsem si, že na ně čumím a že bych neměl, a čuměl jsem na ně stejně. Potom se k ní Harýk naklonil a líbnul ji.

„Ahoj,“ vydechnula Lucie a odtrhla se od něj a řekla nám:

„Tak ahoj, páni.“

„Ahoj,“ řekli jsme sborem, Lucie se otočila a šla rychle pryč. Otočil jsem se a prošel jsem bránou dovnitř. První, koho jsem potkal, byli Benda s Vahařem. Motali se v chumlu lidí a vypadali otráveně.

Benda měl svoji černou přilbu po hasičích tvrdošíjně na hlavě. Řekl jsem jim „Nazdar“ a oni mi odpověděli.

„Co je s Přemou?“ zeptal jsem se.

„Sedí,“ řekl Benda.

„Eště ho starej Čemelík nepustil?“ zeptal se Harýk.

„Depak.“

„A může se aspoň k němu?“

„Nemůže.“

„Páni, to mu nezávidim. Bejt dva dni v tom sklepě,“ řekl Harýk. Rozhlédl jsem se. U hlavní tribuny stáli páni velitelé hlídek v turistickém a čekali. Mluvili mezi sebou a byli pobledlí. Docela u dveří stál pan major Weiss v uniformě a pan nadporučík Rubeš a pan kapitán Kuřátko. Všichni měli uniformy.

„Tak co bude?“ řekl jsem.

„Poustání,“ řekl Harýk kostelecky.

„Ať žije republika,“ řekl jsem.

„Ať žije, kdo pije,“ řekl Pedro.

„Ahoj, mistři,“ ozvalo se za náma. Byl to Benno s Fondou a Lexou.

„Ahoj,“ řekl jsem.

„Jak jste zocelený ve svý oddanosti svatý věci svobody?“ zeptal se Lexa. „Slyšeli ste včera ten Šabatovej projev?“

„Ne. Kdy?“ řekl jsem.

„Včera večer v městskym rozhlase.“

„To sem neslyšel,“ řekl jsem. „Co kecal?“ zeptal jsem se a vzpomněl jsem si na včerejší večer.

„No vo oddanosti svatý věci svobody,“ řekl Lexa. „Aby byl každej připravenej obětovat vše za vlast, bude-li nutno.“

„A hlavně aby lidi drželi disciplínu, aby to nebylo nutno,“ řekl Harýk.

Ozvalo se zatroubení na polnici. V hlavní budově zmizel od okna chlap s trumpetou a místo něho se tam objevil major Weiss s lejstrem. Začalo být pekelné horko. Z okna se ozval vzdálený hlas majora Weisse.

„Rozkaz číslo dvanáct,“ četl. „Všichni bratři, kteří se dosud nepodrobili vojenskému výcviku, dostaví se ihned za ledárnu, kde jim budou poskytnuty nejnutnější pokyny o bojové technice. Podepsán

plukovník Čemelík v. r.“ Pak vzal Weiss do ruky jiné lejstro a řekl: „Nyní přečtu seznam těch, kterých se to týká, vyhotovený podle údajů na přihláškách,“ řekl a začal ho číst. Pane, mají v tom pořádek, proběhlo mi hlavou a hned taky myšlenka na Přemu a na jeho naivní banditské představy o povstání.

Tohle bylo pane povstání. Se seznamem. A s informacema o bojové technice. Díval jsem se, jak kluci podle seznamu odcházejí na druhý konec pivovárského nádvoří. Viděl jsem zrzavou hlavu Hrobovu, potom Bendu, Procházku a Vahaře, pak malinkého Dobrmana, který měřil sotva metr padesát a hasil si to s náramným nadšením k ledárně. Pak čet Weiss najednou Zdeňka a já ho uviděl, v horolezeckých kalhotách a v kabátě z celty, s koženými chrániči na loktech a na levém rameni a v tyroláčku, s tornou na zadnici. Procházel davem k ledárně a měl svalnatá lýtka ve vlněných podkolenkách. Nemohl jsem pořád na něm vidět to, co na něm viděla Irena. A přitom jsem chtěl, aby to viděla na mně, a nevěděl jsem, co to vlastně je, co dělá z holek jako Irena zamilované holky. Když jsem uslyšel svoje jméno, sebral jsem se a šel jsem k ledárně. Za ní, na trávníku, který se zvedal k plotu u lesa, sedělo pod ledovacím lešením nevycvičené mužstvo. Většinou si svlíkli kabáty a povalovali se po trávě. Dělali na ní strakatý vzorec, jak na ně padal mřížkovaný stín lešení. Zdeněk seděl nahoře u plotu a už něco jed.

Jak jsem se k němu blížil, měl nohy v kolenou ohnuté a roztažené od sebe a přes stehna se mu napínaly kalhoty. Díval se na mě zpod svého tralaláčku a byl mi odporný, i s těma horolezeckýma kalhotama a vytrénovanýma stehnama a s černými chlupy, které mu čouhaly z rukávů, a s opáleným ksiftem a se vším, co na něm bylo. Jedl, otvíral hubu a mlel v ní chleba, nebo co jed, a mlaskání jsem slyšel, už jak jsem se k němu blížil. Tohle byl chlap, kterého si vybrala Irena. Nechápal jsem to. Byl bych mu s chutí dal přes tu jeho chlebárnu, která tak neúnavně pracovala, a byl jsem plný velké jistoty, že já jsem lepší a že by to se mnou měla Irena lepší, ale pak mi zas přišlo, že asi lepší nejsem a že asi lepší je on v tom, co je pro holky důležité, aby bylo lepší, když je do něj Irenka tak tvrdá, a vůbec i jinak, a přistoupil jsem k němu a řekl jsem mu „Nazdar!“ a sed jsem si vedle něho.

„Nazdar,“ řekl mi Zdeněk. „Jak se máš?“

„Asi jako ty,“ řekl jsem.

„Poslouchej, mně se zdá, že to tu všechno nemá cenu,“ řekl Zdeněk.

„Co?“

„Tahle organizace.“

„Udělals vobjev,“ řekl jsem.

„My sme, čoveče, měli príma zorganizovanou četu. Jenom alpisti, víš?“

„To muselo bejt žrádlo,“ řekl jsem.

„To ti řeknu,“ pravil Zdeněk. „Tonda nás ved a byli tam jen kluci z klubu.“

„A co s váma je teď?“

„Rozpustili nás. Prej žádný soukromý podniky netrpěj, je tady na to armáda, a kdo se nepodrobí, bude považován za bandu.“

„To sou teda vandalove,“ řekl jsem. „Co dělá Irena?“

„Ale přihlásila se k Červenýmu kříži - hele, támhle je Ťukes!“ řekl najednou Zdeněk a zapískal signál.

Po trávě k nám šel horolezec Ťukes s vyceněným chrupem a v lyžařské čepici a vedle něj ještě dva.

Měli oba horolezecké kalhoty s koženýma záplatama a bundy s chráničema na rameni a horolezecké tralaláčky. Řek jsem honem Zdeňkovi „Sakra, támhle je Benno, já s nim musim mluvit, ahoj!“, ale Zdeňkovi to bylo stejně jedno, poněvadž se na něj ani nepodíval a volal na horolezce: „Hore zdar, pánové, tak poťte, poťte!“

Šel jsem k Bennovi a k ostatním klukům z orchestru, kteří právě přišli, a jak jsem se k nim blížil, dostal jsem lepší náladu. Se Zdeňkem a s těma sportsmanama od alpistů jsem se vždycky cítil blbě. Já jsem nebyl sportsman. Já jsem patřil k orchestru. Alpisti s jejich tornama nacpanýma chlebem,

a s máslem v patentních krabicích, s jejich kecáním o krásách zapadajícího slunce ve skalách a s jejich traverzováním a

komínovou technikou a

s

karabinkama a

skobama a

smyčkovou technikou

a samojistícíma uzlama a slaňováním, to všechno mi bylo protivné a byl jsem u nich stejně jen, že u nich byla Irena, a mlátil jsem se po ledečských jehlách a jódoval jsem si odřené nohy a ruce a houpal jsem se zamotaný v samojistících smyčkách nad vrškama smrků a borovic, s modrým nebem nahoře

a s šedivýma skálama, které měly boky celé rozryté od nějakého prahorního moře a ošlehané větrem a dole, hluboko v proláklinách, co jsem nad nima visel, olezlé vlhkým mechem a ztemnělé ve stínech, a já se soukal po těch lanech jako netalentovaný pavouk, když jsem přemosťoval z Pěti Prstů na Rukavici, a byl to příšerně divný pocit na těch lankách, ale vlastně to byl dobrý pocit, protože nahoře na Rukavici seděla Irena v žlutém svetříku a v kalhotách s koženým srdcem na zadničce a sledovala mě napjatě a udílela mi rady, vlastně to byl dobrý pocit, vlastně bylo dobré být horolezcem a vylízt všude s Irenou a spát s ní a s ostatníma potom v noci v chatě dole ve skalách, bylo to dobré, ale ne pro mě, protože já nebyl horolezec a spárama mě museli tahat po laně a z kónických komínů jsem vypadával a na stěnkách mi telegrafovaly nohy, já na to nebyl, já byl jenom na Irenu a kvůli ní jsem to všechno dělal, a co jsem pane všechno dělal. Ale já vůbec všechno dělal stejně jen kvůli holkám. A všichni kluci. Jenže někteří měli štěstí dělat kvůli holkám zrovna to, co jim vyhovovalo a na co měli buňky, a ty holky to bavilo. Já jsem to štěstí neměl. Mě bavilo hrát v jazzu a šlo mně to výborně a nebavilo mě lízt na skály a byl jsem na to levý. A Irena horovala pro skály a pro přírodu a pro vstávání v půl čtvrté, aby člověk viděl východ slunce, a říkala o sobě, že je nemuzikální, a byla, a na klimpr se učila, že to tatíček chtěl, a nerozeznala altku od tenora a měl jsem podezření, že dokonce ani ne trombón od trumpety, a bylo jí to jedno a nepohnulo to s ní. Se mnou to pohnulo. Já jsem byl nejšťastnější, když jsme v Bennově pokoji zbožně poslouchali Armstrongovo Ain't Misbehavin' anebo když jsem seděl v Port Arthuru a cucal jsem tenora a hrál jsem si s klapkama na jeho příjemném, chladném kovovém těle. A to byl můj život. To byl můj život a nic jiného.

Zamířil jsem k bennovcům a připojil jsem se k nim mlčky. Bylo nás tam za ledárnou už plno a každou chvíli to muselo začít. Chvilku jsme čekali a pak se kolem ledárny přisunul majorWeiss v elegantní uniformě a vedle něj nějaký chlápek s distinkcema rotného. Byl malý a vypadal jako pařez.

„Himl,“ řekl Benno, „ten nám bude dávat ty instrukce?“

„Asi,“ řekl Lexa.

Major Weiss zapískal na píšťalku a všichni ztichli. Chvíli čekal, aby jako ztichli ještě víc, a pak řekl:

„Vojíni! Předávám velení nad touto skupinou panu rotnému Krpatovi, který vám poskytne potřebný základní výcvik. Jeho rozkazů musíte bezpodmínečně poslouchat, jak jste se k tomu zavázali svým místopřísežným podpisem. Nazdar!“

Několik trubečků zavolalo chabě „Zdar!“, potom major Weiss ještě něco říkal Krpatovi, pak Krpata najednou srazil paty a zasalutoval a major Weiss se nedbale dotkl čepice a odešel. Rotný Krpata se rozhlédl po louce.

„To si zas užijem,“ řekl Benno.

„Pro vlast, hoši, pro vlast,“ řekl Lexa.

„Neser boha,“ řekl Benno.

„Je vás tady trochu moc,“ zařval vtom Krpata. „Tak sme se s panem majorem dohodli, že polovina vás pude zatim na hlídky a polovina si odbyde ten výcvik tady dopoledne a ty z těch hlídek se pak vrátěj a zas pudou ty první.“

„To zas se bude chodit po městě?“ zeptal se někdo vepředu.

„Ano,“ řekl mu Krpata. „A taky je potřebí zvládnout ty uprchlíky a pomoct stěhovat slamníky do nachtlágru.“

„Zas ňáká nádeničina,“ zabručel Benno.

„Tak teď přečtu polovinu ze seznamu a ty tady zůstanou. Vostatní pudou pryč a vrátí se ve dvě hodiny,“ řekl Krpata. Podíval jsem se na hodinky. Bylo jedenáct. Krpata četl a byli jsme všichni přečtení. Slunce pálilo víc a víc a nebe bylo bez mráčku. Děsné vedro. Benno si sundal kabát a rozepjal košili až na břicho. Na čele už se mu třpytily kapičky potu a pod pažím měl velké mokré skvrny.

„Co zas s náma budou blbnout,“ řekl potichu.

Krpata dočetl seznam a řekl, aby všichni ostatní odešli. Z trávy se začali zvedat porůznu pásci a táhli se pryč. Viděl jsem, že horolezci odcházejí s koženými čtverci na zadnicích jako nějaké maškarní procesí. Slunce pražilo na zelený trávník a na chlapy, ploužící se kolem ledárny pryč. A zadní stěna ledárny byla otřískaná a leskly se v ní malé marné kousíčky slídy na slunci. „Tak,“ řekl Krpata, a pak z ničeho nic nepřirozeně zařval: „Pó-zor!“ s akcentem na druhé slabice. My jsme zůstali, jak jsme byli, ale viděl jsem, že všelijací kluci vyskakují z trávy. Viděl jsem, jak přede mnou stojí Hrob, napnutý jako struna, a zrzavá makovice mu srší sluncem.

„Tak co, vy tam! Dal sem povel pozor!“ zařval Krpata a začuměl se na nás. Narovnali jsme se

otráveně do pozoru a Krpata na nás výhružně vejral. Slyšel jsem, jak za mnou Benno potichu říká:

„Vole!“

„Vás abych přišel zvednout, ne?“ řekl Krpata jízlivě. Ohlédl jsem se. Pedro se líně a s úšklebkem zvedal z trávníku. Když vstal, shýbl se ještě a oprášil si kolena.

„Tak bude to?“ zařval Krpata.

„Jen klid,“ řekl Pedro. Krpata zrudnul a naježil se. Vykročil ostrým krokem k Pedrovi a zastavil se před ním. Pedro se narovnal a byl asi o hlavu větší než on, ale Krpata byl zas jako pařez. Pak zařval Pedrovi do obličeje.

„Jak se menujete?“

Pedro se ušklíbl.

„Geršvín,“ řekl.

„A víte, kde ste?“

„Vim. V pivováře.“

„Nebuďte drzý! Nemyslete si, že vám budu trpět nějaký švejkoviny!“ řval Krpata a bylo vidět, že neví, co dál, jestli má ten slavný výcvik začít tím, že Pedra odvede a zavře do sklepa k Přemovi.

„Dyť ne,“ řekl Pedro. Krpata ho probodával pohledem.

„A postavte se rovně!“ zařval už mírněji. Pedro se trochu narovnal.

„Břicho zpátky!“

Pedro se trochu prohnul, zas jinak.

„A špičky od sebe!“

Pedro udělal postoj jako špičková tanečnice.

„Ne tak moc!“ řval Krpata.

Pedro zas dal špičky k sobě. Krpata si ho chvíli měřil pohledem a pak řekl:

„Tak. Na vás si dám pozor!“ Pak se otočil a šel zas na svoje místo před dav.

„Poser se,“ řekl tiše Harýk.

„Směr za mnou! - v trojřad nastoupit!“ vykřikl Krpata a otočil se bokem k ledárenské zdi. Kluci se zahemžili a za Krpatou začal růst štrůdl. Strkali se a měřili se podle velikosti a Krpata stál zády k nim s rukou nataženou k nebi.

„Dem dozadu,“ řekl Benno a šli jsme. Zařadili jsme se až úplně na konec. Pedro, Lexa a Fonda stáli první a já, Benno a Harýk jsme byli úplně poslední. Viděl jsem Krpatovu ruku daleko vpředu. Potom jsem uslyšel jeho řvaní:

„Rozestup na upažení - teď!“ Udělal jsem dva kroky napravo a zakryl jsem se. Přede mnou stál Lexa.

Viděl jsem, že Krpata zkoumavě obchází štrůdl dozadu. Hledal nás. Slyšel jsem, že se za náma zastavil, a pak se ozvalo zařvání:

„Čelým - zad!“

Přede mnou sebou mrsklo několik nohou a já se pomalu otočil. Připomnělo mně to ty doby ze začátku války, kdy jsem kvůli Ireně začal chodit do Sokola a nechal se tam otáčet a otloukat od bratra Vladyky.

Jak jsem se otočil, uviděl jsem zase Krpatu. Z oček mu sršela ironie. Vyzrál na nás, vůl. Stáli jsme teď v přední řadě. Krpata si nás zlomyslně prohlížel. Zrovna před ním byl teď Benno.

„Vidim,“ řekl Krpata, „že některý z vás neuměji ani čelem vzad. Tak se laskavě podívejte, já vám to ukážu.“

Postavil se do exhibičního pozoru a mluvil dál:

„Cvik se provádí na dvě doby. Na první se otočíte na levé noze a uděláte úkrok stranou, na druhou přisunete pravou nohu k levé. Takhle.“ Otočil se ve dvou přesných pohybech jako kuželka a cvakl patama.

„Eště jednou,“ řekl a udělal to znova. Stáli jsme a čuměli j sme na něho.

„Tak pozor,“ řekl potom. „Čelým - zad!“

Ozvalo se rytí nohou v zemi a dupání. Udělal jsem to za ty dvě doby, jak chtěl. Stáli jsme zas zády k němu.

„To to vypadá,“ zařval za námi posměšně. „Čelým - zad!“

Otočil jsem se zpátky a zahlédl jsem Benna, jak se vedle mě točí jako slon. Krpata se na něj díval.

„Prosim vás, udělejte to sám,“ řekl Bennovi a povelel mu: „Čelým - zad!“ tišším hlasem. Benno se k němu otočil zády.

„Bóže,“ řekl Krpata. „Poslouchal ste, co sem vám řikal?“

„Jo,“ řekl Benno, otočený k němu zády, a já jsem viděl, že je naštvaný a stydí se. Benno se při tělocviku vždycky styděl a obyčejně se vždycky shodil. Jako tenkrát s tím instruktorem jiu-jitsu, co přišel do gymplu předvádět sebeobranu a vybral si pro svoje experimenty samozřejmě zrovna Benna a hodinu s ním házel po zemi a lámal mu nohy a ruce a nakonec si na něj sed a vykládal obecenstvu teorii sebeobrany.

„Tak mně to laskavě opakujte,“ řekl Krpata.

„No votočit, úkrok pravou a přísun,“ řekl Benno.

„A jak je to možný, že to neděláte?“

„Já to dělám.“

„Nevykládejte! Tak eště jednou. Čelým - zad!“

Benno se zas otočil čelem ke Krpatovi. Několik blbců vzadu se úslužně zasmálo.

„Člověče, vy ste dřevo. Hoďte tou pravou hnátou trochu! Čelým - zad!“

Benno se zase otočil.

„Čelým - zad!“

Benno se otočil zpátky.

„Sakra, zdvíhněte tu šunku!“ zařval Krpata. „Čelým - zad!“

Benno se chtěl otočit, ale vtom se Krpata sehnul a popad ho za pravou nohu, a jak se otočil, škub mu s ní. Jenže Benno to nečekal, ztratil rovnováhu a sed si Krpatovi zprudka na nohu. Krpata zasyčel.

„Cha - cha!“ zachechtal se Pedro výsměšně do ticha. Nebylo to asi moc příjemné, když si Benno

někomu sedl na nohu.

„Vstaňte, chlape!“ zařval Krpata a Benno se rychle sebral ze země.

„Svět neviděl takový nemehlo,“ řekl Krpata vztekle. Pak se otočil a pomalu odešel na svoje místo.

Trochu kulhal a pokoušel se to zamaskovat.

„Díte ho, vola,“ řekl za mnou potichu Lexa. „Doufám, že má aspoň vejron.“

Krpata začal vykládat o bojové technice.

„Při vojenském výcviku,“ řekl, „je důležité znát všechny povely. Například povel pochodem chod se provádí takle.“

Nařídil se k nám bokem, vystrčil prsa s nějakýma stužkama a zařval si sám pro sebe:

„Chodým - chod!“ Vymrštil levou nohu dopředu a začal vzorně mašírovat kolem našeho šiku.

„Povel zastavit - stát!“ slyšel jsem ho vykládat při tom marši, „se provádí tak, že to stát vám vyjde na pravou nohu, uděláte eště jeden krok levou a pak přísun pravou. Takle.“

Došel řízným krokem až před nás, povelel si a udělal cvakavý přísun. Pak se na nás vítězně zadíval, jako kdyby čekal, že ho pochválíme. Pak řekl:

„Tak to zkusíme. Budete pochodovat na místě. Pozor,“ rozhlídl se velitelsky po dvoře a odmlčel se.

Bylo ticho jako v hrobě. Pak do toho ticha zařval jako tur:

„Pchodým - chod!“

Kouknul jsem se trochu dozadu a viděl jsem, jak se všichni na louce rozkývali a začli rozpačitě přešlapovat. Slunce se schovalo za nějaký mráček a tři dlouhé řady pásků přešlapovaly na místě.

„Levá!“ řval do toho Krpata.

„Levá! Zdvíhejte ty šunky! Vejš! Eště vejš!“

Viděl jsem, jak se očima zabodává do Benna.

„Abych vám nepřišel zvednout mandle!“ řval.

„Dete jak na funus!“ a Benno se kolíbal jako velbloud a koukal na něho zblble vyvalenýma očima, byl rudý a lesknul se. Pak se Krpata pustil do obcházení louky. Jeho poznámky a řvaní se ozývalo ze všech stran. Slunce zase vysvitlo a my jsme stáli na louce za ledárnou a přešlapovali jsme na místě.

Kolem plotu šli čtyři chlapi s nákladem pancrfaustů na zádech. Díval jsem se za nima, jak jsem tam tak šlapal, až mi zmizeli za rohem. Pak jsem zas neměl na co se dívat. Koukl jsem se na hodinky. Bylo tři čtvrti na dvanáct. Šlapali jsme už dobrých pět minut. Pak jsme šlapali ještě nějakou chvíli a pak dal Krpata povel zastavit stát a začal vykládat o půlobratech a čtvrtobratech a poklusu a běhu a trysku, o polní výzbroji a výstroji a o tom, jak se četa skládá z několika střelců a rozvědčíka a kulometčíka a z čeho, a slunce pálilo, potili jsme se jako za nejparnějších dnů na plovárně a Krpata nás neúnavně instruoval o bojové technice za tou ledárnou a její bílá stěna se mohla v slunci utřpytit. Ukazoval nám, jak se salutuje poručíkovi a plukovníkovi a generálovi a kolik kroků před ním se začne a kolik kroků za ním se skončí, a vybral si na to Pedra, proháněl ho a nadával mu, nechal ho přede všema dělat

samotného ty čtvrtobraty a půlobraty a třičtvrtěobraty, až i Pedro, ačkoliv obvykle býval hrozně klidný, rudl vztekem. Nakonec nám rozdali tyče, které přinesli ze sokolovny, místo pušek, a Krpata nás učil, jak se flintou vzdává čest, a sám měl ale flintu a mával nám jejím nablýskaným bodákem před očima.

Byl neúnavný. Když my jsme se horkem svlíkali z košil, on si zapínal límeček staré uniformy, který se mu rozepnul, když my jsme při odpočívání chraptěli vyschlýma krkama, on pozvedal svůj kravský hlas k příšerné děsivosti. Když my jsme sotva zvedali nohy, jak jsme provozovali ten prapodivný marš na místě, on nám předváděl, jak se skáče přes překážky a jak se drátěné překážky podlézají, a plazil se kolem nás po břiše jako slepýš. A já měl z toho nejdřív legraci, pak jsem byl z toho utahaný a měl jsem vztek a začal jsem nenávidět blbce Krpatu, jak tu stál zdravý a nařvaný a zajíkal se pitomými povely jako werkšucáci v Mesršmitce, jako pan Uippelt, šéf kontroly. Uřvaný, domýšlivý, přetékající

horlivostí. Pak to konečně rozpustil a odešel svižným krokem do hlavní budovy. Jakmile se k nám otočil zády, sekl sebou Benno na zem a rozvalil se v trávě. Byl úplně třpytivý potem.

„Krucinálfagot!“ řekl a roztáhl nohy. Sesedli jsme se kolem něj.

„Ten vůl,“ řekl Harýk.

„Co nadáváš?“ řekl Lexa. „Obdržels pokyny vo bojový technice, tak drž hubu.“

„Jebemtimať,“ řekl Benno.

„Kleješ jak sapér Vodička,“ řekl Harýk.

„Ty snad nejseš spokojenej, Benno?“ řekl Lexa. „Fondo, di říct fotrovi, ať dá Bennovi soukromou hodinu v bojový technice.“

„Jebemtiboga,“ řekl Benno.

„Teda váš fotr je ale vůl, Fondo,“ řekl Harýk.

„Ale za tohle von nemůže,“ řekl Fonda.

„Nekecej. Tohle je akorát tak z jeho hlavy.“

„Seví,“ řekl Lexa. „Až poženem útokem, tak nás starej Čemelík vrátí, abysme šli všichni stejnou nohou a v zákrytu.“ Pak se obrátil na Benna.

„Benno, máš žrádlo?“

„Žrádlo!“ vykřikl Benno. „Páni, žrádlo! To je vono!“ Sebral sako a začal z kapes vytahovat balíčky.

Vytáhli jsme taky svoje zásoby a dali jsme se do jídla. Jak jsme jedli, začala se nálada zvedat.

Najednou začal Fonda klepat nohou a pobzukovat a za chvíli mu z toho vyšel scat. A dal se do zpěvu.

Fonda uměl prima zpívat scat. Seděl, klátil hubenou figurou a zpíval nosem beze slov. Harýk a Benno se k němu přidali. Benno jako trumpeta, Harýk jako klarinet vysokou fistulí a Fonda jako trombón.

Zpívali Drop Down Mama Blues beze slov. Seděl jsem a začalo mi být dobře. Kluci v blízkosti se k nám obrátili a poslouchali. Slunce pořád beze změny svítilo a dělalo přes louku černé a světlé pruhy, jak na nás vrhalo stíny rampouchovačů. A kluci zpívali blues, neslo se to ze stráně k ledárenské zdi, a když přezpívali dva chorusy, vpad jsem do toho svojí angličtinou Woman I'm lovin' a kluci se mi hned přizpůsobili a ztišili se, one tooth solid gold, zpíval jsem, a jak jsem dozpíval tenhle verš, zaječeli kluci nádhernou disonancí ve fortissimu, Fonda udělal na hubu mohutné glissando a hned zas ztichli a já pokračoval dat's de only woman, kluci udělali staccatový akord ze svých hlasů a já to uzavřel a mortgage on my soul, zazpíval jsem zalykavým, ochraptělým hlasem a přidal jsem se pak k jejich ensemblu jako na tenora a pokračovali jsme tak v tom zpěvu aspoň čtvrt hodiny. Kolem nás se udělal kroužek, všelijací kluci se sesedli a čuměli na nás a klepali do rytmu nohama a z očí jim koukal obdiv.

Ten koukal těmhle mladým klukům z očí vždycky, když slyšeli jazz, když seděli u stolků v kavárně U

lva, červenou limonádu před sebou, a poslouchali nás nábožně, jak hrajeme Chinatown a jak Brynych dělá velké rámusové sólo na buben, anebo v mesršmitské kantýně v poledne v modrákách, jak mě

polykali očima, když jsem hrál Coleman Hawkinsovo sólo z Nobody's Sweetheart, koukali úplně

stejnýma očima, jako když si vyprávěli zkazky o Rámusu z Winnetky, o té senzaci, co hraje jen buben a basa na celé desce, a mně ten obdiv dělal hrozně dobře a miloval jsem je za to všechny a zdálo se mi, že je to s nima dobré, když mají v sobě tuhle lásku k jazzu, a že oni to nakonec zařídí jinak než pan továrník Krocan a pan Macháně a pan kapelník Petrbok s tou svou slabomyslnou sloní kutálkou, a že to bude třeba prima svět, co oni zařídějí, plný jazzu a vůbec prima. Seděli jsme na trávníku a zrovna jsme troubili do světa Darktown Strutters'Ball, když se od ledárny vyhrnuli páni s páskama na rukávech a začali vyvolávat hlídky. Hned jsme přestali zpívat. Nálada zmizela.

„Ať nevotravujou,“ řekl Benno, ale vtom už bylo slyšet svěží hlásek doktora Bohadla:

„Hlídka doktora Bohadla, ke mně!“ a bylo vidět jeho buclatou ručku, vystrčenou v nepromokavé

bundě k nebi.

„Já mu naseru,“ řekl Benno a zůstal sedět.

„Neblbni, Benno, poď,“ řekl jsem, protože jsem si pomyslel, že by bylo dobře vytáhnout zas paty z pivováru.

„Já se nehnu. Nejdřív člověka uštvou, a pak aby eště vláčel kostru někde po městě.“

„Ale venku můžeš spíš zdrhnout,“ řekl jsem.

„Seš chytrej. A starej Čemelík mě pověsí pro dezerci.“

„To tě teda pověsí taky, dyž nepudeš,“ řekl jsem. „Pro neuposlechnutí rozkazu.“

„Houby,“ řekl Benno.

Před námi se stráň pomalu prázdnila a viděl jsem, jak stonožky odcházejí k ledárně. Doktor Bohadlo v pumpkách se pátravě rozhlížel. Byl zase tak růžovoučký a spokojený jako v neděli.

„Á, támhle jste!“ zvolal, když nás spatřil, a v hlase měl vlastenecké nadšení. „Tak pojďte, pojďte, hoši! Musíme vyrazit!“

„Já ho zavraždim,“ řekl Benno potichu, ale vstal. Sebrali jsme se a šli jsme k doktorovi Bohadlovi.

„Tak pojďte,“ řekl. „Doufám, že se mi zas nerozutečete jako posledně,“ pravil žertovně. Zazubil jsem se na něj.

„To pudem zas kolem města?“ řekl Benno.

„Kolem města,“ kývl hlavou doktor Bohadlo.

„A zase tři hodiny?“

„Zase tři hodiny, pane Mánes,“ odpověděl doktor Bohadlo.

„Vojna je vojna. Tak seřaďte se, hoši, abysme mohli jít. Už je čtvrt na tři.“

Podíval jsem se na hodinky. Bylo čtvrt na tři. Zařadili jsme se.

„Ahoj, páni,“ řekl jsem Lexovi a Pedrovi, kteří dělali poslední dvojici v poslední stonožce.

„Vás noha,“ řekl Lexa.

„Vlasti zdar!“ řekl Pedro.

„Pochodem chod,“ řekl doktor Bohadlo, mrskl nožkou a zas jsme vyrazili na tu šílenou obchůzku

kolem města. Zahnuli jsme za roh a štrádovali jsme k bráně. Viděl jsem, jak na kovovém plotě u brány jsou nalepena klubka chlapů a čumí ven. Když jsme přišli trochu blíž, poznal jsem, že chlapi rozčileně debatují se zástupem, který se tísnil za bránou. V bráně stála zesílená hlídka a hádala se na dvě strany s lidma, kteří chtěli ven, a s těma, co chtěli dovnitř.

„Co je?“ zeptal jsem se.

„Já nevim,“ řekl Harýk. „Co se děje?“ zavolal na chlapa, který zrovna běžel od brány k budovám.

„Rusove jedou!“ křikl chlap.

„Páni!“ řekl Harýk.

„Tak máme po revoluci,“ řekl Benno. „Pudem na tu hlídku, pane doktore?“

Doktor Bohadlo byl v rozpacích. „Inu, nevím,“ řekl. „Na velitelství nic neříkali.“

„To už nepudem. To už přece nemá cenu,“ řekl Benno.

„Bodeť. Dem vítat Rusy,“ řekl Harýk.

„Já nevím, hoši. Počkejte tady, já se - pane majore!“ vykřikl doktor Bohadlo a rozběhl se za majorem Weissem, který vážně a důležitě kráčel od brány. Na čepici měl přes znak trikolóru, knoflíky na uniformě se mu leskly na slunci. Když uslyšel doktora Bohadla, zastavil se a sklonil k němu ucho, ale přitom, jak ho poslouchal, díval se jinam. Vypadal důležitě a zaměstnaně, doktor Bohadlo mu něco vykládal, Weiss poslouchal a potom se na něho prudce obrátil a zakroutil hlavou. Bylo vidět, jak říká

„Ne! Ani nápad!“. Doktor Bohadlo se zdvořile uklonil, pak se vzpamatoval, vypjal břicho a zasalutoval k turistické čepici, otočil se a šel k nám červený jako rak.

„Tak, hoši, na hlídku musíme.“

„Ale dyť je to hloupost,“ řekl Benno.

„Ne, ne, pane Mánes. To je věc pořádku.“

„Ale nač máme hlídkovat, dyž jedou Rusove.“

„Rozkaz je rozkaz, pane Mánes. Jsme na vojně.“

„Dobře. Ale rozkazy nemaj bejt pitomý,“ řekl Benno otráveně.

„Vojínovou povinností je plnit rozkazy,“ řekl doktor Bohadlo a pak povídal ke všem: „Půjdeme,

hoši.“

Benno bručel.

„Jo. Maul haltn und vajtr dýnen,“ řekl polohlasem. Doktor Bohadlo zase mrskl nožičkou a vykročili jsme k bráně.

„Taková blbost,“ řekl Benno. „Tohle je idiotština vyššího řádu.“

„To je,“ řekl jsem a koukal jsem se. Čtyři vojáci, co hlídkovali teď v bráně, se prali se zástupem ženských, které se chtěly vecpat dovnitř. Byly to většinou nějaké báby v šátcích a mávaly rudýma praporkama a řvaly: „Puste nás! Máme tam muže! Rusove jedou! Ať žije Rudá armáda!“ Viděl jsem

záda vojáků v zeleném khaki, jak drží před sebou vodorovně pušky a tlačí báby ven. Za nima stál nějaký poručík. Když jsem se na něj dobře podíval, poznal jsem, že je to baron Rozkošný, ten, co jeho rodiče stála jeho maturita vilu, kterou postavili předsedovi komise. Měl v ruce elegantně revolver a stál za vojákama. Zastavili jsme se u brány a Rozkošný se ohlédl. Uviděl nás a zařval: „Uvolněte vchod pro hlídky!“ a zamával revolverem babám před nosem. Báby začly nadávat, ale couvly. Vojáci vytlačili uličku, naše stonožka se dala do pohybu a prošla mezi nima.

„Hele je, jak si hrajou!“ slyšel jsem zaječet jednu bábu. „Šak už dlouho nebudou!“

Podíval jsem se na záda doktora Bohadla, ale ten nic. Zahnuli jsme dolů k mostu a mašírovali jsme pravidelným krokem. Jakmile jsme přešli most, dostali jsme se do hrozného hemžení. Z domů ve frontě k nádraží už zase vlála spousta práporů a svítila barevně ve slunci. V davech lidí se naše stonožka docela ztratila. Před nádražím se hrnul proud na východ k německým hranicím. Na rohu Lewithovy továrny se řadil průvod bab a chlapů. Měli nad hlavama rozvinutou standartu z rudého plátna s nějakým ruským nápisem. Slabikoval jsem to. Bylo to Дa Здравстует Красная Армия Někteří z nich nesli rudé prápory a někteří československé a kolem na chodníku pobíhaly děti. Z tovární čtvrti tekly černavé zástupy a všeclmo táhlo na východ, k hranicím. A my jsme si to namířili po hlavní ulici a mašírovali jsme rovnou na západ. Šlo to dost pomalu, protože proti nám se hnaly davy jak bezhlavé. Ženské s kočárkama a s dětma na rukou, kluci, Taliáni, kteří najednou začli z hrozně dobré nálady zpívat, Rusáci v brčálových hadrech, chlapi v košilích a kluci v šortkách a v bombajkách. Hele, řekl jsem si.

Tak v pivováře je jenom výkvět. Výkvět blbců, napadlo mě. A tihle se asi schovávali ve sklepích a čekali na tohle. Až přijedou Rusové, a teď je jdou vítat a my musíme mašírovat na hlídku. Mašírovali jsme, a já si začal připadat jako v Bombaji nebo Rangúnu, jako člen koloniálního sboru Jeho

Veličenstva, a hned jsem se do toho vžil, jdem potlačit nepokoj, v helmách a mlčky, s revolvery a karabinami skrz dav a bůhví, sakra, možná, že ta naše armáda ani k ničemu jinému nebyla. Dav se před námi rozestupoval, šli jsme a proti nám viselo žhavé slunce a pálilo nás do obličejů pod helmama.

Pak jsem uviděl Bertu na kole s leicou na prsou, jak ujíždí k hranicím. Hnal se splašeně v krátkých kalhotách a tvář měl vyjevenou dychtivostí. Rangúnské představy mě přešly. Foto lask. Zapůjčil p.

Moutelík ml. A „Naši osvoboditelé“, jak to bude napsáno v Almanachu kostelecké revoluce pod

nějakými rozřehtanými Rusáky. S domů nad námi vlály vlajky a lidi vystrkovali pořád nové a najednou jsem si všiml, že je jich nějak moc ruských, zrovna u Kaldounů, tam, co v sobotu visela červenobílá nudle, tam sebou teď vlnila ještě delší rudá nudle a u Pittermanů, jak to povídal Rosťa, plácal sebou o stěnu obrovský širokánský fialový prápor se žlutou hvězdou uprostřed. Vypadalo to jako něco od cirkusu. I u Krocanů visela sovětská vlajka a v oknech byly vystrčené zkřížené papírové praporky, vždycky jeden československý a jeden doma vyrobený ruský. Rozhlížel jsem se po těch rudých

práporech a viděl jsem jich plno. U Jirásků, u Mlejnků, u Buřinohů, u Novotných, u Nováků, u Wenigů, a jak jsme šli dál u Moutelíků, u Rýdlů, u Šejnohů a všude děsná síla. Proti nám zahnulo z náměstí auto s okýnkama vyzdobenýma jako na svatbu a s papírovýma girlandama na chladiči. U spořitelny

natahoval městský zřízenec pan Vipler standartu s nápisem „Vítejte nám!“. Na náměstí byl celý ten cikánský tábor jako u vytržení, lidi tančili mezi rancema na zemi a před hotelem U lva se zaleskly nablýskané inštrumenty kutálky. To mě zajímalo, kouknul jsem se tam a uviděl jsem pana kapelníka Petrboka v bílé admirálské čepici a s holí se zlatou koulí na konci, jak si tam rovná ty svoje muzikanty a za nima se řadí průvod s vlajkama a standartama. Na náměstí byl zmatek, do kterého pražilo slunce.

Někdo rozhoupal zvony a přes ten povyk a zpívání a směsici hlasů se začly ozývat údery Gabriela a Michaela jako na poplach.

„Tak jestli to neni blbost,“ řekl Benno a zastavil se. Jak jsem byl rozešlý, šláp jsem mu na paty.

„Di, di,“ řekl jsem mu.

„Páni, my sme idioti,“ řekl Benno a vykročil dál. Šli jsme přes náměstí a k sokolovně. Tam se řadil průvod. Sokolové v krojích. Muži a ženy. Moc jich nebylo, ale nesli před sebou těžký prápor s mnoha fábory. Za nima stála kapela pana kapelníka Sumce a všude byly vlajky. Kapela spustila, zaznělo to uboze a plechově a sokolové vykročili. Ohlíd jsem se za nima, jak statně pochodovali s vystrčenýma pupkama, a sokolské ženy v baretech a vzadu se k nim připojovali kluci a civilisti. Šli jsme dál k Poznerově továrně. Lidí začlo ubývat. Zřejmě se hrnuli už bůhvíjak dlouho a čelo průvodu muselo už být na hranicích. Tady na Kocandě už skoro žádní lidé nebyli, jen dědečkové, co seděli na zápraží a dívali se na nás jako na zjevení, a babičky na stoličkách. Vymašírovali jsme z chumlu ve městě a teď jsme šli volným terénem na západ. Došli jsme na konec města k trávníku před Šerpoňovou továrnou.

Slunce svítilo pořád jako zběsilé.

„Pane doktore,“ ozval se Benno.

„Prosím?“ řekl doktor Bohadlo a pořád šel.

„Nemohli bysme si tady trochu vodpočinout? My sme děsně utahaný po tom cvičení,“ řekl Benno.

„No,“ řekl jsem.

„Nojo,“ řekl Harýk.

Doktor Bohadlo se zastavil a podíval se na hodinky.

„Nu,“ řekl. „Asi na čtvrt hodiny bysme si snad odpočinout mohli.“

Bez dalších řečí se Benno svalil do trávy a my jsme se usadili vedle něj a obrátili jsme se čelem k východu. Modrá obloha s několika bílými mráčky se táhla za město do Německa. Třešňové stromy svítily na slunci. Bylo bezvětří a jenom z města zaznívalo to neurčité hučení. Seděli j sme a dívali jsme se na vzdálené lesnaté svahy, mezi kterými byla německá hranice. Natáhl jsem se na záda do trávy a obrátil jsem oči rovnou k nebi. Veliká Šerpoňova továrna, vystavěná jako skotský hrad, se bělala za mnou a byla příšerně tichá. Docela kolmo nahoru jsem se nemoh podívat, protože tam hořelo slunce.

Když jsem k němu přiblížil oči, bylo to jako neurčitý roztavený flek, hrozně žhavý a rozžhavující tu modrou oblohu kolem sebe do běla. A jak jsem hleděl vzhůru ke slunci a veliká bílá budova stála za mnou a ticho bylo jako v zemi, kde všichni lidé vymřeli, mohlo to být kdekoliv, a na mě padla veliká marnost, rozlila se do mě do všech pórů a buněk v těle a bylo mi všechno, všechno kromě mě samého, nesmírně vzdálené. Já sám jsem byl měkkýš v pevné ulitě té marnosti, v ní mi bylo dobře, i když jsem byl bez smyslu a sám, ale sotva jsem z ní vylez, setkalo se moje měkké a zranitelné tělo s něčím bolestivým. Sotva jsem povylez, hned tu byla Irena a ta bolest ji nemít a bolest nevědět, jestli o ni opravdu stojím, a bolest po ní toužit a žárlit na ni a bolest být k ní lhostejný a bolest myslet, že ji nikdy nebudu mít a že to všechno bylo a je marné, ty večery a slova a tahle revoluce, která v tom pro mě nic nespraví, ty fotky s automatem a praní v noci s komunistama a ta sláva, až přijedou Rusové a až zase všechno začne být normální a republikánské a demokratické anebo bůhvíjaké, že pro mě jsou marné všechny revoluce, ne pro lidi vůbec, ale pro mě, protože já jsem ztracený a nikdy nebudu mít Irenu, a zdálo se mi, že ji teda opravdu musím milovat, že ji miluju, Irenu, pitomou, hezkou, která o mě vůbec nestála, která měla v hlavě svůj stroječek na myšlení a v něm jí chyběly krátké vlny, po kterých by se mohla spojit se mnou, její tělo že miluju a obličej, ale taky to kouzlo kolem ní, které jsem si možná dělal sám, to okno večer otevřené nad řekou s hvězdama a skály a bílá lana a její vlasy a slunce, které nějak vždycky chodilo kolem ní, že ji teda miluju a nemůžu se toho zbavit a nechci, a vzpomněl jsem si na Lucii, a jak jsem Irenu vůbec nemiloval, když jsem byl s Lucií, a na Věrku a na Helenku a na Mici a věděl jsem, že na Irenu nemyslím, když jsem s nima, ale teď jsem na ni myslel a všechno ostatní pro mě nebylo nic, to teď bylo důležité ve mně a pevné a věčné a stabilní, ležel jsem na zádech pod nebem modrým úplně marně a monotónně a neslyšel jsem nic jen Bennovo funění vedle a tiché hučení města a v tom marném modrém nebi jsem viděl Irenu, jak nějak stojí a já s ní a jak se s ní líbám v noci a hladím ji po ňadrech a říkám jí Ireno, Ireno, vemeš si mě? a ona říká vemu, a jak je ráno v kostele a nikdo to neví a klečím s Irenou před oltářem a oknama na nás padá slunce a pak posíláme malé kartičky Daniel Smiřický s chotí Irenou oznamují, že jejich sňatku bylo požehnáno v chrámu Páně svatého Antonína, a pak už jsem nemyslel na nic přesného, dál už jsem nemyslel, to už pak byla jen Irena nebo štěstí, asi štěstí, protože to bylo neurčité a ani ne v té modré obloze, ale ve mně, na všechno jsem zapomněl a nevěděl jsem ani, na co myslím, a najednou se mi do toho ozvala rána, temná,

nezvyklá a úplně jiná než všechno, co bylo zrovna ve mně, přišla odjinud, zvenčí, neuvědomil jsem si dobře, co je, ale pak se ozvala pravidelná řada slabších ran, jedna po druhé, rychle a pravidelně, a zase se ozvaly a zase přestaly, a to už jsem věděl, že se něco stalo, a posadil jsem se, Irena a všechno rázem zmizelo a jenom zase já jsem seděl na trávníku a vedle mě Benno a hleděl napjatě k východu a Harýk a ti tři kluci a doktor Bohadlo a mlčeli jsme, bylo ticho a pak zas série temných ran jako z nějakého stroje a zas a zas a já věděl, co to je, ale nevěděl jsem, co se stalo.

„Co je?“ řekl Benno.

„Kulomety,“ řekl Harýk.

„Sakra, že by si to spletli -“

„Co?“

„No, že by to nebyli Rusove?“

„Blbost,“ řekl jsem. „To je - doví.“

„Rusáci by přeci nestříleli z kulometů,“ řekl Benno.

„Ale, čeče, jak - dyť je šli všichni vítat.“

„Dobře, ale kdo jim to řek?“ Benno se obrátil na doktora Bohadla. „Pane doktore, vodkuď se to

dověděli, že jedou Rusove?“

„Já nevím,“ řekl doktor Bohadlo. Byl najednou bledý a jeho optimistický obličej byl teď plný starosti.

„Já nevím, hoši. V pivováře to nikdo neříkal.“

„Vidíte,“ řekl Benno a obrátil se na nás. „Někdo se zbláznil, a celý město na to sedlo.“

„Ale blbost,“ řekl jsem.

„Tak co myslíš, že to je?“

„No, co já vim?“

Vtom se kulomet rozštěkal naplno a docela jasně. Byly to přesné, suché, hlasité rány, a byly nějak blíž.

„Tak. Prosim,“ řekl Benno. „Sou to esesáci.“ Vstal z trávníku a my všichni taky. Kulomet zase

zapraskal.

„Dem se dekovat,“ řekl Benno.

„Ale počkej,“ řekl jsem.

„To si čekejte sami, jestli chcete, já du,“ řekl Benno a dal se do klusu kolem továrny.

„Benno, neblbni,“ řekl Harýk.

„Počkejte, pane Mánes!“ zavolal doktor Bohadlo.

Benno se zastavil a otočil se.

„Počkejte, musíme se vrátit do pivováru.“

„Ani mě nehne. Ste blázni,“ řekl Benno.

Díval jsem se na něho a bylo mi divné, že nějak nemám strach. Benno stál a slyšel jsem, jak doktor Bohadlo říká rozčileným hlasem:

„Pane Mánes, okamžitě se vraťte. To by byla dezerce,“ a viděl jsem, jak Benno stojí a rudne a neví, co dělat, a tu se mi náhle zachtělo v tom být, mít svůj automat a udělat to pro Irenu, abych ji získal nebo abych se jí zbavil, kulomet se zas hlasitě ozval, šíleně se mi zachtělo být u toho a zavolal jsem na Benna:

„Benno, neblbni, dem do pivováru! Poťte!“

„Samo, poťte rychle,“ řekl jeden z těch kluků a já věděl, že u něj to je odvaha, kdežto to moje je jenom zblbnutí nebo co, ale bylo to jedno, efekt byl stejný, a řek jsem znova:

„Dem, Benno! Poť a neblbni,“ a vykročil jsem a kluci za mnou a Harýk, a doktor Bohadlo řekl:

„Pane Mánes, vyzývám vás, abyste šel!“

Šel jsem pomalu, díval jsem se na Benna a říkal jsem:

„Tak póť, Benno! Neblbni,“ a říkal jsem to, jako kdybych ho lákal na plovárnu, a Benno, celý rudý a zpocený, sebou hýbl k nám, doktor Bohadlo mě obešel a řekl:

„Tak, hoši, půjdeme skautským krokem,“ a dal se do klusu. Benno se k nám připojil a řekl:

„Vy idioti. Lezete do toho jak blbí. Vodserem to všichni,“ ale pak zmlknul, protože jsme museli klusat za doktorem Bohadlem, který byl už kus před náma, a tlustá zadnice v pumpkách se mu házela nahoru a dolů, jak běžel. Dostali jsme se na hlavní ulici a doktor Bohadlo najednou začal pochodovat.

Lidi, co zůstali doma, stáli všichni na chodníku a koukali se napjatě na východ. Doktor Bohadlo se zas dal do klusu. To byl ten skautský krok. Klusali jsme po dláždění a naše dupání třaskalo o kameny. Lidi na chodníku se otáčeli a koukali na nás vyvalenýma očima. Na východě se střílelo a tady se lidi chystali zalízt do sklepů a my jsme rychle a pravidelně klusali rovnou do toho. Slunce svítilo klidně a nerušeně a my jsme se hnali ulicí. Jak byla rovná až k viaduktu, viděl jsem, že všude na chodníku stojí lidi, pořád menší a menší do dálky, a čekají. Z města se začal ozývat temný hukot a sílil. Bylo mi to známé, ale jak jsme běželi přímo proti tomu, neuvědomil jsem si hned, co to je. Díval jsem se upřeně dopředu a to hučení se pořád zesilovalo. Pak jsem najednou viděl, že lidičky u viaduktu se nějak rozhejbali a začali prchat na všechny strany. Hučení sílilo a do něj pravidelně třeskaly naše kroky, jak jsme běželi k němu.

Ozvalo se ženské zaječení a nějaká ženská popadla malého kluka a letěla s ním do baráku. A najednou se rozhýbaly celé ty dvě dlouhé šňůry lidí od viaduktu až k nám a začaly se cpát do průjezdů a utíkat postranníma uličkama pryč. Hučení se změnilo v strašný rámus a ozývalo se už za viaduktem. Ještě chviličku jsme běželi a pak jsme se zastavili, jako kdybysme si to řekli. Sestoupili jsme se k sobě a všichni jsme napjatě čuměli k viaduktu. A v něm, pod železnou konstrukcí a mezi dvěma kamennými nosníky se najednou objevil tank, zahnul na ulici a plazil se s příšerným rámusem rychle k nám. Měl jsem pocit, jako kdybych stál na poušti před nosorožcem. Pláty tanku se zaleskly v slunci a zahlíd jsem, že je celý posetý vojákama v strakatých parašutistických hadrech. Ale to už jsem se nekoukal a utíkal jsem jako blesk za roh do postranní ulice. Přede mnou se hnal Benno a před ním pan doktor Bohadlo a vedle mě Harýk. Ulička vedla prudce do kopce, z jedné strany byla tovární zeď a z druhé plot nějakého skladiště. A teď jsme byli v pasti. Přejel mě nepříjemný pocit a rámus se blížil a zeď i plot byly ještě příšerně dlouhé a stráň se škrabala vzhůru šíleně strmě. Viděl jsem, jak Benno a doktor Bohadlo už dobíhají ke konci plotu, a zdálo se mi, že tank máme už za zádama. Řval hrozně blízko, že mně připadalo nemožné, aby moh řvát ještě víc. Doktor Bohadlo a Benno zmizeli za rohem. Zeď se před námi krátila. Supěli jsme oba a řvaní se do nemožnosti zesilovalo. Zbývalo nám jen docela málo a já jsem si uvědomil, že mám příšerný strach. A pak jsme zapadli za roh, já a Harýk hned za mnou, a zastavili jsme se, protože za plotem stálo několik lidí a několik jich prchalo ještě dál, podél plotu zadem k městu, aby se vyhnuli tanku. Zůstali jsme stát na kraji a ze mě strach hned zmizel. Tank řval dole po ulici. Lehl jsem si na zem a vystrčil jsem opatrně hlavu ven. Ulička se svažovala dolů a byla prázdná a na kousku hlavní ulice, co jsem viděl, nebylo vidět nic. Jen slunce pražilo. Chvíli jsem ležel a cítil jsem, jak lidi za mnou na mě napjatě čumí, a pak jsem se přitiskl k zemi, protože za rohem tovární zdi se vynořila hlaveň děla, zdálo se to hrozná doba, jak se z ní vysouvala, a pak se ukázala příď tanku, pomalovaná nepravidelnými fleky, s tlustým pancířem šikmo skloněným, a pak vyjel celý tank, na něm sedělo naseto vojáků v strakatých parašutistických kombinézách, s větvičkama na helmách, někteří seděli na blatníku, pod kterým se plazily pásy, a nohy v bagančatech se jim kolíbaly dolů, spatřil jsem vyhrnuté rukávy a automaty se olejově leskly, nahoře z poklopu čouhal chlap v černé kombinéze a s tankistickou radiokuklou na hlavě a u něho, opřený o pancíř, stál jiný chlap, držel se levou rukou poklopu, v pravé měl automat a byl ověšený handgranátama. Všechno se utápělo v šíleném řevu stroje a tank přejel přes můj výhled a řvaní se ztišilo a ve chvilce bylo po všem. Zase zbylo jen prázdné dláždění, do kterého se opíralo slunce. Zvedl jsem se ze země a otočil jsem se k lidem. Harýk se odlepil od plotu a řekl ochraptěle:

„Už je pryč?“

„Jo,“ řekl jsem.

Kolem mě se seběhl roj lidí a začali na mě dorážet.

„Viděl ste ho?“

„Jo,“ řekl jsem.

„Byli to esmani?“

„Asi jo. Já nevim.“

„Řikáte, že ste ho viděl,“ řekl mi chlap velký jako hora s napitým hlasem.

„Buďte tak dobrej a poraďte mně, jak to mám poznat,“ řekl jsem mu vztekle. „Měl ste se koukat

sám.“

Pak jsem se obrátil k Harýkovi a řekl jsem mu :

„Dem, ne?“

Harýk se otočil a povídal:

„Počkej. Támhle je Benno. Benno!“ zavolal.

Benno se k nám přišoural s vyvalenýma očima.

„Tady to máte, s vašim nadšenim,“ řekl.

„No co?“ řekl jsem.

„Eště dělej blbýho.“

„Ale houby. Nic se ti nestalo, tak co.“

„Jenže mohlo.“

„Blbost,“ řekl jsem. Doktor Bohadlo se k nám připojil. Benno řekl:

„Já nevim jak vy, ale já si du vlízt támhle nahoru do lesa.“

„To na houby?“ řekl Harýk.

„Né. Ale počkám tam, až tu budou Rusáci.“

„Pojdeš tam hladem,“ řekl jsem.

„Lepší pojít hladem, než se nechat vodstřelit vod nějakýho pitomýho esesáka,“ řekl Benno. Zasmál jsem se filmově. Bylo mi příjemné dělat teď hrdinu, když už esmanský tank byl pryč.

„Příde na vkus,“ řekl jsem. Benno se naštval.

„Heleď, Smiřickej,“ řekl. „Jestli si myslíš, že seš ňákej hrdina-“

„Asi sem - dyž to srovnám s tebou,“ řekl jsem.

„To teda nejseš.“

„A seš ty?“

„Nejsem. Ale ty taky ne.“

„Tak co myslíš, že sem?“

„Vůl.“

Podíval jsem se na Benna a udělal jsem zamyšleného. Doufal jsem, že mi zesmutněly oči, aspoň jsem trochu přivřel víčka, aby to tak vypadalo.

„Možná,“ řekl jsem. „Možná, že sem teda vůl.“

„To seš,“ řekl Benno. „Korunovanej.“

„Možná, že sem,“ opakoval jsem s očima sklopenýma k zemi. Pak jsem je prudce pozvedl k Bennovi a řekl jsem: „Ale já sem na tom taky jinak než ty, víš?“

Byl jsem zvědav, jestli to na něj zapůsobí. Na Irenu by to působilo jistě, jenže tohle byl Benno. Ani jsem moc nemyslel, že na to bude reagovat, řek jsem to spíš kvůli sobě.

„Nekecej. Jak seš na tom, prosim tě, jinak?“ řekl Benno.

„No - prostě, nebudem se vo tom hádat,“ řekl jsem. „Já du do města a mysli si vo tom, co chceš. Pudeš s náma?“

Benno nebyl takový, aby na něj působily moje efekty. Ale trochu úvahy to do něj jistě zasadilo.

„Smiřickej, neblbni,“ řekl. „Nebudeš povídat, že se chceš kvůli tý káče nechat zabít.“

„Já se nechci nechat zabít.“

„Ne? Tak proč tam mermomocí lezeš?“

„Chci prostě.“

„Chceš se vytáhnout před Irenkou,“ řekl Benno.

„Dyž myslíš.“

„Nebuť vůl, Danny.“

„Nemůžu si pomoct. Asi sem.“

„Neblbni.“

Udělal jsem svůj bolestný úsměv kolem úst a řekl jsem:

„Tak, Benno, pudeš s náma?“

Benno se na mě podíval, vypadalo to, že vážně, a asi to bylo vážně, a řekl:

„Chlape, tys fakt z tý káči zblb.“

„Tak pudeš?“ řekl jsem s úsměvem.

„Ale já sem tě varoval. A můžu ti říct, že mi tě bude líto, až tě někde vodbouchnou.“

„Tak ahoj, Benno,“ řekl jsem a podal jsem mu ruku. „Neměj na mě vztek.“

„Ahoj, Danny,“ řekl Benno. „Teda bude tě škoda. Pro jazz a pro všecko.“

„Páni, voni se loučej jak při funuse,“ řekl Harýk.

„Poď se mnou, Hary,“ řekl Benno.

„Houby, já du do pivováru.“

„Tak ahoj,“ řekl Benno a nastrčil mu ruku.

„Blbče, neser,“ řekl Harýk. „Seš tragickej, až je z toho špatně.“

Najednou se rozeřval zas nějaký motor a všichni strnuli. A pak se z ničeho nic nízko nad náma

přehnalo letadlo. Viděl jsem, jak lidi padají na zem. Stín letadla se mihl přes louku a zmizel ve slunci, ale řev motoru bylo slyšet dál.

„Kuci, do lesa!“ vykřikl rychle Benno, vyškrábal se na mez a začal utíkat k lesu. Řev motoru přestal slábnout a začal zas sílit. Letadlo se vracelo, ale nebylo ho vidět, protože bylo ve slunci.

„Benno, lehni si!“ zařval jsem za ním. Ale stejně mě neslyšel. Valil se rychle do stráně k nízkému lesu nahoře, ke kterému pádili lidi ze všech stran. Motor se rozeřval naplno a sílil. Sek jsem sebou pod mez a Harýk a doktor Bohadlo vedle mě. Rámus vykulminoval a z něho zaštěkaly dlouze kulomety.

Slyšel jsem krátké suché údery někde nablízku. Kulky se zarývaly do země. Pak se motor náhle opět ztišil a letadlo zmizelo za zdí. Vyskočil jsem a pověsil jsem se na zeď. Zahlédl jsem ještě německou stíhačku letět rychle nízko nad městem. Zahnula na východ a za chvilku se ztratila za kopci na hranicích.

„Ten už se asi nevrátí,“ řekl Harýk.

„Snad ne.“

„Páni, ale byla to klika.“

„To byla,“ řekl jsem a teď jsem teprv ucítil strach. Předtím to všechno šlo moc rychle. Sakra, už jsem moh mít kulku v těle. Rozhlédl jsem se kolem. Několik lidí ještě pádilo k lesu. U něj, už docela blízko, zahlédl jsem kulatou Bennovu postavičku, natřásající se nepravidelně, jak utíkal.

„Diž,“ řekl jsem Harýkovi.

„Co?“

„Támle. Vidíš Benna?“

„Ajo. Páni, ten se zastaví až na Ratejně.“

„Necháme ho bejt, ne, pane doktore?“ řekl jsem doktorovi Bohadlovi, který stál vedle nás a byl jako sulc a tvaroh.

„Ano, ano, jistě,“ řekl. „Člověk se nemůže divit. V životě nic takového neprožil.“

„Jistě,“ řekl jsem. „A my abysme šli, ne?“

„Ano,“ řekl doktor Bohadlo, ale teď už nebyl tak nadšený. Cítil to asi ve vzduchu jako já, to, že ze všech stran se může na člověka něco přihnat, dřív než má čas se zdekovat. Vykročili jsme rychle k hlavní ulici, zahnuli jsme za roh a šli jsme k viaduktu. Z domu na druhé straně ulice vyběhli ti tři kluci z naší hlídky a připojili se k nám.

„Kde je ten tlustej?“ zeptal se mě jeden z nich.

„Je raněnej,“ řekl jsem mu chladně. Kluk vypoulil oči.

„Jó? Vod čeho?“

Schválně jsem klopýtnul, abych se ho moh chytit a odstrčit ho trochu od ostatních. Nechtěl jsem, aby mě slyšel doktor Bohadlo.

„Sakra,“ řekl jsem. „Dostal to do nohy.“

„Z tý stíhačky?“

„Jo.“

„A - to ste ho tam nechali?“

„Byl tam jeden doktor a vodvezou ho do nemocnice.“ Hustil jsem do kluka tiše svoje mystifikace.

Prošli jsme rychle pod viaduktem. Na slunci před námi se začernal dav lidí. Tlačili se kolem něčeho.

Někdo nelidsky zařval, až mi opravdu přeběhl mráz po zádech. A zase. Dlouhé, nekonečné ženské

skučení, které po chvilce hrozného napětí trochu ochablo a zas se opakovalo a zas přecházelo

v polozvířecí chrapot. Udělalo se mi těžko od žaludku. Přimáčkli jsme se zezadu na dav.

„Co je? Někdo je raněnej?“ zeptal se kluk.

Chlap stojící před námi se k nám vážně otočil.

„Ňáká pani.“

„Nevíte kdo?“ zeptal jsem se.

„Nevim.“

Zepředu se otočila tlustá ženská a řekla:

„To je pani pana doktora Vašáka.“

„Co?“ vykřikl jsem a zatmělo se mi před očima.

„Jo. Mladá pani doktorová Vašáková,“ řekl nějaký hlas zepředu. To polozvířecí zaječení se zase ozvalo.

„Pusťte mě k ní,“ řekl jsem. „Pusťte mě. Šel někdo pro auto?“

Mačkal jsem se energicky davem a lidi, poněvadž nevěděli, kdo vlastně jsem, mě uctivě pouštěli a čuměli na mě. Na chodníku ležela paní doktorová Vašáková. Vlastně její nohy v bílých střevíčkách, až nad kolena, potom chuchvalec roztrhané květované látky a modrého trikotýnu a krve, a pak zbytek paní doktorové v květovaných šatech. U ní na zemi klečeli dva Angličani, ten zrzavý Skot jí podpíral rukou hlavu a ten vysoký hezký s obvazem na hlavě ji držel za ruce a oba nevěděli, co mají dělat. Viděl jsem, že se moc dělat nedá. Lidi kolem se tísnili mlčky a poděšeně. Poklekl jsem rychle k ní a oba Angličani se na mě podívali. Měli klidné oči a najednou jsem viděl, že mají opravdu tvrdé oči.

Docela jinak se dívali než ti vylekaní lidé z davu. Pro ně ten pohled asi neznamenal nic nového. Ale asi taky líp věděli, co znamená, než lidi kolem.

„Šel někdo pro vůz?“ zeptal jsem se vážně a rychle anglicky.

„Yes,“ řekl zrzavý Skot.

„Není tu nějaký doktor?“

„No.“

„Kde je její manžel?“

„V nemocnici.“

Umlkl jsem a hleděl jsem tiše na paní doktorovou. Už nekřičela, jen sípala a měla tvář staženou bolestí. Ňadra pod tenkými šaty se prudce a škubavě zdvíhala a ona byla pořád mladá a hezká. Chudák paní doktorová. Díval jsem se na ni, jak trpí, a všechno kolem se ztratilo a já ji viděl v bílých šatech se sakurama, jak se zubí tou pěknou pusou nad šálkem kávy a blýská po mně hezkýma očima za těch

sobotních večerů v sokolovně, jak na sebe děláme šauy a občas spolu promluvíme jakoby nic o válce, o nouzi o potraviny, nebo vypravuju polohlasem nějakou politickou anekdotu a celý stůl má hlavy

sestrčené a já cítím její teplý obličej blízko mě a zájem v jejích očích, které jsou upřené na mě, vůbec ne o tu anekdotu, ale o jiné věci, viděl jsem ji, jak měla radost, že jsem na ni dělal ty šauy, byla asi o pět let starší než já a pan doktor Vašák asi o pětadvacet, a jistě by se mnou nic neměla, kdyby přišlo co k čemu, ale byla hezká a měla mě ráda, a když jsme se loučili, tak jsem jí líbal ruku a cítil jsem, jak mi ji přitiskla na ústa, a jednou, když byla tma a její manžel se loučil s mojí máti, obrátila tu ruku dlaní vzhůru, a jak jsem ji políbil, chytla mě za čumák a stiskla mi ho, až se mi zajiskřilo v očích, ale hned se po mně rozlilo blaho, že mi to udělala, a koukal jsem za ní pak, jak nasedala do auta s manželem, a viděl jsem, že ještě za sklem maličko zamávala, a ve tmě se zabělal její úsměv a můj otec divoce zamával, protože si myslel, že to patří všem, ale já věděl, že to je jen pro mě, a šel jsem pak vedle našich domů a měl jsem v sobě prima pocit a tu noc jsem vůbec nemyslel na Irenu, ale jen na paní doktorovou Vašákovou, myslel jsem na ni a teď tu ležela, zrovna tak hezká jako tenkrát, a bylo po všem, její hezká pusa byla stažena do bolestného oblouku a dole pod bříškem se z ní valila krev, na chodníku se ve slunci leskla červená kaluž a nešlo to nijak zastavit. Zadíval jsem se na ten její obličej a do očí mi opravdu stouply slzy.

„Poor lady,“ řekl jsem. „Jak se to stalo?“

„Stíhačka,“ řekl Angličan s obvazem na hlavě. Mlčel jsem. Potom jsem řekl:

„Nešlo by nějak zastavit krvácení?“

„No,“ řekl Angličan.

„To znamená -“

„Yes,“ řekl Angličan a chvíli mlčel. Pak řekl tiše:

„Umře, než ji dovezeme do nemocnice.“

Ozvalo se zahučení automobilu a skřípění brzd. Lidé se rozestoupili. Objevil se automobil pekaře Jozky, lehký nákladní vůz na rozvážku. Pekař Jozka vyskočil od volantu a přiběhl k nám.

„Dáme jí dozadu,“ řekl.

„Máte tam něco, na co bysme jí mohli položit?“ zeptal jsem se.

„Jo. Prázdný pytle sou tam.“

Obrátil jsem se na Angličany.

„Můžete ji nadzvednout?“

„Yes,“ řekl Skot. „Kdybyste mohl opatřit něco pod ni. Třeba prostěradlo.“

„Yes,“ řekl jsem. „Nemáte někdo prostěradlo, abysme jí na něm mohli zvednout?“ obrátil jsem se na lidi.

„Jo hned!“ vykřikla ta tlustá ženská, obrátila se a zapadla do domu.

„One moment, please,“ řekl jsem a čekali jsme. Bylo ticho. V děsně krátké chvilce se ženská zas vynořila s prostěradlem a podala mi ho. Tvář měla zděšenou a uslzenou.

„Děkuju,“ řekl jsem.

„Položte to vedle ní,“ řekl Angličan s obvazem. Rozprostřel jsem prostěradlo na chodníku. Angličani vzali paní doktorovou Vašákovou jeden pod paží a druhý kolem pasu.

„Mohl byste ji vzít za nohy?“ řekl mi Skot.

„Yes,“ řekl jsem a nadzvihl jsem ji za nohy. Měl jsem hrůzu, jestli to její tělo vydrží. Jak jsme ji nadzdvihli, začala zase křičet, ale už jen slabě. Položili jsme ji na prostěradlo. Z první řady k nám přiskočil nějaký chlap na pomoc. Zvedli jsme prostěradlo za všechny čtyři cípy a pomalu jsme nesli paní doktorovou k autu.

Skrz prostěradlo kapala krev na dláždění. Pekař Jozka oběhl vůz a otevřel ho vzadu. Vevnitř byly naházené prázdné pytle. Jozka vlezl dovnitř a rychle z nich urovnal lůžko. Pak tam vlezli Angličani, úžasně obratně, a nadzdvihli paní doktorovou dovnitř. Já s tím chlapem jsme jí drželi nohy, až byla vevnitř celá.

„Tak, a jeďte rychle,“ řekl jsem Jozkovi. „You go with her. I'll see you later,“ řekl jsem Angličanům.

Kývli a sklonili se zas nad paní doktorovou. Jozka zavřel dvéře, oběhl vůz a skočil za volant. Motor se rozhučel a auto se hnulo. Dav stál mlčky na chodníku a díval se za ním, jak projelo pod viaduktem a zahnulo dolů ke gymnasiu. Na chodníku ležela veliká kaluž krve a v ní se zrcadlilo slunce. Šlápl jsem na něco, a když jsem se podíval, byla to veliká zdeformovaná protipancéřová kulka z leteckého

kulometu. Bylo ticho. A pak jsem si uvědomil, že už není ticho. Rozhlédl jsem se. Od náměstí utíkali lidé, zpocení a zaprášení, ženské s dětma a mezi nimi starý pan Baudyš v sokolském kroji a s práporem, obtočeným kolem žerdi.

„Co je?“ vykřikl jsem na nějakého chlápka, který se zrovna zastavil před domem a otvíral dveře.

„Z Prajska jedou esmani!“

„Vy ste byl na hranicích?“

„Byl. Ale nebyla to prauda. Rusove nepřijeli.“

„A co to bylo, jak se tam střílelo?“

„To byl esmanskej tank.“

„Je někdo zabitej?“

Muž mávl rukou.

„To se vůbec nedá spočítat. Dyť ten tank najel u celnice zrouna do průvodu s dětima.“

„Panebóže!“ vykřikla vedle mě nějaká paní. Chlap po jejím boku se zeptal zlověstně:

„A kdo roztroubil, že jedou Rusove?“

„To, pane, vědět, tak ho stáhnu zaživa z kůže!“ řekl muž ve dveřích.

„A jak to víte, že jedou esesáci?“ řekl jsem klidně.

„Poněvač v Prajsku se střílí. Tam je bitva.“

Vtom se ulicí rozlehl mohutný a dutý hlas megafonu městského rozhlasu.

„Občané,“ řekl plechově. „K hranicím se blíží ustupující německé tanky. Vyzýváme všechny muže schopné nositi zbraň, aby se ihned dostavili na velitelství československé armády do městského pivováru. Opakuji,“ a hlas z megafonu bučel do hluku, který rostl ulicí, kudy utíkali a valili se poděšení lidé. „Ženy a děti nechť se uchýlí do protileteckých krytů. Není vyloučeno, že město bude

bombardováno,“ zabučel hlasatel a ženské kolem se rozječely. Viděl jsem, jak schytávají děti a utíkají pryč. Proti pádícímu davu se najednou vynořil zástup chlapů v brčálových uniformách, ženoucí se opačným směrem. To byli ruští zajatci. Lidi se jim vyhýbali a začla motanice. Ohlédl jsem se. Harýk stál vedle mě.

„Dem!“ vykřikl jsem na něho a oba jsme se dali do klusu. Několik chlapů se k nám připojilo. Začíná jít do tuhého, řeklo mi to v hlavě, a bylo to nádherné. Hlas z megafonu bučel dál: „Občané! Vaše město je v nebezpečí. Braňte je proti Němcům! Smrt německým okupantům!“ a my jsme utíkali k náměstí.

Před náma se divoce hnali Rusové s bílými S. U. na zádech. Několik poděšenců stahovalo už zase vlajky. Červenobílé a rudé plachty se kymácely nad davem a přes slunce se přetáhl mrak. Podíval jsem se vzhůru. Po obloze začly od západu vyrůstat mraky. Vběhli jsme na náměstí. Tam byl zmatek. Ženské a děti z uprchlického tábora se cpaly do kostela a chlapi stáli v nejistých hloučcích. Někteří se rozbíhali k pivováru a od východu proudili přes náměstí pořád lidi z vítání. U kostela se k nám připojil hlouček Francouzů a Holanďanů. Přeběhli jsme náměstí a utíkali jsme úzkou hlavní ulicí. Slunce bylo teď schované za mraky a ulice se zatáhla příšeřím. Bílé a vyděšené obličeje lidí se hnaly oběma směry a srážely se. Běželi jsme po pravé straně. Nad proudem, pohybujícím se proti nám, se vznášel naleštěný heligón a přeplul už kolem mě dozadu. Tempo se zrychlovalo. Městský rozhlas neustále bučel do

šumění a pokřiku davu. U Novotných někdo stahoval transparent pověšený přes ulici s nápisem

V Í T E J T E N Á M ! Blížili jsme se k protitankové překážce, v které všechno vázlo, protože se tam dva proudy proti sobě vmačkávaly do úzkého průchodu. Lidé přelézali přes překážku oběma směry.

Zpomalili jsme krok a viděl jsem, jak z ulice zrovna lezou nějaké holky s páskama Červeného kříže na rukou, a vtom jsem uviděl Irenu. Zabělala se ve světlých šatech proti temnému pozadí v ulici, vylezla na překážku a seskočila dolů. Sukně se jí maličko nadzdvihla a viděl jsem jí nohy nad kolena.

„Ireno!“ zavolal jsem na ni. Rozhlídla se a vtom mě spatřila. Přeběhl jsem na druhou stranu ulice k ní a proplítal jsem se mezi lidma.

„Ireno!“ vyrazil jsem ze sebe a vzal jsem ji za ruku. Měla teplou měkkou ruku a dívala se na mě širokánsky otevřenýma očima. Byla hrozně hezká. Kolem nás se divoce hnal zástup a rozbíhal se po Jiřáku na všechny strany. Měla na hlavě šátek, červený s bílýma puntíkama, a pod ním zavázané vlasy.

Megafon bučel: „Vykliďte ulice! Německé tanky projíždějí Chodovem!“ a Irena se na mě usmála.

Všiml jsem si, jak má malé růžové uši a v nich dirky od náušnic.

„Ireno! Miláčku!“ řekl jsem, a možná, že to v tom rámusu neslyšela. Její hlas aspoň zněl hodně slabě, když mi říkala:

„Deš do pivováru?“

„Jo,“ řekl jsem hlasitě. Nějaký chlap do nás strčil jak býk. Irena se mě chytla. Přidržel jsem ji u sebe.

Ještě víc se setmělo. Nad domy vyrostly šedivé mraky a zvedl se vítr. Viděl jsem, jak se rozvířil prach a papíry pod nohama lidí.

„Tak na shledanou, Danny!“ řekla Irena. Její obličej vypadal bílý a měla zarůžovělé tváře. Vítr nám hodil do očí závěj prachu. Musel jsem zavřít oči. U barikády někdo řval, ale nebylo rozumět co. Otevřel jsem oči a viděl jsem, že Irena je má dosud zavřené a plné písku.

„Sbohem, Ireno!“ řekl jsem rychle. Šklebila se trochu, jak měla písek v očích. Líbnul jsem ji rychle na červeně pomalovanou pusu a odtrhl jsem se od ní. Otevřela oči a pokoušela se rozhlédnout. Mezi náma se přehnalo několik ženských. Pak jsem ji ještě na okamžik zahlíd, stála na špičkách a mnula si oči a dívala se po mně. Poslal jsem jí polibek. Pak se zas vítr zvednul a rozvířil prach a smetí.

„Tak poť!“ slyšel jsem Harýkův hlas a cítil jsem, že mě táhne za ruku. Promotali jsme se na druhou stranu ulice a k překážce. Tam se chlapi škrábali přes ni. Zase samé zadnice. Uviděl jsem něčí boty, zaleskly se mi podkůvkama před nosem, a pak jsem se vyškrábal na překážku. Vedle mě lezl pan učitel Pánek a seskočili jsme současně. Obrátil jsem se a Harýk dopadl za mnou. Dali jsme se do klusu.

V ulici bylo temno a foukal vítr. Utíkali jsme teď rychleji. Zahlédl jsem, jak od nás z okna se kouká maminka a otec, ale dělal jsem, že je nevidím. Musel jsem přivírat oči, protože vítr foukal proti nám.

Dav se slil v jeden proud a hnal se k nádraží. U vchodu do Pittermanovic pasáže stáli nerozhodně pan Pitterman a Rosťa a čuměli na dav. Blížili jsme se k nim. Bylo vidět, že se jim nechce. Už jsme byli skoro u nich, zavolal jsem na Rosťu, ale neslyšel mě. Najednou se z pasáže vyhrnuli lidé a strčili do obou Pittermanů zezadu. Pan Pitterman se zapotácel a pak ho dav spolknul. Viděl jsem jenom jeho olysalou hlavu, jak ji utíkající zástup unáší s sebou. Ohlédl jsem se a viděl jsem, že i Rosťova plavá kebule pluje za námi. Dupali jsme kolem hotelu Granada a pod železničním podjezdem a nahoru

k mostu. Dopadly první kapky deště. Bylo mi nádherně. Když jsme se hnali přes most, dalo se do deště.

Dav prořídl, protože bylo víc místa. Viděl jsem, že se někteří chlapi ztrácejí nahoru k Port Arthuru.

Přiběhli jsme k bráně a v ní se zrovna objevila těžká desetituna, naložená lidmi. Zastavil jsem se.

Chlapi namačkaní v desetituně byli ozbrojení. A pak jsem je poznal. Byli to horolezci. Spatřil jsem Zdeňka v tralaláčku a s puškou. Déšť se začal lít proudy a lidi na automobilu se zakymáceli. Jak auto přejelo kolem nás, obrátil jsem se za ním a viděl jsem záda několika chlapů, stojících nahoře. Jeden z nich měl na nich pověšený automat a na rukávě pásku, ale ne tu červenobílou se zlatým nápisem, ale rudou. Ohlédl jsem se za ním, ale někdo do mě strčil a vběhli jsme dovnitř. Na cestě k hlavní budově stála řada aut, nákladních i osobních, a do nich nastupovali chlapi s flintama. Na louce u ledárny stál přesně vyřízený trojstup kluků a před nima Krpata, mávající nad hlavou revolverem. Viděl jsem, že jsou částečně ozbrojeni. Pak bylo vidět, jak Krpata něco zařval, trhl rukou dolů, útvar vykročil levičkou a začal pochodovat k bráně. V bráně se lidi před ním rozestoupili a Krpata s děsně spokojenou tváří provedl zástup ven. Otočil jsem se zpátky a utíkal jsem podél nákladních aut nahoru. První v řadě se zrovna hnulo k bráně. Bylo už plně naložené lidma. Viděl jsem, že u dalšího stojí pan Krocan, ale už neměl uniformu, byl jen v košili a bez čepice, a vedle něho chlap zase s tou rudou páskou na rukávě.

Chlapi se drápali nahoru a drželi všelijak opatrně flinty před sebou. Protlačil jsem se k dalšímu autu.

„Kde dávaj zbraně?“ zařval jsem na muže s pancrfaustem.

„V magacíně!“ zařval on na mě. Utíkal jsem do magacínu. Z něho se vyvalil hlouček, někteří

v uniformách, poznal jsem pana kapitána Kuřátka, a někoho nesli. Do dveří magacínu se soukala fronta a chlapi v ní se otáčeli za tou skupinou.

„Kdo to byl?“ zeptal jsem se, když jsem se postavil k nim.

„Plukovník Čemelík,“ řekl někdo.

„Raněnej?“

„Ne. Prej ho ranila mrtvice.“

Zezadu mě všoupli dovnitř a tam stálo několik vojáků a mezi nima chlapi s rudýma páskama a školník z gymnasia v legionářské uniformě a rozdávali zbraně. Nikdo to nezapisoval. Fronta postupovala rychle a muži se zbraněma vypadávali ven. Ach Bože, řekl jsem si, Bože dej, abych dostal automat. Už byli přede mnou jen tři, viděl jsem, jak první dostal flintu, druhý taky, pak jsem viděl, jak voják podává tomu přede mnou svazek handgranátů, a pak jsem byl sám první a spatřil jsem, jak mi rudolící chlápek s četařskýma nárameníkama podává báječný naleštěný automat se dvěma zásobníky, popadl jsem ho, řekl jsem děkuju a vyběhl jsem ven z kůlny.

„Chlape, počkej!“ slyšel jsem za sebou Harýka. Zvolnil jsem krok a pověsil jsem si automat na

rameno. Kolem nás se to hemžilo v dešti a kaluže vody a bláta stříkaly, jak se lidi hnali přes ně. Harýk ke mně přiběhl a držel v ruce flintu s nasazeným bajonetem.

„Hele, všim sis?“ řekl mi.

„Čeho?“

„Ty chlapi - s těma rudejma páskama.“

„No.“

„To sou komunisti.“

„Asi jo,“ řekl jsem.

„Tak už sme v tom,“ řekl Harýk. „Převzali velení.“

„Čert ví,“ řekl jsem. „A starýho Čemelíka asi vodbouchli.“

„Hovno,“ řekl Harýk. „To ne. Ten se z toho sesral sám.“

„Jen jestli,“ řekl jsem.

„Hele,“ řekl Harýk. „Neměli bysme se vodpařit?“

„Jak, vole,“ řekl jsem. „Teď už to nejde.“

„Benno měl pravdu,“ řekl Harýk.

„Houby,“ řekl jsem. Bodeť. Teď už se nedalo nic dělat. A nejlepší teda bylo jít do toho. Třeba teda i s komunistama.

„Dem!“ řekl jsem a rozběhli jsme se k automobilům. Vtom jsem zaslechl náš signál. Ohlédl jsem se a spatřil jsem Lexu a Vencu Šterna, jak čekají s flintama u jednoho náklaďáku. Zamířili jsme k nim.

„Ahoj,“ řekl Lexa. „Kde je Benno?“

„Zdrh,“ řekl Harýk.

„To víte, že starýho Čemelíka ranila mrtvice?“

„A je to fakt?“

„Fakt. Jak přilítla ta stíhačka.“

„Nahoru!“ zařval nám někdo u ucha a už jsem viděl, jak se Venca škrábe nahoru na plošinu

nákladního auta. Za ním Lexa a potom jsem si přehodil automat na záda a vyšvihl jsem se tam taky. Za mnou se tam vecpal Harýk. Otočil jsem se. Stáli jsme už na samém kraji a dva chlapi pod autem zvedli ohrádku a zaklapli ji za náma. Slyšel jsem, jak někdo volá „Jeď!“, a pak to s náma škublo, když se automobil rozjel. Jeli jsme pomalu po cestě k bráně. Po dvoře pobíhali lidé, na které se už asi nedostaly zbraně, a déšť se lil na to na všecko. Projeli jsme bránou a na silnici šofér přidal plyn. Začlo to s náma házet a museli jsme se držet zábradlí, abychom sebou nesekli. Přejeli jsme přes most, zahlédl jsem Irenino okno a pak jsme zahnuli napravo na silnici k hranicím.

„Páni, to je prdel!“ řekl Harýk roztřeseným hlasem, jak pod ním auto drnčelo.

„To je,“ řekl Lexa.

„Teprv bude,“ řekl jsem a měli jsme co dělat, abysme nevypadli, když šofér ostře sebral zatáčku u Jonášovy továrny. Minuli jsme pochodující kluky s Krpatou v čele. Šli v dešti pomalu a pravidelným krokem kupředu. Déšť se zmírnil a mezi mraky vysvitlo slunce. Ujížděli jsme předměstím a na ulici nebyla ani noha. Všechno bylo zalezlé v domcích. Pak jsme zas přejeli kolem hloučku Rusů, vytrvale utíkajících k hranicím. Volali na nás něco, ale nezastavili jsme se. Projeli jsme lázněmi a u bunkru, který tam stál ještě z osmatřicátého roku, jsme zahnuli nalevo. U silnice kolem železniční trati leželi chlapi s puškama a mávali na nás. Viděl jsem, jak jeden z nich v koženém kabátě s červenou páskou na rukávě vyskočil z příkopu a signalizoval, abysme se zastavili. Šofér zabrzdil. Chlap v koženém kabátě vyskočil na stupátko a něco mu říkal. Jak motor přestal pracovat naplno, uslyšel jsem zase ten známý řev. Někde jely tanky. Chlap seskočil se stupátka a auto se rozjelo nahoru k dlážděné silnici.

„Páni, mně se to nelíbí,“ řekl Lexa tiše. Slunce se prodíralo na západě z mraků a pořád drobně pršelo.

Na východě, zrovna nad hranicema, se udělala duha. Vjeli jsme na dlážděnou silnici a ujížděli jsme přímo na východ. Ve výklencích domů stáli chlapi s puškama a čekali. V postranní ulici bylo prázdné nákladní auto. Pak se začal ozývat řev tanků i přes náš motor. Vjeli jsme kolem staré celnice na asfaltku a mířili jsme k nové celnici, stojící mezi rozkvetlýma třešněma. Duha byla rozklenutá nad údolím a zrcadlila se na mokrém asfaltu. A najednou vyjel za novou celnicí německý tank a namontoval se přímo proti nám. Šofér zběsile zabrzdil a auto dostalo na mokrém asfaltu smyk. Zahlédl jsem ještě, jak se dělo tanku pomalu zvedá, a pak už se se mnou začlo všechno motat, protože rozjeté auto se otáčelo po asfaltě. V uších mi zněl příšerný řev motorů a lidí. Někdo do mě vrazil, někdo upadl přes mě, klekl jsem si a viděl jsem, jak chlapi vypadávají přes postranice. Do řevu motoru zapraskaly rány kulometu a bylo cítit, že kulky si razí cestu konstrukcí náklaďáku. Zahlédl jsem Lexu, vyskakujícího nazdařbůh přes postranici ven. Pak se auto natočilo zadkem k tanku a já byl najednou hrozně blízko u něho a zahlíd jsem postavy v strakatých mundurech přilepené k jeho pancíři. Trvalo to jen okamžik, protože auto se pořád otáčelo. Na plošině bylo už jen několik chlapů a jeden s roztříštěným obličejem se kutálel ke mně a za ním se táhla krev. Chytil jsem se oběma rukama za postranici a přetáhl jsem se přes ni.

Padal jsem dolů rukama napřed a dopadl jsem do příkopu plného vody. Auto jelo už hodně pomalu, takže jsem dopadl celkem měkce. Hned jsem zvedl hlavu z vody. Auto se zvrhlo do příkopu několik metrů přede mnou a z chladiče mu vyšlehly plameny. Pak kolem mě nahoře na silnici přejel tank a slyšel jsem štěkání kulometu a hvízdot kulek, které lítaly nade mnou do polí. Po polích utíkali chlapi k řece. Podíval jsem se zas vzhůru. Tank jel pomalu pryč a z jeho věže prskal kulomet. Byl jsem celý ve vodě a vystrkoval jsem z ní jen hlavu. Blízko mě ležel na poli chlap a křičel. Ohlíd jsem se zase za tankem, ale ten už zahýbal na dlážděnou cestu do města. Kulomet umlkl. Zvedl jsem se a rozhlížel jsem se, kam by se dalo nejlíp utýct. Na druhé straně silnice se zdvihl Lexa. Byl strašně zasviněný a z čela mu tekl pramínek krve.

„Lexo!“ zavolal jsem. Uviděl mě.

„Poď!“ zařval divoce, otočil se a rozběhl se na druhou stranu, kde se zdvihala louka mírným svahem k lesu. Na ní stála rozbitá střelecká pevnůstka ze starého opevnění. Řvaní motorů bylo slyšet pořád.

Rozhlédl jsem se na obě strany, ale nic jsem neviděl. Vylezl jsem na silnici a přeběhl ji na druhou stranu, tam jsem přeskočil příkop a utíkal jsem po louce k lesu. Slunce svítilo teď naplno a černavé mraky se nakupily nad východním obzorem. Přes údolí pořád visela duha. Lexa běžel přede mnou

a kulhal. Já jsem necítil žádnou bolest. Od celnice se znova rozeřval motor. Ohlédl jsem se přes rameno a spatřil jsem jiný tank, jak se rychle plazí po silnici. Napnul jsem všechny síly. U střelecké pevnůstky jsem se znova ohlíd. Odtud byl výhled na celou silnici a já uviděl ještě dva jiné tanky, jak lezou k nám.

Pak už jsem byl blízko u lesa a neohlížel jsem se. Udělal jsem několik posledních skoků a byl jsem v lese. Zapadl jsem do jeho šera a sekl jsem sebou na zem. Chvilku jsem tak ležel a pak jsem si uvědomil, že tu nejsem sám. Všude kolem ležely temné postavy s puškama a kryly se za stromy. Měly před sebou nahrabanou hlínu a kamení a čuměly ven na silnici. Dovalil jsem se k jednomu volnému stromu a lehl jsem si za něj. V lese bylo černo a bylo z něj dobře vidět na silnici, na kterou svítilo slunce a která se v jeho paprscích vlhce leskla. Od celnice vyjel nový tank, natočil se a jel pomalu vzhůru k dlážděné ulici. Přímo přede mnou, asi na půl cestě mezi lesem a silnicí, byla rozbitá pevnůstka a v ní několik skrčených chlapů. Poznal jsem mezi nima zrzavou hlavu Hroba. Jak jel tank pomalu po silnici, Hrob si klekl vedle pevnůstky a viděl jsem, že něčím míří na tank. Pak z toho vyšlehl plamen a kouř. Byl to pancrfaust. Na silnici před tankem něco spadlo a začalo to hořet. Tank se zastavil a z něho se sesypali chlapi v strakatých mundurech. Spatřil jsem, jak sebou házejí na asfalt a koulí se do příkopu. Věž tanku se začla otáčet a dělo se zamířilo na pevnůstku. Lidi v pevnůstce vyskočili a dali se do běhu k lesu. Koukal jsem se na Hroba, ale ten zůstal klečet a chystal si jiný pancrfaust. Podíval jsem se na tank. Dělo už mířilo na pevnůstku. Podíval jsem se zpátky na Hroba. Zase se mu zablesklo u hlavy a vyvalil se kouř. Rychle jsem se podíval na tank. Ale nestalo se nic. Několik metrů před ním něco explodovalo. Viděl jsem, jak Hrob vyskočil a rozběhl se k lesu. Pak se ozvala rána a pevnůstka se rozlítla na všechny strany s plameny a kouřem. Ještě jsem zahlédl, že Hrob upadl, a přitiskl jsem obličej k zemi. Potom jsem ho zas zdvihl a viděl jsem Hroba, jak znova utíká. Blízko vedle mě něco cvaklo, ale nepodíval jsem se po tom. Na silnici se s asfaltu zvedl dlouhý esesman a zamířil na Hroba puškou.

Ozvala se krátká suchá rána, Hrob rozhodil ruce a padl obličejem do trávy. Esesmani se zdvihli, naskákali znova na tank a tank se rozjel. Vedle mě zase něco cvaklo. Otočil jsem se tam. Za stromem hned u mě klečel Berta Moutelíků s leicou u obličeje a fotil. Po silnici přejel poslední tank. Hřmění motorů zesláblo. Od města se ozvaly výstřely z pušek a pak rachocení kulometu. Ohlédl jsem se na východ, ale silnice byla prázdná.

„Tak sou pryč,“ řekl jsem a zvedl jsem se. Berta se taky postavil a poznal mě:

„Á nazdar, Danny,“ řekl.

„Ahoj,“ řekl jsem. Vyšli jsme z lesa. Odevšad začli vylézat lidi s puškama i bez nich. Většinou byli zablácení a někteří kulhali. Dal jsem se do běhu k Hrobovi a několik chlapů utíkalo se mnou. Přiběhl jsem k němu a klekl jsem si. Ležel obličejem v trávě a v týle měl velkou krvavou díru. Obrátil jsem ho naznak a viděl jsem, že je po něm. Postavil jsem se zas na nohy.

„Je mrtvej?“ zeptal se někdo.

„Jo,“ řekl jsem.

Od lesa se táhla řada chlapů k silnici. Ohlídl jsem se. Za mnou stál Lexa a utíral si obličej kapesníkem.

„Seš raněnej?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ řekl. „Naboural sem se, jak sem skočil z toho náklaďáku.“

„Kde je Harýk?“

„Já nevim.“

Najednou se za lesem zase ozval řev motoru. Otočili jsme se a dali jsme se do běhu. Ale potom jsem uslyšel výkřiky. Ohlédl jsem se a viděl jsem, že se chlapi zastavují a dívají se na východ, a pak jsem spatřil tank jedoucí po silnici. Byl to jiný tank než prve.

„Rusove!“ zařval někdo. Tank se leskl mokrý od deště a pak se opravdu objevila rudá hvězda na jeho pancíři. Byli to Rusové. Tank zmizel na chvíli za celnicí a pak se zas ukázal. Na silnici se zahemžilo lidma, začali zuřivě mávat a tank se zastavil. Šli jsme s Lexou pomalu k němu. Viděl jsem, jak z něho seskakují vojáci v ruských rubaškách a jak se na ně chlapi vrhají a objímají je. Šli jsme pomalu k silnici. Ucítil jsem na zádech automat a přehodil jsem si ho, abych ho měl pod paží. Přišli jsme k tanku. Kolem něho se tísnilo moře lidí a ze všech stran se hrnuli po loukách noví.

„Čeče, dem hledat Harýka,“ řekl jsem Lexovi.

„Tak jo,“ řekl Lexa a zamířili jsme k převrženému nákladnímu autu v příkopě. Chlapi u ruského tanku křičeli jak zběsilí. Skočili jsme do příkopu a začali jsme hledat Harýka. Vedle auta ležel chlap s rozbitou hlavou. Kus dál od něho ležel na břiše jiný a hýbal se. Přišel jsem až k šoférské budce a podíval jsem se dovnitř. Tam byl šofér, úplně rozstřílený a trochu ohořelý. Lexa mezitím vlezl do příkopu pod auto.

„Je tam?“ zavolal jsem.

„Neni,“ ozval se Lexův hlas.

„Tak poť ven,“ řekl jsem. Vtom jsem zaslechl nějaký křik, ale jiný než ten u tanku. Od staré celnice pádilo několik chlapů a mávali puškama. Lexa se vyškrabal zpod auta a postavil se vedle mě. Muži s puškama běželi k nám a něco volali. Odněkud zas začlo sílit řvaní motorů. Díval jsem se na ně a pak jsem jim porozuměl.

„Němci se vracej!“ křičeli. Lidi kolem tanku se rázem rozprchli a zůstali u něho jen Rusové. Chvilku se rozhlíželi, ale pak hned pochopili, co je. Chtěl jsem se rozběhnout k lesu, ale bylo už pozdě. Před nás do příkopu naskákalo několik Rusů a položili se na břicha. Lehli jsme si taky tak. Sundal jsem automat s ramene a opřel jsem si ho o patník u silnice. Vedle mě se rozeřval ruský tank a dal se do pohybu.

Podíval jsem se před něj. Mezi posledními domy města se vynořil německý tank. Ruský tank se zastavil a viděl jsem, jak se německé dělo zaměřuje. Pak oba tanky současně vystřelily. Ozvala se ohlušující rána a nad hlavou mi proletěly divoce fičící kusy něčeho a na silnici se rozsvítila světla. Ruský tank se vzňal. Přede mnou se ozval pokřik. To Rusáci vyskočili z příkopu a hnali se vpřed. Podíval jsem se tam a viděl jsem, že německý tank taky hoří. Vylezl jsem rychle na silnici a utíkal jsem za Rusáky.

Z německého tanku seskakovala nějaká postava. Uslyšel jsem zapraskání automatu a Němec se svalil.

Běžel jsem za Rusy. Zůstali stát a pozorovali německý tank, ale tam už se nic nehýbalo. Najednou bylo ticho. Z příkopu vylezli další chlapi. Z německého tanku šlehaly plameny a valil se z něj kouř. Zastavil jsem se u Rusů. Přiběhl k nim člověk s rudou páskou na rukávě a začal s nima mluvit. Za chvíli už zas bylo kolem plno lidí.

„Nevracej se jiný?“ ozval se někdo.

„Prej ne.“

„Měli by se vodnýst raněný.“

Chlap s rudou páskou zamával rukama a řekl:

„Máte se všichni krejt, neni vyloučený, že se Němci eště vobjeví.“

„A co raněný?“

„Seberte je a vodneste je do starý celnice.“

„Za timhle tankem jedou eště Němci?“

„Jó,“ řekl chlap s rudou páskou.

„Jak je to možný?“

Chlap pokrčil rameny.

„Řiká to tady soudruh kapitán.“

To bylo poprvé, co jsem slyšel vážně říct soudruh.

„Asi jim někde nadběhli.“

„To asi.“

„Lidi, tak dem pro ty raněný.“

„Poď, Lexo,“ řekl jsem.

„Budem hledat Harýka?“

„Ale von se zřejmě zdekoval. Dem k celnici. Jestli je raněnej, tak ho tam přinesou.“

Šli jsme k celnici a tam jsme se zastavili. Po polích se vlekly hloučky lidí a někteří nesli raněné. Před celnici přijelo nákladní auto. Stáli jsme a dívali jsme se, jak je začli nosit a nakládat do auta. Chlap s rudou páskou na to dohlížel.

„Mrtvý nechte tady. Jen raněný,“ řekl mužům, kteří přinesli Hroba. Od ruského tanku přivlekli vojáci dva Rusy. Bylo ticho. Poslouchal jsem, ale nezdálo se, že by někde nablízku byly tanky. Podíval jsem se na hodinky. Bylo pět. Z auta se ozval hlas:

„Je tu ňákej Angličan nebo co.“

„Kde?“ zeptal jsem se hned. Chlap s rudou páskou mi řekl:

„Ty umíš anglicky?“

„Jo.“

„Tak se ho zeptej.“

Na zemi ležel muž v anglické uniformě a tiše naříkal. Sklonil jsem se k němu.

„Are you hurt?“ zeptal jsem se. Otevřel oči a zakýval hlavou.

„Where?“

„Don't know,“ řekl mezi zuby.

„Neví, kde je raněnej,“ řekl jsem chlapovi s rudou páskou.

Na těle nebylo Angličanovi nic vidět.

„Nejlíp bude, dyž s nim pojedeš do špitálu,“ řekl chlap.

„Třeba by se tam s nim nedomluvili.“

„Dobrý,“ řekl jsem. Angličana naložili na vůz.

„Sou už všichni?“ zeptal se chlap.

„Snad jo,“ řekl někdo.

„Tak jeď.“

„Ahoj, Lexo,“ řekl jsem Lexovi a skočil jsem do budky vedle šoféra.

„Ahoj,“ řekl Lexa. Zavřel jsem za sebou dvířka a podíval jsem se ven. Na mokré silnici stál hlouček chlapů s puškama a těch několik Rusáků. Slunce, trochu zacloněné mraky, na ně svítilo a svěží vzduch byl promíšen ostrým zápachem spáleniny. Auto se rozjelo. Vyklonil jsem se z okýnka a viděl jsem ty dva tanky, stojící proti sobě na silnici. Z obou ještě stoupal dým a slabý větřík ho hnal nízko při zemi přes louky k řece. Nad pohraničními kopci narůstaly nádherné tvary z mraků. Postavy na loukách se zmenšovaly a táhly pomalu pryč od silnice. Otočil jsem se zas dopředu. Šofér vedle mě svíral volant a koukal napjatě před sebe. Před náma se lesklo mokré dláždění ve slunci. U domů stáli chlapi s puškama a všiml jsem si, že hodně jich má rudé pásky na rukávech. Jak jsme zahnuli na silnici k bunkru a k lázním, spatřil jsem skupinu německých vojáků v strakatých pláštěnkách, šli se

zdviženýma rukama a chlapi v gumácích všude kolem nich na ně drželi namířené flinty. Pak už jsme ujížděli okolo bunkru a předměstím. Opřel jsem se dozadu do sedadla a položil jsem si automat na klín.

Poprvé za celou tu dobu jsem uvolnil svaly i mozek. Cítil jsem veliké uklidnění. Tohle byla vzpoura!

Pocítil jsem hluboký požitek z toho všeho a přivřel jsem oči. Zase jsem viděl tu asfaltovou silnici, mokrou od deště a s duhou, a německý tank, lesklý vlhkem, s párou, která šla z jeho rozžhaveného motoru, a pak ten zběsilý okamžik, jak jsem byl docela blízko, jak jsem cítil jeho ocelové sloní tělo a celý svět kolem se točil, a pak ten pád do studené vody v příkopě a řinčení pásů nade mnou po asfaltu a kulky, hvízdající vzduchem a vzdalující se do polí, a pořád všude hrozný ohlušující rámus. Auto ujíždělo předměstím, domky s červenými střechami se míhaly dozadu a já na to myslel a bylo mi blaze.

Viděl jsem v duchu drobnou postavičku Hrobovu, jak rozhodil ruce a upadl tváří do trávy, a věž tanku, otáčející se pomalu s příšerným klidem, a strakaté postavy esmanů, jak sebou plácají na asfalt a plazí se po břiše do příkopu. Ucítil jsem v ruce automat a uvědomil jsem si, že jsem si vůbec nevystřelil.

Zachvátila mě lítost a viděl jsem se, jak ležím v příkopě, s automatem opřeným o patník, a proti mně přijíždí šedivý germánský obr ze železa. Bože, proč jsem nezačal střílet? Prsty se mi zrovna zachvěly touhou, ale bylo to už málo platné. Automat mi ležel na klíně, studený a němý, a bylo pozdě litovat střílení. Bože, v té tmě, jak jsem ležel a přede mnou rozsvícená krajina jako na dlani, s chomáči esesáků na tancích, mohl jsem na ně vystřelit, ale nevystřelil jsem, nevystřelil jsem si ani ránu, jenom jsem na to čuměl a utíkal. Otrávilo mě to. Dojeli jsme k nádraží a ujížděli jsme přes most a vzhůru k nemocnici.

Byl jsem otráven. Kolem oken vlály mokré větve smutečních vrb, nasázených podél cesty k nemocnici.

Nemocniční vrata byla široce otevřená a stál v nich člověk v bílém plášti. Jak nás spatřil, zamával na nás, a když auto pomalu zahýbalo do brány, skočil ke mně na stupátko a chytil se otevřeným okýnkem dveří.

„Vezete raněný?“ vykřikl.

„Jo,“ řekl jsem. V chlapově obličeji se objevila úcta a začal si mě prohlížet. Uvědomil jsem si, že vypadám úctyhodně. Automat na mém klíně byl postříkaný blátem a já sám jsem byl mokrý a zasviněný od paty až k hlavě. Cítil jsem, že musím vypadat skvěle. Zatoužil jsem, aby mě takhle spatřila Irena, a zase mi bylo dobře.

„Hodně?“ řekl chlap.

„Dost,“ řekl jsem.

„Bylo tam horko, co?“

„To bylo.“

Auto zatočilo ke vchodu do chirurgického pavilónu a nemocniční sluha seskočil. Ve vchodu se

zabělala roucha sestřiček františkánek. Otevřel jsem dvířka a seskočil jsem těžce na zem. Cítil jsem, jak se na mě všichni dívají. Mezi sestřičkama stála vysoká postava chirurga Preisnera s lesklými brýlemi na nose. Hned zamířil ke mně.

„Kolik jich máte?“ zeptal se.

„Nevim, pane primáři, ale dost,“ řekl jsem. Z vchodu vyběhlo několik lidí s nosítkama. Někteří z nich byli v civilu.

„Opatrně,“ zvolal primář Preisner. „Noste je na chodbu před sál.“ Potom zmizel v nemocnici a chlapi rozestavili po zemi nosítka. Postavil jsem se ke vchodu vedle sestřiček a díval jsem se, jak sluhové začli sundavat raněné z automobilu. Sestřičky hleděly s posvátnou úctou na mě a na můj automat. Potom první dva nosiči vklopýtali do nemocnice. Jeden z nich byl profesor Stařec z gymnasia, co jeho syn byl tady ve špitále doktorem. Za nima šli další. Viděl jsem, jak zrovna zvedají mého Angličana.

„Já du s váma,“ řekl jsem. „Tohle je Angličan a neumí česky.“

Podívali se na mě a pak vynesli nosítka s Angličanem do nemocnice. Vlezl jsem tam za nima a šli jsme matně osvětlenou chodbou po gumových kobercích. Bylo tu ticho. Ze dveří vykukovali lidé

v pyžamech a nemocničních pláštích. Šel jsem a byl jsem si vědom, že na mě všichni koukají a že dělám na vyčištěné podlaze blátivé šlápoty. Kolem se rojily řádové sestřičky. Zahnuli jsme za roh a zastavili jsme se. Na podlaze u stěny stály troje nosítka a za otevřenými dveřmi na konci chodby bylo světlo. Nosiči položili Angličana na zem. V otevřených dveřích se objevil doktor Čapek, celý zacákaný krví a s rukama v gumových rukavicích odtaženýma od těla.

„Tak dalšího,“ řekl a profesor Stařec s druhým chlapem zvedli ze svých nosítek raněného a odnesli ho dovnitř. Ten druhý byl Jirka Hubálků, jeho otec byl primářem na interně. Posunuli jsme se s nosítkama dopředu. Jirka vylezl z operačního sálu, sebral prázdná nosítka a nějaké hadry, co ležely na nich, a šel proti mně.

„Ahoj,“ řekl jsem mu temně. Zdálo se, že mě nemůže poznat.

Šel jako náměsíčník a měl na tváři starostlivý výraz. Pak mě poznal.

„Nazdar,“ řekl.

„Pomáháš?“ řekl jsem.

Jirka mávl rukou.

„Čoveče,“ řekl, vzal mě za ruku a odtáhl mě trochu stranou od nosičů. „Poď sem.“

„Copak?“

Jirka postavil nosítka k protější stěně a zalovil rukou v těch hadrech, co měl přes ruku. Poznal jsem, že to jsou ruské vojenské kalhoty, potřísněné krví.

„Podívej,“ řekl. „To měl ten Rusák v kapse.“ Vytáhl ruku a s tragickým mlčením ji otevřel. Ležely na ní dvoje hodinkya stříbrná tužka.

„Hm,“ řekl jsem. „A co?“

„Tak je to pravda,“ řekl Jirka ponuře.

„Co?“

„Tohle.“

„Ale co?“

„S těma hodinkama.“

„Nojo, sakra, ale co?“

„To, jak to psali v novinách.“

„Myslíš, že Rusové loupěj?“

„No. A že na Moravě už zabavujou soukromej majetek.“

„Blbost,“ řekl jsem.

„A co je tohle?“

„Pár blbostí, Bóže.“

„A co můžeš vědět, co bude, až se sem přiženou?“

„Jirko, neblázni.“

„Čoveče, já nebláznim, ale nejrači bych se zdejch.“

„Ale chlape, cos čekal? Dyť to sou vojáci, ne? Dyž někdo každej den může přijít vo kejhák, tak je mu asi úplně volný, jestli nějakej posranej civil příde vo ňáký pitomý hodinky. To máš válečnou kořist, že.

Myslíš, že anglický vojáci nekradou? Nebo americký?“

„Ale -“

„Stejně to čmajz ňákýmu esesákovi. Jedou rovnou z Německa. A ten mu možná někde v Rusku

voddělal ženu, co ty víš.“

„To těžce. Tomuhle je tak osmnáct nejvejš.“

„Tak ňákýmu jinýmu. To je přeci jedno.“

Jirka zavrtěl hlavou.

„Mně se to stejně nelíbí,“ řekl.

„Hergot, chlape, nedělej tragédii z blbejch cibulí,“ řekl jsem. Rozčililo mě to, protože jsem si uvědomil, že sám nevím, co bude. Ale tohle je blbost. Pitomost. Hodinky. Jako kdyby v tomhle všem tady, co bylo a bude, šlo vo nějaký podělaný hodinky. „Ňákej Germán se bude muset dívat na věž místo na zápěstí, no Bóže!“ řekl jsem. „To se můžou člověku stát horší věci.“

Jirka strčil hodinky do Rusákových kalhot a řekl:

„Já bych za nic moc nedal. Ahoj.“

„Ahoj,“ řekl jsem mu a Jirka bez dalších řečí odplul intimně osvětlenou chodbou dozadu. Ze dveří sálu vynesli někoho na nosítkách a ukázal se doktor Preisner v bílé čepičce a zakrvácený na břiše. Do sálu přisunuli dalšího. Moji chlapi poponesli Angličana až ke dveřím sálu. Zevnitř se přihnala sestřička a klekla si k Angličanovi.

„Tak kdepak vás bolí?“ zeptala se ho.

Angličan zavrtěl hlavou.

„To je Angličan,“ řekl jsem. Sestřička se na mě podívala a vypadala, jako že se mě bojí. Přehodil jsem si automat na záda.

„Já vám budu překládat,“ řekl jsem.

„Zeptejte se ho, kde má bolesti,“ řekla sestřička.

„Where are you hurt?“ přeložil jsem to.

„I don't know. I can't move my arms,“ řekl Angličan chraptivě.

„Nemůže hejbat svejma rukama,“ řekl jsem.

„Aha,“ řekla sestřička. „Mohl byste mi pomoct ho svlíct?“

„Prosim,“ řekl jsem. Sestřička nadzvedla Angličanův trup a obratně s něho stahovala uniformu.

Přidržel jsem jí ho. Rozepnula mu košili a svlíkla mu ji. Objevila se široká zarostlá prsa a v jejich porostu plechová destička na řetízku kolem krku. Pod oběma rameny byly dvě malé krvavé dírky.

„Vidíte?“ řekla sestřička.

„Ano,“ řekl jsem a sklonil jsem se nad Angličanem. „To je asi od automatu. Chytly ho akorát dvě za sebou.“

„Dalšího,“ ozval se hlas doktora Čapka. Chlapi zvedli nosítka s Angličanem a nesli je do sálu. Šel jsem za nima. Doktor Čapek se na mě podíval nepřátelsky.

„Vy sem -“ řekl.

„Já sem tlumočník, dybyste se potřeboval něco zeptat,“ skočil jsem mu do řeči.

„Já rusky umim,“ řekl doktor Čapek.

„To je Angličan.“

„Angličan?“ doktor Čapek povytáhl obočí. „Tak pojďte,“ řekl, otočil se a já viděl, jak má na zádech knoflíčky operačního pláště narychlo a nepřesně pozapínané. Vevnitř byly dva operační stoly a nad oběma rozsvícená světla. U jednoho pracoval primář Preisner se sestřičkou, která u hlavy raněného kapala něco na narkotizační masku. Primář Preisner mu amputoval ruku v zápěstí. Instrumentářka stála z druhé strany a mlčky mu podávala nástroje. Otočil jsem se k prázdnému stolu. Chlapi položili nosítka na zem a zůstali stát. Dvě sestřičky zvedly Angličana na operační stůl a doktor Čapek se nad ním sklonil.

„Hm,“ řekl. „Dva průstřely pod klíční kostí. Posaďte ho.“

Sestřičky ho posadily. V Angličanových zádech byly dvě podobné dírky, po každé straně jedna.

„Musíme se na to podívat,“ řekl doktor Čapek a napřáhl ruku. Sestřička mu do ní dala nějaký přístroj.

Doktor si ho přimáčkl na obličej a přiblížil se s ním k Angličanově hrudi. Byl to nějaký příruční rentgen nebo co. Doktor se chvíli díval na jednu stranu, pak na druhou. Potom odložil rentgen a řekl:

„Měl štěstí. Oba průstřely sou čistý.“

„To sem rád,“ řekl jsem. Doktor Čapek na mě koukal a čekal. Řekl jsem:

„Budete mě eště potřebovat, pane doktore?“

„Myslim, že ne. Děkuju,“ řekl.

„Tak na shledanou. Sbohem,“ řekl jsem a vypadl jsem ze sálu a šel jsem těžce chodbou ven. Nemocní ve dveřích pokojů na mě zírali mlčky a poděšeně a já vypadl ven na zavlhlé dláždění vozovky před špitálem a přede mnou se rozklenula západní obloha s mráčky a barevným nebem. Slunce se už chýlilo k západu, vzduch byl chladný a svěží po dešti. Nadýchl jsem se ho zhluboka. Odněkud z dálky zaštěkal kulomet. Napnul jsem uši. Z města se neslo tiché vrčení vzdálených tanků. Pak zazněla dělová rána a druhá. Několik kulometů začlo štěkat přes sebe. Rozezvučelo se to hezky silně do jarního večera, i když to bylo někde daleko ode mě. A zase výstřely z děla. Rozhlídl jsem se po městě a pak jsem zabočil na ulici k Port Arthuru. Byla klidná a bez světel, ale od hranic se ozýval praskot střelby. Nový kulomet začal štěkat. Střelba chvílemi ustávala a zase se zvedala v nových poryvech. Dal jsem se do klusu. Do tváře mi vál chladný vánek a cítil jsem se silný a nebezpečný. Utíkal jsem kolem Port Arthuru a dolů k pivováru, provázen jenom dusotem vlastních kroků na pozadí střelby. Obloha nad lesem na východě už temněla a koruny dubů a lip se vlnily v záři zapadajícího slunce. Po cestě od pivováru běželo několik postav. Podíval jsem se přes most k nádraží, ale temné postavy utíkaly oběma směry. U

nádraží se zablesklo a zazněly výstřely. Vysoko nad hlavou mi hvízdla kulka. Otočil jsem se a rychle jsem se hnal k pivováru. Automat jsem svíral oběma rukama a uslyšel jsem zafičení další kulky kolem uší. U brány jsem zvolnil krok. Na dvoře byl zmatek. Hloučky poloozbrojených lidí pobíhaly sem a tam a viděl jsem, jak několik chlapů přelézá plot vzadu u lesa. Na vozovce formoval chlápek v uniformě kolísavou hrstku maníků s flintama. Slunce tu zakrývaly koruny kaštanů, takže pivovarský dvůr tonul ve stínu. Kolem mě přeběhl major Weiss bez čepice a v civilním raglánu. Někdo od brány řval vyděšeným hlasem: „Esmani jedou do pivováru!“ Jiné hlasy to nesly dál. Hemžení na dvoře se proměňovalo

v dokonalý zmatek a na zemi se povalovaly hromádky odhozených pušek a pancrfaustů. Šel jsem

k hlavní budově a nevěděl jsem dobře, co dělat. Ze dveří se vyhrnulo několik manů a začli se cpát do auta u schodů. Poznal jsem pana Kaldouna, pana Krocana a pana Jungwirtha. Pak sebou auto škublo a rozejelo se do zmateného davu, až před ním lidi uskakovali na strany. Napadlo mě, že projdu

skladištěm a schovám se v křoví na břehu řeky u mostu a počkám, až se to přežene. Přes most tank stejně nemůže jet, most na to není stavěný. Šel jsem rychle podél stěny. Zběsilá střelba z města se blížila a pod nohama jsem měl naseto odhozených zbraní. Podivil jsem se, co jich už Němcům sebrali.

A najednou jsem spatřil, jak se z malého okénka u chodníku někdo škrábe ven. Půlku těla měl už na chodníku a opíral se rukama o zem, aby vysoukal nohy. Zůstal jsem stát. Špinavá postava se vytáhla celá na chodník, zvedla se a otočila se obličejem ke mně. Na hlavě měla masaryčku. Byl to Přema.

Přema! Masaryčku našikmo nasazenou nad špinavou tváří, začerněný od uhlí, s bílými bělmy v šeru.

Přema! Pocítil jsem divoký nával radosti. To byl člověk pro mě! A teď to začne!

„Ahoj, Přemo!“ vykřikl jsem. Přema mě poznal.

„Ahoj! Co je? Kde sou Němci?“

„Jedou prej sem,“ cítil jsem pořád radost a stiskl jsem Přemovi obě ruce.

„Jak ses votamtuď dostal?“

„Tři dni to piluju jak vůl. Poď! Dem rychle!“

„Počkej! Kam?“

„K nám. Tempo!“

„A co tam?“

„Mám tam připravenej mašinkvér.“

„Mašinkvér?“

„Jo. Poď! Dem!“ Přema mě táhl za ruce. Od mostu se rozrachotily kulomety. Vykřikl jsem:

„Počkej! Na ulici sou Němci!“

Přema se zastavil.

„Hergot. Nemáš dva kvéry?“

Rozhlédl jsem se.

„Tady jich leží,“ řekl jsem. Přema skočil na vozovku a sebral s dláždění flintu. Pak se horečně začal rozhlížet, uviděl jsem, jak se shýbá ještě pro něco a strká to do kapsy. Zavolal jsem na něj:

„Poď! Dem zadem!“

„Kudy?“

„Pod most.“

Přema se ke mně připojil a klusali jsme ke skladišti. Pod pivovárem pořád třeskaly výstřely. Ve skladišti bylo tma, proběhli jsme jím dozadu a vypadli jsme zadní brankou na svah k řece. Prodírali jsme se tam vlhkým listím keřů dolů. Nalevo od nás praskala střelba. Přema běžel přede mnou, skákal rychle dolů a já jsem se valil za ním. Dopadli jsme na břeh a podívali jsme se vzhůru. Oblouk mostu se klenul proti bledému nebi a zrcadlil se ve vodě. Kolem zábradlí utíkaly siluety lidí v kloboucích a v čepicích. Flinty měli jen někteří. Z ulic za nima řval tank. Leželi jsme za křovím, s listí na nás kapalo a ztemnělá řeka tiše tekla pod náma. Do řevu tanku střílel pravidelně kulomet. Viděl jsem, jak postavy na mostě padají. Z protějšího břehu seběhlo několik stínů k řece a utíkalo k předměstí.

„Pudem,“ řekl jsem Přemovi.

„Počkej,“ řekl Přema. Řvaní motorů ustalo a v tichu se po mostě rozdupaly okované boty. Přema vstal a vytáhl něco z kapsy. Byl to ruční granát. Přema ho odjistil. Nahoře na mostě se zarýsovaly černé siluety německých vojáků a jejich kroky zaduněly nad řekou. Přema se divoce rozmáchl a hodil

granátem. Pak sebou sekl na zem vedle mě. Zaryl jsem tvář do země. Ozvala se silná exploze,

vzduchem kolem nás prolítlo několik rychlých kusů a strhávalo listí s větví. Přema vyskočil.

„Běž!“ zařval. Vyskočil jsem taky a dali jsme se do běhu po břehu řeky pod most. Spatřil jsem, že uprostřed mostu je kus zábradlí vytržen a houpe se nad hladinou, a viděl jsem kouř a prach, vznášející se kolem. Utíkali jsme pod mostem. Přema klopýtl. Najednou se za pilířem mostu přímo proti mně objevil esesák v strakaté celtě. Byl to jen zlomek vteřiny, zahlédl jsem jeho vlhkou helmu a pásy s náboji, zkřížené přes prsa, a stiskl jsem spoušť. Z mého automatu vyšlehly plameny a cítil jsem prudké zaškubání v ruce. Esman se svalil jako podťatý do trávy a běželi jsme dál bez zastavení kolem něho. Viděl jsem ho dobře, jak ležel, zavlhlý, strakatý, plný zdraví, s helmou sesunutou nazad a s plavými vlasy, mokrými od deště a slepenými potem, nad vytřeštěnýma očima. Proběhli jsme kolem něho a neohlíželi jsme se. Hnali jsme po břehu řeky, v níž se odrážela barevná západní obloha, pryč od mostu. Za námi štěkal kulomet, ale neslyšel jsem hvízdání kulek. Vyškrábali jsme se na cestu a doběhli jsme k prvnímu jezu. Tam jsme se zastavili a ohlédli jsme se zpět. Střed mostu byl ještě zahalen v lehký oblak kouře a na městské straně stál tank. Z jeho věže střílel kulomet někam do lesa a bylo jasně vidět záblesky, šlehající z hlavně. Za námi neběžel nikdo. Pak na tank vyskočilo několik postav v helmách a tank začal couvat a obracet se.

„Tempo! Dem!“ řekl Přema. Obrátili jsme se a klusali jsme dál po břehu řeky. Západní obzor byl pořád pohádkovější. Tank za námi temně řval, utíkali jsme ještě kus a pak jsme zase seběhli k řece.

Tady za jezem z ní byl skoro potok. Přema skočil do vody a já za ním a brodili jsme se na druhou stranu. Vyšplhali jsme na protější břeh a utíkali jsme přes pláň k soudu. Nikde nebyla ani noha. Zámek nad městem se skvěl v paprscích pozdního slunce a jeho okna pomalu zlatě hořela. Pod nima svítily fialové keříky bezu jako jasné lampióny. Dupali jsme po lávce přes potok, kolem máchadla, a zahnuli jsme k Skočdopolovic skladu. Plechová roleta byla stažena až k zemi. Přema se zastavil, vytáhl z kapsy klíče a odemkl roletu.

„Co chceš dělat?“ zeptal jsem se.

„Vytáhneme mašinkvér na Homoli a počkáme si na ně.“

„Myslíš, že eště pojedou?“

„Se uvidí.“ Přema vytáhl roletu s prudkým zahřměním nahoru. Vešli jsme dovnitř, ale byla tam tma.

Přema rozsvítil kalnou žárovku u stropu.

„Poď mi pomoct,“ řekl a popad bednu, stojící v rohu. „Překlopíme to.“

Překlopili jsme bednu a já užasl. Pod ní stál pečlivě naleštěný těžký armádní kulomet na ocelových kolečkách. Tlustý chladič kolem hlavně se leskl a nálevkovité ústí vypadalo tiše a nebezpečně.

„Kdes to splašil?“ řekl jsem užasle.

„To sem měl ve sklepě. Vod mobilizace.“

„Ale jaks to sehnal?“

„Tenkrát to přitáh Robert. Poď to vytlačit ven.“ Robert byl Přemův bratranec, který pak ujel za hranice. Opřeli jsme se do kulometu a vytlačili jsme ho před dům. Byl strašně těžký. Venku nebyl nikdo.

„Jak s tim chceš lízt na Homoli?“ zeptal jsem se.

„Pojedem,“ řekl Přema a zmizel za rohem. Stál jsem u kulometu a prohlížel jsem si ho. Za hlavní byla ocelová ochranná deska s hledím a dvě držadla na otáčení. Tohle už bylo něco. S tímhle už to bylo povstání. Jako na tom obrázku, vzpomněl jsem si na něj, v Signalu nebo kde, komunističtí bandité rozrušili klid a pořádek Varšavy krvavým povstáním, chlap na střeše, s čepicí v týle a s cigaretou u huby, drží takovýhle kulomet za držadla a prská jím do ulic. Přema se objevil a tlačil Skočdopolovic červenou pětistovku se sidecarem. „To chceš dát do sajtkáru?“

„Samo.“

„Myslíš, že to utáhne?“

„Aby ne,“ řekl Přema. Popadli jsme kulomet a zdvihli jsme ho do sidecaru. Pod jeho tíhou jsme se prohnuli. Dovnitř nás skoro strhl a sidecar se naklonil k jedné straně.

„Čeče, já nevim, jestli s tim vyjedem na Homoli,“ řekl jsem.

„Neboj, mám to vyzkoušený,“ řekl Přema.

„Prosim tě, kdys to zkoušel?“

„Však né s kvérem. Zvážil sem ho a vyjel sem to s kamenim.“

Kulomet čouhal dopředu a trochu vzhůru ze sidecaru.

„Tak nasedat,“ řekl Přema. Sedl jsem si na tandem. Z hlavní ulice zase řval tank.

„Potvora, ten nám ujede,“ řekl Přema a pak našlápl motocykl a skočil do sedla. Jeho silné ruce se rozepjaly, jak popadl rozvětvená řídítka, motor pětistovky začal bouchat a vyjeli jsme. Zahnuli jsme kolem rohu a ke gymnasiu a ulicí nahoru. Jak jsme se otřásali po dláždění, cítil jsem automat, který se mi houpal na zádech. Od viaduktu běželi nějací chlapi. Přema zpomalil a zařval na ně:

„Jedou eště Němci?“

„Jedou!“ vykřikl jeden v běhu. „U celnice se řežou s Rusama!“

„Dobrý,“ řekl Přema a šlápl na plyn. Zatáčku na hlavní ulici jsme vzali v plném tempu a kulomet nás vyvažoval. Rovná ulice se před námi zdvihala k Homoli za Šerpoňovou továrnou, nad jejímž vrcholem se právě rozlévaly krvavé barvy západu. Cítil jsem, jak mi motor pracuje mezi nohama, a po obou stranách svištěly dozadu domy. Daleko před námi mizel právě v zatáčce německý tank. Chladný večerní vítr mi foukal do obličeje a sedlo motocyklu divoce pérovalo. Držel jsem se Přemy kolem pasu

a dotýkal jsem se napnutých svalů na jeho zádech. Do prsou mě tlačila puška, kterou měl zavěšenou šikmo přes rameno. A tu jsem si uvědomil, že jsem si přece jen vystřelil. A že jsem zabil chlapa. Ulice se zatáhla červeným světlem jako při požáru. Nemyslel jsem na to. Tohle byl život. Letěli jsme po dláždění, kolem Šerpoňovy továrny, kolem posledních roztroušených vilek a po silnici nahoru k lesu.

Otočil jsem hlavu a viděl jsem za sebou v údolí město, napohled strašně mírové a nezměněné,

s rozžehnutými okny v průčelích domů a s medovými vršky kopců nad ním. Přema zpomalil a zajel na polní cestu, která odbočovala od silnice. Tam zastavil u kraje lesa a slezli jsme s motocyklu. Před náma se táhl kus louky k asfaltce, svažující se strmě k městu. A město dole hořelo a růžovělo v posledních paprscích.

„Tady to postavíme,“ řekl Přema. Všude kolem bylo liduprázdno. Stáli jsme sami u lesa vedle

motorky, na které byl kulomet. Chopili jsme se ho a sundali jsme ho na zem. Přema popošel kousek do lesa a zavolal na mě:

„Dobrý. Tady akorát je ta úžlabinka.“ Pak se zas objevil a řekl:

„Dáme to do křoví tady na kraj do lesa.“

Opřeli jsme se o kulomet a dotlačili jsme ho k lesu. Rostlo tam několik lískových keřů a mezi ně jsme ho postavili. Za keři byla malá prohloubenina v zemi. Přema umístil kulomet do pozice a odběhl k motocyklu. Vytáhl ze sidecaru dvě bedničky s nábojovými pásy a dovlekl je ke mně do dolíku. Sedli jsme si ke kulometu a Přema do něj nějak zadělal pás s náboji. Za keřem už byla skoro tma a měl jsem pocit jako na výletě. Z dálky za městem bylo slyšet střelbu.

„Dej pozor,“ řekl Přema. „Budeš mi držet pás. Já se zastřílim.“

Pozvedl jsem pás a Přema si sedl do střelecké pozice za kulomet. Pak se ozvala krátká série

ohlušujících ran, až mi zalehlo v uších.

„Dobrý,“ řekl Přema. Ucítil jsem čpavý zápach spáleného prachu. Přema zůstal sedět v pozici.

Pohlédl jsem na silnici. Jak slunce zapadlo, ztmavěla a sráz po její pravé straně se naplnil šerem. Seděli jsme nad ní a čekali jsme mlčky. Z města se ozvalo vzdálené řvaní tanků. Něco se ve mně uvolnilo.

Všechno, co jsem prožil, se mi převalilo mozkem a byl jsem najednou strašně unavený. A začal jsem toho skoro mít dost. Hřmění tanků se blížilo.

„Za chvíli sou tu,“ řekl Přema.

„Hm,“ řekl jsem. Začal jsem myslet na Irenu, ale připadala mi teď hrozně nedůležitá. Po tomhle všem, zdálo se mi, už nebude Irena nic. Byl jsem vůl, po tomhle bude něco daleko úžasnějšího. Jestli tu ovšem nenatáhneme péra. Měl jsem příšerně unavený mozek a honily se mi v něm útržky myšlenek a žádná pořádná. Řvaní tanků se přiblížilo a najednou se docela dole na silnici objevil velký černý stín jako obrovský brouk, lezoucí po příkré černošedé asfaltce rychle vzhůru.

„Tak pozor!“ řekl Přema a sklonil se nad držadla kulometu.

Přitiskl jsem se k zemi a pozdvihl jsem pás s náboji. Cítil jsem jejich dlouhá chladná těla mezi prsty.

Slunce už úplně zapadlo a krajina se zahalila do stínu. Jím lezl tank rychle vzhůru a řval. Byl asi v polovině svahu, když se za ním objevil jiný. Sakra. Uvědomil jsem si, že jsme tu úplně sami. Ale nedalo se nic dělat. Přema vedle mě seděl jako socha a sledoval kulometem přijíždějící tank. Byl už docela blízko a viděl jsem, že je obalen esesáky. Všude na pancíři, na věži, vepředu pod dělem, všude byli nalepení, ověšení automaty a handgranáty, a ujížděli setmělou krajinou k západu. Pásy tanku hlomozily po asfaltu a motor uvnitř monotónně řval.

„Jedem!“ řekl Přema. Cítil jsem, jak napíná svaly, a pak se kulomet rozštěkal. Z nálevky zašlehaly plameny do šera a v okamžiku nás obklopil čpavý oblak lehkého dýmu. Mezi prsty mi klouzaly náboje, upřel jsem oči na silnici a viděl jsem, jak s tanku padají střemhlav těla na zem, a pak se tank najednou naklonil. Několik postav seskočilo s roztaženýma rukama na všechny strany. Tank se naklonil ještě víc a překotil se přes okraj silnice s náspu dolů a začal se převracet po svahu do údolí. Jeho motory se rozeřvaly naprázdno a pak zmlkly. Temný obrovský stín mizel nepravidelnými skoky ve tmě propasti.

Pod námi na silnici se plazilo několik postav. Obrátil jsem se po druhém tanku. Ten se zastavil a na dvě strany s něho seskakovali vojáci. Byl asi v polovině svahu a nebylo ho dobře vidět, jen jeho černou, hranatou siluetu. Na věži se objevily záblesky a nad našima hlavama fičely kulky a tříštily kmeny stromů za náma. Přitiskli jsme se na zem. Tank chvíli střílel a pak přestal.

„Jedem!“ řekl Přema, vztyčil se a popadl držadla kulometu. Uchopil jsem pás. Na silnici se opět rozhučel motor naplno. Přema stiskl spoušť a z našeho kulometu začly šlehat plameny. Oslepily mě a tank mi na okamžik zmizel v jejich cloně. A vtom se ozvala ohlušující exploze a na silnici se rozsvítilo jasné světlo. Vzduchem hvízdaly těžké kusy. Tank se nám před očima roztrhl a začal hořet.

Přema přestal střílet. V tichu se zezdola od silnice ozval slabě motor nákladního auta.

„Co je?“ řekl Přema. „Tohle sme my přeci -“

„Nevim,“ řekl jsem. Hleděli jsme do houstnoucí tmy, prošlehávané plameny hořícího tanku.

Rozeznával jsem černý stín auta, které se k němu rychle blížilo. Pak se ozvaly výstřely a auto se zastavilo. Začaly se z něho sypat temné siluety nějakých vojáků.

„Himl!“ řekl Přema. „To sou -“

„Rusáci,“ řekl jsem.

„Hurá!“ zařval Přema.

Od silnice se ozval motor tanku a pak zmlkl. A znova a zase zmlknul. Zapraskalo ještě několik roztroušených výstřelů. Vylezli jsme z lesa a koukali jsme tam. Z německého tanku šlehaly plameny a ozařovaly hlouček postav. Byli to Rusáci s automatama a Němci ve strakatých celtách s rukama nad hlavou. Kousek za nima stálo nákladní auto s bílýma hvězdama na dvířkách a za ním už docela v šeru temné masy ruských tanků.

„Vodstřelili ho protitankovym dělem,“ řekl Přema radostně.

„Dem k nim.“

Nechali jsme kulomet v křoví a rozběhli jsme se k hořícímu tanku. Na louce jsme se střetli s prvními Rusy.

„ Halt!“ zařval hlas ze tmy.

„My partyzáni!“ vykřikl Přema.

„Á partyzáni!“ zazpíval Rusák a za chvíli jsme byli v jednom chumlu. Rusáci v přepásaných košilích a s divnými automaty s kulatými bubny a s perforovanými chrániči hlavní se míhali v plápolu ohně hořícího tanku. Šel z nich strach. Na silnici stál houf Němců, namačkaných k sobě s rukama

zdviženýma. Dívali se divoce kolem sebe, jako kdyby hledali, kudy utýct. Ale to nešlo. Z polí přiváděli Rusáci nové a jejich široké obličeje se chechtaly a zubily. Sem tam praskaly ojedinělé výstřely, ale vojáci u tanku si jich nevšímali. Stáli jsme mezi nima a dívali jsme se na to. Najednou se před námi objevil civilista s puškou a s rudou páskou na rukávě. Na hlavě měl umaštěnou čepici.

„Vy ste z pivováru?“ zeptal se nás přísně.

„Né,“ řekl Přema. „Máme támhle nahóře na kopci kulomet.“

„Cóo?“ řekl chlap výhrůžně.

„Kulomet. My sme voddělali ten první tank.“

„Co žvaníš, cucáku?“

„Ten, co jel před timhle,“ řekl Přema chladně, otočil se a ukázal nahoru na silnici, kde se mezi pravidelnými bílými zuby

patníků šklebila černá mezera. „Támhle se překotil po náspu dólu.“

„Sakra,“ řekl chlap a otočil se k nějakému Rusákovi s širokým nárameníkem plným hvězdiček a něco mu říkal rusky. Rus se na nás podezřívavě podíval a pak zařval něco dozadu do auta. Na autě se rozsvítil reflektor a začal ohledávat sráz pod námi. Plazil se sem tam po trávě, až se zastavil na něčem velikém tmavém. Byl to náš tank. Ležel překocený na dně údolí pod srázem a jeho pásy trčely vzhůru.

Rus zavolal a reflektor zhasl. Pak něco řekl chlapovi s rudou páskou, ten se na nás otočil a povídal:

„Kluci, ukažte nám ten kulomet.“

„Poďte,“ řekl Přema. Vyrazili jsme přes louku. Chlap s páskou a tři Rusáci šli s náma. Byla najednou už úplně tma. Došli jsme k lesu a Rusák rozsvítil baterku. V jejím světle se objevilo nálevkovité ústí našeho kulometu.

„Oi!“ řekl Rusák a vlezl do dolíku za kulomet. Chlap s rudou páskou se zastavil a řekl:

„Sakra, jak ste to sem dostali?“

„Na motocyklu. V sajtkáru,“ řekl Přema.

„A kde ste to vlastně ukradli?“

„To máme vod mobilizace. Vod osmatřicátýho roku.“

Chlap začal zas mluvit s Rusákem a pak se otočil na nás.

„Jak se menujete?“ řekl.

Už jsem mu to chtěl říct, ale pak mi blesklo hlavou, proč se ptá. Třeba nás chtějí vyznamenat.

V duchu se mi objevil ten obraz. Náměstí a kutálka a sláva, a pan doktor Bohadlo, Berta s leicou a vzadu kluci z orchestru s poznámkama. Ne. Hlavně ta kutálka ne. To ne. Najednou jsem viděl, že takhle to bylo všechno prima, noc a střelba a tanky a Rusáci, ale potom že by z toho byly slavnostní projevy a články v místních novinách a pan Macháček a Dějiny kosteleckého povstání, ne, to ne. Jenže zas, blesklo mi hlavou, takhle se o tom nedoví Irena. Tak to zas ne. Irena se to musí dovědět. Třeba to s ní hne. Užuž jsem měl na jazyku, jak se jmenuju, ale pak mi napadlo, že Irena se to stejně doví, protože se to stejně rozkřikne, až nás budou hledat podle falešných jmen, protože Přema se stejně někde ukecne a vůbec, v Kostelci se nikdy nic, co svět světem stojí, neutajilo, a nakonec to bude tím lepší, protože ujdu té kutálce a tomu dekorování panem starostou, a přitom se to brzo rozkřikne a já budu mít takový ten nimbus hrdiny, pro Irenu, myslím, jinak jsem o to nestál, být hrdinou a tak, kvůli metálům a článkům v Kosteleckých ohlasech a podobně, ale kvůli Ireně jsem o to stál, aby se se mnou přece jen vyspala, a najednou mi bylo jasné, že takhle to bude nejmazanější, na chvilku jsem sice dostal strach, co kdyby se to nerozkřiklo, ale houby, řek jsem si, něco se riskovat musí, a vyhrkl jsem:

„Syrovátko.“

„A ty?“ zeptal se chlap Přemy. Přema se na mě tázavě podíval a pak řekl:

„Já - sem Svoboda.“

„Ste z Kostelce?“

„Jo.“

Chlap si něco zapsal do notýsku a pak nás poplácal po zádech.

„Tohle ste se vytáhli, kluci. Přihlaste se zejtra na Národním výboru. Eště mi řekněte adresy.“

„Palackýho sto třicet dva,“ řekl jsem.

„Já taky,“ řekl Přema.

Chlap si to zapsal a pak se na nás vrhli Rusáci a začli nás všichni poplácávat po zádech. Zubili se na nás a my na ně.

„Tak,“ řekl chlap. „Svezete se s náma do města.“

„My tu máme tu motorku,“ řekl Přema.

„Charašó,“ řekl chlap. „Tak zejtra na radnici, platí?“ a napřáhl Přemovi ruku.

„Platí,“ řekl Přema a potřásl mu s ní. Potom jsem si s ním potřás rukou já a pak po řadě s těma třema Rusákama. Zůstali jsme stát u kulometu a Rusáci s tím komunistou se pustili k silnici. Dívali jsme se za nima. Německý tank pořád ještě hořel na asfaltě. Viděl jsem, jak Rusáci nakládají zajaté Němce na auta a lezou za nima. Pak se automobil rozjel, udělal otáčecí manévr a ujížděl pomalu s rozsvícenými světly k městu. Dole se zastavil a spatřil jsem, že k němu připojují malé dělo na pneumatikách a s dlouhou hlavní. Motory tanku se rozeřvaly a tři tanky, jeden za druhým, se daly do pohybu a odlezly kolem nás po silnici dál na západ. Za nima přejelo ještě několik nákladních aut s přivěšenými děly. Německý tank pomalu dohoříval. Ruské tanky a auta se plazily kolem něho jako černé stíny a mizely ve tmě pod hvězdnatou oblohou na západě. Jejich hřmění se zvolna zmenšovalo, až začalo být zas ticho. Odnikud už se neozývala žádná střelba.

„Čeče,“ pravil Přema. „Pročs mu neřek svý méno?“

„Ale,“ řekl jsem, „čeče, mně se nechtělo. Eště by nás tahali po nějakejch slávách.“

„To je fakt,“ řekl Přema a stáli jsme zase mlčky. Od západu se ozývalo už jen slabounké bzučení vzdalujících se tanků a z města nebylo slyšet nic. Jen zase to noční šumění. Byla zrovna taková noc jako včera. Beteigeuza na nebi hořela do ruda a bylo příjemné svěží chladno. Stáli jsme na kraji lesa a dívali jsme se zamyšleně do tmy. Bylo po revoluci. A teď teprv začne život, pomyslel jsem si, ale hned jsem věděl, že nezačne, ale že zrovna teď skončil. Ten můj mladý život v Kostelci. Lítost mi sevřela hrdlo, vlezla mi odněkud do srdce a do krku a já jsem slabě vzlyknul ve tmě. Oči mi začly plavat v slzách a hned jsem se za to styděl. Ale něčeho mi bylo hrozně, hrozně, příšerně líto. Nevěděl jsem čeho. Bylo devátého května tisíc devět set čtyřicet pět a tohle byla asi vůbec poslední bitva celé války. Začínal nový život. Ale najednou jsem nevěděl, co vlastně začíná. Díval jsem se slepýma očima na město ve tmě, celé ze strachu zatemněné, a v duši mi počaly defilovat všelijaké nedodělané

vzpomínky na všechny ty roky, co jsem tu prožil, na Irenu, na gympl, na pana učitele Katze, zase na všechny ty staré dobré milé věci, na večery v Port Arthuru a hudbu, kterou jsme dělali, na majálesy, na dívky v plavkách na plovárně a zase na Irenu a věděl jsem, že to všechno, všechno je pryč, docela definitivně, jako včerejší vítr, jako ty ruské tanky za horama, jako výbuchy praskající u celnice, jako všechno na světě, a že se do toho už nikdy nemůžu vrátit, i kdybych sebevíc chtěl, a zdálo se mi, že přede mnou už není nic tak skvělého, nic tak senzačního, nic tak nazlátlého, a v zlatých rámech vzpomínek. To všechno, co jsem prožil, bylo hezké a šťastné. To, co jsem zrovna žil, ta lítost a zoufalství, v němž jsem vězel, bylo blbé. Ale sotva jsem to prožil, už to bylo krásné. Takové to bylo vždycky. Věděl jsem to. Věděl jsem to zatraceně dobře, že člověk nemůže být nikdy šťastný, protože štěstí je skrz naskrz věcí minulosti.

„Tak to sbalíme,“ ozval se ze tmy Přemův hlas a byl unavený a melancholický. Vlezli jsme mlčky do křoví ke kulometu. Přema oddělal nábojový pás a vytáhli jsme kulomet na louku. Nad hlavama nám zářila skvělá, slavnostní jarní obloha a mně se najednou zachtělo mít nějakou naději, něco, pro co žít, a z noci a z hvězd se odněkud zase vynořila ta neznámá holka, co ji teprv potkám a co bude skvělejší než všechny Ireny a Věrky a Lucie, a byla ke mně hodná a sladká a já jsem napjal všechny svaly a zvedli jsme s Přemou ten ocelový kanón do sidecaru, až pod ním zapraštěla péra. Pak jsme šli ještě pro bedničky s náboji a potom jsme se usadili do sedel. Přema našlápl motor a do nočního ticha se rozbouchaly hlasité válce pětistovky. Přema rozsvítil zatemněný reflektor a opatrně se rozjel po cestě k silnici. Motocykl se s náma kýval po výmolech a kužel bledého světla tančil po hrbolaté zemi. V něm se objevila mrtvola esesáka, ležící na břiše s automatem na zádech. Přema zastavil a slezl s motocyklu.

„Počkat,“ řekl a šel k esesákovi. Nadzvedl ho a stáhl mu automat s ramene. Ruce esesmanovy se klátily bezmocně v strakatých rukávech. Přema si přehodil automat přes záda a odepjal esesmanovi revolver. Jak šel proti rozsvícenému reflektoru k motocyklu, připínal si revolver k pásku. Jeho tvář s vysedlými lícními kostmi byla hubená a gangsterská. Usadil se do sedla přede mě a spustil znovu motor. Vyjeli jsme na silnici a pruh světla přelétl přes ztichlé a chladnoucí trosky německého tanku.

Přejeli jsme kolem nich, ještě na nás trochu zasálalo teplo a ucítili jsme kouř, spálenou gumu a olej. Pak to zůstalo za náma a my jsme mlčky sjížděli s kopce dolů a do města, podél temných baráků, a náš motor se rozléhal a odrážel se o jejich průčelí, kolem Poznerovy gumovky, kolem gymnasia

a Mlynářskou ulicí k Skočdopolovic skladu. Tam jsme zastavili. Motor zmlkl, slezli jsme s motorky a Přema šel ke dveřím. Roleta byla vytažená tak, jak jsme ji nechali. Přema rozsvítil a vrátil se ke mně.

„Tak to tam zas dáme,“ řekl.

„Zas do bedny?“

„No jo.“ Sundali jsme kulomet a přetáhli jsme ho přes práh do skladu. Postavili jsme ho u stěny a Přema přes něj zaklapl bednu.

„Tak. Možná, že se bude eště hodit.“

Podíval jsem se na něho a Přema se podíval na mě. Jeho obličej v masaryčce s trikolórou byl vážný.

Neřekl jsem nic. Tak možná, že tohle ještě není konec. Ani mír. Neřekl jsem nic. Přema se narovnal a dal si automat pod paži.

„Tak dem,“ řekl.

Neřekl jsem nic. Vyšli jsme mlčky ze dveří. Přema zhasl a stáhl roletu. Zůstal jsem stát u něho a čekal jsem.

„Pomož mi s tou motorkou,“ řekl. Opřel jsem se o sidecar a zatlačili jsme pětistovku za roh do kůlny.

Přema kůlnu zamkl. Řekl jsem:

„Dem do pivováru?“

„Jo,“ řekl Přema. Vykročili jsme přes louku k lávce.

„Poslyš,“ řekl jsem. „Nemáš strach, že tě tam zas zavřou?“

Přema se zasmál.

„A jaký to bylo ve sklepě?“ řekl jsem.

„Votrava k ukousání,“ řekl Přema. „Co se zatim dělo?“

„Vod neděle?“

„Jo.“

„Ty nevíš nic?“

„Depak. Dyť sem byl pod zámkem. Ty troubove na mě zapomněli.“

„Fakt?“

„Čestný slovo. Eště že sem měl žrádlo na dva dni. A celej sklep sem jim posral.“

Zasmál jsem se.

„Tak to nevíš, že starej Čemelík je mrtvej?“

„Jo? Pad?“

„Ne. Ranila ho mrtvice.“

„Do prdele,“ řekl Přema. „Tak to mám aspoň v suchu. A co kuci?“

„Vo těch nevim. Čeče, to byl zmatek, tos nežral.“

Přešli jsme lávku a šli jsme kolem československého kostela liduprázdnou cestou.

„Co to bylo za střílení vodpoledne?“ řekl Přema.

„To u celnice. Jo, tam padnul kuk Hrobů.“

„Kerej?“

„Ten malej zrzavej. Z vobecný školy.“

„Jo ten. Toho je škoda, sakra.“

„A pani doktorovou Vašákovou zastřelili.“

„Tu blondýnu?“

„No tu.“

Zahnuli jsme k mostu a zmlkli jsme. Od pivováru se začly trousit temné postavy a ztrácely se v šeru.

Hvězdy stály nehybně nad lesem a v jejich bleďoučkém světle jsem viděl mrtvoly, ležící v různých polohách na mostě. Vešli jsme na most a vyhýbali jsme se tichým tělům německých vojáků. Levé

zábradlí mostu bylo v polovině utrženo naším handgranátem a v chodníku zela díra. Řeka dole tekla už zase klidně, byla černá a zrcadlila hvězdy. Nad branou pivováru svítila lucerna. Pod ní stála zesílená stráž v uniformách a s automaty. Voják proti nám namířil automat, ale když nás poznal, pustil nás dovnitř. Na ledárně byla rozsvícena jiná lucerna. Kráčeli jsme po cestě k hlavní budově. Na zemi před ní seděl hlouček postav, namačkaných k sobě a mlčících, a kolem nich chodili dva chlapi s automaty.

Ze skladiště padal na zem rozšiřující se pruh světla a ozývaly se hlasy. Zamířili jsme tam. Pod rozsvícenou žárovkou stál řezník Kramm a pan Panožka a před nima divoce gestikulující Němec.

Chomáč lidí s puškama se tísnil kolem nich a vykřikoval nadávky. Připojili jsme se k nim a poslouchali jsme je. Němec mluvil poděšeným tónem:

„Ich bin nicht ein Esesmann, ich schwöre ihnen, ich bin nicht ein Esesmann!“

Oči řezníka Kramma se do něho zavrtávaly.

„Svlíknout!“ řekl. Dva chlapi se vrhli na Němce a rvali s něho kabát. Němec se ze všech sil bránil.

Jeden z chlapů mu dal hlučnou facku. Objevila se bílá kůže a prsa porostlá červenými chlupy. Chlapi se pokoušeli stáhnout Němci košili s ramen a Němec sebou škubal. Potom se ozvalo trhání látky a paže se obnažila. Kramm se nad ní naklonil.

„Zó!“ řekl posměšně. „Du nicht eses, nicht vár? Und vas ist das?“ Ukázal prstem na něco na Němcově ruce. Němec stál bledý, třásl se a pokoušel se něco koktat. Bylo slyšet jen samé nein, nein.

„Koukněte se na svini esesáckou,“ řekl Kramm. Lidi se tlačili k Němcovi. Podíval jsem se taky. Na bledé kůži byla vytetována dvě germánská SS jako dva blesky.

„Vodveďte ho,“ řekl Kramm a chlapi škubli s Němcem ke dveřím. Viděl jsem, jak ho vlečou

k mlčícímu hloučku na dvoře. Pak do něho jeden strčil, druhý ho kopl do zadnice, Němec se natáhl na zem a odplazil se rychle k ostatním. Chlapi se otočili a vraceli se ke skladišti.

„To sou zajatci?“ zeptal jsem se maníka, který stál vedle.

„To sou esmani,“ řekl. „Ty tady čekaj na ráno.“ v hlase mu bylo cítit nějakou divnou ironii.

„Na ráno?“ řekl jsem.

„Jo. Ráno je vodděláme,“ řekl on.

Sevřelo mi to žaludek.

„Podívejte se,“ řekl chlap a posvítil baterkou do rohu místnosti. Tam ležela na nějakých hadrech dvě těla s uřezanými nosy, ušima a s vydloubanýma očima. V rozkroku měla krvavé chuchvalce. Udělalo se mi špatně.

„Co to je?“ zachraptěl Přema.

„To byli dva bratři,“ řekl chlap. „To s nima udělaly svině jako támhlety,“ kývl hlavou k esesákům na dvoře. Začlo se mi chtít zvracet. „Poď,“ řekl jsem Přemovi a vylezli jsme ze skladiště. Hlouček Němců seděl schoulený na zemi pod lucernou a čekal. Jeden z nich pozvedl hlavu, rozhlédl se a pak ji zase složil na ruce, opřené o kolena. Většinou měli hlavy na kolenou a byli bez helem a bez zbraní.

„Zejtra je voddělaj,“ řekl jsem Přemovi.

Přema se na mě podíval.

„Pudem, ne?“ řekl.

„Poď,“ řekl jsem. Šli jsme kolem esesmanů dozadu. Jak jsme je míjeli, zvedl zase jeden hlavu

a podíval se na mě. Setkal jsem se s jeho očima, měl je temné v nočním šeru a živé a hned je zase sklopil. Viděl jsem, že si položil obličej na ruce a plavé vlasy se zabělaly v záři svítilny. Ohnuté lidské hřbety se rýsovaly v jejím světle a hlavy byly schýlené k zemi. Nad nima bylo ticho, jenom kroky stráží cvakaly po dláždění. Odvrátil jsem se. Po cestě k hlavní budově přicházeli lidé.

„Mohli sme jít skladištěm,“ řekl Přema.

„Přelezem plot,“ řekl jsem. „Já vim, kde to de.“

Šli jsme kolem stěny hlavní budovy a dozadu za dřevníky, na to místo, kde jsme to přelézali v neděli s Bennem a Harýkem. Dnes tu nebylo tak tma. Prkenný plot bylo jasně vidět v šeru. Vylezl jsem nahoru a seskočil jsem na cestu. Jak jsem dopadl na všechny čtyři, pocítil jsem hroznou únavu z dneška. Bylo po všem. Přema skočil za mnou a postavili jsme se na cestu.

„Pudem domu, ne?“ řekl jsem.

„Hm,“ řekl Přema. „Já už padám hlady.“

Vykročili jsme rychle, odbočili jsme z cesty a sjížděli jsme ve tmě po jehličí lesem k řece. Větve nám praskaly pod nohama a vlhké listí podrostu mě studilo na tváři. Pak jsme se dostali na břeh a šli jsme k mostu. Pod ním jsme se zastavili. Bylo slyšet kroky lidí nahoře a přes řeku byl pod mostem temnější pruh stínu.

„Tak dobrou noc,“ řekl Přema. „Já to vemu po břehu.“

„Přídeš zejtra do pivováru?“

„Aa,“ řekl Přema. „Už se na to vyseru.“

„Já taky,“ řekl jsem. „Tak ahoj,“ a vyrazil jsem po břehu na most. Viděl jsem Přemovu postavu, odcházející rychle podél řeky k jezu. Obrátil jsem se na most a zakopl jsem o helmu, která se válela na chodníku. Irenino okno bylo zatemněné, ale škvírou pronikalo trochu světla. Byl bych rád věděl, jestli je to Irena nebo její rodiče a čekají na ni. Ale byl jsem unaven. Irena byla asi v plné práci na Jiřáku. Na ošetřovně Červeného kříže. Po cestě k nádraží jsem se snažil si ji představit, jak píchá raněným injekce a usmívá se na ně svým úsměvem, ale ani mě ta představa nebavila. Byl jsem unavený a viděl jsem věci.

Irena byla teď mimo. Zabočil jsem na Jiráskovu třídu a šel jsem rychle k našemu domu. Hvězdy nad šachtou činžáků teple svítily. Musel jsem odemknout domovní dveře a stoupal jsem po schodech

nahoru. Moje kroky zněly po tichém schodišti a uslyšel jsem vrznutí dveří. Pak se shůry ozval

maminčin úzkostlivý hlas:

„Danny?“

„Jo, už du,“ řekl jsem. Maminka stála v otevřených dveřích, za ní pronikalo do chodby světlo, a byla jen jako tmavý stín.

„Daníčku, zaplať Pánbů, nestalo se ti nic?“ zvolala, sevřela mě do náručí a políbila mě. „Hošíčku, zaplať Pánbů, že si doma. Seš celej mokrej,“ říkala. „Kdes byl, když se střílelo? Cos dělal? A co to máš na zádech?“ Dotkla se automatu.

„To nic, neboj se, mami,“ řekl jsem, políbil jsem ji a sundal jsem automat. „Sem oukej.“

„Hochu, hned se slíkni, já ti udělám čaj.“

„No to jo,“ řekl jsem. Rozhlídl jsem se. V předsíni stál otec.

„To sem rád, že seš doma,“ řekl otec. „Byls taky tam, co se střílelo?“

„Jo,“ řekl jsem. „Já vám to všechno řeknu, ale teď sem děsně utahanej.“

„Však si hned lehni,“ řekl otec. Svlíkl jsem kabát a řekl jsem:

„Musim se umejt.“

„Počkej, Daníčku, já zatopim v koupelně,“ řekla rychle maminka.

„Ale ne, mami, to nemusíš.“

„To bude hned,“ řekla maminka a běžela do koupelny. Bylo slyšet, jak rozhrabává popel pod kotlem.

Osaměl jsem v kuchyni s otcem. Otec si sedl na stoličku u kamen a řekl:

„Jo, to se vyplatilo.“

„Je hodně mrtvejch?“ řekl jsem.

Otec se jako nervózně zasmál a řekl:

„Hodně! Nejsmutnější na tom je, že nemusel bejt ani jeden.“

„To těžce,“ řekl jsem.

Zmlkli jsme.

„To víš, že zastřelili pani doktorovou Vašákovou?“ řekl otec a hlas se mu zadrhl.

„Vim,“ řekl jsem. Věděl jsem, že se otci vždycky líbila. Všem se líbila. Nemuselo to potkat zrovna paní doktorovou Vašákovou. Mlčeli jsme.

„Kde sou Angličani?“ řekl jsem.

„Ten mladej se ráno vrátil, ale jak se začlo střílet, tak voba vodešli.“

„To voni přídou zejtra,“ řekl jsem.

„Snad,“ řekl otec. Do kuchyně přišla maminka.

„Za chvíli to bude.“ Šla ke stolu a odstavila čaj s vařiče. Pak povídala:

„Kdes byl, drahoušku? My sme měli takovej strach, jestli nejseš raněnej.“

„Depak, já sem si dal pozor.“

„Já vim. Já vim, že ty máš rozum, hošíčku,“ řekla maminka.

„No řekneš nám to zejtra, jak to bylo,“ pravil otec a zvedl se. Odešel z kuchyně do koupelny a bylo slyšet, jak hmatá po kotli.

„Za chvilku můžeš jít. Dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ řekl jsem. Otcovy kroky se odšouraly do ložnice. Maminka odešla zas do koupelny.

„Tak už můžeš jít, Daníčku,“ řekla odtamtud. Zvedl jsem se, sebral jsem pyžamo a šel jsem do

koupelny. Maminka stála ve dveřích.

„Tak dobrou noc. Di si lehnout,“ řekl jsem jí a políbil jsem ji.

„Dobrou noc, drahoušku. Nechceš už nic?“ řekla.

„Ne. Dobrou noc.“

„Tak šťastnou dobrou noc,“ řekla maminka a zavřela za mnou dveře. Osaměl jsem v koupelně. Od

stropu svítilo světlo do bílé vany. Stáhl jsem se sebe mokré kalhoty a stoupl jsem si nahý do vany.

V zrcadle na stěně jsem spatřil svoje tělo. Kůži jsem měl na mnoha místech zamazanou, a jak na mě odshora padalo světlo, měl jsem zase hezké nahé tělo s tím řeckým nasazením v kyčlích. Díval jsem se pořád do zrcadla, jak se mi to líbilo, a pustil jsem sprchu. Seshora se na mě začaly lít drobné proudy vlažné vody a stékaly po mně dolů. Kůže v zrcadle se vlhce zaleskla. Zastavil jsem sprchu a namydlil jsem žínku. Začal jsem se třít všude po těle, hýbal jsem sebou a tělo v zrcadle se pohybovalo. Viděl jsem, jak se ohýbá v bocích, jak zvedá ruce a na pažích se mu rýsují svaly, jak se zaklání a zatahuje břicho, a začal jsem myslet na Irenu. Na její tělo. A jak bychom mohli spolu žít. Byl jsem mladý, aspoň to tělo bylo mladé, a Irena taky, a byla to děsná škoda, že to moje hezké tělo tady žilo tak neužitečně a pro nikoho. Miloval bych ji. Moje tělo by ji milovalo. Tohle přece byla láska, to moje tělo s tím nasazením v kyčlích a Irenina hladká, mokrá, bílá kůže, nic víc, nic víc, nic víc. Ale co to potom bylo, když takové tělo měla taky Lucie a Evka Mánesová a Helenka a Mici a když to nic jiného nebylo?

A nebylo to nic jiného. Byl to blázinec. A jakmile jsem si zas vzpomněl na Irenu, viděl jsem ji najednou v tom zmateném davu u barikády a hned zas jak jde v zapadajícím slunci od pošty přes náměstí, a zas jsem toužil po ní a zas to byla jedinečná a jediná Irena. Byl to blázinec. Vydrhnul jsem se froté ručníkem, oblékl jsem si pyžamo, zhasl jsem v koupelně a vylezl jsem ven. V kuchyni jsem si vzal čaj, hodně jsem ho osladil a vlezl jsem do peřin na kanapi. Zhasl jsem světlo a začal jsem ve tmě pít čaj vsedě na kanapi a koukal jsem se přitom z okna. Na stráni hořelo jen několik světel a bylo ticho.

Pohlédl jsem k pivováru a vzpomněl jsem si, že tam teď na dláždění sedí esesáci a čekají na ráno. Napil jsem se a příjemný teplý čaj mě zahřál v břiše. Začal jsem myslet na dnešní den, na tank pod viaduktem a na to nákladní auto, a jak se zvrhlo do příkopu, a na Hroba s pancrfaustem a na Přemu a na kulomet a na revoluci a co z ní bude, ale za chvilku mi myšlenky samy od sebe přeskočily na Irenu a na Prahu a pak na tu holku, co tam potkám. Dopil jsem čaj, postavil jsem hrnek vedle na stůl a lehl jsem si. Na nebi pořád svítily hvězdy. Začal jsem hledat Beteigeuzu, a když jsem ji našel, myslel jsem na tu holku.

Myslel jsem, jak ji potkám a jak bude nějak elegantní a krásná, a nějaké kavárny v tom byly a všechno, pohoda a blaho a příjemnost a snění, myslel jsem na ni a usínal jsem, začal jsem se modlit, ale vracela se mi pořád do modlitby, mluvil jsem k ní anglicky, byla to nějaká americká holka, nějaká z filmu, nějaká úplně jiná než všechny, zase jsem začal Zdrávas Maria, milosti plná, a myslel jsem na tu holku a zas z ní byla Irena a zas ona a něco jsem jí říkal a ona mně a byl jsem příjemně unavený a napolo usnulý a pak jsem usnul a nevěděl jsem o ničem, ani jak jsem usnul, a spal jsem a nezdálo se mi nic.

Čtvrtek 10. V. 1945

Ráno bylo Irenino okno nad řekou otevřené a stály v něm červené kytičky za zelenou mřížkou.

Zastavil jsem se na mostě a zadíval jsem se do toho okna. Viděl jsem skleněný lustr na pomalovaném stropě v jejím pokoji a představoval jsem si ji, jak pod ním spí v pomačkaném pyžamu. Bylo už po všem, ale ona tu byla pořád. Šel jsem dál. Vešel jsem do pivováru a zarazil jsem se. Odněkud zaznělo hrozné skučení, jako včera paní doktorová Vašáková, projelo mi to páteří a najednou jsem nemyslel na Irenu. Lidi, kteří šli po cestě, se taky otáčeli. Ze skladiště se ozývaly rány a znova skučení. To už jsem věděl, co se děje, a rozlila se ve mně divná chuť to vidět. Šel jsem rychle. Esmani už neseděli na dvoře, to místo bylo teď prázdné, ale zbyly po nich ruksaky a všelijaké věci a válely se opuštěné po zemi. U

dveří skladiště zase zaznělo zaskučení. Otevřel jsem a vlezl jsem dovnitř. Svítily tam lampy a zástup chlapů stál kolem něčeho uprostřed. Bylo slyšet rány a vzdechy a vzlykání. Stoup jsem si k nim a viděl jsem to. Na zemi leželo několik nahých těl. Do jednoho, které se vůbec nehýbalo, bil zuřivě pan Mozol, obrkontrolór z Mesršmitky, holí s turistickými štítky a nadával. To tělo leželo na břiše a mělo záda plná krve. Pan Mozol řval svině německá, tumáš a tak, a činil se. Věděl jsem, že má proč, a mrazilo mě.

Někteří z davu kolem řvali a nadávali taky, někteří jen stáli. Ve vzduchu byl divný zápach a dusno. Pak jsem v šeru zahlédl, že v rohu skladiště stojí ještě několik esesáků, měli na sobě uniformy a byli svázaní. Otočil jsem se a chtěl jsem jít ven. Vtom jsem na druhé straně uviděl bledou tvář Rosťovu.

„Ahoj,“ řekl jsem tiše.

„Ahoj,“ řekl Rosťa. Stál opřený o bedny. „Člověče,“ řekl mi.

„Dem, ne?“ řekl jsem.

Ozvalo se zasténání.

„Svině, ležíš!“ řekl nějaký hluboký hlas. Postavil jsem se vedle Rosti.

„Běžte je vodbouchnout,“ pokračoval hlas.

„Další pán na holení!“ vykřikl jiný hlas. Dva chlapi se vrhli na jednoho ze zbývajících esesáků a táhli ho k lampě. Měl vytřeštěné oči a automaticky se vzpíral. Pak s něho začali trhat šaty. Díval jsem se na ně a viděl jsem, že jsou rozběsněni jak šílenci. Tahali s esesákem na všechny strany a za chvíli byl nahý. Měl tělo bílé a zpocené, plné svalů.

„Rosťo, dem,“ řekl jsem a vylezli jsme za nima. Na dvoře svítilo kalně slunce a lidi se zastavovali a dívali se na dva zkrvavené esesáky, které táhli někam za ledárnu. Šli jsme za nima. Rozhlédl jsem se.

Kolem ledárny kráčel vážně major Weiss, už zase v uniformě, a pan Kaldoun. Zahnuli jsme za roh ledárny. Tam stál jiný hlouček lidí a pod rampouchovačem ležela hromada mrtvol. Stěna ledárny se bělala ve slunci a kousky slídy se v ní třpytily. Chlapi, kteří vedli esesmany, se zastavili. U stěny stál rotný Krpata s revolverem a hlouček chlapů.

„Postavte je semhle,“ poručil Krpata. Kluci postavili esesáky ke zdi.

„Alzo!“ zařval Krpata. „Dafýr danke dem fýra.“

Pak přitiskl prvnímu esmanovi hlaveň pistole na čelo a vystřelil. Potom druhému. Kluci pustili a obě těla se složila na zem.

„Vodneste je a další,“ řekl Krpata.

„Poď,“ řekl jsem.

Otočili jsme se a šli jsme pryč. Mlčeli jsme. Slunce už přemohlo ranní mlhu a začalo hřát. Po cestě k hlavní budově proudili lidi sem a tam.

„Kdes byl včera?“ řekl Rosťa.

„U celnice. A ty?“ řekl jsem.

„Nikde.“

„Dekoval ses?“

„Neměl jsem zbraň. Dali mi flintu a náboje, jenže ty se do ní nedaly nacpat.“

„Vo moc si nepřišel,“ řekl jsem.

Rosťa chvíli mlčel. Pak řekl:

„Člověče, co tomu řikáš?“

„Tomuhle?“

„No.“

„Co,“ řekl jsem. „Co se dá řikat. Prostě - Goya.“

„Tohle, Danny - to je Goya proti tomu hovno.“

„To je.“ Nechtělo se mi o tom mluvit. Šli jsme k bráně. Vzpomněl jsem si na ty dva kluky, co nám je včera ukázal ten chlap v pivováře. Ty s vydloubanýma očima. Svině, řekl jsem si v duchu. Jenže ty, co to udělali, se možná zdejchli, a tihle tady to odkašlou. Bůhví, možná že mají na svědomí taky něco podobného, ale kdoví. Kdoví, jestli mají na svědomí to, co si teď tady berou na svědomí pan Mozol a ti.

Já věděl, kdo má na svědomí. Pan regierungskommissar Kühl. Jak tenkrát řval na židy, když stáli ve frontě před nádražím a čekali na transport. Jakživ nebyl na frontě. Ale zato to byl ein alter Mitkämpfer.

Člen partaje od roku 1928. Ta svině Staukelmann, co udal Lexova otce, kterého potom odstřelili, protože to byla nejsnadnější cesta, jak se dostat k Lexovic bytu. A když jsme potom měli už kapelu a dali jsme profit ze dvou koncertů Lexově matce, udal to taky, jen tak, to už ze zvyku, a nic z toho nebylo jen proto, že doktor Šabata uplatil nějakého důležitého pána na gestapu slivovicí. Nebo Zieglosser, šéf osobního oddělení v Metálu, co brousil po fabrice a vybíral si holky. Pak si je dával volat do kanceláře, a která mu nedala, vezla se do rajchu. Jako ta švadlenka Božka, co se mnou makala na šabloně. Bůhví, jestli se vrátí. Svině. A všichni se včas zdejchli. V Kostelci už nebyl ani jeden.

Vždycky se včas zdejchnou. Takovíhle vždycky. A když jim otrne, zas se objeví. A nějací jiní to zatím odkašlou. Možná zdaleka ne takové svině jako oni.

Zastavili jsme se u hromady věcí po esesmanech. Ve skladišti zas jeden řval. U nohou mi ležel

německý ruksak z telecí kůže a z něho vypadlá nějaká brožurka. Shýbl jsem se a zvedl jsem ji. Na obálce byl barevný obrázek ujíždějících tanků s pruskými kříži a švabachový nápis WAS WIR

GLAUBEN. Otevřel jsem ji namátkou a četl jsem:

„Für uns gibt es zwei Möglichkeiten. entweder stimmt das nicht, woran wir glauben, entweder hat die Geschichte uns nicht berufen, entweder haben wir uns diese Mission nur eingeredet, dann werden wir sie auch nicht zu Endeführen, dann werden wir früher oder später von der Bühne dieses Lebens verschwinden, so wie wir gekommen sind, dann wird niemand von uns dieser Bewegung eine Träne nachweinen, sondern sagen. Wir sind gewogen worden, aber wir waren zu leicht gefunden.“

Zavřel jsem brožurku a uviděl jsem, jak kolem skřípavě kodrcá žebřiňák s naloženýma mrtvolama. Jel pomalu a zahlédl jsem, že jedna ruka v tom chumlu se hýbá, jako kdyby něco hledala.

„Kam to vezete?“ zeptal se někdo vedle kočího.

„Do lesa,“ řekl kočí.

Šli jsme po cestě k hlavní budově.

„Ty se ukázali,“ blábolil Rosťa. „Zvířata.“

„Co Dagmara?“ řekl jsem. „Je v pořádku?“

„Je,“ řekl Rosťa. „Nebyla nikde.“

„Ne?“

„A co Irena?“

„Ta dělala ošetřovatelku.“

„Mluvils s ní?“

„Eště ne.“ Představa Ireny se do mě zrovna materiálně vevalila. Irena. Jít k ní! Kdybych teď moh jít k ní. Něco mě zrovna vzalo za ruku.

„Já du domu,“ řekl jsem Rosťovi. „Ahoj.“

„Počkej,“ řekl Rosťa. „Třeba tu někde budou kluci.“

„To je jedno, já du. Ahoj.“

„Tak ahoj,“ řekl Rosťa nerozhodně. Otočil jsem se a šel jsem rychle pryč. Něco mě hnalo odsud.

Nemohl jsem to vydržet. Rozhodl jsem se, že se stavím u Ireny, a najednou mi to připadalo lehké a samozřejmé. Ano. Měl jsem to udělat hned ráno. Sem jsem vůbec neměl chodit. Skrz bránu právě vykodrcal vůz s esesmanama a venku za ní stály ženské a dívaly se na něj vystrašeně. Prošel jsem bránou a vtom jsem spatřil Irenu. Zastavilo se mi srdce, jak byla krásná a jak jsem ji miloval. Stála v šatech s úzkými zelenými pruhy, vlasy měla udělané dozadu a v nich bílou mašli. Pusu měla červenou a pootevřenou a dívala se očima plnýma starosti. Irena! Jako kdyby mi ji Pán Bůh poslal.

„Nazdar, Ireno,“ řekl jsem jí, než mě uviděla.

Otočila na mě svoje veliké oči a hned se hnula ke mně.

„Danny!“ řekla s úlevou v hlase, a jako kdyby ve mně hledala záchranu. „Kde je Zdeněk?“

„Zdeněk?“ řekl jsem a bylo mi, jako kdyby mně dala facku. „Já nevim.“

„Neviděls ho?“ naléhala Irena. „Nevíš, kde byl? Nebo kam šel?“

„Já nevim, Ireno. Viděl jsem ho naposled včera v pivováru.“

„A nevíš, kde byl, když se střílelo?“

„Nevim.“

„Bože, Danny, on se ještě nevrátil.“

„Jo? Já vim jen, že chtěl jít s horolezcema.“ Cítil jsem velikou bolest. Ne kvůli tomu, že se Zdeněk nevrátil. Ale že ho Irena miluje.

„To vim,“ řekla Irena a udělaly se jí netrpělivé vrásky mezi obočím. „Ale s nima se nevrátil!“

„A mluvilas s některym?“

„Mluvila. Oni byli u celnice a tam se Zdeněk ztratil.“

„A -“ zaváhal jsem a mihla se mi hlavou naděje. Ale byla to blbost. Takové štěstí jsem nemoh mít.

„Ptala ses - dívala ses na seznam, kdo tam pad?“

„Ano, ale neni tam. Danny, prosim tě, běž se zeptat do pivováru.“ Hleděla na mě prosebně. Vůbec se mi nechtělo. Chtěl jsem být s ní.

„Tam asi nic nevědí,“ řekl jsem.

„Já vim, ale běž se zeptat, prosim tě. Já chci mít jistotu,“ řekla Irena a vzala mě za ruku. Bože, miloval jsem ji. Jak se mi někdy mohla zdát pitomá. Ale byla, ale já ji miloval. Asi to nemělo s tím co dělat.

„Dobře, Ireno,“ řekl jsem jako těžce. „Ale tam nic nebudou

vědět. Ale pudu tam, dyž chceš.“

„Di, Danny. Děkuju ti moc za to.“

Podal jsem jí ruku a stiskl jsem ji. Stiskla mi ji trochu taky a usmála se na mě. Šel jsem k hlavní budově a vlezl jsem dovnitř. Tam bylo jak v úle. Doslova. Motalo se tam množství lidí sem tam. Vešel jsem do jedné místnosti a tlačil jsem se energicky ke stolu. U stolu seděl kapitán Kuřátko, telefonoval a psal.

„Pane kapitáne, máte už seznam padlých?“ zavolal jsem na něho přes záda nějakého strejce. Podíval se na mě, a když mě poznal, řekl:

„Neúplný.“

„Moh bych ho vidět?“

„Prosim,“ řekl a podal mi papír. Bylo na něm na stroji napsáno asi čtyřicet jmen. Četl jsem je. Byl tam Hrob, ale nebyl tam nikdo z kluků. Byla tam paní doktorová Vašáková a Lidka Jarošová a Hrob, ale Zdeněk tam nebyl. Čet jsem to znova s troškou naděje, ale nebyl tam. Kdepak. Neměl jsem takové štěstí. Určitě se objeví, věděl jsem to a bylo mi do smíchu. Teď půjdu utěšovat Irenu a za chvíli se Zdeněk někde objeví a bude on s Irenou. Nakonec jsem musel zmizet vždycky já.

„Děkuju,“ řekl jsem a položil jsem seznam na stůl.

„Prosím,“ řekl kapitán Kuřátko s uchem na telefonu. Šel jsem ven. Kdepak, aby zabili Zdeňka. To zabijou paní doktorovou Vašákovou, ale jeho ne. Viděl jsem v duchu ty jeho vyceněné zuby a pysky a ksift a měl jsem vztek. Spatřil jsem Irenu za plotem, jak stojí a drží se bílýma prstíkama za mříže a hledí na mě upřeně. Kdybych jí tak moh říct, že padl. Že je po něm. Že je mrtvý a zabitý a zastřelený a oddělaný, ale nemohl jsem. Nikdy jsem nemohl, nikdy se to nemohlo stát, i kdybych si to přál až do sebezničení. Blížil jsem se k Ireně, prošel jsem bránou, a když se ke mně obrátila a měla v očích strach, zavrtěl jsem hlavou.

„Nic,“ řekl jsem.

„Nic?“

„Neni tam.“

„A co ti řekli?“

„Nic. V seznamu padlejch neni. Ale je to neúplnej seznam.“

„A nevědi, kde by moh bejt?“

„Ne. Pudem se tam zas zeptat, až dostanou další ména.“

„Kdy je dostanou?“

Pokrčil jsem rameny.

„No, zeptáme se někdy vodpoledne.“

Irena vzdychla a opřela se o plot. Vypadala zničeně a byla krásná. Zpod zeleně pruhovaných šatů jí vykukovaly hezké nohy v bílých sandálech. Bože, že o něj tak stála. Proč to tak bylo. On přece za to nestál. A jak vůbec mohla o někoho stát, když byla tak krásná a všichni by pro ni udělali všechno na světě.

„Bože,“ vzdychla, „Bože, jestli ho zastřelili.“

„Ale neboj se,“ řekl jsem.

Irena mlčela a dívala se do země.

„Neboj se, Ireno,“ opakoval jsem.

Tohle bylo, co bylo pro mě. Utěšovat ji. „Neboj se. Bylas u něj?“

Zakývala hlavou.

„A bytná nic neví?“

„Ne.“

„A v nemocnici si byla?“

Irena vyskočila.

„Ne!“ řekla. „Bože, já sem trdlo,“ řekla, ale mně to bylo jedno. Stejně jsem ji miloval.

„No tak tam pudem.“

„Pudeš se mnou, Danny?“ zeptala se.

„To víš,“ řekl jsem.

„Ty seš hodnej, Danny,“ řekla a vykročili jsme. Jsem vůl, říkal jsem si, ale přesto to od ní bylo jako pohlazení, to, že sem hodnej. Zahnuli jsme na cestu k nemocnici. Irena šla rychle a mlčeli jsme. Všiml jsem si, jak má šaty těsně napnuté přes boky a kolem bříška a jak je má vpředu hezky ušité pro ňadra.

Ach. Vystavovala to jako zboží a ten vůl Zdeněk ho mlsal a vůbec o ni nijak nestál. A ona teď byla celá pryč, jako kdyby nikdo jiný už to zboží nechtěl, když on teď možná zaklepal bačkorama. Všechno bylo pitomé. Tady jsem byl já a byl bych za to dal všechno, za to, abych se s ní moh vyspat, a umíral jsem touhou, a ona si klidně šla ve svoji provokativně úzké sukni a se svýma strachama o Zdeněčka a hluchá a slepá ke mně. A byl jsem snad já horší nebo pitomější nebo míň hezký? Bože, kéž ho zabili! Kéž by byl mrtvý a rozstřílený a rozsekaný na kusy, abys viděla, abys viděla, Ireno. Co, jsem nevěděl. A věděl jsem, že mu to, klukovi, nepřeju. Ať si žije a ať si třeba miluje Irenu. Ale jen kdyby Irena byla taky se mnou. Ale v tom jí bránila její dušička. Její pitomá, holkovská Irenčina dušička. Podíval jsem se na ni, na její smetanový sladký obličej a bílou mašli ve vlasech, a byla krásná. Zahnuli jsme do nemocničního dvora a šli jsme k hlavní budově.

„Mám se zeptat?“ řekl jsem.

„Já pudu sama, Danny.“

„Jo?“

„Já znám doktora Čapka - víš?“ řekla Irena. No ovšem. Byl jsem blbec.

„Tak já na tebe počkám venku,“ řekl jsem. Ireniny pruhované šaty zmizely ve vchodu a já si sedl na lavičku před chirurgickým pavilónem. Byla obrácena k severozápadu a slunce už stálo tak vysoko, že na ni svítilo. Podíval jsem se na kopce na západě, na konec lesa a stráň, za kterou někde v dálce byla Praha, a ucítil jsem novou sílu, a co, řekl jsem si, jde to všechno i bez Ireny a budu v Praze a budu hrát v dixielandu a někde tam bude docela jiná holka a s tou budu a ta se bude ukazovat nahatá mně a s ní budu mít věci a budu na ni sahat v jejím pokoji a budu s ní intimní a všechno, ale cítil jsem, že to všechno už nebude to, jaké by to bylo teď s Irenou, že to s Irenou mi nic nenahradí, ani sebekrásnější holka ne, a že nechci vidět žádnou nahatou ženskou, ale jen a jen Irenu nahatou a jenom na ni sahat a jenom s ní být intimní. Bylo mi mizerně. Zavřel jsem oči a ve spáncích mě bolelo. Seděl jsem v tupém zoufalství děsně dlouho. Pak jsem jako z dálky a potom blízko uslyšel Irenin hlas, říkala, že někomu moc děkuje, a někdo říkal, že by okamžitě zatelefonoval panu otci, otevřel jsem oči a viděl jsem, že stojí s doktorem Čapkem na schodech v bráně a loučí se s ním. Zvedl jsem se s lavičky a připojil jsem se k ní. Koukla se na mě vážně.

„Tak co?“ zeptal jsem se.

„Nic,“ řekla tragicky a podívala se na hodinky. „Danny, pudeš se mnou?“ Její oči byly takové, že bych byl za ní šel pořád a kam by chtěla.

„Jistě, Ireno.“

„Já bych se chtěla podívat znova k němu, jestli zatim nepřišel.“

„Dobře,“ řekl jsem a chtěl jsem jít. Ale Irena pořád stála.

„A Danny, nezlobíš se?“

„Proč?“

„Že tě tak s sebou tahám.“

„Ale vždyť mě netaháš.“

„Ba jo, Danny. Já -“

„Ale di, Ireno, ty seš blázen.“

„Ale nezlobíš se, že?“

„Ireno -“

„Že ne?“

„Ireno - třeba bych to neměl teď řikat, ale - dyť víš, že tě miluju.“

„Já vim. Právě proto.“

„Ne, vůbec ne, Ireno.“

„Vopravdu ne?“

„Dyť víš, že se na tebe nemůžu zlobit.“

„No ne zlobit, třeba, ale - ale no tak se na mě nezlob a pudeš se mnou, jo?“

„No,“ řekl jsem.

„Poď,“ řekla Irena tiše a konejšivě a pohladila mě po ruce. Byl jsem šťastný, že s ní jdu, a věděl jsem, že jsem blbec. Ale ono bylo možná lepší být takhle blbec než být jinak chytrý. Byl jsem šťastný, že jsem tak blbý. „Ireno,“ řekl jsem přidušeně.

„Copak.“

„Ireno, miluješ ho hodně?“

„Miluju.“

Mlčeli jsme. Za chvíli jsem řekl:

„Třeba bude sedět doma.“

„Kdyby, Pane Bože.“

Zase jsme mlčeli. Pak Irena řekla:

„Klukum z orchestru se nestalo nic?“

„Ne,“ řekl jsem. „Ireno -“

„Co?“

Rychle jsem se rozhod.

„Ireno - kdyby Zdeněk padnul -“

„Danny, neřikej to dál!“

„Ale vždyť nevíš, co -“

„Ne ne. Já vim, co chceš říct.“

„Nevíš.“

„Ale vim.“

„Ale nevíš, Ireno.“

„Danny, já vim, co chceš říct.“

„A nemůžu to říct, Ireno?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože nechci.“

„Ale proč?“

„Protože Zdeněk neni mrtvej, a kdyby byl, tak by to nebylo čestný vůči němu, abych to poslouchala.“

„Ale, Ireno.“

„Ne, už sem řekla.“

„Bože,“ řekl jsem zoufale a věděl jsem, že to stejně řeknu. Řek jsem to rovnou:

„Ireno, co bys dělala, dyby Zdeněk padnul?“

Zavrtěla hlavou.

„Ireno!“

„Ne, neptej se, Danny, nemá to smysl. Já ti na to nemůžu odpovědět. A pak, on je stejně živ a zdráv.“

„Já vim.“

„No tak.“

Šli jsme mlčky dál přes most k jatkám a kolem jatek ke staré elektrárně. Lidí bylo na ulici hodně a sem tam bylo vidět chlapy s puškama. Vlajky na domech byly veselé a lidi v nedělní náladě. A my jsme šli mezi nima, ponořeni do svých trablů a já do mnohem hlubšího než Irena. Přešli jsme kolem elektrárny a kolem přádelny a nahoru kolem gymplu a k viaduktu. Vzpomněl jsem si, jak mě tu před třema nebo čtyřma dny vedli Němci a jak o mě měla Irena strach, a připadalo mi to dávno. Prošli jsme pod viaduktem. Na sokolovnu věšel sokolník s nějakým strejcem veliký portrét Beneše a všelijaké girlandy ze zelených provazů. Podíval jsem se na chodník a viděl jsem, že je na něm i po včerejším dešti ještě trochu znát rudá skvrna. Nebo snad se mi to jenom zdálo. Proč, sakra, paní doktorová Vašáková, a proč ne Zdeněk. Šli jsme dál a zahnuli jsme nalevo ulicí, která se táhla do kopce k vojenskému hřbitovu. Byl v ní stín, poněvadž byla úzká a vroubená po obou stranách nízkými domky. Tady moc slávy nebylo.

Podíval jsem se na Irenu a viděl jsem, že už vůbec není se mnou, ale v myšlenkách u Zdeňka.

„Mám jít s tebou?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě,“ řekla a pak bylo vidět, jak se zarazila, ale nechtěla už říct ne. Napadlo mi, jak by to byla prima pomsta, kdybych se teď na ně přilepil a dělal, že se jako raduju, že je Zdeněk naživu, a dřepěl tam s nima celé odpoledne u něj v pokoji. Jenže ona by to nebyla pomsta, ale blbost, a mně by bylo trapnějc než jim. Zastavili jsme se před žlutým přízemním domkem a Irena zazvonila. Bylo ticho, pak se ozvaly šouravé kroky v předsíni a cvaknutí závory. Vrásčitá bába otevřela dveře.

„Dobrý den,“ řekla Irena sladce.

„Dobrý poledne,“ řekla baba.

„Vrátil se už, prosím, Zdeněk?“

„Ne,“ pravila baba stručně.

„Ještě ne?“

„Ne.“

Irena chviličku zaváhala. Pak řekla:

„Mohli bysme na něj počkat?“

„Prosim, slečno,“ řekla baba a ustoupila ze dveří.

„Poď, Danny,“ řekla Irena. Vlezl jsem dovnitř a řekl jsem babě

„Dobrý den“.

„Dobrý den,“ řekla baba.

Irena otevřela dveře nalevo z chodby a vešli jsme do Zdeňkova pokoje. Zavřel jsem za sebou dveře a osaměli jsme uvnitř. V pokoji bylo šero, protože hnědá roleta v okně byla stažená a tmavé, žluté světlo polévalo staromódní nábytek tichem, ve kterém bzučely mouchy. U stěny proti oknu stála

železná postel z hnědě nalakovaných trubek s mosaznými koulemi na koncích a s vybledlým přehozem přes peřinu. Vedle dveří byla masívní skříň, všelijak vyřezávaná a otlučená. U stěny proti dveřím byl dřevěný stolek s mramorovou deskou a na něm stálo porculánové umývadlo s kytičkama. Vedle byla vyrudlá plyšová pohovka s želatinovými vázičkami nahoře na opěradle a se soškama pastýře a pastýřky.

U okna psací stůl s velikou Ireninou fotografií a v rohu stojan s fíkusem, pod ním na zemi ležely horolezecké smyčky a karabinky. Uprostřed pokoje stál stůl s třema židlema, pokrytý těžkým zeleným ubrusem. Irena přešla pokojem a sedla si na pohovku. Šel jsem za ní a sedl jsem si vedle. Mlčeli jsme.

Rozhlížel jsem se po pokoji.

„Byls už tady?“ zeptala se.

„Ne,“ řekl jsem. „Má to tu pěkný.“

„No, moc pohodlný to tu neni, ale je to tu hezký,“ řekla Irena.

Zase jsme mlčeli. Pak jsem řekl:

„Chodíš sem často?“

Irena se usmála a bylo vidět, že se jí v kebuličce rozehrálo moře vzpomínek.

„Dost,“ řekla a trochu se začervenala.

„Ta bytná nemá řeči?“

„Ne,“ řekla Irena.

„To máte dobrý,“ řekl jsem.

Irena vstala a začala chodit po pokoji. Díval jsem se na ni, jak je krásná ve svých zeleně pruhovaných šatech a v tom nahnědlém šeru, které jí dělalo obličej ještě sladší, protože z něj byla výrazně vidět jen pusa a tmavé oči. Zastavila se u stolku a sebrala s něho malou figurku Buddhy a otáčela jí v prstech.

„Toho sem mu dala,“ řekla tiše.

„Hm,“ řekl jsem a byl jsem už neschopen cokoliv říct nebo udělat. Irena postavila Buddhu na stůl a šla dál. Otevřela skříň a zůstala před ní stát. Viděl jsem několik Zdeňkových sak a stočené lezecké lano na věšáku. Vedle měl složené prádlo. Irena se na to zamyšleně dívala. Nemoh jsem to už snést.

„Ireno,“ řekl jsem.

„Copak,“ řekla a ani se neotočila.

„Ireno, jak ses vlastně seznámila se Zdeňkem?“

Teď se otočila, podívala se na mě a řekla:

„Proč se ptáš, Danny?“

„Tak,“ řekl jsem a díval jsem se do země. „Chtěl bych to vědět.“

„Opravdu?“

„Vopravdu.“

„Já nevim - Danny -“

„Co?“

„Nebudeš mít zlost, nebo lítost?“

„Ne.“

„Skutečně?“

„Nebudu,“ řekl jsem. „Chtěl bych to vopravdu vědět. Víš, že mě všechno o tobě zajímá.“

„Já vim. Ale tohle -“

„Řekni mi to, Ireno, prosim tě.“

„Tak dobře,“ řekla a zavřela skříň. Pak šla a sedla si na pohovku kousek vedle mě a opřela se.

Přehodila nohu přes nohu, sukně se jí trochu vyhrnula a viděl jsem jí kolínko, hezké a trochu odřené, ale ona si hned přes něj zase stáhla sukni.

„To bylo na Mokrý skále,“ řekla. „Právě před rokem. Tenkrát sme tam byli s naší partou a dělali sme Kapelníka stěnkou, znáš to?“

„Jo,“ řekl jsem. Vůbec se mi Irena nehodila ke Zdeňkovi a k těm volům. S jejich užíváním přírody a seděním na skalách při západu slunce. Irena měla nosit kimono a pantoflíčky s bambulkama z rajčího peří a měla se pohybovat v ložnicích. A ne omotaná lanem po pískovci. Poslouchal jsem její trochu zastřený a všechno možné povídající hlas, mnohem víc povídající, než co zrovna říkala.

„A Zdeněk -“ říkala, „tam byl s partou ze Starýho Města a dělali Kapelníka Pehrovou cestou. To je z druhý strany, pod vrškem se traverzuje k převisu a za nim spárou už se leze stejně, jako když deš stěnkou.“

„Já vim,“ řekl jsem, ale věděl jsem jiné věci, než myslela Irena.

„A já jsem byla zrovna pod převisem, Mirek už byl nahoře a jistil mě, a najednou se Zdeněk objevil na traverze a podíval se na mě a zůstal na mě čučet.“

Irena se trochu zamyslela. Pak pokračovala dál a měla nepřítomné oči.

„Víš, on byl už večer a stěnka ve slunci a dole to slunce svítilo na vršky stromů a obloha byla už celá růžová a Zdeněk měl na sobě tu koženou kazajku. Já sem na něj čučela z toho převisu, mně se líbil, měl hezký vlasy, vlny na nich, jak svítilo slunce, a koukal na mě taky, tak sem si hned myslela, ani nevim, jak mi to napadlo, že by se moh se mnou seznámit, a věděla sem, že za mnou kouká, když sem byla ve spáře. No, a pak on vylez nahoru, dobral toho, co byl za nim, pak se rozhlíd a pak přišel a řek mi, slečno, můžu si k vám sednout? nebo tak něco, já už nevim, jak to řek, bylo to něco takovýho, jako že jestli si může ke mně sednout, a já sem řekla, no to je dost, vůbec sem to nechtěla tak říct, ono to vypadalo vyzývavě, ale prostě sem to řekla, no, a on potom řikal, že je nasazenej v Mesršmitce ve Starym Městě, a já sem mu řikala, že sem na poště, a pak sme spolu slanili dólu a šli sme pak spolu lesem a byli sme spolu až skoro do dvou hodin a -“

Poslouchal jsem její řeči a představoval jsem si tu scénu, ten les a vrcholky skal, pomazané medovým sluncem, a tu hloubku večerních lesů a Zdeňka, jak s

Irenou táhne lesem a

někde ji líbá.

Nejneuvěřitelnější bylo, že jsem tenkrát už existoval taky já a tohle se dělo úplně nezávisle na mně, já jsem se v té době otravoval někde ve svářecím kurse v Mesršmitce.

„Umluvili sme si, že se uvidíme za tejden v neděli,“ vyprávěla Irena, „poněvadž on byl tenkrát ve fabrice a dělal nějak od šesti až do večera. A já sem druhej den odpoledne neměla službu, šla sem k Honzovi pro karabinky, a jak du přes koleje u nádraží, tak najednou vidim, že on de od vlaku, a jak mě uviděl, tak šel hnedka ke mně. Zeptala sem se ho, co tu dělá, a on řek, že se hodil marod a že má celej tejden volno, tak já sem mu řekla, aby šel se mnou k Honzovi, ale on chtěl jít do lesa, a tak já sem šla nakonec s nim.“

Irena se odmlčela.

„Tak, teď to víš, jak to bylo,“ řekla potom.

„No,“ řekl jsem. „A jak to bylo dál?“

„Co dál?“

„No potom. Jak to, že se dostal do Kostelce?“

Irena se usmála.

„Byl eště nějakou dobu ve Starym Městě a pak si to nějak vyšlapal.“

„Kvůli tobě, že?“

„Samozřejmě,“ řekla Irena a najednou zvážněla a spustila:

„Bože, Danny, myslíš, že se mu opravdu nic nestalo?“

„Určitě ne,“ řekl jsem.

„Já bych to nepřežila,“ řekla. V pokoji tikaly nějaké hodiny a v okně byl svítící hnědý obdélník rolety.

„Ireno,“ řekl jsem. Říkal jsem to slovo jako zaklínadlo. Jako lék pro svoji duši.

„Ano,“ řekla.

„Ireno, máš -“

„Co -“ povídala tiše a bezmyšlenkovitě.

„Máš - měli ste spolu - věci?“

Neodpověděla. Tvář měla nehybnou a zaboha jsem nemoh poznat, co si teď myslí. Začlo mi být

trapně, jestli jsem neřek moc. Honem jsem řek provinile:

„Ireno -“

„No,“ řekla slabým hláskem.

„Nezlobíš se na mě?“

„Ne, Danny.“

„To je dobře. Víš - já tě moc miluju.“

„Já vim,“ řekla a položila mi ruku na moji. A neřekla mi, jestli s ním něco měla nebo ne. Věděl jsem, že měla, ale chtěl jsem to od ní slyšet. Když už neměla nic se mnou, chtěl jsem, aby aspoň mluvila o tom, co měla s ním.

„Ireno,“ opakoval jsem, „měla si s nim něco?“

Sklonila hlavu a řekla:

„Danny, vždyť s nim chodim už rok, že.“

„Já vim,“ řekl jsem a zesmutněl jsem. Byl bych za to dal všechno, kdyby to měla taky se mnou. Ale věděl jsem, že toho moc nemám k dání. Přemýšlel jsem rychle, co tak skvělého umím, abych se toho moh vzdát. Na saxofon! Uměl jsem skvěle hrát na saxofon. Na tenora nebyl v kraji nikdo lepší. Tak toho bych se vzdal. Radši bych vůbec neuměl hrát, jen kdybych moh mít věci s Irenou, řekl jsem si. Pak jsem si to rozmyslel, a jak jsem byl zrovna v lásce až nad hlavu, přece jsem nevěděl, jestli bych to udělal opravdu, a řek jsem si, samozřejmě! Jistě! Jak by ne! udělal bych to, Pane Bože, udělám to, přísahám, že už nebudu hrát, jestli mi dáš Irenu, pak jsem to zmírnil a řek jsem, že přísahám, že ve třiceti - nebo ve čtyřiceti - přestanu hrát, a přitom jsem si v koutku duše myslel, že do té doby se něco vyskytne a já nebudu moct tu přísahu dodržet, tak jsem vlastně neslíbil nic a nevzdal jsem se ničeho, ale přesto jsem Irenu miloval, strašně a nesnesitelně a hluboko v duši. A toužil jsem po ní. Cítil jsem, jak mi tiskne ruku a říká:

„Danny!“

„Co?“

„Nemysli na to.“

Udělal jsem smutný úsměv a řekl jsem:

„Dyž já musim, Ireno.“

„To nesmíš,“ řekla.

„Dyž musim.“

„Dyť seš se mnou taky a já tě mám ráda, víš?“

„Opravdu, Ireno?“

„Opravdu.“

„Ireno,“ řekl jsem toužebně a vzal jsem ji za rameno.

„Ne, Danny,“ řekla, vzala mě za ruce a položila mi je zpátky do klína.

„Tak,“ řekla.

Udělal jsem nešťastný obličej.

„A nebuď smutnej,“ řekla.

„Ach, Ireno, dyž já tě tak strašně miluju.“

„Já vim, Danny, ale nedá se nic dělat.“

Dostal jsem vztek. Nedá se nic dělat! To říkala vždycky. A přece by se dalo dělat, jen chtít. Jen kdyby o mě trochu stála, tak by se dalo dělat věcí! Ale to ona radši byla ctnostná a rajcovala se tou ctností a zatím byla ctnostná jen proto, že jsem já ji nerajcoval jako Zdeněk. Nevěřil jsem na nic takového, na věrnost a tak. Věrnost byla stejně jen taková záminka, s kterou se holky oháněly, aby místo jen jednoho mohly trápit několik chlapů najednou. Měl jsem vztek, ale nedalo se nic dělat. Nic víc z mé strany.

Irena se podívala na hodinky.

„Už sou dvě,“ řekla. Neměl jsem vůbec hlad, a čas s Irenou příšerně ubíhal. „Neměli bysme se zas jít zeptat?“ řekla Irena.

„Počkej,“ řekl jsem. „Já skočim do sokolovny zatelefonovat.“

Chtělo se mi co nejdéle sedět s Irenou v tomhle pokoji.

„To bys byl strašně hodnej, Danny,“ řekla Irena.

„Copak sem někdy nebyl?“ řekl jsem.

„Já vim. Ty seš prima,“ řekla Irena.

Prima. To teda jo. Prima blbec. Zvedl jsem se a řekl jsem:

„Sbohem. Sem tu hned.“

„Díky,“ řekla Irena a usmála se na mě na cestu. Vyšel jsem ven a na ulici a šel jsem rychle dolů k sokolovně. Hnalo mě to rychle, abych už zas byl zpátky. Zapadl jsem do sokolovny a šel jsem

k telefonu. Vytočil jsem číslo pivováru a čekal jsem. Pak se ozval hlas:

„Velitelství.“

„Dobrý den,“ řekl jsem. „Máte už, prosím, úplnou listinu ztrát?“

„Ano,“ řekl hlas.

„Neni na ní, prosím vás, náhodou pan Zdeněk Pivonka?“

„Okamžik,“ řekl hlas. Čekal jsem napjatě. Věděl jsem, že se mi to nesplní, ale přece jen jsem čekal.

Trvalo to dlouho. Modlil jsem se, aby tam byl.

„Haló?“ ozval se hlas.

„Ano?“

„Tak neni.“

„Neni?“

„Ne.“

„A je to už úplný seznam?“

„Ano. Všichni mrtví byli už identifikováni.“

„Ale on se eště nevrátil.“

„Lituji, ale v seznamu není.“

„Tak doví, kde je.“

„Třeba je někde na hlídce.“

„Na hlídce?“

„Ano. Některé hlídky šly čistit lesy od esesmanů.“

„To je možný. Tak děkuju vám.“

„Prosím.“

„Na shledanou,“ řekl jsem a pověsil jsem sluchátko. Ovšem. Zdeněk se asi někde honí za Němcema.

Toho nezastřelí. Ale dobře, napadlo mi, jen ať se teda honí. Já toho zatím využiju s Irenou, jak budu moct. Vypadl jsem rychle ven. Anebo ho třeba přece oddělali. Někde v lese a doposud ho nenašli.

Opíjel jsem se zrovna tou myšlenkou, že je mrtvý a já mám volné pole, jak jsem šel ulicí vzhůru.

Myslel jsem, jak by Irena truchlila a jak by mu šla v černých šatech na pohřeb a jak by potom

zachovávala nějaký čas smutek a pak by se na to vykašlala a začla by chodit se mnou. A jak jsem šel, přemýšlel jsem, jak toho nejlíp využít. Udělal jsem si zhruba plán. Zazvonil jsem a Irena mi hned přišla otevřít. Bába se ani neobjevila. Ta bába byla zřejmě z těch, které se nezajímají o návštěvy svých podnájemníků. Hned jsem si zas pomyslel, co s ním tady Irena asi všechno měla.

„Neni tam,“ řekl jsem.

„A vědi něco?“ řekla Irena.

„Ne. Ale mezi mrtvejma neni.“

„A nic nevědi?“

„Ne. Ale Kuřátko mi řikal, že není vyloučený, že eště nějaký mrtvý najdou v lese. Šli prej prohledávat les.“

Podíval jsem se ďábelsky na Irenu. Zdálo se mi, že zbledla. Otočila se a odešla do pokoje a já jsem šel za ní. Sedl jsem si na pohovku a Irena začla chodit po pokoji.

„Neměj strach,“ řekl jsem.

„Víš, Danny, to čekání je hrozný.“

„Já vim.“

Zastavila se u stolku a opřela se o něj. Měla krásnou figuru v těch šatech.

„Danny, ty seš hodnej,“ řekla.

„Ale houby,“ řekl jsem.

„Bajo. Že tu se mnou tak čekáš.“

„Ale Ireno, já bych s tebou čekal třeba věčně.“

Usmála se.

„Ireno,“ řekl jsem. „Já bych ti chtěl něco říct, co by tě potěšilo, ale nevim co.“

„Nemusíš, Danny.“

„Ale já bych chtěl.“

„Ale nemusíš, Danny. Já vim, že seš hodnej,“ řekla Irena, sedla si na kanape a natáhla zkřížené nohy na židli u stolku. Mlčeli jsme. V tichu hlasitě tikaly hodiny.

„Ireno,“ řekl jsem za chvíli, „pamatuješ, jak sme se poprve viděli? Tenkrát v zimě, já už nevim, jak to přesně bylo, jenom vim, že si šla po náměstí v lyžařskym vobleku, a myslim, že si měla lyže na ramenou, a podívala ses na mě, jak si šla, a já sem se do tebe hned zamiloval na první pohled.“

Irena se usmála.

„Já se pamatuju,“ řekla.

„A pamatuješ se tenkrát na jaře,“ řekl jsem, „jak si stála na rohu s nějakejma holkama, ale já sem viděl jen tebe a ty holky sem vůbec nevnímal, tys měla ve vlasech slunce a něco si řikala a měla si na sobě květovaný šaty, a jak sem tě uviděl, tak se mi úplně srdce zastavilo a úplně se to ve mně rozlilo a chtěl sem k tobě jít, jenže sem neměl odvahu, tak sem tě jen pozdravil.“

Irena zakývala hlavou.

„A tenkrát v létě, na plovárně, jak sem šel se Salátem a viděl sem tě, jak sedíš na prknech s knížkou, měla si šortky a takovej šátek s kotvou, pamatuješ?“

„Hm,“ řekla Irena.

„No a sedli sme si k sobě a hráli sme karty.“

„Jo, a tys mi vykládal osud, a řeks mi, že budu mít pět dětí.“

„Ty se na to pamatuješ?“

„Aby ne, Danny. Kolik už to je vlastně let?“

Honem jsem vzpomínal. Připadalo mi to moc dávno. Bylo to v kvintě, tak to bylo v sextě rok,

v septimě dva, v oktávě tři a dva roky totálního nasazení pět let.

„Už pět let, Ireno,“ řekl jsem.

„Pět let. Bože, to uteklo,“ řekla.

„No. Už pět let tě miluju, Ireno.“

„Opravdu mě miluješ, Danny?“ řekla a podívala se na mě zase tím nerozhodným pohledem.

„Ireno, strašně. Pět let už nežiju pro nic než pro tebe.“

„Bože,“ řekla a vzala mě za ruku. „Danny, kdyby to nějak šlo -“

„A nejde to, Ireno?“

„Ne, Danny, nejde.“

„Ireno, dybys ty chtěla, jen trochu -“

„Ne, Danny,“ řekla a za chvilku řekla: „Nemysli si, že tě nemám ráda. Ale víš, já to nemůžu udělat.“

„Proč ne?“

„Nemůžu, Danny.“

„Ireno, já tak děsně trpim.“

„Já vim.“

„A žárlim, Ireno.“

„Bodeť bys nežárlil, Danny. Mně je tě líto, ale -“

„Ale, Ireno, já nechci, aby tě mě bylo líto.“

„Však mně tě neni líto tak, že bych tě nějak litovala.“

„Tak jak?“

„Ale však víš jak.“

„Nevim.“

„No, že s tebou nemůžu bejt a že ty bys chtěl.“

„A ty bys nechtěla?“

„Ale -“ zamyslela se. „Ale chtěla, Danny - ale to prostě neni tak jednoduchý.“

„Ireno, opravdu bys se mnou chtěla bejt?“

„Opravdu, Danny.“

„Tak proč nechceš?“

„Protože nemůžu.“

„Ale proč?“

„Danny, neptej se hloupě.“

„Já se neptám hloupě.“

„Ale ptáš.“

Chvíli jsem mlčel. Pak jsem řekl:

„Ireno, dybych tě tak nemiloval a dybys ty vo mě nestála ale dyž řikáš, že stojíš - nebo nestojíš?“

„Stojim, Danny,“ řekla.

„Tak proč se mnou nemůžeš bejt? To přece neni nic špatnýho, Ireno, dyž mě - máš ráda.“

„Ale to je něco jinýho, Danny.“

Přised jsem k ní blíž a vzal jsem ji za ruce.

„Ireno, já vim, jak ty seš hodná a - a čistá -“ nelezlo mi to z krku - „a vim, že máš Zdeňka ráda, ale vopravdu by to nebylo nic špatnýho, dybys trochu byla se mnou. Vopravdu nebylo.“

„Bylo, Danny.“

„Nebylo, Ireno. Dyť já bych ani nechtěl, aby ses s nim rozešla, dyž ho tak miluješ, já bych jen chtěl mít, víš, trochu jistotu, že vo mě vopravdu stojíš, Ireno.“

„Ty tomu nevěříš?“

„Ale věřim, ale člověk potřebuje trochu takový důkazy, víš, a trochu něžnosti - já dyž si vzpomenu, co s nim máš, tak si připadám vedle něho pitomej a méněcennej, víš?“

Pohladila mě po tváři. Bylo to na dobré cestě.

„Ale di, hlupáčku,“ řekla. Honem jsem přemýšlel, co bych žvanil dál. Měl jsem ji už skoro tam, kde jsem ji chtěl mít. Vzal jsem ji za ramena a podíval jsem se jí do očí.

„Víš, Ireno?“ řekl jsem.

„Já vim,“ řekla. Pak jsem mluvil tišejc:

„Ireno, já od tebe nechci nic, věř mi, nic špatnýho, ale já tě strašně miluju a nemůžu za to a hrozně po tobě toužim a nevíš, jak bych byl šťastnej, dybys jen trošku mohla bejt se mnou.“

Viděl jsem, že se jí oči naplňují něčím, co vypadá jako smutek a soucit, ale věděl jsem, co to je. Byl to rajc. Lichotilo jí to a v téhle chvíli už mu byla docela elegantně nevěrná. Hrozně jsem ji za to miloval.

„Ireno!“ řekl jsem škemravě. Usmála se nejistě.

„No?“ řekla velmi tiše.

Teď přišla má chvíle. Přitáhl jsem ji lehce k sobě. Nebránila se, jen se mi upřeně dívala do očí. Pak jsem se k ní naklonil a líbnul jsem ji. Viděl jsem, že zavřela oči. Už byla v tom. Objal jsem ji a dlouho jsem jí cucal tu její milostnou pusu, ale za chvilku se začla cukat a odstrčila mě. Usmála se provinile.

„Tak to bychom měli,“ řekla.

Civěl jsem na ni oddaně a zamilovaně. Jenže tentokrát jsem byl opravdu oddaný a zamilovaný.

„Ireno,“ zachraptěl jsem.

„Už dost,“ řekla.

„Ale, Ireno.“

„Už dost,“ řekla. „Poď si lehnout vedle mě.“

Přisunul jsem se k ní a lehli jsme si na kanape vedle sebe.

„Dej mi ruku,“ řekla. Podal jsem jí ruku a ona mě za ni chytla a držela mě za ni.

„Seš trochu šťastnej?“ zeptala se.

„Sem, Ireno.“

„To musíš,“ řekla.

Miloval jsem ji hrozně. Miloval jsem ji hrozně.

„Ireno,“ řekl jsem. „Já -“

„No copak?“

„Já bych ti chtěl něco hezkýho říct, ale nevim co.“

„Tak mlč, Danny, a lež vedle mě. Nemusíš nic řikat.“

Mlčel jsem. Leželi jsme vedle sebe a v místnosti bylo hnědožluté šero a kolem lustru na stropě se honily mouchy. Slyšel jsem Irenino oddychování a viděl jsem její ňadra, jak se zdvihají a klesají.

Miloval jsem ji a chtěl jsem jí na ně sáhnout, ale nemohl jsem to udělat. Mouchy bzučely a bylo ticho, jenom hodiny odněkud tikaly. Pomalu jsem si to rovnal v hlavě. Ležel jsem vedle Ireny a myslel jsem na ni, na její pusu a na její teplá ramena a na ten pocit být s ní, mouchy bzučely a pak se mi najednou zdálo, že Irena oddychuje pravidelně, podíval jsem se a viděl jsem, že má zavřené oči a pusu

pootevřenou a v ní malé lesklé světýlko, a věděl jsem, že asi usnula, byla asi unavená po té noci, ležel jsem bez pohnutí, abych ji neprobudil, koukal jsem se na její obličej, sladký ve spánku, a na ňadra pod zeleně pruhovanou látkou a bříško a klín a opálené nohy, a jak jsem se díval, zas ke mně přicházely myšlenky, a já jsem myslel na ni, na Irenu, a na to, jak to bude dál. Myslel jsem, že třeba Zdeněk opravdu padnul. Pak jsem myslel, že sladkou Irenku budu mít teď já a že bude chodit za mnou do pokoje, ale já jsem neměl svůj pokoj, myslel jsem teda, že to bude v Praze, a doufal jsem, že najdu taky nějakou takovou liberální bytnou, a že za mnou bude Irena chodit, někde v tmavém činžáku to bude, v takovémhle podobném pokoji, Irena vyskočí z tramvaje v dešti, s průsvitnou pláštěnkou s kapucí přes šaty, přes svůj manžestrový kostým, a na dláždění budou svítit odrazy luceren, Irena půjde s nahýma nohama kolem osvětlených krámů a mezi večerními chodci pod gumáky jako světlý oblak, celá

rozsvícená a krásná, a pláštěnka se jí bude vlhce lesknout deštěm a potom zabočí do některého z těch temných zašlých činžáků s dvěma Atlanty nad vchodem a půjde tmavou chodbou se sádrovými štukami a obrázky zámků a po schodech nahoru do třetího poschodí, okny poleptanými krajinkami bude vidět zadní stěny činžáků a pak se zastaví přede dveřma a zazvoní, půjdu jí otevřít v županu, pustím ji dovnitř, Irena si sundá pláštěnku a pak se posadíme na pohovku a Irena mi bude říkat, co dělala, a pak ji líbnu a ona zmlkne a zas ji líbnu a Irena mě obejme a položíme se vedle sebe a Irena se ke mně přitiskne, rozepnu jí knoflíky u krku a pořád ji budu líbat a pak si Irena stáhne sukni a všechno, a já taky a hrozně se budem líbat a pak budem spolu a budu jí říkat miláčku, seš sladká a pak budem vedle sebe ležet a pak se Irena oblíkne a učeše se před zrcadlem a já se na ni budu dívat a oblíknu se taky nebo ji jen vyprovodím ke dveřím a pak budu sám a myslet na ni, zalíbilo se mi to a myslel jsem na to znova, jak ke mně přijde, jak si svlíkne pláštěnku a bude důvěrná a sladká a jak to spolu budem mít, tu věc, a budem o tom vědět, všude, v kavárnách a v biografu a v divadle ve foyeru a na fakultě a na ulicích, pořád to budem mít a budem o tom mluvit, moc jsem na to myslel, a pak na to, jak vyštuduju a vezmu si Irenu, jak bude svatba, známí jak budou Irenu okukovat a budou mít vztek, že jsem ulovil takovou krásnou a sladkou dívku a oni se zatím oženili s bůhvíjakýma krávama anebo vůbec ne,

a budem to mít v kostele, strejc farář z Budějovic nás bude oddávat a někdo bude hrát na varhany, představoval jsem si Irenu v béžovém kostýmu před oltářem a jak jí navlíknu prstýnek a potom jak spolu budem bydlet a jak budem mít děti, jsem si představoval, Irenu v porodnici a malýho kluka v peřince, nebo holku, budou se jmenovat Daniel nebo Irena, a pak dál už jsem nemyslel, co bude, jenom že budem mít ještě víc dětí, třeba tři nebo pět, nebo troje dvojčata anebo vůbec že budem mít asi dvanáct dětí, a chtěl jsem je najednou mít, viděl jsem se, jak jsem starý a veselý a mám asi sedm synů a pět dcer, jak se rod Smiřických zase ze mě rozroste, ze mě, posledního toho jména, a jak ty syni budou zas mít děti, takže ze mě to vlastně zase všechno vyjde, a pak už jsem viděl, že jsem

v absurdnostech, vrátil jsem se zase k Ireniným návštěvám a k jejím vlasům a ňadrům, měl jsem zavřené oči a těžkou hlavu, Irena pravidelně dýchala vedle mě a já na ni myslel, pak se mi myšlenky zamotaly a já jsem z únavy upadl do polospánku a usnul jsem taky.

Když jsem se probudil, bylo už v pokoji skoro tma. Za roletou zhasínalo večerní slunce a pokoj byl tichý, ani mouchy už nebzučely. Irena ležela vedle mě, levou ruku měla pod hlavou a obličej otočený ke mně, s očima zavřenýma a tmavými víčky a dvěma něžnými půlobloučky sklopených řas. V pootevřené puse jsem jí viděl dva bílé zoubky a zmocnila se mě veliká touha a láska. Irena si rozepnula límeček u šatů, a jak se jí šaty na ňadrech trochu rozevřely, bylo jí vidět bílou a jemnou kůži na těle. Obejmul jsem ji a líbnul jsem ji na čelo. Přitulila se ke mně a objala mě pravou rukou. Ale oči měla zavřené.

Líbnul jsem ji znova na tvář a zašeptal jsem tiše Ireno. Pootevřela oči a pak se ke mně prudce přitiskla.

Zmáčkl jsem ji v objetí a chtěl jsem ji líbnout na pusu. Ale ona otočila hlavu tak, že jsem nemohl, a jen mě silně sevřela rukama.

„Ireno,“ řekl jsem. Zase mě stiskla a začla rychle a tiše říkat:

„Danny, já mám hroznej strach, že se mu něco stalo. Já to vim, že se mu něco stalo.“

„Neboj se, Irenko,“ bručel jsem jí do ucha. „Neboj se,“ a měl jsem na ni zatím hroznou chuť a na něj vztek a čerta jsem se staral, jestli ho třeba rozčtvrtili.

„Danny, já mám strach, já mám strach, já mám strach,“ říkala Irena a chvěla se, jako kdyby jí bylo zima.

„Neměj,“ říkal jsem a strašně jsem trpěl. Neřekla už nic, jen jsem cítil, jak se chvěje. Začal jsem ji hladit po hlavě a bručel jsem no, no tak, Irenko, miláčku, a ona byla zticha a najednou se tiše rozvzlykala. Bručel jsem dál, neplač, Irenko, no tak, miláčku, neplač, ale ona bečela čím dál tím víc s obličejem zabořeným do opěradla pohovky, přitiskl jsem ji silně k sobě a ona najednou otočila obličej ke mně, měla ho vlhký od slz a zčervenalý, ale příšerně sladký, a já jsem ji líbnul na tu vlhkou tvář a pak znova na nos a na oko a zas na tvář a zas na druhé oko a pořád jsem ji líbal a věděl jsem, že tohle teda je smysl života, a chtěl jsem v tom být hodně a hodně dlouho, setmělo se, byla už úplně tma a Irena pořád chvílema vzdychala a leželi jsme vedle sebe v polotmě a já jsem zoufale myslel na její tělo a cítil jsem, jak je nesnesitelně horké a živé a jak ho miluju, ale najednou ne už jen pro tu slast, protože tu mi stejně odepřela, ale pro ten život v něm, pro to, že to byla Irena, i pro tu její třeba pitomou, ale živou a ženskou ztrápenou dušičku.

Pak, za dlouhou dobu, si Irena najednou sedla a dala si ruce do vlasů. Díval jsem se na ni zezadu, měla je rozcuchané, učesala se a potom vstala a uhlazovala si šaty. Vstal jsem taky a uhladil jsem si vlasy. Mlčeli jsme. Pak Irena řekla:

„Už pudem, Danny, že?“

„Jo,“ řekl jsem a připadal jsem si blbý.

„To už Zdeněk nepříde,“ řekla.

„Však von se vrátí,“ řekl jsem, abych jí udělal radost. Otočila se ke mně a položila mi ruku na ústa.

„Pst! Neřikej to!“ řekla. Nerozuměl jsem tomu. „Abys to nezakřik,“ řekla Irena. Ach tak. Vymotal jsem se za ní ven na ulici, venku už byla noc a hvězdy a chladno. Baba se vůbec neukázala. Vzal jsem Irenu pod paží a vykročili jsme do města. Šli jsme dolů a pak po hlavní ulici k náměstí. Průčelí kostela bíle svítilo v paprscích hvězd a okna radnice byla naplno rozsvícená. Už bylo po zatemnění. Na radnici zasedali. Po náměstí postávali lidé a mluvili. Šli jsme s Irenou mlčky přes náměstí. Vedle kostela stál veliký plakát. Zastavili jsme se, bylo tam napsáno, že zítra v deset hodin bude na náměstí oficiální uvítání Rudé armády a že přijede osobně generál Jablonkovskij.

„Přídeš, Ireno?“ zeptal jsem se.

„Hm,“ řekla Irena. Šli jsme dál. Přemýšlel jsem, jak bych jí to řek, jestli se mnou bude teď chodit, když se Zdeněk nevrátí, nebo když se vrátí, jak to bude, ale nešlo to říct. Musel jsem jen mlčet. Kráčeli jsme spolu k nádraží a přes koleje před průčelím domů a pod hvězdama na nebi k mostu. Pak jsme zahnuli a zůstali jsme stát před Ireniným domem. Za mnou šuměla černá řeka a listí v lese. Vzal jsem Irenu za ruku a podíval jsem se jí do obličeje. Byl jako smetana a měla v něm tmavé oči a pusu. Nic jiného z ní skoro ani nezbylo a byla v tom úplně celá.

„Ireno, miláčku,“ řekl jsem.

„Dobrou noc, Danny,“ řekla tiše.

„Ireno -“

Chvilku stála a pak mě rychle líbla na ústa a zašeptala dobrou noc, obrátila se a vešla rychle do domu.

Zmizela mi jak přízrak. Otočil jsem se a pocítil jsem silnou bolest v srdci. Ano. Takové to bylo. Šel jsem rychle domů a skoro jsem brečel. Vylezl jsem do třetího patra, odemkl jsem a šel jsem tiše do kuchyně.

„To seš ty, Danny?“ ozval se z ložnice maminčin hlas.

„Ano. Dobrou noc,“ řekl jsem.

„Dobrou noc,“ řekla maminka. Strhal jsem se sebe šaty, skulil jsem se pod deku a zavřel jsem oči.

Dnes jsem nemohl myslet na nic než na Irenu. Ležel jsem a zdálo se mi, že z toho asi umřu. Že to není možné žít dál s takovouhle bolestí. Vzpomněl jsem si na Beteigeuzu, otevřel jsem těžce oči a uviděl jsem ji, rudou a zářící na obloze, a zas jsem oči zavřel s Beteigeuzou v nich. A ta krvavá bolest mě chytla za srdce a já se najednou rozbrečel, nad Irenou, nad tím, že mě nechce, nad tím, že nic jiného na světě není, když není tohle, a jak jsem pod dekou žalostně brečel, ulevilo se mi, jako se vždycky všem lidem, chytrým i pitomým, uleví, když brečí, a usnul jsem a spal pod oknem, za nímž svítila Beteigeuza, a nevěděl jsem ani, co se mi zdá v tom spánku po celou noc.

Pátek 11. V. 1945

V pátek jsem se táhl ke spořitelně už v devět hodin. Zase se rozsvěcoval teplý jarní den a na oknech byly vlajky a v oknech peřiny. Praporů visela všude záplava. Obchody měly zavřeno jako v neděli a ve výkladech všelijaké skupinky z Masaryků a Benešů a vlaječek a barevných hadrů a kytek. Teď už

skončila revoluce definitivně a já se loudal pomalu k náměstí. Knihkupec Dluhoň stál před otevřeným výkladem a šťoural se v něm prašákem ze slepičích per. Zastavil jsem se za jeho shrbenými zády v černém plášti a lesklou pleší s věnečkem vlasů kolem. Chudák, ničila ho konkurence firmy Knihy Kulas Kostelec, to byl takový žravý podnikatel, který zabíral svými výklady celé přízemí činžáku, takže se vedle nich krámeček pana Dluhoně úplně ztrácel. Pan Dluhoň žil s rodinou v opuštěné garáži, protože před válkou neměli na byt a ve válce žádný nedostali. Podíval jsem se do jeho pečlivého výkladu a nemoh jsem uvěřit svým očím. Mezi květináči s pelargóniemi stála na československé vlajce busta doktora Kramáře. Já jsem sice o politice za první republiky mnoho nevěděl, ale to jsem věděl, že tenhle pán nebude teď populární. Pan Dluhoň mu zrovna pucoval tvář peříčkama. Rozhod jsem se, že ho zachráním.

„Dobré jitro,“ řekl jsem. Pan Dluhoň se uctivě otočil a uklonil se.

„Dobrý den přeju, pane Smiřický.“

„Pane Dluhoň,“ řekl jsem. „Já nevim, ale toho Kramáře byste tam snad neměl dávat.“

Usmál se nervózně a řekl:

„Ne, myslíte, že ne, pane Smiřický?“

„No, já myslim,“ řekl jsem.

Pan Dluhoň se zas nervózně zasmál.

„Ale váš pan otec byl taky vždycky u národní demokracie, jen se ho zeptejte.“

„Já vim, ale teď sou tu bolševíci,“ řekl jsem.

Pan Dluhoň se ke mně důvěrně nahnul.

„I jen počkejte, až se to přežene,“ zabručel. „Až se to uklidní, zase příde doktor Kramář ke cti.“

„Já nevim,“ řekl jsem.

„Uvidíte, pane Smiřický. Vy ste ještě mladý a nepamatujete se na to. Ale zeptejte se pana otce.“

Nevěděl jsem sice, na co se ptát a proč tam cpe toho Kramáře zrovna teď, když se to ještě ani pořádně nerozbouřilo, natož aby se to uklidnilo, ale dělal jsem, že vím. Řekl jsem:

„Nojo, snad byste tam ale teď moh dát Beneše, než se to teda uklidní.“

„Ne, pane Smiřický, snad ne,“ řekl pan Dluhoň. „Já jsem byl vždycky kramářovec a zůstanu až do smrti.“

Napadlo mě, že to teda už možná dlouho nezůstane, ale neřekl jsem to. Místo toho jsem povídal:

„Jak myslíte. Já bych tam ale vrazil Beneše, bejt váma.“

Trochu mu zacukalo kolem očí, asi jsem se mu nezdál dost uctivý k státníkům, i když to byl Beneš.

Pak se zas servilně zasmál a řekl:

„Děkuju vám, pane Smiřický, že - že to, ale já tam nechám doktora Kramáře.“

Nebylo mu pomoci. Rozhodl jsem se zlomit nad ním hůl a radši se jít dívat na náměstí. Třeba už tam budou kluci. A holky. A čekat tam na Irenu.

„No, snad vám to projde,“ zasmál jsem se na něho. „Tak já pudu. Na shledanou.“

„Má poklona, pane Smiřický,“ zazpíval a znova se uklonil. Nechal jsem ho být. K náměstí se už

trousili lidi v nedělních šatech. Před Moutelíkovic výkladem se tlačila menší skupinka. Fotky, napadlo mě a zamířil jsem tam. Byly to fotky. Protlačil jsem se k nim a zjistil jsem, že blbec Berta mě umístil do čela tabla a napsal pode mě „Obránci vlasti“. Sakra! Tohle jsem nechtěl. Já jsem se chtěl s tou fotkou vytahovat, ale ne být vystavený za výkladem jak idiot. Už jsem viděl, jak mě budou kluci shazovat.

Sakra. Díval jsem se na sebe. Copak, fotka šla. Ale ten hnusný nápis pod ní. Obránce vlasti. Byl bych Bertovi s chutí dal přes hubu. A pak mi to přišlo k smíchu, co jsem vlastně bránil, a kdyby to lidi věděli, ti, co mačkali nosy na sklo. Kdyby věděli, jak mně záleželo na vlasti. A na čem mně záleželo. Kdyby věděli, co jsem dělal v předvečer událostí a na co jsem myslel a jak jsem se strachoval o obránce vlasti Zdeňka Pivonku. A jak se mi hodilo, že při obraně vlasti zmizel. A jak se mi hodila jeho válečná vdova, ach Bože. Vzpomněl jsem si na Irenu a kouknul jsem se na hodinky. Ještě bylo mnoho času, začal jsem si tedy prohlížet ostatní fotky. U všech byly nápisy, přesně jak jsem to předvídal. Pod opáskovanou skupinkou složenou z pana Frinty, pana Jungwirtha, pana Linharta a pana Wolfa, stojící na

pivovarském dvoře a zubící se do Bertovy leicy, stálo: „Všichni se hlásili dobrovolně“, a pod portrétem pana doktora Bohadla, štrádujícího v pumpkách a s loveckou ručnicí po mostě, Berta napsal „Do

boje!“. Tak a podobně to komentoval. Nejasný obrázek německých tanků, plazících se od celnice, nesl nápis „Nepřítel na obzoru“ a pod momentkou chudáka Hroba, klečícího za rozbitým bunkrem

s pancrfaustem v ruce, vymyslela nepochopitelná Bertíkova fantazie motto: „Ni zisk, ni slávu nic než Národ!“ Bylo vidět, že Berta byl syn svého otce. Ale fotka Hroba vypadala dojemně. Vzpomněl jsem si na tu scénu včera a vstoupily mi slzy do očí. Viděl jsem v duchu tu lesklou silnici v dešti a Hrobovu zrzavou hlavu, a teď tady na věčné časy klečel na fotce, která se Bertovi mimořádně povedla, celý nadšený, v dřepu u šedivé stěny bunkru a pod ním lesklý pás silnice a černý tank, se sosákem

obráceným k němu. A v pozadí hezká zvlněná krajina a roztrhané mráčky na obloze. Bylo to mistrovské dílo, jenže Berta za to nemoh. Byla to nanejvýš zásluha jeho táty, že mu moh koupit tu leicu. Vzpomněl jsem si zas na chudáka Hroba, jak stál poslušný a nadšený ve frontě k zápisu do armády a jak pak zůstal nehybně ležet v trávě. Jestli někdo, tak tenhle za něco stál. Ale nechtělo se mi říct o něm, třeba jen v duchu, vlastenec. To si nezasloužil. Vlastenci byli pan Jungwirth a Macháček a Kaldoun a ti. Ti na to měli patent a docela jsem jim ho schvaloval. Ale Hrob nebyl. Hrob byl něco lepšího. Vzpomínal jsem na dobu, kdy za mnou ve škole při čtení jídával chleba a z huby mu vonělo, kdy chodil v kalhotách sešitých ze záplat a kdy se hladově díval, jak Berta v deset hodin požírá dva párky. Bylo mi ho líto, že skončil tak bídně a brzy, a myslel jsem na jeho matku, teď asi ječící a uslzenou a uřvanou, a pak mi najednou přišli směšní a pitomí, pan Kaldoun a Moutelík a ti, a já sám tam mezi nima jako vůl! Hrůza.

Ale nechtěl jsem se s tím už patlat. Rozhod jsem se, že Bertovi nic neřeknu, ať si to tam nechá, nebudu se o to starat. Odlepil jsem se od skříně a šel jsem pomalu k náměstí. Standarty a prápory pleskaly v chladném větříku a slunce jasně svítilo. Došel jsem ke spořitelně a postavil jsem se na roh. Z kostela visely dlouhé prápory, z divadla taky a radnice byla vyzdobená celou sbírkou vlajek. Po ulici a kolem náměstí proudilo úplně nedělní korzo. Na betonovém plácku před radnicí stála řečnická tribuna, potažená červenou látkou, s uřezanýma břízkama po stranách. Svažující se plocha náměstí, ještě včera posázená ranci uprchlíků, svítila teď prázdná a vyčištěná. Uprchlíci někam zmizeli. Byl jarní den a byl mír uvědomil jsem si to, a že za pár dní pojedu do Prahy. Bože, nebyl jsem tam už rok, od té doby, co jsme tam hráli na posledním grandiózním podniku válečné éry. Na přehlídce amatérského jazzu v Lucerně. Přišel do toho tenkrát zrovna poplach a koncert v polovině přerušili. Hráli jsme St. Louis Blues, vzpomínal jsem, a Solitude, jenže jsme tomu říkali Die schöne Stadt im Süden a Liebling, mein Liebling a pod těmito hnusnými slovy se skrývala ta krása, Lucerna tonula ve světle a všechny galerie byly nabity, dupalo se a řvalo a tleskalo a v porotě zasedal Emil Ludvík a mluvil s námi po koncertě, kluci v publiku zvedali po každém čísle bengál a táhlo se to až pozdě do noci. Potom jsme jeli ranním rychlíkem domů, ospalí a otrávení, zaplatili jsme v továrně pokutu za zmeškané půldne a mě chtěli předat pracáku, že jsem už těch půldnů měl zameškaných moc. Ale bylo to skvělé. Byla to nejkrásnější doba našeho života. A teď byl mír a všude bude plno jazzu a barů a všeho. Zadíval jsem se na ulici a myslel jsem na to.

Myslel jsem a najednou se z dálky ozval divný rámus. Znělo to jako hrčení mnoha kol a přibližovalo se to. Ozvalo se nějaké švihání bičem a pak se v otvoru protitankového náspu objevili dva odření prérijní koníci a za nimi bryčka s Rusákem na kozlíku. Rusák švihal bičem nad hlavou a zpíval, koníci pádili tryskem a kola bryčky hrčela po dláždění. Díval jsem se na Rusáka, pak se objevila druhá bryčka a pak už vyskakovaly jedna za druhou z protitankové překážky a valily se ulicí přes náměstí na západ.

Všechno se naplnilo jejich hrčením a šviháním dlouhých bičů. Drkotaly jedna za druhou v pohyblivém páchnoucím procesí, v divokém úprku, s červenolícíma Rusákama, vznášejícíma se nad odřenými zadky koní, zpívajícíma rusácké písně. Lidi z chodníků na to čuměli. Bryčky se řítily šíleným letem a drobní koníci pohazovali hlavama. Jela jich nekonečná řada. Vzduch se naplnil jejich zápachem, zápachem nějaké tundry nebo tajgy, a já ho začal do sebe sát a koukal jsem se po těch ošlehaných tvářích a připadalo mi neuvěřitelné, že opravdu existují, tihle lidé, kteří nevěděli nic o jazzu a asi ani o dívkách, jen se valili s revolvery na zamaštěných zadnicích, zarostlí, s lahvema vodky v kalhotech, rozjaření, opilí, vítězní, nemyslící na věci, na které jsem myslel já, úplně jiní než já a strašně cizí, a přece přitažliví, obdivoval jsem se jim, tak tohle byla Rudá armáda, hnala se vpřed, zaprášená, divoká bez zastavení, zpocená, barbarská jako Skythové, a já si zase vzpomněl na Bloka, kterého mi za války někdo půjčil, a nevěděl jsem, jestli tady opravdu něco nezačíná, nějaká revoluce, a jestli tohle má co dělat se mnou a s mým světem. Nevěděl jsem. Tohle všechno se hnalo mimo mě a já, zdálo se mi, byl pro to ztracen. Věděl jsem, že je budou vítat a řečnit a že budou lidé nadšení do komunismu a já že budu loyální. Neměl jsem nic proti komunismu. Nic jsem o něm nevěděl, a já nebyl z těch, kteří byli proti něčemu jen proto, že proti tomu byli rodiče a příbuzní a známí. Neměl jsem nic proti ničemu, dokud jsem moh hrát v jazzu na saxofon, protože to byla věc, kterou jsem miloval, a nemohl bych být pro něco, co by bylo proti ní. A dokud jsem se mohl dívat na holky, protože to znamenalo být naživu.

Pro mě to znamenalo tyhle věci. Věděl jsem, že v těchhle lidech, co sedí na bryčkách, a v těch, co teď začnou zakládat stranu a debatní kroužky a studium Marxe a to všechno, je hlad. Prahli po vědění. Znal jsem je už z továrny, z debat na záchodě, napínaly je moje kecy o sluneční soustavě a o galaxiích a o Apollinairovi a amerických dějinách. Byl v nich hlad po věcech, kterými já byl přejedený. Ve mně bylo něco jiného. Minulost a předkové a samozřejmá gramotnost už po mnoho generací a celkem pohodlí a luxus. Bylo to zajímavé, číst o nich. O černoších v Americe a o mužicích v Rusku a o střílení do dělníků a tak. O hladu po vzdělání a o boji za lepší život. Nakonec to bylo jen zajímavé a dojemné, člověku přitom někdy i vstoupily slzy do očí, ale to proto, že byl sentimentální, že ho dojímala bída a utrpení, jako maminku, která chodila v hedvábných šatech a o vánocích plakala nad koledníčkama.

Jinak to bylo mimo. Nebyla to věc mého srdce, a bylo to mimo. Já měl vzdělání a všichni, které jsem znal, je tu měli, a pohodlí a civilizaci. Konec konců vzdělání bylo jen nedůležitá samozřejmost jako třeba železnice a aspirin. A důležité byly holky a muzika. A myšlení na ně. A docela nakonec, konec konců, nebylo důležité nic. Všechno bylo nic a na nic a k ničemu. Jenom animální strach ze smrti, protože to byla jediná věc, o které se nic nevědělo, držel člověka v tom ničem. Byl jsem zvědav, jestli i tenhle strach pozbyde jednou u mě důležitosti. Bryčky hrčely pořád a pořád, a mně bylo najednou těžko a smutně. Obrátil jsem se a uviděl jsem, jak proti proudu bryček se od kostela táhne Harýk s Lucií a Benno s Helenou. Lucie měla na sobě něco, co vypadalo jako nějaký podkarpatoruský kroj, mělo to na lemu sukně třásně jako na kalhotech sokolských dorostenců a bylo to divné, ale Lucie v tom vypadala hezky. Zastavovala se každou chvilku a nadšeně pozdravovala jedoucí Rusáky a házela jim růžičky z ohromného pugétu, který držela v náručí. Benno, Helena a Harýk šli mlčky s ní a nevítali je.

Počkal jsem na ně a Benno řekl hned, co jsem věděl, že řekne:

„Tě Bůh, obránče vlasti.“

„Hlásil ses dobrovolně?“ dodal Harýk.

„Držte hubu,“ řekl jsem. „A ty si dej rači pozor na Lucii, ať se ti ze samýho nadšení nenalepí na nějakýho osvoboditele.“

„Slyšíš?“ obrátil se Harýk na Lucii, ale ta ho neposlouchala.

„Zdravstvujtě!“ řvala jak pominutá a Harýk ji znechuceně nechal.

„Káča se zbláznila,“ řekl.

„Jo, abych nezapomněl,“ řekl Benno. „Vodpoledne ve dvě je v Portu zkouška. A večer v šest hrajem tady na náměstí.“

„Vážně?“ řekl jsem s radostí.

„Jo. Bude se voslavovat mír.“

„A bude se smět tancovat?“

„Jo,“ řekl Benno.

Bryčky přejely. Kolem betonového plácku začli houstnout lidi a vedle tribuny se řadila kutálka pana kapelníka Petrboka. Hodiny na věži ukazovaly tři čtvrtě na deset.

„Dem si tam stoupnout,“ řekl Harýk.

„Dem,“ řekl Benno.

„Já tu musim počkat,“ řekl jsem.

„Na koho?“ řekl Benno.

„Na Irenu,“ řekl jsem chladně. Benno se na mě podíval jako na blázna a zavrtěl hlavou.

„Ty seš stejně vůl, chlape,“ řekl.

„Nojo,“ řekl jsem.

„Tak ahoj,“ řekl Benno.

„Ahoj,“ řekl jsem. Odtáhli pryč. Osaměl jsem zase na rohu. Pod tribunou na plácku se začly scházet veličiny. Bývalý pan starosta Prudivý, který se zřejmě zas ujal úřadu po panu reichskommissaru Kühlovi, pod nímž byl celou válku nucen sloužit jako jeho český náměstek, pan Kaldoun a pan Krocan a pan Macháček, všichni tam byli, pan ředitel Heiser, pan doktor Šabata, pan primář Hubálek, stáli pod rudou tribunou v černých šatech a radili se. Lidé se kupili kolem a policajti dělali pořádek. Viděl jsem pana policejního ředitele Řimbálníka v bílém kabátě a v šněrovačce, jak majestátně udílí rozkazy.

Odvrátil jsem se od toho. Irena nešla. Nepřekvapovalo mě to, a jak minuty ubíhaly, začlo mě to otravovat a měl jsem na ni vztek. Jenže vždycky když jsem na ni dostal vztek, že nejde, uvědomil jsem si, že ji miluju, a začal jsem toužit, aby přišla. Myslel jsem znova na všechno, co bylo včera, a úplně jsem se do toho potopil. Když jsem se probral, bylo už náměstí plné a na hodinách půl jedenácté.

Stoupnul jsem si na špičky a koukal jsem, jestli Irena někde nejde. Nešla. Ani jsem ji nemoh vidět, poněvadž chodníky byly po obou stranách zaplněné. Nechala mě. Tohle byly vždycky ty její sliby.

Nechala mě a bůhví, co dělá. Třeba se mezitím Zdeněk vrátil. To asi. Bylo mi smutno. Sebral jsem se a mačkal jsem se davem k tribuně. Ohlíželi se po mně vztekle, ale já jsem tvrdil, že jsem ve vítacím výboru. Byl jsem úplně drze drzý a bylo mně to jedno. Promačkal jsem se až dopředu, odkud jsem krásně viděl na tribunu. Irena byla potvora. Pod tribunou stála zvedací holčička s pugétem a v národním kroji a chvěla se trémou. Byla to Mánička Kaldounovic, znal jsem ji a bylo mi jí trochu líto, ale ne moc.

Pánové z vítacího komité pokukovali na hodinky a nervózně přešlapovali. Vycíděná kutálka s heligóny na ramenou čekala připravena. Kolem mě lidi nadávali. Bylo horko a už půl jedenácté. Každou chvíli se z ulice ozvalo nějaké šumění a lidé zmlkli, ale nebylo to nikdy nic. Už jsem se strašně potil, až konečně se ozvalo vzdálené volání a potlesk a to jsem věděl, že generál Jablonkovskij vjíždí do města. Všichni se otočili k rohu spořitelny a dívali se. Tleskání rostlo a blížilo se a pak najednou kolem rohu ulice zahnulo otevřené auto a po něm druhé a projelo pomalu dvojitým špalírem lidí k tribuně. Vítací výbor se roztřásl a seřadil. Někdo postrčil zvedací holčičku dopředu. Dveře automobilu se otevřely a z nich vypadl tlouštík v červených rajtkách s dvojitými lampasy, s hrudí plnou metálů a s rudým obličejem.

Holčička začala něco kvikat a generál ji zdvořile poslouchal. Pak se sehnul, zvedl ji do výšky a chvíli ji tam držel, poněvadž kolem se rozhýbali a rozklekali fotografové. Zahlíd jsem obligátního Bertu, jak bere generála z nemožného podhledu, a najednou do toho vpadla kutálka. Generál honem postavil

holčičku na zem a zasalutoval, páni z výboru se postavili do pozoru a lidi začali sundávat klobouky.

Hráli ruskou hymnu. Koukal jsem, jak všichni stojí jako strnulí, a uviděl jsem mezi vítacími pány taky pana děkana. Krčil se vzadu, s fialovým výstřihem pod kolárkem, a vypadal starostlivě. Kutálka dohřímala ruskou hymnu a dala se do Kdedomovu. Potom zabřinkala Nad Tatrou sa blýska a lidi si začli zas nasazovat klobouky. Ale pan kapelník Petrbok se rozehrál. Náměstím se rozlehly hluboké tóny bastrombónů a já jsem poznal, že to je God Save the King. Kolem mě na sebe nejistě pokukovali, ale sundali zase klobouky. A pak se kapela pustila do Hvězdnatého praporu a zakončila koncert

Marseillaisou. Čínskou nehráli. Asi ji neměli v

notách. Trvalo to čtvrt hodiny. Generálu

Jablonkovskému umdlévala ruka a páni v černých šatech se potili. Kapelník Petrbok taky. Konečně skončil majestátním mávnutím a podíval se vítězně na generála. Generál sundal ruku od čepice a vrhl zdrcující pohled na pana doktora Šabatu, který se k němu přiblížil s papírem. Pan doktor Šabata si nasadil cvikr a začal něco koktat. Generál stál opět v uctivém pozoru, do rudé tváře se mu opíralo slunce a veliká lesklá kapka mu stékala po nose. Za ním se nudil jeho ometálovaný štáb.

„ . . . a přinášíte nám svobodu na svých chrabrých bedrech . . .“ donesl ke mně závan větříku Šabatův hlas. Lidi z toho neměli nic. Ale ti by z toho neměli nic, i kdyby pan doktor koktal do mikrofonu.

Vzpomněl jsem si, že bych mu vlastně měl být vděčný, když mně před několika dny skoro zachránil život. Ale co. Stejně by byl přišel Přema se svým gangem. Šabata kníkal svoji vzletnou řeč a zdvořilý generál přešlápl z nohy na nohu. Potom konečně Šabata řekl několik slov bez koukání do papíru

a podal generálovi ruku. Generál ji nadšeně stiskl a Šabata trochu poklesl v kolenou. Lidé začli plácat, potom páni s všelijakým upažováním a ustupováním z cesty vystrčili generála na schůdky k tribuně.

Potlesk a volání vzrostlo. Generál těžce vystoupil nahoru a opřel se rukama o zábradlí. Byla to nádherná postava. Uniformu měl trochu zaprášenou a metály mu zazářily ve slunci. V spařené tváři se mu rozevřel bělostný úsměv a ruce s tlustými prsty kynuly na pozdrav. Nadšení davu se vystupňovalo a pak pomalu opadlo. Lidé ztichli a začali poslouchat. Generál přejížděl očima po zástupu a dělal řečnickou pauzu. A pak ztichlým náměstím zahřměl jeho vypitý, gerojský hlas:

„Tavárišči! -“ a vtom se odněkud z okna rozštěkal automat. Příšerně rychle se zběhlo moc věcí. Někdo mě zezadu strčil a já se poroučel na beton. Zahlédl jsem ještě generála, jak se jedním skokem snáší z tribuny a jak se na stěně radnice za ním dělá řada bílých direk v omítce. Zůstal jsem ležet. Viděl jsem pány z výboru, cpoucí se jeden přes druhého do podloubí radnice. Kutálka se zdekovala za roh

a zůstalo po ní jen pár bílých čepic a vozejček s bubnem. Za mnou byl zmatek a náměstí se rychle prázdnilo všemi směry. Automat se zase rozštěkal. Viděl jsem, jak lidi padají na zem, a ti, co byli trochu dál, se plazili k domům. Bylo ticho, jen slunce pálilo. Rozhlédl jsem se, odkud to je. Za rusáckými auty vykukovaly hlavy důstojníků a generál stál bez čepice za sloupem podloubí a měl zrzavé vlasy. V ruce držel revolver. Automat začal zas štěkat a ozvaly se praskavé údery kulek, zarývajících se do plechu. Zřejmě střílel na důstojníky. Ohlédl jsem se a uviděl jsem záblesk ve vikýři domu vedle radnice. Pak se ozval slabší výstřel. Zase jsem se obrátil a viděl jsem, že generál, jako by se nechumelilo, střílí na ten vikýř z revolveru a kryje se za sloupem. Od ruského automobilu se rozštěkal jiný automat a bylo slyšet řinkot skla. Břidlice kolem vikýře lítala na všechny strany. Potom pár Rusáků vyskočilo přes vůz a utíkali rychle s napřaženými pistolemi k domu. Automat je krátkými sériemi kryl.

Doběhli ke dveřím a zmizeli vevnitř. Bylo ticho. Rozhlédl jsem se znovu po náměstí. Lidi v nedělních šatech leželi nataženi na dláždění, celé náměstí bylo ležícími těly poseto a za kostelem, za kašnou a za sochou svatého Jana Nepomuckého vykukovaly hlavy. Do ticha se náhle ozvaly dva slabé výstřely, generál se odlepil od sloupu, vyšel volným krokem na plácek a zastrčil si pistoli do pouzdra. Zrzavá hlava se mu rozhořela na slunci. Z vikýře vystrčil hlavu jeden z Rusáků a zvolal něco na generála.

„Charašó,“ řekl generál a rozhlédl se po náměstí. Zvedl jsem se rychle ze země a oprášil jsem si kolena.

Generál se rozhlížel. Lidi začali vstávat a pomalu přicházeli k tribuně. Generál se zasmál a zamával rukama, aby šli blíž. Pak sebral ze země čepici a vylezl na tribunu.

„Éto germaňskij barbar,“ zavolal na lidi se smíchem a mávl rukou. Dav se rozesmál a začal tleskat. Ve vikýři se objevila jiná hlava, pak se z něho vysunul trup a bezvládně vypadla jedna ruka. Poznal jsem ho. Byl to Kurt Schnobel. Jeho otec měl v tom domě obchod. Bylo mu čtrnáct, když přišel Hitler, a tak se z něho stal prvotřídní nácek. Tak ten to spáchal. Visel bezvládně z vikýře a Rusáci ho vystrkovali ven. Náměstím se rozlehlo mručení a pískání. Rusáci strčili do Kurta a on sletěl dolů na chodník. Letěl jako hadrový panák, s roztaženýma nohama a rukama, a dopadl s žuchnutím. Viděl jsem, že lidi k němu běží a kopají do něho, ale byl už stejně mrtvý. Pak generál znovu zahřměl:

„Tavárišči!“ a začal mluvit. Nerozuměl jsem mu ani slovo. Za chvíli mě to znudilo a okouněl jsem po lidech. Z napjatých obličejů se zdálo, že mu taky většinou nerozumějí. A pak jsem si všiml, že se vítací výbor pomalu vplížil na svoje místo vedle tribuny. Ustrašeně se rozhlíželi, ale když viděli, že je po všem, začli zuřivě tleskat. Generál vždycky významně vylezl hlasem až nahoru a pak se začalo tleskat.

„De mu to,“ ozvalo se za mnou. Byl to Harýk.

„To ti řeknu,“ řekl jsem a poslouchal jsem dál. Asi po čtvrt hodině generál skončil. Po potlesku vylezl na tribunu pan starosta Prudivý, vytáhl papír a začal říkat, že děkuje generálovi Jablonkovskému za jeho řeč.

„Po šesti letech nevýslovného strádání,“ mluvil, „přináší nám konečně bratrská Rudá armáda opět svobodu. Opět můžeme volně dýchat a naše matky se již nemusí chvět o svoje dítka. Nenáviděný

německý vetřelec je potřen hrdinnými zbraněmi slovanských bratrů a ostatních spojenců.“ Tak mluvil a vydržel to půl hodiny. Přestal jsem vnímat, co říká, a najednou se mi objevil ve stejném redingotu nebo kutavaji nebo co to měl na sobě, jako dnes, taky na tomhle betonovém plácku a na úplně stejném dřevěném pódiu, to měli asi skované na radnici, jenomže tehdy na něm bylo namalované veliké v für Victoria, a pan Prudivý překládal Kühlův projev a vyzýval občany, aby přispívali na winterhilfswerk, a říkal taky něco, ne moc nadšeně, to je fakt, o nějakých „chrabrých bedrech“, která „nesou tíhu boje“

nebo tak nějak, to jsem si pamatoval jasně. Pak jednou u nás na návštěvě dělal scénu, že ho Kühl k tomu donutil, a otec a pan dr. Šabata ho začli honem ujišťovat, že je důležité, aby na důležitých místech byli spolehliví vlastenci na svém místě a tak. No, věděl jsem, že to s těma chrabrýma

německýma bedrama nemyslel vážně, žádný kolaborant on zase nebyl, on byl vždycky jenom

spolehlivý člověk na důležitém místě. To teda byl. Celý život. Na něj se mohli spolehnout. Pan dr.

Šabata a pan továrník Krocan a eventuálně vůbec všichni. To teda mohli. Právě to bravurně dokazoval.

Vypnul prsa, postavil se na špičky a zavolal jako na lesy:

„Ať žije svobodná Československá republika!“

Ozval se divoký potlesk. Prudivý počkal a pak zavolal:

„Ať žije president Beneš a maršál Stalin!“

Potlesk trval ještě déle. Když se uklidnil, nasadil Prudivý nejvyšší tón a zařval:

„Ať žije náš veliký slovanský spojenec Eseseser!“

„Jen se neposer, ty pupkoune pupkounoviči,“ řekl za mnou tlumeně Harýk. Harýk měl na něj

obzvláštní pifku, protože jednou ho pan Prudivý dal ostříhat dohola. Tenkrát, když Moravec vydal ten výnos o potápkách. Kolaborant Pötzl zahajoval výstavu toho protižidovského malíře Rélinka nebo jak a Harýk se na to extra dostavil s naondulovaným havlem a ukázkovou tatrou na hlavě, a tu tatru za celou dobu, co Pötzl mluvil, ani s hlavy nesundal. Potom se o tom umělci ještě vyjádřil nahlas, Pötzl ho zaslech, začal ječet, že je to provokace, a pan Prudivý, který stál vedle jako delegace NS, dostal strach a odved Harýka s Pötzlem k holiči. Pak se přišel Harýkovým rodičům omluvit, že za to nemoh, že by ho ten Pötzl jinak udal a tak. A na výstavě taky že asistoval jen proto, že jako předseda Národního souručenství musel. Byl to vůbec chudák. Pořád musel dělat něco, co vlastně nechtěl. Teď zas teda radostně vítal Rudou armádu. Taky musel, aby mu někdo nepřipomenul, co musel dělat dřív. No dobře.

Byl to vždycky spolehlivý člověk na svém místě, jak říkal můj otec. A bude dál. Na toho je spoleh.

Když jsem se tak na něj díval, zdálo se mi, že to s tou revolucí asi nebude tak horké.

Náměstí se rozbouřilo nadšením a pan Prudivý skončil. Generál se hnul a znova si se všema potřásl ruce. Kutálka spustila pochod. Bylo po slávě. Páni obklopili generála a zatáhli ho do radnice. Otočil jsem se na Harýka.

„Tak ve dvě v Portu,“ řekl jsem.

„Jo,“ řekl Harýk.

„Deš domu?“ řekl jsem.

„Aa. Du vyprovodit Lucii.“

„Tak ahoj.“

Obrátil jsem se a pustil jsem se s davem. Šel jsem domů. Šel jsem a myslel jsem na Irenu, proč nepřišla. V hlavě mi začalo divně hučet a marná záda davu se houpala na slunci přede mnou. Všechno začalo vypadat neskutečně. Sláva, generál, Němčík terorista a Irena, která mi včera byla tak blízko, že byla smyslem života. Věděl jsem, že je pitomá, ale potřeboval jsem ji i její nesmyslné žvanění. Teď jsem ji nějak potřeboval. Jako kdyby něco bylo v nepořádku, se mnou, s lidma kolem mě, potřeboval jsem Irenu, abych na ni moh myslet a nemusel myslet na ty věci, které se mi najednou z ničeho nic začly motat v hlavě, ten generál, pan starosta Prudivý, ty sladce smradlavé bryčky, ten leták letos v zimě, Přema a kulomet, už zase uložený v jejich skladu, jezdil mi z toho všeho najednou mráz po zádech a já byl nespokojený nebo co, čert ví, kdyby tu aspoň byla Irena, která o životě věděla houby, a že to všechno je nakonec sakra asi nesmysl a trápení ducha, která měla svoje hloupé neurčité představyo nějaké nádheře a šťastnosti a hřejivosti života, a já cítil jenommráz, ale potřeboval jsem ji.

Miloval jsem ji. Anebo jsem byl jen sám a trpěl jsem depresívní melancholií, jak tomu říkali, a tím divným zmatkem světa, který donedávna byl nějaký jednodušší, i když byla válka, nebo snad právě proto, a život měl nějaký smysl, jenže já jsem byl jen živoucí mrtvola. Všichni jsme byli živoucí mrtvoly. Já, pan Kaldoun, pan Moutelík. Udělali ze mě živoucí mrtvolu, a bůhví, nevěděl jsem, jestli je někde nějaká živá voda, která mě vrátí životu. Přešel jsem náš dům a zamířil jsem k pivováru. Vylezl jsem po schodech k Ireninu bytu a zazvonil jsem. Přišla mi otevřít její matka.

„Rukulíbám, milostivá paní. Je Irena doma?“ zeptal jsem se.

„Ne, není, pane Smiřický, odešla někam ráno a ještě se nevrátila.“

„Aha. No tak já se stavim odpoledne,“ řekl jsem.

„Přijďte, pane Smiřický. Ale ona už musí každou chvíli přijít k obědu.“

„No, já přídu odpoledne.“

„Mám něco vyřídit?“

„Ne, děkuju, milostivá paní. Já se stavim. Rukulíbám.“

„Na shledanou, pane Smiřický.“

Milostivá zavřela dveře a já se sesul se schodů. Všechno bylo odporné. A věděl jsem, kam šla Irena.

Vzpomněl jsem si na tu plyšovou pohovku a hnědé rolety v oknech a udělalo se mi špatně ze žárlivosti.

Zatřásl jsem hlavou a zasyčel jsem mezi zuby. Trochu se mi ulevilo. Šel jsem domů. Maminka mi

otevřela a řekla:

„Dobře, že deš, Danny. Angličani odjíždějí.“

„Jo?“ řekl jsem. „Jak to?“

„Vypraví pro ně zvláštní vlak.“

„Jotak,“ řekl jsem a šel jsem do pokoje. Za stolem seděl otec a ten mladší Angličan, Siddell. Před nima stála načatá láhev od Silvestra a Siddellovi svítily oči, vypadal svěží a byl čerstvě oholen.

„Hallo, “ řekl jsem.

„Hallo, Danny,“ řekl Siddell.

„Kde je seržant?“ zeptal jsem se.

„Už na nádraží,“ řekl Siddell.

Sedl jsem si.

„Tak vy jedete domů,“ řekl jsem.

„Yes,“ řekl Siddell.

„To jste rádi, že?“

„Sure. Po pěti letech,“ řekl Siddell.

Začal jsem jíst. Otec něco lámanou němčinou klábosil s Angličanem. Na stole ležel bílý ubrus

a sváteční talíře. Myslel jsem na Irenu. Po obědě otec všem nalil. Povstali jsme.

„So,“ řekl otec. „Auf glückliche Reise nach Hause!“

„Your health,“ řekl Siddell. Vypili jsme víno. Bylo půl druhé.

„Musím jít,“ řekl Siddell.

Všichni jsme se zdvihli od stolu a začalo loučení. Angličan děkoval, otec mu potřásal rukou a zubil se.

Vytáhl jsem saxofon zpod postele a postavil jsem se ke dveřím.

„I'll go with you,“ řekl jsem.

Ulice byla ve stínu a lidi byli většinou u oběda. Od nádraží se ozval zpěv a blížil se a pak kolem Granady vpochodovala kolona Rusáků v uválených uniformách a s důstojníkem v čele a zpívali. Měli zase prsa popíchaná metály a automaty na zádech a řvali zvláštní píseň. V ní bylo to, co ráno v tom průvodu bryček. Jejich hlasy zněly plně, divoce a živelně a mně se v té chvíli po něčem hrozně, hrozně zastesklo, nevěděl jsem po čem, po životě snad, čert ví, nebo po Ireně, po životě nějak jiném, než byl tenhle, a já se zastavil, úplně očarovaný tím vojáckým řvaním, a civěl jsem na jejich zasviněné pochodující řady a na huby, které se rytmicky otvíraly a zavíraly a z nichž to vycházelo. Siddell se taky zastavil, a najednou, z ničeho nic, zařval:

„Long live the Red Army!“

Několik uprášených tváří se na nás obrátilo, zazubily se a ruce s mozoly od automatů nám zamávaly.

Důstojník zasalutoval. Ale ani na chvilku nepřestali zpívat, ulice se rozléhala tou divokou písničkou, bylo to krásné a sláblo to a sláblo, až to zmizelo.

„They look wild,“ řekl Siddell a podíval se na mě. Jako tázavě nebo tak nějak.

„They do,“ řekl jsem. „Tell me -“ chvilku jsem se rozmýšlel, „- you are a communist, Siddell?“

Siddell se na mě vážně podíval. „No,“ řekl. „I guess I'm not. But I'm a working man. A labourer, you see?“

„I see,“ řekl jsem.

„And these chaps,“ ohlédl se za uprášenou kolonou, která už mizela v protitankové překážce, „they seem to be labourers too.“

„They probably are,“ řekl jsem. Tohle mě nikdy nenapadlo. Pro mě, pro nás, pro nás doma to byli Rusové a bolševici. A tady pro toho to jsou dělníci. Začala mě bolet hlava.

„Tell me, Danny,“ řekl Siddell a v očích měl najednou něco, bůhvíco, jako snad škodolibost nebo co.

„Are you glad the Russians are here? Or would you rather have the English?“

Podíval jsem se na něho. Určitě se mi posmívá. Viděl náš kvartýr a všechny ty kvartýry, kam jsem je já blbec vnutil. Dostal jsem vztek.

„You are labourers too, aren't you? You and the sergeant and the rest?“

„That's true,“ řekl Siddell. „But - there's a difference.“

„I know,“ řekl jsem. Chvíli jsem přemýšlel a pak jsem řekl:

„Why do you ask these questions? You've seen my family. You know we'd rather have the English.“

„Don't be sore at me, Danny,“ řekl Siddell a usmál se na mě. „You are a good chap. And your mother is a kind lady.“

„Thanks,“ řekl jsem. „Třeba bych tu měl radši Angličany. Ale jsou tu oni. To se nedá změnit.“

„You're right. That can't be changed,“ řekl Siddell, a mně se zase zdálo, že to říká spokojeně.

Vešli jsme do nádražní budovy a na perón. Tam stály řady Angličanů a Francouzů a čekaly na vlak.

Šli jsme ke skupince Angličanů. Děda seržant šmajdal kolem nich a rozhlížel se. Jak mě spatřil, hned se rozšklebil a zasalutoval.

„Well,“ řekl jsem. „Tak jedete domů. Po pěti letech.“

„Yes, sir,“ řekl seržant.

„That's nice,“ řekl jsem. „Doufám, že jste tu byli spokojeni.“

„Yes, sir. A děkuju vám velice za všechno, co jste pro chlapce udělal.“

„Oh never mind,“ řekl jsem. Neměl jsem náladu o tom teď mluvit. Věděl jsem, že s nima odjíždí můj svět, ale nebyl jsem si jist, jestli je to opravdu můj svět, anebo jestli to, co jsem si s nima spojoval, nebyl nějaký docela jiný svět, jaký jsem znal z biografu a který s nima měl společnou jenom tu angličtinu. Do nádraží pomalu vjel vlak s průvodčími, drželi červené praporky, píšťalky měli v ústech a stáli na stupátkách. Vojáci začali vstávat a hrnuli se k vlaku. Seržant zařval nějaký povel a seřadil svoje lidi. Vedle se hemžili Francouzi, bylo jich mnohem víc než mých Angličanů. Ale ještě než vlak zastavil, vzali ho Angličani jak ragbyové mužstvo útokem. Za chvíli se na mě zubili z okna. Stál jsem pod vagónem a rozhlížel jsem se.

„Až přijedete do Anglie,“ zavolal na mě Siddell, „nezapomeňte přijet do Liverpoolu.“

„A do West Endu!“ zařval seržant.

„I won't,“ řekl jsem. Všechno to byla fraška. Vlak pomalu spolykal přívaly uniforem a výpravčí v červené čepici zapískal. Hnuli se.

„Farewell!“ řekl jsem oknům a stiskl jsem několik rukou, které se ke mně vztáhly.

„Good bye, Danny!“ slyšel jsem volat hlasy, ale dobře jsem neviděl, protože se mi do očí naplavily slzy. Brečel jsem jak kurva. A nebyl jsem lepší, byl jsem vůl, pitomec, zničený, rozbitý, ztracený robinsón. Rozklepala mě lítost. Ale ne zrovna nad tím odjezdem. Nad vším. Nad vším na světě. Vlak se vzdaloval a slyšel jsem hlasy Angličanů, zpívající Tipperary na moji počest. Ti si jedou, napadlo mi, ti si jedou teď domů a budou se líbat s manželkama a vykládat o svých dobrodružstvích a pít pivo se sousedy, kteří zůstali doma. Pro ty začíná zas život. Pro mě taky začínal. Zase nová kapitola věčně stejného života. A co. Sebral jsem kufr se saxofonem a vypadl jsem z nádraží, kufr mě tížil a táhl k zemi a já šel kolem rozehřátého západního průčelí Irenina domu, přes most s vytrženým zábradlím a pod smutečníma vrbama nahoru k Port Arthuru. Z něho už byla slyšet muzika. Šel jsem pozdě.

Otevřel jsem dveře a uviděl jsem je všechny. Seděli v řadě, bez kabátů a s popuštěnýma kravatama a slunce na ně dopadalo oknem. Benno s uslintanou trumpetou u huby, Lexa s bledými prsty na

klapkách klarinetu, Venca nafukující tváře a pohybující pístem, Harýk se zkříženýma nohama

s gibsonkou v klíně, Jindra s kloboukem na hlavě a basou v objetí a za baterií bubnů myší pihovatá tvář Brynychova. Vyluzovali zrovna ensemble z King Porter Stomp, Vencův tailgate trombón rytmicky

praskal a nad ním Benno hrál škádlivou melodii, prostě a dojemně. Za stolem u okna dopadalo slunce na Luciiny zlaté vlasy a na namalovanou pusu Bennovy Heleny. Sundal jsem kabát a otevřel jsem kufr.

Tóny z orchestru na mě padaly jako uzdravující lázeň. Honem jsem vyndal saxofon, sestrčil jsem oba kusy dohromady, dal jsem si kšandičku kolem krku a pověsil jsem saxofon na ni. Pak, tak jak jsem byl, vpadl jsem jim do toho a šel jsem pomalu ke své židli. Při chůzi jsem hrál. Prsty mi šly samy a vůbec jsem nemyslel. Bylo to tak přesné a svobodné, byl to život. Tohle byl život. Sedl jsem si a dohrál jsem s nimi skvělý a úchvatný foxtrot jedním dechem. Když jsme skončili, řekl Benno:

„Kdes byl, vole?“

„Vodesílal sem Angličany,“ řekl jsem. Potom jsem se rozhlédl.

„Kde je Fonda?“

„Má smutek,“ řekl Harýk. „Hrajem bez klimpru.“

„Chlapi, jedem,“ řekl Benno. „Ať to přetáhnem.“

„Tak co si dáme?“ řekl Harýk.

„Rent Party,“ navrhl Venca.

„Dobře,“ řekl Benno a spustili jsme.

„V kolik se začne?“ zeptal jsem se potom.

„V šest,“ řekl Benno. „Cos dělal včera celej den?“

„Proč?“ řekl jsem.

„Žes nebyl na hlídce.“

„Včera byly eště hlídky?“

„Samo, ty vole,“ řekl Benno.

„Čistili sme les,“ řekl Harýk.

„Jo?“ řekl jsem.

„No. Málem sme mohli připravit vo život pana Petrboka.“

„Tak proč ste to neudělali?“ řekl jsem.

„Ponivač sou volove,“ řekl Benno.

„Hovno,“ řekl Venca. „Ale byla to prdel, páni.“

„A jak to bylo?“ zeptal jsem se.

„Ale,“ řekl Venca. „Dem lesem na pět metrů vod sebe s automatama, a najednou se v křoví něco hne, tak Harýk zařval Halt ver dá a von to byl Petrbok a zaječel, jako dyby ho vraždili. Nestřílet!! Já jsem Čech!!!! tak Harýk -“

„Tak já sem zařval,“ řekl Harýk. „Ááá - ajn Čeche! Raus!! a Petrbok se posral strachem a začal Najn najn, ich bin frajnd, ich bin dajčfrajndlich, tak sme ho vyndali a poslali sme ho domu.“

„A co tam vůbec dělal?“ řekl jsem.

„Vracel se z Černý hory. Von se tam předevčírem večer zdejchnul k tchánovi, když se začalo střílet.“

„Chlapi, jedem,“ řekl Benno netrpělivě. Pustili jsme se do St. Louis Bluesu. Hrál jsem zuřivě a zápasil jsem s myšlenkama. Pak bylo půl šesté a Benno řekl, že půjdem. Složili jsme instrumenty a vyšli jsme ven. Slunce se zatím sklonilo k západu a rozsvítilo první okna. Krásné marné město leželo pod náma, v jarních barvách bezu na zámeckém kopci a třešní v zahradách a s vypranými vlajkami v oknech.

„Nažerem se tam,“ řekl Benno. „Prudivej řek, že nám tam žrádlo daj.“

Táhli jsme s vozíkem, na kterém byly naloženy nástroje. Všechno bylo skončené a jeli jsme tomu zahrát na rozloučenou. Tisíckrát jsme takhle táhli. Vzpomněl jsem si na ty zimní odpoledne

v třiačtyřicátém roce, kdy jsme dělali koncerty v okolních městech a pořádali jsme jam-sessions pro fanatiky na Černé hoře a v Provodově a v Heřmanovicích a po všech těch zapadlých horských

vesničkách a vlekli jsme se v mrazu a sněhu s bubnem a basou a s procesím věrných pásků za náma, myslel jsem na malé zaváté lokály s rozviklanými židlemi a na hostinské, kteří se na nás dívali jako na šílence, na venkovské dědky, kteří s odporem poslouchali naše řádění a vytráceli se jeden po druhém ven. Viděl jsem kluky z města tančit v Provodově pod nízkým stropem s petrolejkama, pásky,

potápějící se na surové gumě, a holky, které sem přišly ve válenkách a s polobotkama v kapsách, ty stíny jsem viděl, jak se kroutily po obílených stěnách a tančily tam pokřivený swing, a Benna v zeleném svetru, lijícího do sebe šípkový čaj, a Lexu v lyžařských kalhotách a cítil jsem třtinový plátek v puse a vůni náhražkového čaje a myslel jsem na ty jízdy na sáňkách v noci, pod měsícem, s černým kufrem saxofonu na klíně, s temnou kulovitou postavou Bennovou, svištící přede mnou dolů do údolí, kde leželo spící město bez světel, jenom s tiše hučícími továrnami, a tím vším mi zaznívala nesčetná blues, která jsme tam všude hráli, vzpomínal jsem na silvestrovské půlnoční blues na lyžařském můstku na Černé hoře a v čtyřiačtyřicátém roce, před čtyřmi měsíci, v mrazu a ve tmě a s temným půlkruhem věrných pásků dole, kdy s každým nadýchnutím se vléval do plic mrazivý vzduch a Lexa kiksal na klarinet, protože mu mrzly prsty, a na svoje ruce v pletených rukavicích s konečky prstů odstřiženýma, na Basin Street Blues, které se vznášelo nad údolím a teklo po zasněžených stráních dolů s větrem a vločkama a znělo tak podivně nově a krásně absurdně v německé okupaci na Černé hoře, třicátého prvního prosince roku devatenáct set čtyřicet čtyři. A na bitvy s polkaři jsem myslel, na ohryzky, kterými nás zasypávali, a na věrné pásky, peroucí se s kluky z Malína, zatímco my s nástrojema jsme mizeli zadem ze sálu, na ilegální jazzový časopis O.K., který nám od P. L. Dorůžky z Prahy vozil kytarista Ludvík „Louis“ Šváb, na mrtvého Fritze Weisse, který, jak vyprávěl Benno, založil jazzovou kapelu ještě v Terezíně, ještě než šel do plynu, na to všechno jsem myslel a přešli jsme most a drkotali jsme s vozíkem po ulici vítězně k náměstí. Ahoj, páni, zdravili nás z chodníku známí kluci, navlečení v saka a s tatrama na hlavách, a hezké mladé holky se po mně koukaly a mně to dělalo dobře. Nakonec to všechno přece jen nebylo tak špatné. Tady, v tomhle houfu s inštrumentama, jsem se cítil nejlíp.

Skoro dobře. Tady nebyl žádný Petrbok ani Prudivý. Šel jsem s rukou v kapse a druhou jsem

nonšalantně strkal do vozíku. Vlajky s domů vlály jako na pozdrav, rudé vlajky s kladivama a srpy, a přede mnou se zase houpala Bennova zadnice a jeho tlustá záda v kostkovaném kabátě. Kluci o

něčem mluvili, Harýk se hádal s Lucií, ale já mlčel a šel jsem za vozíkem mlčky a v myšlenkách. Od Moutelíků vyšla Helenka Reimannová a nalepila se na nás a já myslel na Irenu, na to blaho včera, které mělo hned pominout a už se nevrátit, a položil jsem ruku na kufr se saxofonem a cítil jsem, že ho miluju, tu živou, stříbrnou, utěšující hmotu v pouzdře. Ale jak jsme se blížili k náměstí a na chodnících se začaly rozsvěcovat barevné holkovské šaty a já viděl všechny ty pusy červeně napajcované

a vykartáčované vlasy a nohy v punčochách a všechno, začalo se mi zase stýskat po Ireně. Jenže to bylo marné. Přišli jsme na náměstí a zahnuli jsme k radnici. U betonového plácku postavili malé pódium a ověnčili ho zelenýma girlandama. Na něm stálo několik židlí. Zastavili jsme s vozíkem. Kolem nás už byl zástup pásků a kristýnek. Starší lidi tu nebyli. Věděl jsem, že jsou na zahradě v sokolovně, kde měl vyhrávat pan kapelník Petrbok. Byli jsme tu sami. Benno odešel dovnitř a vrátil se s panem Pázlerem.

Přinesli nám ještě několik židlí a my jsme složili nástroje na pódium. Potom jsme dostali talíře s polívkou a s bramborama. Usadili jsme se s tím vedle nástrojů, a jak jsme jedli, rozhlíželi jsme se.

Kolem kostela chodili lidé sem a tam a směrem k pódiu zástup houstl. Mezi známýma lidma bylo ještě hodně uprchlíků a vojáků v uniformách a docela vepředu nás očumovali nějací Rusáčci s metálkama.

Olávovaná spořitelna žlutě svítila a veselý dav se vlnil po náměstí. Všichni se smáli a kecali. Celnice, tanky, střílení, to všechno bylo už dávno pryč. Vzpomněl jsem si na Hroba a na toho mrtvého šoféra v budce náklaďáku a na esesáky v pivováře a na ty dva mrtvé ve skladišti. Ale to už bylo pryč. Vzal jsem saxofon a zakroutil jsem dolaďovačem. Pozornost pásků a holek se soustředila na mě, přejel jsem několikrát po klapkách nahoru a dolů, vyloudil jsem pár glissand a smearů a pak jsem vyndal saxofon z pusy a usmál jsem se na pěknou mladou holku dole u pódia. Neznal jsem ji, ale byla mi povědomá.

Měla na sobě hladké rudé šaty k tělu a to tělo měla moc hezké a holkovské. Usmála se na mě taky a zůstala mi koukat do očí. Čuměli jsme na sebe. Kdo to mohl být? Potom sklopila oči a začala něco rychle a jakoby nic vykládat holce, s kterou se vedla pod paží. Vtom jsem si vzpomněl: bylo to jedno z těch dvojčat starého Dvořáka, co měl autodílnu. Znal jsem je odedávna, ale teprve teď jsem si všimnul, že je tahle už tak pěkná. Nevěděl jsem, jak se jmenuje, ale umínil jsem si, že si s ní něco začnu, ještě než odjedu do Prahy. Ještě než tam potkám tu holku. Připadal jsem si proti tomu dvojčeti starý a jako z jiné generace a hřála mě ta hezká mladá holka u srdce. Byla to příští nositelka toho, co my jsme tu udělali. Toho páskovství a jazzu, toho našeho způsobu života. Troubové jako Petrbok

a Macháček a ti, ti to nechápali. Pro ně jsme byli flákači a jazz byla výstřednost a bláznivina. Ale pro nás ne. Pro nás to byl život. A pro mě jedině život. Jediný možný a nejlepší. Dojedli jsme a začali jsme ladit. Dav pod pódiem zpozorněl. Benno dnes poroučel místo osiřevšího Fondy a Venca měl jako

obvykle potíže s trombónem. A potom se všechna srdce zastavila, náměstí kolem nás ztichlo, povstali jsme jako při pozdvihování, nasadili jsme nástroje k hubám a do slunečních paprsků a stínu a do prostorného, teplého, slavnostního náměstí jsme spustili odsekávaně a drze znělku, kterou jsme ukradli Casa Lomovům, a řvali jsme fortissimo, až se kráčející občané u kostela ohlíželi, a viděl jsem, jak vrtí hlavama a huby jim povídají: Že to může někdo poslouchat! ale ti pod náma to poslouchali,

a neposlouchali to, polykali to, vstřebávali to do sebe a náš orchestr se v tom vzpínal a řičel, až jsme dohráli a pak jsme si sedli a hned jsme spustili Cherokee, dav pod pódiem se pohnul a v minutě byl beton přeplněn potápějícími se párky. Seděl jsem pohodlně na židli a rozhlížel jsem se po nich a holkám vlály sukně a postavy pásků s vycpanými rameny se kymácely na slunci. Bennova trumpeta byla napřažena rovně nad tancující a slunce se třpytilo v jejím korpusu, nad vlasatýma hlavama se vytahoval a zatahoval Vencův trombón jako čarodějná hůlka boha jazzu a já jsem jen skromně bzučel pod ostrými výlevy Bennovy trubky a bylo mi dobře. Slunce se dotklo střech domů na západě a v jeho útěšných paprscích jsme seděli a leskli jsme se a skvostná muzika mu prskala do tváře. Slunce bylo s náma. Nahoře na kopci, šikmo proti modrému nebi, trčel zámek a krásná královna wirtemberská ujížděla někde v kočáře, ospalá a zachumlaná do dek, někam do Německa, pryč. Dole v davu jsem

viděl Mici tancovat s králem pásků Prdlasem a Evku Mánesovou s básníkem Vorlem a u chodníku se zabělala světlá hlava Rosťova a růžový obličej Dagmary Dreslerové, kterou si Rosťa držel v náručí. Já byl sám a seděl jsem na pódiu se saxofonem v puse. A pak se najednou dole u pódia objevila Irena ve světle modrých šatech a usmála se na mě. Její úsměv mně projel celým tělem a zamrazil mě u srdce.

Houpala se půvabně na svých hezkých nohách a držela se daleko od těla se Zdeňkem, který se na mě pitomě šklebil a klátil se po betonu jako slon. A Irenka byla v jeho náručí. Doufal jsem, že ho zastřelili.

Ale kdepak. Mohl se tisíckrát ztratit a nechat ji, nakonec se vždycky objevil. Vylezl odněkud jako čert, se svými vyceněnými zuby a rozpraskanými pysky, a Irenka nechala všeho a utíkala za ním. Ne.

Nakonec já jsem vždycky jen snil a myslel jsem, jaké by to bylo, a on nemyslel, pro něho to bylo.

Nakonec on platil na Irenku a Irenka se před ním svlíkala a spala s ním a milovala ho a mě měla ráda.

Mě měla ráda. Nedalo se nic dělat. Musel jsem být rád, že to tak je, a houby. Vstal jsem, pozdvihl jsem slavnostně saxofon a rozvzlykal jsem se na počest vítězství a konce války, na počest tohohle města a všech jeho krásných dívek a na počest veliké, bezedné, věčné, pitomé, krásné lásky. A vzlykal jsem nad tím vším, nad svým životem, nad esesáky, které popravili, a nad chudákem Hrobem, který pad, nad Irenou, která nechápala a blížila se pomalu svojí zkáze v nějakém manželství, nad tím časem mládí, který skončil, a nad rozchodem, který začínal, nad orchestrem, který se už nikdy takhle nesejde, nad večery, kdy jsme hráli pod petrolejkama a mysleli na svět, který přijde, nad všemi těmi krásnými dívkami, které jsem miloval, a miloval jsem jich mnoho, snad všechny, a nad sluncem, a z oranžových a šafránových červánků na západě se ke mně skláněl nějaký nový a nově marný život, ale byl hezký a já jsem pozvedl třpytící se saxofon k němu a zpíval jsem a mluvil jsem z jeho pozlaceného korpusu, že ho přijímám, a že přijímám všechno, cokoliv přijde, protože nemohu nic dělat, a odněkud z té záplavy zlata a slunce se ke mně zase naklonila ta holka, co ji teprve potkám, a pohladila mě po tváři. Dole tancovali pásci, které jsem měl rád a které jsem měl za pár dní opustit a měl jsem jít jinam, zase někam, a já jim hrál a myslel jsem na všechny ty obvyklé věci, na které jsem vždycky myslel, na holky a na jazz a na tu neznámou holku, kterou potkám v Praze.

Praha, říjen 1948 - Karlovy Vary, září 1949

Konec nylonového věku

. . . Všickni se uchýlili, spolu

neužitečni učiněni jsou;

není, kdo by činil dobré,

není ani jednoho . . .

ŘÍM. 3, 12.

LADISLAVU FIKAROVI, VÍTĚZSLAVU KOCOURKOVI,

JIŘÍMU KOLÁŘOVI A ZDEŇKU URBÁNKOVI,

I KDYŽ ZA NĚKTERÉ VĚCI SE NEJDE REVANŠOVAT,

A JANU ZÁBRANOVI,

SNAD I TOHLE JE LIST Z ONOHO DENÍKU

Za rámem zrcadla byla zastrčena fotografie poněkud bezvýrazné krásky s křečovitým úsměvem - Milé Jiřce Nora stálo v pravém rohu dole přes nahé rameno fialovým inkoustem - a v zrcadle se prohlížela dcera majitele statku. Nora, myslela si, Nora, Nórinka, Nórinka ve svatebním závoji u Svatého Ignáce.

Nora ve svatebních šatech za třicet tisíc, Nora Hausmannová, choť sekčního šéfa na ministerstvu zahraničí. Manžel bude jmenován vyslancem v Iráku, řekla jí růžovými ústy, odjedeme tam asi na jaře nebo v létě, v červnu nebo v červenci, vlastně odletíme, letadlem přes Káhiru. Praha - Wien - Roma -

Cairo. Dcera majitele statku dokončila ušatý uzel nad čelem a Nora, v obličeji pozlacená ornátem pátera Neumanna S. J., stála jako alabastrová socha, svatební šaty k tělu, obrovský zlatý kříž opřený rameny o mléčné polokoule ve výstřihu, interesantní oči budoárové kočky, a v nich se vlhce zrcadlily dvě řady svící v rukou plavě andělských ministrantů. Nora sebejistá, Nora krásná jako nejfantastičtější sen, kytici bílých lilií v náručí, elegantní myrtový věneček výsměšně neporušený na hlavě. Při nudných hodinách mademoiselle Lessaveurové šeptala jí v zadní lavici svůdné důvěrnosti o mládencích z British Society, nenáviděná Nora Hausmannová, protože dobře věděla, že Jiřinu Kočandrlovou líbá jenom

dědeček pod jmelím na Štědrý večer, jenom matka a bratranci, a potom Nora, Nórinka samozřejmě.

Vlhkou, měkkou, voňavou, neslíbatelně apreturovanou pusou, miláčku, já tě zbožňuju, až pojedeme s Petrem do Persie, pojedeš s náma, Petr to zařídí, pojedeš pro forma jako sekretářka a budem pořád spolu, koupíme si v Cairu turecké kalhoty a půjdeme se kouknout na serail, na pyramidy, do Bagdádu a všude, a všude budem spolu. Ach, poškrábat ji! Udělat jí v obličeji jako politém skin milkem nezhojitelnou krvavou brázdu. Dovedla si představit Noru v tureckých kalhotách, nahou pod nima, siluetu dlouhých stehen proti světlu serailu, plnoštíhlé boky, ňadra jako mramorové polokoule pod hedvábím, tu protivně bezvadnou noční pleť - a vedle ní sebe, hedvábí jako slupka dvou dobře naditých jelitech - potvora, ach, potvora Nora Hausmannová, nenáviděla ji.

A v duchu brečela, celá růžová a nažehlená a ztracená v suverénním půlkruhu z taftu a z hedvábí a ze smokingů a z bílých rukavic, pod krémovými štukami Svatého Ignáce, v plápolu svěc, na varhanách sladce snil Schumanna koncertní mistr a sypal ty velebně mečivé notičky na hlavy dvojice jako z obálky Elle na plyšovém klekátku před oltářem, táži se vás, paní Noro Joachimová, a potom brečela mokře a doopravdy ve starodávné statkářské ložnici, na červotočivé posteli a vedle zbytečného toaletního stolku, mezi americkými nail polishy a lipsticky a mezi lahvemi skin milku, který jí byl houby platný, jí nepomáhal, z ní nemohl udělat filmovou Noru mládím zářící, povlečenou smetanovou kůží všude po těle.

Vstala a podívala se z okna. Praha ležela pod lehkou blánou mlhy v údolí, okna slavnostně hořela naproti večernímu slunci a po silnici táhla karavana naleštěných aut k černým věžím za řekou. Dcera majitele statku stála u malého okna v tlusté zdi budovy, která kdysi bývala tvrzí, otrávená, v hlubinách zoufalství. A místo smetanové kůže jenom růžové hedvábí, žádný život ve smetanové kůži, jenom tři hodiny na bále, čtyři, přestát to a pečlivě sesvléknout a zase do postele. Obrátila se a pomalu vykročila ke dveřím. Měla těžkou, neestetickou chůzi. Věděla to. Otevřela dveře a z temné předsíně strčila hlavu do kuchyně.

„Už je voda, mami?“

Manželka statkářova seděla u okna a strnule se dívala ven, na sešlý altánek na zahradě.

„Voda?“ řekla, duchem nepřítomná. „Ale ano, už bude. Prádlo tam máš taky, Jiřko. A pospěš si.

Samík tu je každou chvíli.“

„Hm,“ řekla a pootevřela dveře do koupelny. Cairo! Koupelna měla rozměry menší kaple, dvě mléčná okna a mezi nimi veliké zrcadlo až k zemi. Ve vaně se studeně leskla voda, ale už se v ní rozpouštělo medové slunce. Dcera statkářova se postavila před zrcadlo. Pak jedním rázem shodila župan z ramen a stála nahá sama před sebou. Přivřela oči, aby dobře neviděla. Tělem jí projelo mravenčení až do konečků prstů. Je to v Hausmannovic vile, v Nořině ložnici, Nora a Petr, Petr ji zezadu objímá. Na zádech ucítila zašimrání chlupaté mužské hrudi, na ramenou kamenné bicepsy a tlak vzrušeného

pohlaví v žlábku mezi nohama. Rychle se k němu otočila - ale obraz v zrcadle zůstal stejný, měl přivřené oči a stál nehybně ve veliké, prázdné koupelně, zvadla mu do náručí, zadusil ji a ona mu ovinula dlouhé, štíhlé, půvabné Nořiny ruce kolem krku a prsty mu zajela do vlasů. Zavřela oči úplně a sála polibek pootevřenými rty ze vzduchu.

Na denní sen narazilo matčino kýchnutí. Otevřela oči a spatřila nepohnutý obraz v zrcadle. Malá, tlustá holka s absurdními ňadry kojící matky, na pánvi polštáře tuku, houpavé břicho jako pytel otrub, stehna hrbolatá sádlem, nohy postavce s lýtky, která se vůbec nezužují v kotníky. Slečna Kočandrlová, a zalilo ji večerní slunce jako Nořinu tvář ornát pátera Neumanna. Vší silou stiskla oční víčka a vtáhla do sebe vzduch, až to ostře zasyčelo. Zachtělo se jí zhroutit se hystericky na zem nebo rozbít zrcadlo, anebo aby někdo přišel, třeba ten blbec, vůl, pitomý Samíček a znásilnil ji na té studené kachlíčkové podlaze tady v koupelně.

Bolestivě vzdychla, otevřela oči. Zoufalství se pomalu vyčerpávalo v otupělost. Znova se prohlížela v zrcadle. Přitiskla stehna k sobě, postavila se trochu bokem k obrazu, trochu se předklonila, vtáhla břicho, levou ruku dala před sebe jako Venuše, pravou s ručníkem na ňadra. Vznikla iluze a v hloubce denního snu zazněla nějaká cukrová řeč, Slečno, moh bych vás vidět? Přídete? a zaklapaly střevíčky o mramor biografu v Alfě, v Sevastopolu, kluk se natáhl přes skleněný pult, zašustil sáček s bonbóny, nebyla už sama, ne pořád sama jenom s Yvonnou nebo s Magdou nebo s Norou, s Norou, s Norou

Joachimovou-Hausmannovou - a spustila ruku s ručníkem a ňadra jako bochníky čerstvého chleba se svezla o několik centimetrů, a otočila se k židli u vany, kde stála krabice s koupelovou solí. Sebrala ji a nasypala zelený prášek do vody. Měl příjemnou vůni a byl taky úplně zbytečný. Přes opěradlo visely růžové kalhotky z nylonu a americká podprsenka od strýčka Joe z Ameriky. Vlezla do vany a zaťala zuby. Blbci. Proč mi pořád cpou takovéhle dárky, které skoro žádná nemá? Proč pořád dělají jakoby nic, vždyť přece všichni vědí, všichni vidí. I Nora, jedovatá růže. Ta nejvíc. Blbci. Blbci. Surovci.

Natáhla se rovně ve vaně, a čekala, až se voda uklidní. Za chvíli bylo z vody sklo a ze skla vyčnívalo břicho jako ostrůvek s malou lagůnkou.

U anděla se narvala do tramvaje parta dělníků z Ringhofferovky a mezi nimi štíhlá, zlatorudá holka s chlapeckou postavou a v modrákách. Sam v rohu vedle řidičovy skříně pohlédl s potěšením na tu americky ostříhanou nádheru na hlavě nad zaolejovanou pracovní kazajkou. Jasně modré oči prosvětlily šedivý zimní den a položily Samovi otázku: Proč sis vlastně nezačal radši něco s takovouhle krásnou věcí, darem Přírody? Odpověděl: To je elementary, my dear Watson! Protože takovéhle holky chodí, kam nechodím já, a jelikož jsem si nezačal, nýbrž byl jsem začat. Je to prosté a jasné. Byl jsem začat Irenou. Vždycky bývám někým začat.

Elektrika šplhala cikcak ulicemi, nazrzle zlatá hlava se otáčela s ní, na všechny strany vrhala měděné přísliby. Teoreticky i na Samuela. Vůz zastavil a holka se přitiskla ke stěně, protože se kolem cpal nějaký nádiva, a malá ňadra pod modráky, spíš jen náznak ženského poprsí, se naznačila. Líbeznost, můj milý Watsone. Modráky měla pomačkané kolem rozkroku, pěkně, ale ne moc je vyplňovala

chlapeckodívčí figura, a modré oči s přísně utajeným smíchem zůstaly chvilku civět na Samuela. Drze do ni mrknul, ale holka nic, když tlustý muž zase vypadl z tramvaje, začala opět brebentit s kloučkem, přiklopeným modrou rádiovkou. Tedy dělnice, mládežnice, esčémačka.

Existuje to doopravdy, položila mu další otázku. Je pro ni skutečně důležitější marxleninismus než páni, brazolety a ztemnělé intimní krémové ovzduší u Myšáka, kde jako ocún z jezera Alfonse Muchy pluje Irena ve francouzské blůze z černého sametu, věčně se rozmýšlející, věčně nerozhodná. Koukal na krásku v modrákách, ale její půvabné saucy shortie mu s tím neharmonovalo, vůbec její pěknost nešla dohromady s budováním a s rusáckýma písničkama. Přece je znám, meditoval pod odpoledním

sluncem, schylujícím se k večeru, dobře znám ty uzpívané škeble z lesních brigád, ty vzduchsečistí užfašisti, nedělá jim dobře práce jako taková, ale práce společně s klukama, v šortkách a s tričkem podhrnutým pod ňadra. Tak se aspoň soudí všeobecně: doma, u Ireny a všude, všude. A možná že jsme taky vedle, doma, u Ireny a všude, a ony to dělají přesně z těch důvodů, jak o tom píše Mladá fronta.

Who knows? I certainly don't. Tak tedy houby. Ať to je, jak to je, to v modré kombinéze má poetický sex appeal, ať už sepod starozlatým bronzem převaluje vágnost svazácká nebo

americanhollywoodjitterbugovská.

Pusa tomu vytrvale brebentila, žvanila, kroutila se ve všemožných sortách úsměvů, o nichž dovedla mluvit Irena. Viděla holkám skrz úsměvy až do žaludku, do dívčích komnat, kde si je trénují před zrcadlem - jestli tohle platí i o dělnicích. Ale jistě, sexuální technika je v podstatě beztřídní - dlouhé řasy mrkaly na zadní projekci domů, ujíždějících kolem tramvaje.

Hleděl na ni s profesionální vytrvalostí, spokojen, že mu něco zkrátí otravnou, stokrát vyjetou cestu do Radlic, kterou navíc musí absolvovat tramvají, neboť otcova momentální milenka bydlí na Zbraslavi, a plně tedy zaměstnává rodinný vůz, a luketka hrála divadýlko nazvané Přehnaný zájem o hlavičku přiklopenou čepicí. Absurdita. Co v té hlavě asi je, asi nic, co tam sakra může být za fantazii, není to Irena, sophisticated lady, s půlnočníma očima v zelené, pořád stejná ve dvaceti nebo ve třiceti nebo ve čtyřiceti, zmrazující a věčná. Tahle - a najednou zjistil, že černé terče modrých očí jsou zvědavě namířeny na něho. Kloučkův profil pod rádiovkou něco vykládal, ona přitakávala ale oči jezdily jako hodinářský nerv cukavě po světě a na chvilku vždycky vklouzly do Samových zřítelnic. Ale sakra! Že zrovna dnes musí bezpodmínečně nahoru, že nemůže vylézt z tramvaje a táhnout za ní po Smíchově, až někam k baráku v postranní ulici, a počkat, dokud se nerozloučí se svým zámečníkem. Nebo že by - ale ne, není na to čas. A stejně je dobrá jenom na mrkání, lože tuhle poezii zabíjí, až na Irenino lože, snad proto, že v něm nikdy nespal, bohužel ne, ačkoliv Irena v kabátě podle střihu z Vogue je jako ulitá do kontrapunktu života.

Tramvaj zastavila, proud nastupujících se srazil s proudem vystupujících. Na chvilku mu to holku ve dveřích zakrylo, ale když poslední záda skodrcala ze schůdků, zase ji spatřil, jednu nohu měla už na zemi, druhou ještě na stupátku, podávala ruku klukovi v čepici, který se vykláněl ven k ní. Něco jí říkal, držel ji za tu ruku, povídala, Tak nazdar, Jarko!, ruku mu vyškubla, udělala si na obličeji kamarádský úsměv a najednou, potvora, ho proměnila v rozzářený, planoucí, narandezvoucí luk na Sama. Přitáhlo ho to jako magnet, ale neprorazil včas baráž zkušených tramvajových kovbojů, viděl ji z pomalu se rozjíždějící tramvaje, kráčela rychle s rukama v kapsách a s aktovkou pod paží vedle jedoucího vozu, nejdřív stejně rychle, prodral se ke dveřím a vyhlédl ven, pak zůstávala pozadu, a jak jí ve stínu černajícího slunce poslal odpověď telegrafem očí, znovu ho vyzvala na rande, chtěl vyskočit, jenže tramvaj jela už moc rychle, nemělo to cenu. Houby, řekl si a zůstal stát na stupátku, rande mizelo v dálce a v nejistotě polopocitů, holka se pomalu ztrácela dozadu, štíhlé nohy v kalhotách dělaly pořád půvabné kroky vpřed, něco tu zase odcházelo, pak zabočila do příčné ulice, na okamžik z profilu, dlouhé nohy jdoucí do nikdy nenavštíveného kopce a bronzově zlatá hlava v odpoledním slunci

radlické periferie.

Houby! řekl si, tamhleto je hoch pro ni, ten přiklopený rádiovkou. Je to jen tetelivá, světélkující, příjemně myslitelná esence, apollinairovská zrzavá kráska ve vlaku, líp ji neoslovit, líp se jen dívat a nechat si iluze.

Na příští stanici vystoupil kluk pro ni a elektrika vjela do radlického údolí. Hořící okna statku mu připomněla věci jeho skutečného života. Hned ho otrávily. Tramvaj dusala po kolejích a Sam mrzutě myslil na Jiřinu, na její nahá ramena pradleny a pitomě růžové šaty, bude ji mít celý večer na krku, poněvadž pro ni nikdo nepřijde, a po sté první bude hrát stokrát ohraný part žoviálního chlípníka, aby se slečna smála. Proč to vlastně dělá? z nějaké zvrhlé dobročinnosti nebo z čeho, na protiúčet za týdenní porce másla a vajec, když se ještě veškeré úsilí upínalo k vítězství Říše?

Prostě proto, že je vůl a že mu jí je vždycky trochu líto. Chudák holka bez kluka, tlustá a nevzhledná, a jestli oni věří, že je to pro ni dobré, vláčet ji po plesech - tetka vždycky vykládá o své éře, no ovšem, jenomže podle fotek byla tetička naopak velice vzhledný zlatohlávek v charlestonovém robe-sacu, a Sammyho otec dostal prý kvůli ní v oktávě trojku z mravů, což byl těžce podmazaný kompromis

s vyloučením. A skoro si kvůli krásné tetičce Ludmile nevzal dceru pana konzula Kudrnáče, moji mamá. Prostě, uvažoval na plošině, provívané zimními větry a krášlené večerními stíny, nezdá se mi to, ale když myslí, tak se snažím dělat jí radost. Ona mě přirozeně nenávidí, ale co. No. Dělám, co se ode mě očekává, a všeobecně se to pokládá za laskavé a galantní. Jdeš večer s Jiřinkou? No to je dobře, ona se potřebuje pobavit. Teda silně pochybuju, že se tam baví, ale předpokládá se, že se baví, a co se předpokládá, to platí.

Ale aspoň tam bude Irena, povede s Jiřinou toxickou konverzaci, a Robert, zhnusený, že tam musel, a výborně vědoucí, proč tam Irena chtěla. Že kvůli Samuelu Gellenovi, aby s ním mohla tancovat na americkém plese, za zvuků Vlachovy swingpartie, mezi diplomaty z American Embassy, aby tam mohla snít svoje oblíbené snobské sny a aby jí Samuel v tom snění pomáhal smokingem od Knížete, protože na to on je, on ano a Robert ne. Robert není na nic, jenže na ní visí, hýbá se podle vrtění jejího malíčku, je obětavý a služebný, znala ho dávno před Samuelem, spala s ním dávno předtím, než se Samuelem poprvé odmítla spát, a Robert má zajištěnější politické postavení. Proto si Irenka nakonec vzala jeho.

Proto? Proto. Proto?

Tramvaj zahnula ke stanici. Lehce seskočil a udělal několik elegantních poskoků. Pozor na lakýrky.

Pak se obrátil proti směru a pustil se polní cestou ke statku. Nahoře, za fagulí živenou západem slunce, sedí Jiřinka a dělá si make up. Vedle toaletního stolku je psací stůl s knihama z Institutu, Grammaire francaise, La petite Parisienne, L'Histoire de la littérature française, Visitez le Louvre, Elle, France-Soir a tak dále, Jiřinčin svět Institutu Ernest Denis, kde do ní vtloukají francouzštinu, ačkoliv jí to nejde a ačkoliv neví proč, ale to neví nikdo, asi kvůli tomu pochybnému snu v pochybné budoucnosti,

nazvané ažtopraskne. No, stejně dobře můžou čekat, že bude Jiřinka jednou hrát s Českou filharmonií, když chodí dvakrát týdně brnkat na piano, ušklíbl se a vyplivl žvejkačku, kterou si šetřil už od oběda, neboť to byla jedna z posledních žvejkaček, vyplivl ji do černé brázdy chlebonosné půdy statkářovy.

Piano, konverzační příručky, jí to bude v životě, jak to teď všechno vypadá, asi stejně k užitku jako aforismy v jejím památníčku, kde je taky žvejk od něho, opsaný ze Shakespeara - nebo z bible? Ne, ze Shakespeara - we are such stuff as dreams are made of, z takové látky jsme jak sny, a malý život náš je spánkem obklopen . . . To Jiřince teda asi určitě pomůže v jejích problémech. Chudák Jiřinka.

Došel k bráně statku a otevřel ji. Hejno prasátek klusalo s usilovným chrochtáním šikmo přes dvůr, hejno nesmrtelných prasátek, vzpírajících se prvnímu zákonu dialektiky. Ze stáje vyběhli dva lovečtí psi a vrhli se na něho. Pst, idioti, řekl jim a odstrkoval je od sebe. Psi vyskakovali jako z gumy v záchvatu nesmyslné radosti. Ale jenom než došel ke schodům. Jakmile vstoupil na schodiště, ztratili zájem a odcválali zpátky za prasátky.

Vystupoval pomalu po tom španělském schodišti vzhůru. Půl dvora leželo už ve stínu a ve stájích rozsvítili. Otrava nastávala. Vzal za kliku a vešel dovnitř.

Slyšela ho, jak jde po dlaždičkách v předsíni a otevírá kuchyňské dveře, a pak jeho hluboký hlas, Dobrý den, a matčinu nadšeně radostnou odpověď, Vítám tě, hochu!, pěst na to oko, které před chvílí viděla civět do prázdna na altán na zahradě. Už zase stála před zrcadlem, zabalená do osušky, a stírala si z kůže lesní vůni. Věděla, že dveře koupelny nejsou zamčené a že pravou nohu, celý pravý bok má nahý, a bylo to trochu jako koupelový sen o Nořejiřině a dr. Hausmannovi (ten byl zaměnitelný).

Obzvlášť když bylo celkem jisté, že bratranec dovnitř nevleze, když to byla jen možnost, která se nesplní a v žádný sen by se proměnit nemohla.

„Jiřko, pospěš si! Sam už je tady!“ zavolala matka za dveřmi a dcera statkářova se zamračila.

„Už budu,“ řekla a stírala dál zelenou vůni ze zčervenalé kůže.

Takhle zabalená do osušky, pomyslela si, nevypadám nejhůř. Nebýt té zdravé venkovské barvy,

neměla bych tak špatný obličej. Pusu mám hezkou, pusu -. Jenže to je vždycky tak. Nebýt té zdravé barvy. Nebýt toho břicha. Nebýt těch nohou jako od piana. Nebýt té zdravé barvy, nebýt toho břicha, nebýt těch nohou od piana, nefilozofoval by dr. Hausmann o ženských očích. Já si na ženách nevšimnu ničeho, jen očí, říkal, protože obědvala s nimi. Oči jsou na ženě to nejpůvabnější, přednášel tónem obhájce ve věcech trestních, a Nora cudně polykala zmrzlinu a měla pod tím svým fialovým

nejpůvabnějším, o něco níž, taky kozičky přesně na míru dlaně dr. Blbce Hausmanna. Ach bože!

Vztekle shodila osušku na zem, do zrcadla na sebe vyplázla jazyk a rychle si natáhla nylonové prádlo.

Bratranec na prahu salónu se zasmál. Taky blbec. Proč se obtěžuje. Skoro nahá pod županem vrazila do salónu, a tam na ni pohlédl bratranec z lenošky, otrávený do morku kostí, oči galantně se usmívající v koutcích a hubu olíbanou od coury Ireny Hillmanové.

„Nazdar, Džordžiáno!“ pravil duchaplně.

„Vítám tě, Semínko,“ řekla, aby ho namíchla. Neměl to rád. Byla to památka na jeho

maminčinomilánkovství, a kdekdo v příbuzenstvu to znal z dob, kdy Sama ještě v sekundě vodili za ruku do školy. Byl prý slaboučké, churavé dítě a hloupé holky si z něho dělaly legraci. Jenže co to je platné, teď je ze Semínka elegán ve smokingu a milenec strašné Hillmanové, to taky všichni

v příbuzenstvu vědí. Katolická větev rodu kuje, jako vždy, horlivé plány na záchranu Semínkovy duše, tetky se střídají u Gellenů na čaji a kážou morálku teti Gellenové, ale teti Gellenová říká, Nechte ho, já mu v tom bránit nechci, mně je z toho taky těžko, ale on ji má rád, nemá smysl mu to vymlouvat, čím víc mu to budu zakazovat, tím víc si bude myslet, že jiná na světě není, vždyť víte, jak to bylo s Laurou, musíme čekat, až se zamiluje do nějaké jiné dívky. A jako to bylo s Laurou, Semínko se zabouchne do nějaké nové Hillmanové. Ach, teti Gellenová je hloupá, ale má pochopení pro lidi, myslila si dcera statkářova, je to jediná tetka, kterou mám ráda, ale strašně miluje Semínka a Semínko dělá, co může, aby nadělal hodně ostudy a nakonec teti zlomil srdce, protože je to přiboudlý pitomec, který se považujeza světáka a ve skutečnosti dělá trapného tajtrlíka kurtizáně Hillmanové.

Přivřela za sebou dveře salónu, ale škvíru nechala pootevřenou. Rozsvítila, přistoupila k šatníku a dotkla se růžových šatů na ramínku.

„Tak co je nového?“ pravil bratranec z pokoje. Jakovždycky. Pak si myslí, že má fantazii.

„Ale to víš, nic.“

„Co Nora?“

„Nora? Je vdaná - „

„To vím.“

„Teď jedou s manželem na hory.“

„Ale? A co Magda?“

Přesně podle programu.

„No, chodí do Ústavu.“

Udělá vtip. Udělal vtip.

„Ještě je každej den na manikýře?“

„Každej den ne, ale obden. Ona má teď vážnou známost.“

„Jo? s kýmpak?“

„Já ani nevím. Nějakej inženýr nebo co.“

„Aha.“

A teď se ještě poptá po Yvonně.

„A co dělá Yvonna?“

Správně. Zcela správně.

„Ta poletí na velikonoce do Paříže k babičce.“

S tou mě musíš seznámit.

„S tou mě musíš seznámit.“

„To víš, tebe zrovna, Samečku!“ řekla.

Ale možná že seznámím, řekla si v duchu. Ne kvůli tobě, ale kvůli teti Gellenové. Yvonna by tě vyléčila z hillmanovštiny! Mademoiselle Yvonne Durand, fille de premier secrétaire de la légation française. Jenže co by tě léčila z hillmanovštiny. Ty si svůj život voráš jedině sám, Samečku Semínko.

Jedině že chudák teti -

Slyšela, jak vstal a jde po pokoji, zavrzala stolička u piana a vzápětí se dal do klimprování. Hrál hrozně. V příbuzenstvu ho povinně obdivují, ale to proto, že rod je totálně nemuzikální. Rozsvítila malou lampičku u zrcadla na toaletním stolku a znovu se podívala sama na sebe. Opravdu, takhle, ozářená zepředu a pokud člověku nevadí baculatost, vypadám přece skoro sladce, nebýt - ano, nebýt toho nebýt. Bože, nebýt. Rozvázala šátek a zatřepala hlavou. Z šátku vypadly řídké, slámově žluté vlasy v natáčkách. Vytahovala je, jednu po druhé. Bratranec dobrnkal. Když vytáhla poslední natáčku, strčil hlavu do ložnice a teprve pak se zeptal:

„Můžu dál?“

„Můžeš, Same,“ řekla a pohlédla na něho v zrcadle.“A zhasni světlo nahoře.“

Spatřila černou paži s běloskvoucí manžetou, jak šmátrá po zdi, a pak se pozadí proměnilo v tmu.

Z plochy zrcadla vystoupil obličej, ne už rudý, ale téměř růžový, červené rty. Oči se zaleskly skoro nějak efektně, jako Noře. Nebýt. Ach blbost. Ze tmy vystoupil také bratranec, postavil se za ni a přispěl ke konverzaci jednou ze svých standardních zpráv, o nichž předpokládal, že ji jako takzvanou ženu zajímají a která ve skutečnosti měla učinit zajímavým jeho:

„Včera jsem potkal Lauru s Pavlem.“

No ne! Jak interesantní! Každý přece ví, že s tetičkou Laurou si najímal pokoj v Hubertusu nejdřív on a teprve dlouho po něm Pavel, taky tetiččin synovec, a Semínko ví, že to každý ví. Sebrala hřeben z toaletního stolku a začala se česat. Řekla:

„Ty myslíš, Same, že spolu opravdu choděj?“

A zase předem věděla, co udělá. A zase to udělal. Vytáhl obočí a ušklíbl se levým koutkem.

„Já nevím,“ pravil ležérně. „Proč by nechodili?“

„No já bych řekla, že by Norbertovic neviděli rádi, kdyby se vzali, že?“

„Kde stojí psáno, že se hned musej brát?“

„Jistě. Ale jestli ji má Pavel rád - „

„Pavel určitě. Jenže Laura je trochu potvora.“

„Same! Já myslím, že takhle bys o ní mluvit neměl!“

„Vždyť já to nemyslím nijak zle. Ale znám ji, víš?“

Ovšemže znáš. Jasněji už to opravdu nešlo připomenout, že jsi s ní taky něco měl.

„To já vím, že ji znáš,“ řekla a pohlédla na něj v zrcadle káravě, což ho samozřejmě potěšilo. Huba se mu ohnula, že vypadal jako hobrový cynik nad premiérovým biografem. Scházel mu jedině knírek.

„Že,“ dodal.

„A právě proto bys o ní tak mluvit neměl. To nemusí bejt ještě potvora, že tě nechala.“

Filmový úsměv se znamenitě pošpatnil. Inu, musíš se víc namáhat s přemýšlením, když mě chceš

bavit, pomyslela si, nebo nechceš: když už ses dal na křesťanskou dobročinnost. Úsměv se však zase vylepšil, bratránek se anglicky ovládl. Opět vytáhl obočí

„Mě nechala?“ podivil se. „No když myslíš -“ udělal pauzu, aby jako jí bylo jasné, že je na omylu, že ne ona jeho, ale on - blbec. A pokračoval:

„Ale já to neříkám kvůli tomu.“

„Tak kvůli čemu?“

„Tak všeobecně. Ono se to totiž dá právem říct skoro o každý ženský.“

„I o paní Hillmanové?“ pravila norovsky, a hned toho zalitovala, protože radost mu dělat nechtěla.

Samozřejmě se neurazil, samozřejmě naopak.

„O jaké paní?“ podivil se znovu.

„Tu ty asi neznáš,“ řekla, a Semínko sebral ze stolku lahvičku s lakem na nehty a zasnil se nad ní.

Pohlédla mu nenápadně do obličeje. Je docela hezký, Sameček. Vlastně se mu to tajtrlíkování možná vyplatí. Chlapi asi dělají horší věci za menší profit. Vyspat se s Hillmanovou stojí zřejmě za to. Ale kdyby nebyl takový vůl. Jednou přišel na večeři se strašným cucflekem na krku a seděl s ním jako vyznamenaný řádem, a jako vyznamenaný řádem jako že nic, aby to ale všichni viděli. Sameček byl vždycky pozér. Někdy se jí zdálo, že mu dělá skoro stejnou radost o věcech mluvit jako je dělat.

„Od strejčka Joe?“ zeptal se najednou, pořád celý hypnotizovaný lahvičkou.

„Ne. To dostala Nora od Petra.“

„Aha.“

Došla mu řeč. Postavil lahvičku zpátky na stolek a podíval se na ni do zrcadla. Odložila hřeben, načechrala si vlasy a bratranec upadl do tranzu. Dostala chuť ho vyhodit, ale neudělala nic. Sebrala z misky růžovou labutěnku a dala se do pudrování. Nora, Nora si pudruje i ramena, na plese mediků měla šaty se širokým dekoltem, bílá Nořina ramínka, vyrobená Joachimovými pro líbání. Jestlipak na nich teď, po svatební cestě, má taky cucfleky? Pomyslela si, a bratránek se probudil, snad ho pudr zašimral v nose, naklonil se k ní a čichl jí k tváři.

„Tohle je fajn pudr. Prima voní.“

Dostala náhle křečovitý vztek. Prudce vstala.

„To mi přivezla Yvonna z Paříže,“ řekla, a v duchu pravila jedovatě: Čuchej si u Hillmanky k Hillmance, vole! Vole! a potom zas nahlas:

„Teď jdi, prosím tě, vedle. Já se oblíknu.“

„Oukej, Džordžiáno,“ pravil pitomě, vstal a líným krokem vyplul z pokoje. Když za sebou zavřel, vyplázla naněho vztekle jazyk. Idiot Semínko!

V křesle pod obrazem krále Jiřího VI. seděl profesor Bartoš s Lifem v ruce a usilovně přemýšlel, jak to zařídit, aby nebylo vidět jeho červenomodrožlutě pruhované ponožky, neboť se náhle proměnily

v odznak pohany. Včera, předevčírem na ně měl ještě právo, byl Monty Bartoš z SBA, ale dnes už má v kapse výměr MŠVU, je učitelem angličtiny Martinem Bartošem z kraje Ústí nad Labem, a to právo mu vzali. Monty, povídala Renáta, chudáčku, udělej něco, abys tam nemusel! Je to strašný! Sama ovšem nehnula ani prstem. To ví taky, že je to strašný. A teď dřepí v klubu jako strejček z venkova na návštěvě v Praze a má dojem, že se mu pod amerikánskými poker faces všichni posmívají. Navždycky pryč z Prahy. Definitivně, protože na rozdíl od většiny z nich měl strach, že válka nebude. Celý život někde v Horní Lhotě na měšťance, která v zimě zapadne sněhem a v létě se utopí v blátě, odkud jezdí autobus dvakrát týdně do okresního města, a učit tam cikány násobilku. Jak se před hodinou vplížil do klubu, řekl mu Gustav lehkomyslně: Ahoj, Monty! Už si to dostal?, a když odpověděl, že ano a že v pondělí jede, Gustav užasl. Neblázni, chlape! Sežeň si nějaký glejty od doktora jako já, přece jim nebudeš dělat vola někde v Hacašprndovicích!

Profesor měl pocit, jako by ho někdo spráskal devítiocasou kočkou. Neblázni! Gustavovi se to ovšem žvaní. Jeho fotr se pohotově přelakoval a sedí teď v ředitelském křesle národního podniku Centrotex, a navíc si Gustavova sestra vzala Grulicha z ministerstva školství, a ten měl nos už v pětačtyřicátém.

Renátě se to žvaní taky a lituje, proto že jí se stačí zazubit, a dostane odklad třeba na deset let, ani nemusejí zasahovat protekce. Nebo Michalu D. Hollinerovi s bůhvíjakou sítí strejčků v různých

odstínech, od bílé až po rudou. Vůbec všem v SBA.

Jenom jemu ne. Ačkoliv se na ně čtyři roky lepil a sugeroval si pocit, že k nim patří, že je jim rovnocenný, třebažej je jenom Martin Bartoš z Kostelce, syn živnostníka. Čtyři roky denně v klubu, v pečlivě vykartáčovaných šatech, s barevnými fuseklemi, s hedvábnou kravatou. Čtyři roky anglické konverzace a dancingů v Prague English Clubu a na Halloween v American Institutu a při River Party na Vltavě. Američani ho považovali za rodilého Newyorčana, nikdo v SBA neuměl tak říct C'mon, fellers! a ty jiné podobné větičky, co tu lítaly ode zdi ke zdi v roztodivných výslovnostech, jenže teď se najednou domeček z karet sesypal a on viděl všechno bez brejlí snah: není rovnocenný, nikdy nebyl a nebude. A vlastně, pomyslel si s Lifem v ruce, kam se díval na fotografie princezny Margarety, nikdy ho vlastně ani skutečně nelákalo dělat, co dělal. Bavil se tu vůbec někdy doopravdy, mezi dcerunkama s afektovanými akcenty, které americkým nasal twangem chtěly kamuflovat gramatické chyby?

Nebavil. V jejich společnosti neustále cítil tlak v okolí žaludku, jakživ tu nebyl ve své kůži. Přesto sem pořád lezl. Zvrácenost.

Pohlédl přes okraj Lifu na čtveřici u bridžového stolku. Eva v zelenožlutém jumperu ze zámoří a proti ní Gustav v esterházy saku. V druhém směru Emil se žvejkačkou mezi zuby a Rosetta, takto Růžena Buřivalová, na nose soví brýle a kolejní mašli na krku, hrajou bridž, který je otravuje, mluví angličtinou, která jim dělá potíže, oblíkají se v salónech, kde to za ně platí rodiče, všechno to znal, protože to sám dělal taky, až na ty salóny. Co to v nich je, co není v něm?

Nevěděl. Věděl pouze, že v pondělí odjíždí do Ústí nad Labem nastoupit místo ve školské službě dle výnosu MŠVU, aby sehrál svou čestnou úlohu v radostném přerodu české vesnice. A že všichni se z toho vyvlíkli, jenom on do toho musel spadnout, neboť neměl žádného strejčka a neznal žádného doktora, a ten, na něhož se obrátil, měl sice plyšovou ordinaci na nábřeží, ale taky strach z bolševiků, a energicky mu odmítl potvrdit cokoliv kromě naprostého zdraví.

Bylo mu z toho nanic. Dveře vedle křesla se otevřely a dovnitř vstoupil Pavel Rouček. Rozhlédl se, uviděl profesora a zazubil se.

„Ahoj, Monty!“ hodil sebou do vedlejšího křesla. Měl taky barevné ponožky. Ale on mohl. „Jak se vede?“

„Tak tak,“ odpověděl profesor.

Pavel řekl: „Člověče, máme novýho korneťáka, senza chlap.“

„Kde jste ho sebrali?“

„Je od vás. Z filozofie. Z prvního semáku.“

Rouček to prohodil jako banalitu, ale profesora se ta slova dotkla náhlým a mrazivým vědomím

prchavosti času. Snad poprvé v životě. Být v prvním semestru, jak nádherné blaho! Mít před sebou ještě čtyři roky v Praze, ty, co on je má už za sebou. Jako centové závaží ho zdrtila beznaděj a dalo mu hodně práce, aby řekl s falešnou intonací zájmu:

„A hrál už v dixielandu?“

„Jo, někde v Rychnově nebo v takový podobný prdeli. Montíku, ale ten tónek! Budeš mrkat!

A improvizuje, no“ - Pavel luskl prsty. Jako naschvál dodal: „Však ho uslyšíš v úterý, ne? Máme jam v Luxoru. Přídeš?“

Profesor neřekl nic. Zahořely mu tváře. Hanbou. V úterý do Luxoru nepřijde. Úterý spadá už do Hacašprndovic. Pavel, Joyda, Komers, všichni budou tou dobou sedět pod brilantovou mušlí v té drahé kavárně a troubit Riverside Blues, Renáta si ho bude u stolku prozpěvovat s sebou, a po půlnoci potáhnou s basou místo standarty po Václaváku, rozjedou se do teplých bytů s ústředním topením na Hanspaulce, to on už bude dávno ležet, navždy ztracený, pod pruhovanou duchnou v studené chalupě, ze světa zavátý v Krušných horách na měšťance. Jenže to přece není možné! vykřiklo v něm zoufalství, to přece ne! křičelo dál, i když mu bylo jasné, že jsou to jen bezmocná řečnická zvolání. To na něm nikdo nemá právo chtít! On na to není, kantořit v pohorské vesnici! Neumí to! Nenávidí to! Nebude jim tam nic platný! Všechny děti, které mu přijdou pod ruku, zkazí! To mu nemůžou udělat! Zešílí z toho!

Nevnímal, co říká Pavel, ačkoliv Pavel cosi říkal, a nebyl už schopen vnímat někdejší kouzlo klubu.

Seděl v duchu, ale neodvolatelně, v ústeckém rychlíku, se dvěma kufry a s výměrem MŠVU v kapse, poslušný a splasklý kantor začátečník, bylo pozítří, pondělí ráno, a Renáta, Pavel, Gustav, všechny nádherné pražské holky a kluci, sladká pozlacená mládež ještě hluboce spala pod prošívanými dekami ve skleněných vilách a v secesních činžovních domech na nábřeží, protože bylo teprve sedm hodin.

Všechno to byl jenom sen venkovského kluka a nemá na to právo. Dali mu krásně najevo, že na něj kašlou a že mezi ně nepatří. Sami si opatřili glejty o chorobách a jemu se nikdo z nich neobtěžoval naškrábat třeba jenom několik slov na vizitku pro některou odvážnější lékařskou konexi. Nestál jim za riziko. Byl jenom méněcenný kolega z Balíkova, co ho polejvá horko, když se na něho ušklíbne

elegantní bubenečská dcerunka. A vždycky to bylo tak: na stipko do Ameriky jel nakonec Michal D.

Holliner, blbec a snob, který si pletl Sinclaira Lewise s Uptonem Sinclairem, a do prázdninového tábora British Councilu v Anglii pro něj taky neměli místo. Ani do výboru SBA se nedostal. Bylo to přece od začátku docela jasné. Že mohl být tak blbý a dávno se na to nevykašlal. Že mohl.

„Moment, jdu pustit gramec,“ řekl Pavel Rouček a šel. Viděl ho, jak otvírá veliký elektrický gramofon u protější stěny a jak se hrabe v diskotéce. Ale nemohl se na to vykašlat. Kam až mu paměť sahala, vždycky toužil po Praze, celých deset nebo patnáct vědomých let v Kostelci. Nežil vlastně vůbec v Kostelci, ale v Praze nebo v nějakém městě, jež mělo ideální podobu Prahy a skládalo se z barů a soukromých klubů a místo slunce ozařoval je neón. Z gramofonu zaznělo drzé krásné Muscat Ramble Boba Crosbyho, Pavel se otočil, rozšklebil hezké tromboňácké rty a začal rytmicky tleskat. Od krbu se zdvihlo několik dvojic a pustily se do tance. Třeba do tancování jak se vždycky nutil! Bože, proč musel být takový trouba! Proč? Cítil, že v klubu už to nevydrží. Prudce zatoužil po nějakém efektním gangsterském odchodu, a taky mu bylo jako gangsterovi v té poslední putyce, který ví, že na něho na rohu Noon Street čeká najatý zabiják.

Vstal a s rukou elegantně v kapse vyšel do foyeru, z věšáku sebral kabát a klobouk a vypadl ven.

V pasáži už bylo šero a chlad a v Koruně svítili. Obklopily ho temné a spěchající lidské siluety, mezi nimi se mohl ztratit do nenápadna. Proud ho vynesl na ulici, v uších se mu rozehrála příjemná hudba klaxonů a elektrik, ale zněla ironicky. Zahnul za roh a zamířil po Příkopech k Repre. Na průčelích domů rozsvěcovali neóny. Naposled. Poslední večer v ráji. Zabiják čekal daleko, v závějích, ve třídě s dlouhými, zelenými, pořezanými lavicemi.

Na Otázkách leninismu ležel J. P. Sartre a lampa s pergamenovým stínítkem osvětlovala rudý Kolmaníkův nos a strašnou šamanskou masku na stěně nad ním. Kolmaník stál a strnule vyvaloval

černá očka do šera pokoje, na jehož druhém konci se česala paní Irena Hillmanová v tmavomodrém kombiné. Jiná lampa svítila na nízkém stolečku pod zrcadlem a ozařovala její poněkud unavenou pleť a tmavé kruhy pod hadíma očima. U Kolmaníkových nohou se otáčel gramofon a zastřený hlas zpíval píseň o Rue de la Gaîeté. Pane, navštivte mě zítra, zpíval hlas a paní Hillmanová si pobroukávala s ním a kartáčovala ořechově hnědé vlasy, slabě se lesknoucí v žlutavém světle lamp. Doufala, že tam bude hodně mladých holek. Budeme se spolu smát, pokračoval hlas v monotónním rytmu, uvidíte, jak jsem chytrá, François to nemá rád. Arletka, Hanka, Yvonna a jiné, neznámé, doufala, že tam budou, budou tam určitě. Holky v růžových, bílých, bledě modrých, bledě zelených šatech. V gramofonu hrklo

a hudba umlkla. Paní Hillmanová odložila hřeben a šla k němu. Otevřela jej, obrátila desku, ale přístroj už nespustila. Štíhlé prsty sebraly něžně Kolmaníka a nesly ho velikým obloukem ke knihovně.

Trpaslíčkovy oči civěly pořád stejně, strnule a udiveně. Ale noci musel trávit na knihovně, na tom se ustanovila. Zaujal své místo vedle rozvětveného kaktusu a zahleděl se do pokoje. Tak je to v pořádku.

Vrátila se zas k zrcadlu a naposled se na sebe podívala. Měla útlá bílá ramena a kůži na nich rozhodně lepší než na obličeji. Obličej má neřestný, říká Sammy, miláček, jako obličej zkaženého kluka, a vzrušuje ho na ní víc než všechno ostatní dohromady. Srovnala kartáč a hřeben do přesných

rovnoběžek pod zrcadlo a zachtělo se jí přečíst si poslední Samův dopis. Přistoupila k psacímu stolu a otevřela postranní zásuvku. Všechno leželo srovnáno přesně. Deník navrchu, s pečlivě strohými záznamy o všem, šitíčko, index, klíče a poslední svazek Samových milostných listů, ovázaný hnědou stužkou. Vytáhla je. Anebo ne. Náhle ztratila chuť číst si Samovy přičinlivé metafory. Je to marnost.

Příjemně se dostávají, jednou přečtou, uloží a rostou do hromádky, ale k čemu je znova číst? Strčila je nazpět a šla ke knihovně. Marnost. Prsty zalistovaly v ohmatané bibli, položené na konci řady knih.

Tady: Věk pomíjí a jiný věk nastává, ačkoli země na věky trvá. Nebo ne? Nebo: Což bylo, jest to, což býti má, a což se nyní děje, jest to, což se díti bude, aniž jest co nového pod sluncem. Ne. Už to je všecko moc oříkané. Strčila bibli zpátky. Teď je to už opravdová, zoufalá, marná marnost, nuda, pustota. Ach, kdyby tu byl Sam. Rozpřáhla ruce a zívla. Marnost, marnost.

Sklátilo ji to na gauč, natáhla se a zadívala se do stropu. Když je to všechno tak pustě marné.

Manželství a těšení a vtipkování o dětech, a konec za pět za šest let. Obličeje zestárnou a nadělají se vrásky a nebude už ani tohle, Sam a jiní páni a psaní. Marnost, říkala si potichu melancholicky.

Marnost, marnost, marnost. Bylo jí nijak. Ani smutně, ani spokojeně. Pomyslela na Sama, jak asi právě kecá s Jiřinkou na statku a pak s ní pojede do Repre, Jiřinka nervózní a příšerná a tlustá, Sam ji najde očima, půjde k ní a řekne jakoby nic, Nazdar, Ireno, což znamená spřeženectví před zraky zlého Roberta, a - a k čemu vlastně to všechno je, nikdy to k ničemu opravdovému nevede, nic nevede

opravdu k něčemu, všechno je k ničemu, něčemu, ničemu, marnost, marnost, amen. Vrz. Dveře se

otevřely a Robert v černých kalhotách a bílé košili vešel dovnitř. Sotva ji uviděl na gauči, zařval vztekle:

„Ježišmarjá, zase se válí!“

„No,“ odpověděla.

Postavil se nad ní a spustil:

„Ireno, neválej se pořád! Jak to vypadá! Každej mi říká, že jsem si vzal ženu lenocha.“

„No dyť sis vzal.“

V černých očích mu zablýskalo.

„Do prdele!“ řekl.

„Ty seš sprosťák!“

„Když je to pravda. Celej den ležíš a ležíš, a to furt chceš jít do bálu, a když já se ustrojím, ty si tady zas ležíš, ještě v kombiné!“

„Hlavně že v kombiné, viď?“

„No ještě že ne nahá.“

„Robíčku,“ pravila mazlivě.

„Co?“

„Dej mi cigaretu.“

„Hovno cigaretu. Vstaneš a oblíkneš se!“

„Když já jsem si myslela - „ pokračovala mazlivě a udělala pauzu.

„Co sis myslela?“

„Já jsem si myslela,“ řekla jako malá holka, „že bysme mohli nejít na ten bál hned, ale až potom, a eště si vykouřit jednu cigaretu.“

„Žádný takový,“ odpověděl. „Když se řeklo, že se pude, tak se pude, a hned. Bál sis stejně vymyslela ty. Aby ses tam mohla zase slízat s tim pejzatym.“

„Roberte, nenadávej mu!“

„Mně ten chlap pije krev. A vůbec, já jsem tvůj manžel a já ti to zakážu!“

„A já si z toho houbičky budu dělat.“

„To uvidíme!“

„To uvidíme!“

Věděla, že by to rád myslel doslova, kdyby to šlo, ale sám ví, že to není tak jednoduché. Žárlí jako pes na Samuela. A Samuel na něho ještě víc. Aspoň tohle je zábava. Někdy. Někdy to je zase zoufalé, protože Sam, ach, Sammy je milý, sladký chlapének, ale ona si v tercii ustanovila, že bude mít jen jednoho chlapa, a nemůže to porušit.

Robert si sedl vedle ní na gauč a mlčel. Dělal na ni svoje strašné oči. Zlej Robert. A chytne Samuela za hedvábný fusekle a vykopne ho velkým kopem, až se mu z jeho rozparku od Knížete zapráší. Dělal na ni strašné oči a měknul. Potom si k ní najednou rychle lehl na břicho a spustil prosebně:

„Miláčku, že mě ale miluješ stejně nejvíc?“

„Nojo.“

„A že jsi se Samuelem nic neměla?“

Zavrtěla hlavou.

„A že seš nejradši se mnou?“

„Hm.“

„A nikdy mě neopustíš?“

Znova zavrtěla hlavou. Vzal ji za ramena a tiše říkal:

„Miláčku, já tě moc miluju a mám rád tvoji pusu a tvoje voči a tvoje vlasy a tvoje ňadra a tvoje bříško a tvůj pupének a tvůj zadánek a tvoje nohy a všecko a duši.“

„Ano,“ pravila.

„Zlato,“ řekl a políbil ji. Když to chvilku trvalo, začala se mu kroutit a bručet. Zesílil tlak. Vyprostila se a prudce zavrtěla hlavou.

„Né -e!“ řekla, jako když mladé holky dělají drahoty.

„Miluješ mě?“

„Mhm.“

„Miláčku, nepůjdem tam!“ rozhodl naléhavě.

„Musíme.“

„Proč?“

Nakabonila se.

„Musíme.“

„Ale nemusíme.“

„Musíme. Slíbila jsem to.“

„Samuelovi, viď?“

„No.“

„Ten mrťafa!“

„Roberte!“

„Ten mizera! Ten pejzoun! Ten blbej katolickej!“

„Roberte, já s tebou nebudu, když o něm budeš takhle říkat!“

„A vůbec, já ho udám u nich na fakultě. Stejně je reakční a buržoust, že je z něj jednomu špatně.“

„To bys moh zkusit.“

„Udělám to.“

„Tak to zkus.“

Hodiny začly tlouct. Když dotloukly, zeptala se:

„Kolik to bylo?“

„Osm.“

„Roby, musíme jít. Já jsem mu slíbila, že tam budem v půl devátý.“

Zvedl se a pravil:

„To je strašný. Člověk aby se zdekoval před milencem vlastní ženy!“

Vstala a řekla mu:

„Tak se běž oblíct, miláčku.“

„Už jdu.“ Zmizel ve dveřích. Otevřela skříň. Jít se jí vlastně nechce. Spíš se jí chce zůstat na gauči s Robertem, třeba - anebo radši ani to ne. Ale jít musí. Bože, je to kolotoč. Šaty ve skříni visely pečlivě srovnány na ramínkách. Dole se bělaly krabice s botami. Všude naprostý pořádek.Věci musí být tam, kam patří. Neustále na sobě pracuje. Byt a šaty a boty ji připravují o všechen čas. Je otrokem věcí. Ale nesnesla by je v nepořádku. Má k nim úctu, protože jsou její a nemůže se s nimi rozloučit. Nosí všechno, dokud se to na ní nerozsype. A pak to spálí. Nesnesla by, aby někdo nosil její věci. Jsou to její věci, její, Ireny Hillmanové, Libeň, Na Hejtmance sedmnáct, a ona je jen jedna na světě, říká Sam, ale ona to ví bez něj taky. Irena Hillmanová, jediná, chytrá, Bobova, nešťastná, milovaná, zbytečná. Jenom jedna jediná Irena Hillmanová na celém světě.

Pes Bob zuřivě zaškrábal zvenčí na dveře, otevřela. Začal na ni vyskakovat v potrhlém psím rozčilení.

Nojo, Bobe, nojo, Bobe, říkala a chvíli ho nechala skákat. Pak ho popadla do náručí, hnědé psí oči dychtivě fosforeskovaly, a hodila ho na gauč. Postavil se, hlavu zaryl do polštářů a kroutě zadkem bojovně ryčel. Vrátila se ke skříni, vzala plesové šaty, které na ní visely vyžehlené a připravené na ramínku, spustila si je přes hlavu a nasoukala se do nich. Trochu jí už byly těsné. Upjala si je až ke krku a podívala se na sebe do zrcadla. V zrcadle stál krásný neřestný chlapeček se zelenýma očima,

v černých šatech z lesklého taftu, ušitých všude pevně na tělo, s drobnými ňadry a s bílým sextánským krajkovým límečkem.

Hlavou jí proběhly vzpomínky, zaleskly se jako záhyby těch starých šatů. Když je měla prvně, na maturitním plese v šestačtyřicátém, kde se všechny matinky růžových a bílých a bledě modrých

dcerušek za ní pohoršeně otáčely a Josef Mach jí vyznal lásku při tanci a Antonín Švajcer po plese, jak ji doprovázel domů. To byla doba. Ale je pryč. Už od života nic nečeká. Tenkrát to byli samí uctiví, nesmělí kluci, chtěli jenom chodit a povídat si a držet se za ruce a nanejvýš se líbat v parku na Šlosberku, kdežto teď už všichni moc dobře vědí, o co od začátku jde, podléhají tomuhle omylu a jsou na tamto líní.

Nabarvila si před zrcadlem pusu a oblékla si sealskinový kožíšek. Robert vešel do pokoje v černém zimníku, s hnědým, strašně zmačkaným kloboukem na hlavě a s kostkovanou šálou na krku, všechno dohromady to byl přesně soudruh Robert.

„Tak, miláčku,“ řekl.

„Už jdem,“ pravila a naposled se podívala do zrcadla. Přidržel jí dveře, odešla do předsíně a slyšela, jak v pokoji křičí na psa. Pak dveře zavřel a vydal se za ní. Bob v pokoji kňučel a škrábal. Vypadli z domu a vykročili k tramvaji. Na zimní obloze svítila svěží, marná, vzdálená, neustále stejná zimní souhvězdí.

Z klubu odcházel s rozhodnutím, že na ples nepůjde, ale jak kráčel po Příkopech a z lehké mlhy zimního večera vstupovaly do bílého osvětlení dívky v dlouhých šatech pod krátkými kabátky, nálada porážky udělala salto a najednou se na to zas díval docela jinak. Jestli to tedy má být ztroskotání, ať je to tedy ztroskotání, ale až zítra. Dnes je pořád ještě Monty z SBA, ve smokingu, pořád ještě Monty.

Why should I care? říkal si v blahém zajetí euforie, cynického životního pocitu lidské jepice, jaký nejdřív z nutnosti, a potom protože si na něj zvykl, anebo vlastně jelikož od války byl víceméně pořád nutností, pěstoval za totálajnzacu ve floretském lágru v Berlíně. Jediný způsob, jak to přežít, je udělat si z toho dobrodružství. Heslo k Prvnímu máji.

Kráčel pomalu kolem zářících výkladů, očima hledal přístupné zřítelnice spěchajících plesových krásek a docela potichu si melodicky do rytmu kroků říkal, Hurry, sun, down, see what tomorrow brings, jak si to zpíval kdysi ve Floretu, ty petrifikované verše moudré písničky: It may bring sunshine, and it may bring rain, but hurry, sun, down, see what tomorrow brings, a jak si je zpíval, sbíral pečlivě ve vědomí malé body, na nichž je možno zbudovat fragilní jistotu, která ale snad zůstane i potom, až bude se vším konec. Předně dopisy. Humoristické dopisy o pionýrování na vesnici, dopisy Renátě, Gustavovi, Pavlovi, Rosettě, a hlavně Renátě. A Ireně Hillmanové. Ale především a hlavně Renátě.

Nevěděl, jestli ji miluje nebo ne, a věděl, že ona jeho určitě nemiluje. V letním táboře SBA na Krkonoších s ním trochu chodila, trochu se líbali, trochu po sobě nechala sahat, a od té doby se vždycky čas od času dostavila oboustranná recidiva, ale dál se nikdy nedostali. Byla z Prahy, z Bubenče, její otec byl něčím velkým v Živnobance, teď už sice něčím menším, ale pořád

v Živnobance, a ona se odjakživa znala s lidmi, s kterými on se seznámil až v SBA, a to ještě jen s některými, a to ještě jen na to how do you do - how do you do, kdežto ona s nimi pronášela věty, jimž jednotlivě sice rozuměl, ale vcelku skládaly tajemství. A hrála tenis, i v zimě, na krytých dvorcích L.T.C. Ale nějak ho svým bubenečským způsobem ráda měla. Byla pozorná. Chovala se k němu, jako by jí byl roven, a nebylo ani příliš cítit, že je to jenom společenská konvence. Snad to ani jenom konvence nebyla. Proč se teda spolu sakra nevyspali? Jenom proto, že v těchhle záležitostech byla Renáta, Renáta dceruška a princezna, skrz naskrz konvenční? Petting, to ano, ale žádné fucking? Anebo proto, že před Renátou, i když jí sahal pod tenisovou sukni, měl vlastně jakousi kosteleckou trému, a tedy heslo Petting, No Fucking vycházelo vlastně od něho?

A jak to vlastně bylo s fucking celé ty čtyři roky v Praze? Slabé, slaboučké. Profesor si trpce uvědomil, že nechal život lenivě běžet, aniž rval své dny. Prokonverzoval ty čtyři roky, prožvanil, propartyoval, ale život - what about fucking? Rosetta, jenomže to měl opici, a tak čistě jednorázově, potom ta medička Zuzana z Litoměřic, asi půl roku, pak to nějak přestalo, jak, to vlastně nevěděl - a že u nínezůstal, před tou trému neměl, to nebyla Renáta ze zlata, a dnes, kdyby si ji byl vzal, mohla mu dokonce poskytnout důvod k nepostradatelnosti v Praze, bude určitě ještě nejmíň dva roky studovat.

Jenže to ne, na tu se musel vykašlat a jako mátoha se zase táhnout za Renkou, za Renkou s raketou pod paží a s početným komonstvem, která kašlala na něho.

Ano, kašlala, a naivnost myslet si, že ne. Jenom je tak dobře vychovaná, ta dívenka každý den

v čerstvém prádle, vonící dřevem santálu. Všichni jsou příliš dobře vychovaní, a on patří k Zuzce, k žádné Renátě. Zuzce by taky mohl napsat z Hacašprndovic, ale už ani nevěděl adresu. Zmizela kdovíkam, možná taky že se vdala. Všechno je pouze zdání a skutečnost. Skutečnost vždycky mizerná a trpká, tím trpčí, čím dokonalejší je zdání. Nepřístupné zdání jménem Renáta Mayerová.

Přešel přes ulici k Prašné bráně a pod ní vrazil do Franciho.

„Ahoj,“ řekl tiše Franci.

„Ahoj, Franci,“ pozdravil ho a všiml si, že nese kufr se saxofonem. „Kam jdeš vařit?“

„Do Repre,“ pravil udýchaně Franci.

„Na americkej ples? Neblbni!“

„Nojo.“

„Chlape, odkdypak hraješ s Vlachem?“

„Já nehraju s Vlachem,“ řekl. „Ale v Sladkovskýho sále bude hrát Zettner, tak s ním.“

„Jo tak.“ Franci byl v obličeji bledý a na lícních kostech měl krvavé ruměnce. Profesor si všiml, že je zpocený a těžce dýchá.

„Jak se jinak máš?“ zeptal se.

„Blbě,“ pravil Franci. „A ty?“

„Taky blbě, člověče.“

„Kdy to doděláš?“

„Já už jsem hotovej.“

„Fakt? Tak to ti gratuluju,“ Franci mu podal volnou ruku.

„Nemáš k čemu,“ řekl profesor a stiskl mu ji.

„Co budeš dělat teď?“

„Prozatím nic,“ řekl. Franci to nemusí vědět. Aspoň nad Francim ať má pocit převahy. „A kdy ty to složíš?“

Franci mávl rukou a řekl, zase jakoby naschvál - všichni dnes mluvili naschvál.

„To tak hned nebude. Ještě aspoň dva roky.“

Dva roky. Profesorovi to vzalo chuť k další konverzaci. Umělá euforie vzala zasvé a saltem se opět změnila v trýznivou depresi.

„Tak jdi, ať se naladíš,“ řekl.

„Vobjevíš se tam?“

„Samo,“ pravil profesor gangstersky a dotkl se okraje klobouku. „Jen se jdu domů voháknout.“

„Tak ahoj,“ řekl Franci.

„Ahoj.“

Otočil se a pustil se k nábřeží. Kráčel rychle v davu, přivíral oči, do nichž se mu tlačily slzy, spustil honem starý kolovrátek hurry, sun, down . . . it may bring rain . . . but hurry, sun, down, a jak byl zase sám, pomalu se opět stával gangsterem, bída se zvolna opět proměňovala v dobrodružství Montyho Bartoše z SBA, kterého, pitomci, naivně poslali rozsívat kulturu na vesnici v přerodu.

Vchod do Reprezentačního domu připomínal toho večera hollywoodskou premiéru. Řada sklovitě

lesklých vozů parkovala z obou stran a slavnostně elegantní dvojice vstupovaly do zářícího foyeru. Už asi naposled, myslel si Samuel, když vylezl z Kočandrlovic rodinné limuzíny a kráčel s dcerou

statkářovou po mramorovém schodišti, poslední radovánky posledních zbytků mocné buržoazie. Jiřinka měla nehybný obličej a přísně sevřené rty, tlusté paže se jí pod růžovým tylem nepříjemně červenaly.

Po schodišti se šlo do bronzové šatny, podobající se vyleštěnému úlu.

Hemžily se tam ženské. Zahlédl v davu sestřenici Evu, jednu z těch, které to vyhrály. Jako ty plzeňské dívenky před třemi léty, pomyslel si, jenomže těm většinou nedošlo, že v uniformě strýčka Sama vypadá kdejaký nádeník jako milionář. Aspoň v Plzni jim to nedošlo. Evička, protřelá koncentrákem, byla chytřejší: vzala si mexického konzula. Teď, zcela vítězná, se vlnila v importované róbě s nahými zády, s číslem hrdě vytetovaným v zápěstí a po boku malého latinského manžela, který se tím číslem chlubil ještě víc než ona.

Je to trošku absurdní, pomyslel si, celá ta slavná historická spravedlnost revolucí, převratů a pučů.

Nicotným administrativním výkonem na radnici je Eva z dosahu bolševické moci. Naproti tomu Jiřinka

- co tak asi čeká na Jiřinku - ledaže by jí taky opatřili diplomatického chotě? Ale musel by být hodně krátkozraký a velký katolík.

Pohlédl na Jiřinku, stála u zrcadla a zaměstnávala se marnými úkony, jimž ženské říkají „Půjdu se upravit“. U ní marnými. Zamžoural do křišťálového lustru a věnoval radši pozornost své vábnější, vzdalující se sestřenici. Otci, pomyslil si, se vůbec nepodobá, ale dcerou svého otce zaručeně je.

Mnohem zaručeněji než kdokoliv z nás. Bůhví, kdo patříme do rodiny jenom taky dík nějakému

administrativnímu úkonu na radnici. Jiřinka například, jejíž otec se zjevem dokonale pofrancouzštil, podobá se spíš jednomu deputátníkovi ze Zádvoří. A bůhví, že by jí teď bylo ku prospěchu, kdyby se tenhle administrativní omyl vysvětlil.

Ale Eva je určitě dcera strýce Kohna, zašlého bídně v Terezíně, dobře se na něho pamatoval. Byl to šeredný žid, který se do potenciálně antisemitského rodu zločinně vetřel přes postel tety Lojzičky, a to jedině zásluhou tehdy teprve počaté - Evy. Takže Eva, pravé dítě lásky, je krásná jako všechny velké ostudy.

Jiřinka se vrátila, zavěsila se do něho. Galantně ji odvedl nahoru do promenoáru. Z ženských toalet tam přecházely oči, prostíraly se v umělé záři jako svítivý, pohyblivý koberec. Začal se velice těšit na Irenu, na její večerní toaletu a na moudrou, unavenou duši v toaletě. Ačkoliv si z toho dělá legraci, vypadá Irena jako narozená do večerních šatů, chlapeček se zelenýma očima, bez vůně, bez pachu, opravdu docela jiná než všechny ostatní. Ačkoliv tahle odlišnost je samozřejmě popsána v psychologii.

Popsáno, proč to je, nepopsáno, jaké to je, nepopsatelno. Elementary, jenže co naplat. Jiné ženské -

jejich naondulované účesy, vyholená podpaží, naemailované obličeje, tyl, hedvábí, americká ňadra, stříbrné střevíčky, to všechno se u něho, přes celý ten import materiálů a tvarů, míjí účinkem.

„Zdruv, Samueli,“ ozvalo se za ním. Šklebil se na něho Pedro Geschwinder s knírkem a se slečnou v podpaží.

„Nazdar,“ řekl. „Dobrý večer.“ Jiřinka vedle strnula.

„Tohle je moje sestřenice,“ představil ji a sarkasticky si uvědomil, jak ho blaží, že ze sebe setřásl podezření z tak hrozného vkusu.

„Těší mě. Žofa Bernátová,“ pravila sladce Geschwinderova slečna.

„Kočandrlová,“ zapípala Jiřinka.

Pedro se na Jiřinku usmál. I na ni svůdně:

„Bedřich Geschwinder.“

„Kočandrlová,“ pípla znova Jiřinka a Sam si všiml, že se slabě začervenala. Všiml si toho jenom on.

Jiný to na deputátnické pleti dcery statkářovy poznat nemohl.

„Kdepak máte Hillmanovic?“ otázala se Geschwinderova slečna a pohlédla mu drze do očí. Takže

třebaže tě neznám, ty mě znáš, slepičko, pomyslil si, a pravil ledově:

„Mají příjít. Čekáme tady na ně.“

„Ještě je Robert tak akční, nebo už ho to přešlo?“ zeptal se Geschwinder.

„Zatím nepřešlo.“

„Že s ním Irena vydrží, já se jí divím,“ pravila slečna.

„Jí tohle zřejmě nevadí,“ řekl Sam a rozhlédl se po sále. Předměty konverzace nebyly dosud

v dohledu. Ale to ho u Ireny nepřekvapovalo. Dochvilnost samozřejmě postrádala.

„Robert byl vždycky vůl,“ pravil mudřecky Pedro.

„A jednou bude viset.“

„Robert? Ty bys mě rozesmál!“ pravila jeho slečna.

„Tak už se radši začni smát, Žofi,“ oslovil ji Pedro, ne zrovna vřele. „Nezapomeň, že byl v komisi, když vyhazovali Harýka. A to je starej, třídně uvědomělej kapitalista.“

Slečna se ušklíbla:

„Irena ho ze všeho vytáhne. Ta v tom umí chodit.“

„Jestli jí to potom bude stát za to, ovšem.“

„Prosím tě, taková láska. Tři roky už jsou spolu, a to se vzali, když byl Robert úplná nula.“

„Inu,“ Pedro se významně odmlčel. Chodil s Irenou, než začala chodit s Robertem. Od jejího

sedmnáctého do jejího dvacátého roku. Taky skoro tři roky. Sam si pomyslel, že Pedrova slečna to patrně neví. A její pán pokračoval:

„Na Harýka Irena nemá vliv. Na leckoho třeba má, ale Harýk, když se chce pomstít, tak je na něj krátká i Kleopatra -“

Sam přestal vnímat jejich žvanění. Vždycky ho trochu rozčilovalo. Mluví o tom jako o hotové věci, ačkoliv tomu nikdo nevěří. Nebo snad jenom já tomu nevěřím? Ne, Irena taky. Je to jasný, říkává jediná Irenka. Chyba není v bolševismu, ale v nás. My jsme prolezlí marností, já to vím, ale nemůžu si pomoct. Já vím, že komunismus je skvělá věc, pro devětadevadesát procent lidí skvělá, jenže my patříme do toho jednoho procenta, a pro nás to není. A když bylo Ireně někdy smutno a marnost ji držela a ona naříkala, že ještě nikdy neviděla moře a už neuvidí, ani se nepodívá do Afriky, těšil ji a říkal, jak to měla ráda: Počkej, však komunisti to prohrajou a naše familie bude mít zas prachy a já to zatáhnu. Pojedem tam všichni, i s Robertem, ale Irena tomu nevěřila, neprohrajou, říkala, komunisti určitě vyhrajou, vždycky vyhrávaj a je to správný, že vyhrajou, a on pak začal rozvíjet svou teorii, vymyšlenou zvlášť pro útěchu smutné Irenky, já vím, že vyhrajou, ale až nakonec, dřív budou ještě načas poražený a tohle století bude americký století, a my si svůj život ještě užijem, uvidíš, Ireno. A po nás ať přijde socialistická potopa a bolševismus, a je to samozřejmě správný a nutný, že přijde, ale ať přijde až po nás.

To byly ovšem jen útěšné řeči pro Irenu, když měla mizernou náladu. Potom, sám, se tím však někdy opájel vážně. Američani by přece vyhrát mohli. Patrně by opravdu nebylo správné, aby navždycky, dost toho přečetl a Marx má asi pravdu, to je třeba uznat, ale tu příští válku by ještě mohli vyhrát Američani a po ní ať se tady dostane k moci třeba sociální demokracie nebo nějaký osvícený liberalismus, ať je prostě sociální spravedlnost v plné slávě, ale otci ať přitom nechají soukromé sanatorium, abychom mohli mít prachy, jezdit po Evropě, vidět Paříž a tak. Prostě tak nějak to zařídit, aby se nad tím Robert ze své stranické pozice vševědoucího ušklíbl jako nad reakční utopií, a jemu aby to dalo možnost zbavit se Bertíka pro jeho hříchy v prověrkové komisi. Aspoň na deset let. Potom by si snad Irena dala říct.

Určitě. Deset let by to nevydržela.

Najednou se mu Jiřinka vyškubla, „Promiňte!“ slyšel její hlásek a viděl ji, jak utíká jako březí kráva mezi promenujícími a vítá se s nějakou ženskou. Poznal ji. Byla to Alena Bayerová a měla s sebou nějakého nového chlápka v brejlích. Chlápek se zazubil na Jiřinku, uklonil se a celá trojice se vydala k Samovi a ke Geschwinderovým. Sam se přívětivě usmál na Alenu.

„Dobrý večer, slečno Bayerová.“

„Dobrý večer, pane Gellen,“ usmála se ona na Sama, velmi přívětivě. V obličeji měla neurčitou, nepůvabnou, draze připravenou hezkost. „Tohle je doktor Havel - pan Gellen.“

„Těší mě,“ řekl muž v brýlích a uklonil se.

„Pan Gellen je medik,“ pravila Alena svému nápadníkovi. Ten povytáhl obočí.

„Tak?“ zeptal se s odstupem. „A jak jste daleko?“

„Teď právě dělám chirurgii.“

„U Jirásků?“ otázal se doktor s dokonalým nezájmem a mezi ním a Samem propukla mrtvolná

konverzace, přesně taková, uvědomil si Sam, jaké Irena nenávidí:

„Ano,“ řekl Sam.

„Ještě tam je asistent Lébl?“

„Ano, ještě je.“ A co má být?

„S tím jsem studoval.“

No ne - s Léblem?

„Ano?“

„Měli jsme spolu promoci.“

Neříkejte!

„Aha.“

Následovala krátká pauza a po ní pokračování:

„Pomýšlíte na specializaci?“

„Chtěl bych asi zůstat u chirurgie,“ ale pomýšlím spíš na Irenu.

„To je dobrý obor. Já dokončuju otolaryngologickou atestaci.“

„Což je pro něj typický - tam se může pořád v něčem šťourat, viď Otto?“ vnesla Alena do konverzace humorný element a upřela na doktora profesionálně zamilovaný pohled. Celá skupinka se zasmála.

„Alenka nemá pochopení pro vědu,“ pravil neméně žertovně doktor Havel. Humory pokračovaly, ale Sam náhle ucítil, že se na něho někdo dívá. Rychle se rozhlédl po sále, neboť dobře věděl, že telepatie existuje. Bílé, černé a růžové skvrny toalet se otáčely v kaleidoskopu a v jejich středu uviděl Irenu, v černých šatech z lesklého taftu, jak jde přímo k němu, úplně jiná - přesně jak je to popsáno v psychologii - než všechny ostatní, krásná jako sametový ocún z černého jezera, a táhne za sebou otráveně vyhlížejícího Roberta.

Dcera statkářova si jí taky hned všimla, ale její pozornost se škodolibě soustředila na bratrance.

Jakmile se Hillmanka usmála, ztratila Semínkova tvář všechny znaky inteligence, pootevřel ústa a rázem zapomněl, kde je. Teprve potom přelétla zrakem k přicházející dvojici. Irena Hillmanová měla perfektní toaletu, takovou si ona prostě nemůže dovolit, k tělu a rafinovaně zavřenou jako jeptiška.

A takhle prý už vypadala od patnácti. Ach, někdo má všechno, co ani nechce, a jiný nemá nic.

Semínkem to škublo k Hillmance a Hillmanka suverénně připlula ke společnosti. Nemá žádné boky, napadlo Jiřince se zadostiučiněním, ale radost hned zhasla, co je jí platné, že Hillmanka nemá žádné boky, když ona jich má až moc, a Hillmanka je štíhlá a oblá jako Bergmanka a vždycky byla a vždycky bude, jako Nora. Představila si Semínka, jak svlíká Hillmanku z těch taftových šatů, Semínko si potřásl rukou s Hillmankou a Robert Hillman se ploužil za svou ženou jako stín. A je to docela hezký kluk,má trochu černošské pysky, ale je hezký. Sledovala ho, jak si podává ruku se Semínkem a úsměv mu mrzne kolem rtů, a pak Hillmanka podala ruku jí a řekla mateřsky, Haló, Jiřinko! a ona dostala chuť dát jí facku, jako někdy mívala chuť škrábnout Noru, Noru líbeznou a bílou, po mléčné tvářičce. Všimla si, že jí Hillmanka přejela zrakem po šatech a docela neznatelně se ušklíbla. Nenávidím tě, krávo! A to už jí tiskl ruku Robert Hillman a měl oči rozumějící, jako kdyby to bylo jeho povolání.

„Jak se máte?“ řekl měkkým hlasem.

„Děkuji, dobře,“ odpověděla vražedně, ale nevšiml si toho. Asi se rozhodl, že se jí ujme, vůl.

„Copak dělá Ženka a Fifi?“ tázal se dál.

„Maj tasemnice,“ pravila, snad pochopil. Vtom ze sálu zazněly zvuky jazzu a Alena sebou počala cukat. Koza, musí vždycky dělat, že to s ní zrovna hraje, že to tak strašně nemůže vydržet, když hrajou jazz.

„Pojďte, mládeži!“ zvolala Alena a zavěsila se do svého doktora. Dcera statkářova se otočila

k Semínkovi, ale ten ji neviděl, okusovali se zrovna pohledem s Hillmankou. Geschwinder něco

vykládal, Žofka se chichotala a blbec Semínko čuměl Hillmance rovnou do očí, jako kdyby ji v nich viděl dvakrát. A ona taky, do jeho. Upadla v pokušení zavěsit se drze do Samečka a tu radost

z Hillmančiných očí mu zkazit. Když seš tak pitomý, že chceš být galantní, tak buď! Chytit ho pod paží a říct jakoby důvěrně a s důvěrností sestřenky, Pojď, bratránku!, ale hned věděla, že nic ani zdaleka takového neřekne, jenom zakvikne selhávajícím hlasem, ze Semínka začiší otrávenost a ona si bude připadat odporná, taková, jaká bude připadat Semínkovi, a bude mít vztek na něj, na sebe, na všechno.

Ucítila, jak ji nějaká studená ruka bere za loket. Byl to Robert Hillman, neuražený, snad nechápající, a jeho högerovsky měkký hlas jí řekl:

„Smím vás doprovodit?“

Měla příliš vztek na Semínka, aby ho dokázala rychle přenést na Roberta. Prosím, řekla a vydali se po mramorové podlaze za Alenou a doktorem Havlem.

Dveře do velkého sálu byly otevřeny doširoka a za nimi už se bělaly obláčky baletních sukní tanečnic, které zahajovaly ples. Velký orchestr Karla Vlacha v šedobílých sakách na pódiu jemně troubil

předehru. Bílý ostrůvek tanečnic, připravený strnule na svůj výstup, obklopovala obrovská prostora sálu, rozsvícená křišťálem nahoře a naleštěnými parketami dole. Vypadalo to jako cukrová scéna z rokokového dortu.

Ach, nóbl plesy! myslila si dcera statkářova a na krátký okamžik měla dojem, že je jinde, v jiném světě, ve světě Nory, nebo vlastně ve světě, který by byl pro Noru někdy před dvěma sty lety, kdyby Nora, či ona, kdyby byla Norou, nebyla mizernou studentkou Ústavu moderních řečí, ale komtesou, a ten ples by byl na její počest a při svíčkách, a když se krátké sukénky kolem ztepilých zadků symetricky rozhýbaly, uviděla ty svíčky, ne na plese, ale svíčky v hudebním pokoji topolovského zámku a komtes Griseldu u piana, ošklivou, chlapskou, a slyšela zuřivé tóny Lisztovy rapsódie, hrané tou šlechtickou rukou a tím šlechtickým citem, něco jiného, pane, než když Semínko klimpruje svoje falešné disharmonie v salóně v Radlicích. Ach, stará, milá, divoká komtes, vzpomněla si, bůhvíproč, na ni, na dny, kdy otec byl přítelem pana hraběte a ona, malá slečna velkostatkářovic, o nic tlustší, o nic strašnější, o nic ubožejší než šafářovy holky a holky poklasného a holky účetního a vůbec celá ta hejna hlučících holek, která táhnou v dětských sukních a s máminým šátkem tím dlouhým, mlžnatým krajem podzimních polí k baroknímu zámečku - myslila na dobu, kdy slečně komtes obracela noty a milovala ji a jezdila s ní na její klisně Bazůle, zády se opírala o komtesinu plochou hruď a cítila, jak Bazůlina ramena pod ní pravidelně pracují, a taky myslela na hraběte Humprechta, co ho zastřelili Němci, protože paličatě tvrdil, že je Čech, ačkoliv česky ani pořádně neuměl, na jarní večery v bažantnici, na udivené pozorování zlatoocasých ptáků na námluvách, na sametový žabinec, natažený přes jezírko a bublající tajemnými nočními hlasy pohádky. Na to všechno myslela a baletky za zvuků ztlumeného orchestru tančily gavotu na parketách, a chytila ji zase lítost, že je to všechno pryč a že se to nikdy nevrátí, ani komtes Griselda, kterou nasadili někam do Škodovky, ani to její vlastní dětské tělo, úplně stejné jako všechna ostatní dětská těla, bez hrozných ňader, bez myšlenek v mozku, jenom okouzlené bažantnicí, zámkem a životem.

Odvrátila oči od reje tanečnic a rozhlédla se. Vedle Semínka, zavrtávajícího se jí očima do štíhlého krku, spatřila Irenu Hillmanovou, která se dívala na tanec. Semínkův ohryzek se pohnul nahoru, dolů, a dceři statkářově vybuchl v prsou malý, pohrdlivý smích. Ještě že ti netečou sliny jako obecním dědečkům v Zádvoří! Bleskurychle se otočila k Robertovi a stačila ještě zachytit jeho zlý, strastmi naplněný pohled, který rovněž sledoval prostocviky Semínkova ohryzku. Hillman si toho všiml

a okamžitě se na ni společensky usmál. Jsou to samí idioti. Robert i Semínko. I ta běhna Hillmanová. Já

- ale proč vlastně idioti? Zoufale se zadívala baletkám na nohy, odhalované až do rozkroku vířením sukní, na štíhlé pasy v trikotech a na ňadra jako Nořiny pevné polokouličky. Zaťala zuby do pečlivě nabarveného rtu. Robert, Semínko. A nejhorší je, že to nejsou idioti.

Franci se přišoural k pianu a zaškemral:

„Emile, nalaď mě!“

Hlava Emila Zettnera, zvaného Zetka, se k němu trochu natočila a řekla, Jo, hned, ale pak zas viděl jen nabrilantinované, plavé Zetkovy vlasy a záda v černém saku, odstávající uši a nosatý profil Klavese, jemuž kapelník cosi vysvětloval v notách. Opřel se zadnicí o klaviaturu, nadlehčil si saxofon a civěl do prázdného sálu. Dole před pódiem stál růžolící Bunny s perleťovým hmatníkem bílé gibsonky v jedné ruce a druhou se pokoušel strčit bílou růži za ňadra své dívce Lydii. Lydie v bledě fialových šatech si ji tam nechtěla dát strčit, zápolili před zraky kapely, jako vždycky, a jako vždycky bude potom Lydie celý večer sedět poblíž orchestru anebo tancovat s kluky z Institutu, ale pořád tak, aby byla nablízku. Zase, jako pokaždé, když ji takhle viděl, vzpomněl si na legendární večírek po válce, když s ní ležel v posteli v prázdné vile Bunnyho rodičů a pod postelí ležel tvrdě spící a o ničem nevědoucí Bunny. Nevěděl jistě, ale snad ho dokonce i líbala. Nepamatoval se na to, ale bylo to velmi pravděpodobné. Vždycky se divil, že byla tehdy tak povolná, jenže pak se nedivil, neboť bylo jasné, že Lydie i on byli tehdy opilí.

Tak povolná už pak nebyla nikdy, a on byl od té doby mockrát opilý. Jednak kvůli její nepovolnosti, jednak kvůli saxofonu. Z toho i onoho důvodu vlastně hlavně kvůli Lydii. Ano. Přirozeně. Co se dá dělat, když Bunny má vizáž jako Eddie Condon a závratně brnká hot sóla na sněhobílé gibsonce

a lážově tančí, jeho nohy, Lydiiny nohy, které přímo umělecky dovedou vydupávat boogie-woogie u Bunnyho v pokoji, nádherné taneční nohy, nádherné Lydiiny plovárenské nohy, skvělé boogie Emila Zettnera u piana, pohlédl smutně na lesklý korpus svého tenora a Zetka se najednou otočil, řekl, Tak pojď, a udeřil á. Rychle strčil náústek mezi zuby a na tváři ucítil Zetkovy přezíravé oči, a jak se mu ta tvář červená, když nejistě vyloudil tichý, mečivý tón s levým ukazováčkem na há klapce, a nervózně čekal na kapelníkův hlas. Ozval se ihned.

„Vejš!“ zvolal popuzeně, a Franci rychle zašrouboval dolaďovačem, nešťastný, že neslyší nic jiného než Zetkovo otrávené, Vejš! Eště vejš! Eště!, že neslyší ani, jestli se mu tón zvyšuje nebo snižuje, pak ho polilo horko, lekl se, netočí-li dolaďovačem na druhou stranu, stiskl rty, jak nejvíce mohl, celou duší tahal to zoufalé, laděné mečení vzhůru, dolaďovač už dál nešel, zarazil bakelitový náústek až k němu, uplynula věčnost a nabob byl konečně spokojen, anebo se spíš vzdal, a Franci odešel na své místo, rozhodnut, že už ladit nebude, až budou ladit ostatní, on už bude naladěný, a doufal, že ho nebudou otravovat, neboť přece vědí, jak by to dopadlo, a žralo ho, že ho otravovat nebudou a že vědí, jaký je mizerný saxofonista, a že nad ním zlomili hůl.

Usedl za nízký pultek s velikým EZ vepředu, otevřel noty a potichu, pro sebe se pustil do přehrávání šílených, nevyhmatatelných, nespočitatelných pasáží v speciálních aranžmá Alexe Löwenbacha,

prvního sólotrumpetisty Zetkova orchestru. Koketní spor o růži pod pódiem pokračoval a vyvrcholil a spolu s růží zajely do Lydiina výstřihu i Bunnyho dlouhé prsty. Bože, co zmůžou moje prsty, neschopné i těch jednoduchých saxových hmatů, proti Bunnyho prstům, které škrtí šestici kovových strun ve virtuózním barré stylu a mazlí se s perleťovým hmatníkem, jako by přejížděly Lydii po žebrech na plovárně. Co proti tomu zmůžu já, František Stodola, z milosti osudu, z kamarádství a z respektu k psí věrnosti té věci čtvrtý tenorsaxofonista Zetkova swingbandu?

Všechno, ale úplně všechno je tak zatraceně jiné, než si to představoval, uvažoval Robert Hillman, když hleděl na svoji zasněnou ženu, vnímal erotický pohled Sama Gellena a před očima se mu kmitaly nejasné bílé skvrny baletek. Nikdy v životě, aspoň v posledních pěti letech, se nechtěl stýkat s těmihle snoby, a přece nějak, čertví jak, se s nima musel stýkat pořád. Jakživ netoužil po nějaké existenciální a rozmazlené manželce, a najednou ji má a nechává si od ní nasazovat parohy. Ona samozřejmě tvrdí, že s Gellenem nic nebylo, ale je možné jí věřit? A zrovna Gellen, ta názorná pomůcka k demonstrování zlaté mládeže. Kdyby si aspoň nevybírala takovéhle panáky a kdyby nelhala, jako když tiskne, v každé situaci a bez rozpaků. Určitě mu je nevěrná, ale on nemá to srdce ji zmlátit, ani dost pevné vůle od ní odejít. A to si říká komunista!

Vůbec je zoufalé, že tohle ho zaměstnává ze všeho nejvíc. Takovéhle myšlenky. Takovéhle problémy.

Roberta Hillmana z kádrové komise SVS. Odjakživa se vysmíval chamradi, jako byli existencialisté z Ohnice a freudisti z Pražského psychoanalytického kroužku, a teď by jim pomalu sám mohl posloužit za studijní materiál. On, který psal jízlivé články o Sartrovi a Huxleyovi a Camusovi a Anouilhovi do Předvoje. Ironie: teď by mohl někdo napsat blátivou existenciální pitvárnu o něm samém, a co horšího, byla by to pravda. S hrůzou zjišťoval, že je nešťastný: docela neoddiskutovatelně nešťastný, právě teď, kdy, jak praví básník, máme co jsme chtěli. Nebo to aspoň začínáme mít. Jedině to ho snad omlouvá -

že to je teprv začátek. Ale neomlouvá, co by byl za to dal při prvních poválečných volbách, kdyby poměry v republice mohly vypadat jako dnes. Tenkrát bylo kromě voleb všechno zcela nedůležité, kromě schůzí a projevů z nákladních aut po vesnicích. Myslel tehdy vůbec na Irenu? Myslel na ni na fakultních schůzích, kde se hlasovalo bojově a člověk cítil, že se rve s ospalostí, s únavou po třiceti, čtyřiceti hodinách zasedání, ale nemusel se rvát sám se sebou a nakonec, spolu s ostatními, zvítězil.

To všechno prožíval, jako by to bylo přesně naplánované, a všechno vyšlo a potvrzovalo moudrost a vědeckou prognózu vedení strany - a teď je z něho žárlivý manžel buržoazní mladé paničky, který nemá nic lepšího na práci než se užírat její nevěrou a pocity marnosti. Je to hnus. Ale ne - ale ano: docela kruci ta existenciální kategorie stejného jména.

Pohlédl na ni, mluvila s Jiřinou, v očích, které měla abnormálně široké, svítily celé lustry a z jejich hlubiny zářilo světlo smaragdu. Kdyby nebyla tak krásná, nebo kdyby byla hloupá, kdyby to byla jenom pěkná buržoazní husička, mohl by se aspoň pokusit něco z ní udělat. Ale ona není žádná husička, ví, o co jde, dokonce zná Marxe líp než polovina lidí ve straně, ví, že to, co dělá strana, je správné, že to je nový život, nová filozofie. To všechno uznává, a potom s ženskou logikou, že by člověk vyletěl z kůže, řekne: Ale když komunisti sou blbý, takový zdravý a optimistický, a co já osobně znám, tak většinou lumpové, a může jí hodiny a hodiny vykládat, že ví, že jednotlivci ve straně jsou bezcharakterní, obzvlášť ti, které může znát ona, ale že kvůli nim nelze opustit myšlenku, protože je vyjádřením železných historických zákonitostí, a oni ji nemohou předělat - nakonec Irena pokaždé vzdychne: Já vím, ale když je to všechno marnost. Co marnost? Všechno, řekne Irena, a on se už ani neodváží vykládat o kráse budoucnosti, protože pro Irenu je budoucnost jenom vrásky a stárnutí, ani o práci, o smyslu života, protože takové výklady jsou naprosto a dokonale marné.

Marné? No ano. Je asi třeba připustit, že něco jako marnost v životě přece jen existuje. A kdoví, jestli to o té práci jako smyslu života je přesně tak - ale ano! Ano! Ovšem! zařval na sebe v duchu. Člověče, vzpamatuj se! Ovšem že je to tak a všechny tyhle hnusné nejistoty jsou jen dědictvím minulosti, prostředí, vlivů, třídní přináležitosti, říkal si ta slova, slova jako zaklínadla, a zuřivě hleděl na svoji ženu, na oči podobné oknům do podmoří, na štíhlou postavu v černém taftu, na bílý septimánský

límeček, a přes to všechno, co byla, byla především krásná, povědomí věcí, které s ní měl, jak ona tomu říkala, jím zalomcovalo, naděje zašeptala, že i z ní bude moci udělat něco jiného, protože ona si na to jenom hraje, má to z těch svých nohsledů, umí přece být něžnou milenkou, když chce, a on potom leží vedle ní vysílený a šťastný - ale je tohle vůbec regulérní štěstí? Není to taky něco zjemněle

buržoazního? Pitomost! Zhrozil se, že má nápady jako z reakčních politických anekdot, ale přesto nenabyl jistoty - no ano, někdy skutečně má pocit, že s Irenou to není - není takové, jaké by to asi mělo být, čertví - přirozené, zdravé - Irena má divné erotické požadavky - rafinované, nebo bez čistého pocitu lásky. Kruci, kdo to napsal? Drda? Někde to četl. Má on při tom, co dělá s Irenou, čistý pocit lásky? Sakra, je vůbec nějaký čistý pocit lásky při souloži? A co to je čistý pocit lásky?

Snad, vzpomněl si, když to tenkrát s Irenou začalo. Když ji uviděl poprvé na klavírním koncertu v Knihovně, trochu rozcuchanou, v tmavomodrých šatech se stejným bílým límečkem - to u ní bylo vždycky něco jako odznak - seděl za ní, neposlouchal a díval se jí na neumytý krk, a když o přestávce vytáhla krabičku od sirek a dýchla do ní a on a se natáhl, aby zjistil, co tam má, uviděl ve špinavé vatě slunéčko sedmitečné - bylo to v lednu, a zmocnila se ho nad tou škatulkou veliká něžnost.

Tak tohle byl snad čistý pocit lásky. On - ale blbost! Erotika je docela přirozená, materiální záležitost, i slunéčka sedmitečná to dělají, a on má čistý pocit lásky, docela nejčistší pocit lásky k Ireně, jenom Irena je naneštěstí skeptická buržoazní dívka a nedá se s ní nic dělat.

Znovu na ni pohlédl, znova ho spoutal bezmocný cit. Ona má všechny nejhorší vlastnosti své třídy, jeho třídy, třídy, z které chtěl uniknout a z které unikne. Unikne! Zaťal zuby. A ji předělá! Revoluce v lidech je stejně krutá jako revoluce v ulicích, jenom je složitější, déle trvá. Ale směřuje rovněž k záchraně, ne k zničení lidí. I když si to lidé třeba nezaslouží. I když třeba proti jejich vůli. Ale on ji miluje, Irenu, ten výlupek špatnosti. A předělá ji. Je to jeho konkrétní, individuální úkol v obecném úkolu strany. Je to jenom jeden jediný člověk, ale vůdcové revoluce také nepřehlíželi nikoho, ani toho posledního, pokud v něm, jak řekl Maják, byla aspoň nějaká vlastnost společná s komunou. Je v Ireně?

Zase zaťal zuby a potřásl hlavou. V každém člověku je. Jenom na ní leží různě silný nános svinstva.

Sveřepě, zarputile pohlédl na svou ženu. Však počkej, miláčku! Za chvíli se zbavíme pánů Samuelů a amerických bálů a Sartrů a toho všeho. Počkej! Tebe taky přejdou marnosti, a já se o to postarám, říkal si ironicky, jako mluvíval kdysi na fakultních valnících, a náhle ucítil nepříjemný, posměšný, upřený pohled modravých očí tlusté dívky vedle sebe, horko ho polilo, honem se k ní otočil obličejem, viděl, že mu hledí do očí, usmál se na ni bez účelu, dívka se odvrátila a on cítil, že úsměv mu vadne na rtech, zapotil se, bylo mu trapně a už zase nevěděl, jestli Irenu opravdu předělá a jestli kdy bude tělem i duší a v každé situaci komunista, a že Irenu asi nepředělá nikdy.

Zdálo se jí, že ji okraj chitónu příjemně lechtá vysoko nad koleny a že otevřenýma očima vidí

posvátnou tichou prostoru hlediště Vinohradského divadla, v níž se do dálky vytrácejí bledé lidské hlavičky, a že tancuje na lehkých nohou, chitón jí poletuje okolo boků a nohy má nahé a bosé. Vlastně to bylo tenkrát v národních krojích a pod jevištěm hrál malý smyčcový orchestr, ale ve studiu madame Myšákové se tančilo v chitónech a při klavíru a madamin ostrý hlas bodal do zad. Zahleděla se na baletní skupinu před sebou, ale za chvíli zas mezi nimi byla Evita s tlustým zadkem ve špinavém chitónu a nevěděla, jestli to dělá kvůli umění nebo kvůli zhubnutí nebo kvůli interesantnosti, a Adina, která to jasně dělala proto, že to dělala Irena, a dříčská, ctižádostivá Fleur, Fleur Marty, Květa Martincová, a ta je dnes už sólistkou s povinností sboru v Národním a tančí princeznu v Prokofjevově Šípkové Růžence, šplhounská, dříčská Fleur, kdežto ona, Irena Hillmanová, jenom stojí, dívá se a je jí z toho smutno a pusto.

A uměla to všechno mnohem líp než tady ta natrénovaná pimprlátka, líp než Fleur, ale dostala prostě srdeční vadu a tím to skončilo. Skončilo. Vlastně skoro všechno, protože tohle je jediná věc, kterou kdy uměla a která stála za to, aby ji člověk dělal. Jediná, kterou šlo brát vážně a opravdu ji cítit, v nohách, v těle, v duši, jako ta tlustá Isadora Duncanová, která o tom nažvanila tolik mystických nesmyslů, ale opravdu ji cítit.

Cítit život cestou do Platnéřské ulice, po temném schodišti s železným drátem místo zábradlí na stěně, namalované, nastrojené holky, které pak v šatně ze sebe sundávají všechny možné cajky a podvazkové pásy a krajková kombiné, krajková, ačkoliv je válka a ony proto celý týden chodí v růžovém trikotýnu, všelijak štíhlé nebo hubené nebo tlusté holky v chitónech, které poslušně mrskají nohama a věší se s hekáním na švédské žebříky. A stará Duncanka ze Salzburgu, když tam jednou přišla na návštěvu, scvrklá, vrásčitá, našminkovaná, madame Myšáková ji obskakuje s předválečnou griotkou, usazuje ji do křesla a předvádí svůj soubor, syčí potichu vztekem na Evitu, jejíž piruety vypadají, jako když se otáčí utržené kolo od žebřiňáku, divže to taky nerachotí, a stará Elizabeth Duncanová povídá nakřáplým hlasem, Wollen Sie turnen ode tanzen?, holky jako husy jedna přes druhou piští, Tancen! Tancen!, scvrklá primabalerína jim čtvrt hodiny hází perly svých zkušeností a Fleur se k ní lísá a klade jí lámanou němčinou strašně uctivé a strašně pitomé otázky. A sólo v Slovanských tancovala pak stejně ona, Irena Hillmanová, tenkrát ještě ne Hillmanová, poněvadž Fleur měla čas na dření a ctižádost a preceptorku, ale Irena měla od pánaboha nadání a Myšáková ji měla ráda a chlubila se s ní. Jenže, ach bože, dostala tu srdeční vadu, a marnost se na ni musela zašklebit i v téhle jediné činnosti, pro kterou by snad uměla žít, opravdu a stoprocentně, a jen tak sama, bez chlapů. Ale bylo to nějak v nebi umluvené, že Irena Hillmanová nemá být ničím, jenom právě Irenou Hillmanovou, stvořenou pro to, aby za ní chlapi bláznili a jako posedlí na ní vymáhali tu pitomou, nezajímavou věcičku. Nemohla se stát primabalerínou, navždycky musí zůstat vydržovanou ženskou, manželkou, žádný chitón, žádná sláva a ctitelé, takoví, kteří se neodvažují víc než políbit ruku a přinést květiny. Ach, v té chvíli ji neutěšila ani myšlenka na miláčka Sama, dokonce ani pohled na mladé holky v růžových šatech všude kolem, jenom jí bylo zoufale z těch toporných tanečnic, které nevědí, co mají. Za sebou cítila Sama

a Robertovy psí, žárlivé oči, které na ni vytrvale hledí. Ach, nevědí nic. Nic. Nic.

Stáli vzadu ve velkém sále, za nahými zády dam ve večerních toaletách, kompaktní, povýšená,

muzikální hmota, k níž patřil, a proto měl prima pocit převahy nad ostatními, ale v níž byl nejhorší složkou, a proto mu bylo nedobře, a dívali se chtivýma, trochu zasvěcenýma, trochu pohrdavýma očima na baletky. Taky se chtěl dívat na baletky, ale oči mu neodolatelně přitáhl orchestr. Zlaté korpusy saxofonové baterie malovaly tam křehký rytmus zeswingované gavoty do půvabných kroků

profesionálně pružných dívek, měkká, zdušená hudba a prsty hráčů, ty prsty na rozsvěcujících se a zhasínajících klapkách, velicí ramenatí chlapi v šedivých kabátech, rty pevně svírající kovové náústky, jakoby srostlí se saxofony, s celou tou muzikou, a za nimi rytmicky vytahované a zatahované písty trombónů . . . zalykavé, mazlivé, syté akordy, jako by se v alabastrovém vesmíru chvěly skleněné koule hvězdných sfér. Bože, jestli on si říká saxofonista, co pak tihle - a uviděl zlatou hlavu Lydie Čerychové, Bunnyho americké brýle, zpěv saxofonů přehlušily žestě, baletky strnuly v rokokové sousoší, malý kapelník se uklonil a Franci, sledován potleskem davu, odcházel vstříc čtyřem hodinám dobrovolného zoufalství.

Neříkali nic, jenom se jí díval do kulatého obličeje neřestného chlapečka, ozdobeného zelenýma očima. Tančili pomalu slowfox a on věděl, že na světě nejsou hezčí oči, a taky věděl, že to je popsáno v psychologii. Stačilo několik kroků a Irena ho vzrušila jako vždycky a jako vždycky strašně, pouhá její přítomnost, sebenepatrnější dotyk. Pak následovaly pokaždé velké bolesti, o nichž samozřejmě Irenu informoval, jako ji informoval vždycky a o všem, a ona ho litovala, svíjel se vedle ní

v mileneckém boxu u Myšáka, vyhrožoval odpovědností za zánět varlat, a ona mu jen spřeženecky

tiskla ruku a říkala, Same, miláčku, tak si od toho ulev sám, jdi třeba na toaletu, bože, já bych ti tak ráda pomohla, ale víš, že nemůžu. Když si to rozebral psychologicky, bylo mu jasné, že to je

kompenzace kopulační intimity intimitou verbální, rovněž patrně popsaná u Kinseyho: jenom snad Irenin monoandrický komplex se vymyká všem popisům. A tedy je na mně, řekl si, abych ho popsal.

Třeba se na Ireně aspoň habilituju, když do své zahrádky mě nepustí. Monoandrický syndrom, ušklíbl se, a jeho vztah k poruše - k poruše zdravého rozumu, popsané v literatuře jako erotická infatuace. Ach, vzdychl skoro nahlas a tancoval s pevným tělem Ireny Hillmanové mezi navoněnými páry po

zrcadlových parketách Reprezentačního domu a měl poměr pouze s ní, ne s tím tělem, jenom čas od času políbil ta temná ústa, přejel rukou po příjemných, drobných ňadrech, ale nic víc, ale jen někdy, zřídkakdy, bohužel.

Tělo Ireny Hillmanové. Říkala vždycky: Kdybych byla tlustá, to bys mě, pane, asi miloval!, a on byl natolik upřímný, nebo spíš taktický, že odpovídal, Ale ty nejseš tlustá, Ireno, a zjev nelze oddělovat od duše, je to jeden jediný celek a bez toho těla bys to nebyla ty, právě tak jako bez té duše. Tomu se říká holismus . . . Jenomže co je tedy vlastně test lásky? vrtalo Ireně hlavou. Mě uráží, že bys mě nemiloval, kdybych byla tlustá a šeredná, jenom kdybych - To bys přece nebyla ty, namítal. Ne? A co tedy jsem?

Jo, já vím. Kdybych byla, jako jsem, jenom blbá, miloval bys mě stejně, a to mě uráží taky. Nemiloval bych tě, jenom bych chtěl s tebou spát. Tak ty teda miluješ mou duši, meditovala. Tvou duši v tvym těle, opravil ji a otáčeli se v bludném kruhu té verbální náhražky a nakonec věděl, že ji miluje pro to jedinečné spojení, proto, že tertuliánská moudrost tu není v omšelé knize, ale v chlapeckém těle s neřestně krásným obličejem, podlehl tomu klamu abnormálních očí a pohlédl do nich oddaně:

„Ireno, já tě strašně miluju.“

„To je dobře.“

„Strašně, Ireno.“

„No dobře.“

„Ireno, miluješ mě?“

„To víš.“

„Řekni to!“

„Co?“

„Že mě miluješ.“

Přiblížila obličej k němu a pravila hodně tiše:

„Miluji tě.“

Byla to básnička, náboženský obřad, a prováděli jej vždycky, v každé situaci, pokaždé.Tančili mlčky kolem orchestru, na nějž zasněně hleděla dívka v bledě fialových šatech s bílou růží ve výstřihu, hustým davem v drahých látkách, a Samuelem náhle prosákl pocit věčnosti, solidní a krásně neutrální. Strop Smetanovy síně, posypaný světly, vypadal nehybně, nezestárle, zrovna jako tehdy, když tu jeho

legendární dědeček architekt ve fraku a s cylindrem v ruce naslouchal slavnostní řeči pana primátora, který dům odevzdával pražské veřejnosti. Stejné krémové a zlacené štuky a stejný křišťál těžkých lustrů nad bolševiky jako nad zlatými obroučkami brýlí jeho otce, když se tu v roce devatenáct set dvacet seznámil s Anitou Kudrnáčovou, dcerou konzula Kudrnáče, na plese mediků, čímž započala šňůra

událostí, vyvrcholivší narozením Sama Gellena, jež bylo zvěstováno světu na malých vizitkách: MUDr.

Pavel Gellen s chotí Anitou oznamují narození syna Samuela.

Ano, strop se nezměnil, ale všechno ostatní se proměnilo dokonale. Čím to, že jediné, co ti staří páni dovedli vyrobit poctivě, byly tyhle reprezentační baráky, ta hejna ověžičkovaných domů na nábřeží, ale děti, které v nich nadělali, jsou většinou úplný aušus? Ovšem to si říkám jen tak kvůli poezii, říkal si, znám svého Marxe, a nejen proto, že jsem jím musel doplnit vědomosti z fyziologie. Vím proč a jak.

Ale není překvapující pozorovat, jak marxistické klišé odpovídá skutečnosti - aspoň skutečnosti naší familie? Představil si dědečka, jak ho kdysi znal, než ho ranila mrtvice, vysokého, zarudlého, s bílými mrožími vousy, pamatoval se nejasně na dost zábavné návštěvy v rozlehlém staromódním bytě nad

Vltavou, který naplňovalo líné odpolední slunce, údery mnoha hodin a vyřezávaný nábytek, vzpomněl na plyšové pohovky a na židle, které v krajině, kam přiléhal kříž, vybíhaly v ostrý hrot, snad proto, aby se muselo sedět rovně, a na těžké, přežírací večeře, na víno v broušených sklenicích, na máti skloněnou nad ním a cpoucí do něho lžíce výživných polívek, které nechtěl jíst, na dědu a jeho stereotypní, Kdo dojídá polévku, na vojně ho nezabijou - na dědu, který denně hrál biliár v Rotary Clubu a byl ve výboru aspoň padesáti národních i mezinárodních, vlasteneckých i kosmopolitních spolků a o jehož kariéře od píky až po c. k. rytířský titul se vyprávěly legendy pro příklad dětem.

To byla první generace, takzvané mladé, výbojné, dravčí mládě buržoazie. Živel na poli techniky pokrokový, což lze doložit tím, jak se děda chlubil, že půl Vinohrad vystavěl on. Pak se dostavila druhá generace, narozená v přepychu, která výboje předchozího pokolení už nerozšířila: v ní se střetly síly kladu a záporu, dravosti a ochablosti, a žádná nepřevážila. To je gynekolog doc. dr. Pavel Gellen, zabraný do nádorů na uteru a do mimoděložních těhotenství, hluchý a slepý ke všemu ostatnímu, krom občasných milenek, kterých se ale vždycky za pár měsíců energicky zbaví a které se mu tolerují. Už žádné spolky, vlastenecké ani nevlastenecké, nanejvýš Mezinárodní gynekologická společnost. A jeho bratr ing. arch. Karel Gellen, nyní zaměstnanec Československých stavebních závodů, n.p., a předtím majitel firmy Joachim Gellen a syn, projekční kancelář. No, a konečně se přibelhala ta třetí generace, ta rozložená, upadlá, svoje mladé životy utrácející v pletkách s manželkami jiných lidí, generace bez funkcí, bez ctižádosti, bez zdravých politických a vůbec jakýchkoliv averzí. Zkrátka on. Samuel Gellen.

Měl radost, že to klape jako z příručky, a i tato radost byla mu potěšujícím důkazem úpadku. V davu otáčejícím se kolem zahlédl opět sestřenici Evu a jejího seńora, jenž se na ni celým popředím nestoudně lepil. Věděl, že sestřenice, obzvlášť sexappealové, Irenu vždycky zajímají, a upozornil ji proto na tu krásnou rodinnou ostudu.

„Kde? Ukaž mi ji!“ chtěla okamžitě vědět a ožila. Je to trochu zvláštní, zauvažoval, hezké holky z příbuzenstva Ireně imponují. Kluci ne, ale holky ano. Irena vůbec nějak divně obdivuje krásky.

Natočil ji tak, aby na Evu dobře viděla, a držel se v blízkosti latinskoamerického páru. Seńor Enrique s pravou španělskou vášní hlídal Eviny zamlžené zraky, aby ani na okamžik neopustily ohnisko jeho zřítelnic, a jeho naolejované černé vlasy házely efektní lesky na všechny strany. A Sam pozoroval Irenu a viděl ji, jak do sebe slídivým pohledem zhluboka nabírá Evu Martinezovou, jak bezostyšně přejíždí očima její dekolt, jak odhaduje, co z půvabu Eviných ňader je připočíst jejich přirozenému stavu a co zahraniční podprsence, jak široké má Eva boky ve skutečnosti, když nejsou naaranžovány záhyby

toalety, a jestli je Eva chytrá nebo blbá. To se ovšem dalo stanovit předem. Rozhodně musí být blbá, neboť Irena nemůže uznat za chytré dívky, které vypadají tak jako jeho krásná sestřenka. Které jsou pro blbé lidi možná dokonce hezčí než Irena. Chytré mohou být některé starší dámy. Možná svým

způsobem Jiřinka, zkrátka bystré duše v nepůvabných tělech, ale majitelka kalokagathie žije jen jedna, Irena Hillmanová, Praha-Libeň, Na Hejtmance l7, pomyslil si s úsměvem, ale pak se ironie umocnila na druhou, neboť zjistil, že tomu sám věří.

„Je hezká,“ řekla Irena lhostejně. Zachtělo se mu tu chytrou dívku trochu otrávit.

„Viď?“ pravil. „A je docela chytrá. Já tě s ní musím seznámit.“

„Hm,“ odpověděla a hleděla přes rameno na paní Martinezovou.

„Ta zná Sartra a Camuse a všechny líp než profesor Černý,“ lhal bez rozpaků.

„Jo?“

„A senzačně zpívá.“

Mlčela. Zkusil to ještě dál:

„Na fakultě študovala srovnávací náboženství, než se vdala.“

A konečně to propuklo. Irena zavrtěla sarkasticky hlavou a řekla:

„Ta je ale ňáká chytrá!“

„To je.“

„Jen jestli není pitomá,“ pravila sebeutvrzovacím hlasem, v němž se chvěl její intelektuální mindráček.

Okamžitě jej zaplavila vlna něžnosti, k čemuž možná celá ta poťouchlost od začátku směřovala.

„To víš, že je,“ řekl. „Kam se hrabe na tebe!“

„Jo, jen jestli to neříkáš jen tak.“

„Kdepak, vážně, Ireno.“

„Ty si mě chceš naklonit. Já tě znám.“

„Ne, opravdu to myslím vážně, Ireno.“

Chvilku neříkala nic, pouze jedovatou zelení sledovala Eviny pohyby. Potom se zeptala:

„To je ten její chlap?“

„Ano. To je seńor Enrique Martinez.“

Mlčela, a proto pokračoval:

„Na jaře jedou do Mexika.“

Zase nic.

„Jeho dědeček, toho Martineze, tam má haciendu. Eva už od něj dostala zásilku mexickejch krojů.“

Nic.

„Výborně jí to v nich sluší.“

„Heleď, víš co?“ řekla najednou a on ucítil, jak ho v tanečním rytmu vede rychle pryč. Podívala se mu do očí a pravila jako malá holka:

„Ať mi vaše Eva políbí zadánek!“

Profesor se dlouho pokoušel utopit svůj splín v plesovém víření, důsledně sehrát úlohu ztroskotance, odsouzeného k smrti druhý den ráno v sedm, ale ta pitomá, trapná věc tkvěla v pozadí lebky jako zašroubovaná. Upoutala ho jakási půvabná a osamělá slečna, která se vynořila za palmou ve foyeru, potom však si uvědomil, že žádná konverzace, kterou by s ní načal, neskončí příslibem schůzky

v pondělí ve čtyři před Národním, nemůže, a bylo mu, jako by tohle všechno, ten plesový dav

v mramorové chodbě, nebyl v Praze toho roku, ale v Praze jeho kosteleckých vizí, z níž se vlastně jenom zase probouzí do ničivé reality černých rán v zimě a opět se musí hnát s ostatními k odporným povinnostem čtrnáctihodinových směn v totálajnzacu v letecké fabrice.

Jenomže fabrika byl pracovní poměr nadějeplně ohraničený přicházejícím koncem války. To, co se začne od pondělí táhnout ničivou neurčitostí míru, bude jiné a horší otroctví, poddanství bez naděje na sladkou svobodu svobody. Zbude jen jedna svoboda. Ta spočívající v pochopení nutnosti.

Úspěšně navrčená jezuitská definice mu opět hnula žlučí, ale byl proti ní bezmocný. Pomohla mu složit závěrečné zkoušky na fakultě, která se přes noc stala dílnou marxismu. Jenže co je na pochopené nutnosti marxistického? Pro co se na takovéhle svobodě nadchnout, když je to vlastně jen pokrokově vyjádřená jeho vlastní, nepochybně reakční zásada, ze všeho si vyrobit dobrodružství, aby bylo možno to přežít? Nutností omezená svoboda, navlas podobná zoufalým dobrodružstvím čtrnáctek? Jsi v tom, Monty Bartoši, a dokud se budeš cukat, říkal si vztekle, budeš šeredně pociťovat, že jsi v tom. Pochop, že se nedá nic dělat, ty smůlovatý Epiktéte, pochop tuhle nutnost, pochop konečně, blázne, že je tu podle ústavy právo na práci, ale mnohem spíš taky povinnost pracovat, pochop, drahoušku, že tohle je komunismus, pochop to, a jsi svobodný.

Tak tohle člověku zbývá, protože to ovšem zbývá vždycky. Ti, co o téhle pikantní formě svobody vykládali na seminářích nejvíc, mají teď sami tu druhou, tu nedialektickou, tu žít si podle chuti, podle své chuti, neboť věci jsou teď podle jejich chuti, ale ne podle jeho chuti. Sami se spokojují nutností přírodních zákonů, které v téhle zemi nastolily socialistický řád a je na vedoucí místa toho řádu, ale pro Martiny Bartoše vyrábějí ještě navíc speciální nutnosti zákonných výnosů a nařízení. A tyhle dvě věci, řád vnějšího světa a řád profesorovy situace v něm, splývají v těch výnosech v jediný radostný pojem a jsou zdrojem odvěké trýzně, jenom vždycky převlečené do kostýmu jiné všeobecně závazné filozofie.

Nezbývá než scvaknout paty a odjet do Hacašprndovic. Svoboda je pochopením nutnosti. Ano, Monty Bartoši. Taky se to dá říct tak, že nezáleží na tom, co tě potká, ale co si z toho uděláš, jenomže to není marxismus, ale hnusný existencialismus. Můžeš se pověsit, nebo můžeš scvaknout podpatky. Podle toho, jestli jsi hnusný existencialista, nebo marxista. V tom se ti poskytuje naprosto úplná svoboda.

Sestupoval po schodišti dolů k baru a proti němu hopkaly světlé slečny a pásci v černém, zásobárny překrásně plytkých řečí, a ti všichni, idioti, tu zůstanou, pronic zanic, bez zásluh, čistě jen štěstím své situace. Svět není než velká nespravedlnost. Zabočil po užším schodišti nalevo, prošel pod červenou lucernou na uměle hrubé omítce, rozhrnul plyšový závěs a vstoupil do baru.

Nebylo tam ještě moc lidí, ale světla už zacláněl hustý kouř, takže panovalo matné šero. U barového pultu seděli zády k němu dva muži. Nechal zas jednou všechno plavat a elegantním pohybem obkročmo usedl na sedátko. Barman na něho tázavě pohlédl.

„Brandy,“ řekl s americkým a, zatočil se na stoličce a opřel se o stůl. Pak si všiml, že vedle něho sedí Pedro Geschwinder a kouří doutník. Doutník v Pedrových prstech vypadal nesmyslně.

„Haló, Gershwine,“ oslovil ho, dřív než si to mohl rozmyslet, Pedro se pootočil a pokynul mu

doutníkem.

„Haló, Monty. Jak se ti plazí po povrchu země?“ pravil předuchaplně.

„So so,“ odpověděl, otočil se zády k baru a opřel se lokty o pult. „S kým tu seš?“

„S Žofií,“ řekl Pedro. Měl provokativně pražský obličej, ten v životě nevytáhne paty z Prahy, nikdo ho k tomu nedonutí, ani kdyby se k vládě dostali trockisti a utáhli šrouby.

„Co pořád děláš, člověče?“ zeptal se profesor, jako by venkov neexistoval. „Strašně dlouho jsem tě neviděl.“

„Dodělávám štaci. A ty?“

„Já taky,“ řekl a rychle pokračoval: „Do klubu už moc nechodíš, co?“

„Ne. Čas není. A do jara nebude.“

„To se tak dřeš?“

„Jednak. A jednak je mnoho jiný a důležitější práce.“

„Myslíš - „ profesor se významně odmlčel, protože věděl, co chce Pedro naznačit. Pedro kývl vážně hlavou.

„A bude ta práce do jara mít nějaký výsledky?“ otázal se profesor ironicky.

Pedro neodpovídal, pak vyndal doutník z úst a nechal si hustý vláčný dým běžet vzhůru po obličeji.

„No,“ řekl, „takováhle práce se nedá naplánovat přesně k určitýmu termínu, že.“

„No, přece aspoň, jaká je naděje?“ naléhal profesor a duši mu svírala méněcennost, protože jeho nikdy k ničemu, natož k takovýmhle věcem nepustili. Zlatá mládež, která komunismus buď porazí, nebo na něj vyzraje, ale rozhodně se nikdy nenechá totálně nasadit do pohraničí.

„Naděje?“ pravil Pedro udiveně. „To je to, co vždycky zbývá. Víra, naděje, láska. Víru

nepotřebujeme, poněvadž víme. Naději taky ne, poněvadž je to jistý. A lásku?“ sebral sklenici whisky, převrátil ji do sebe a profesor si všiml, že už má oči trochu zamlžené alkoholem. „Monty, příteli,“

pravil sentimentálně, „ty seš filozof. Jak to je? Ta básnička od toho židáka?“

„Která?“

„Ta o dešti. A o lásce. Jaks ji jednou říkal, když jsme zmokli na river partii.“

„Myslíš od Keima?“

„Možná. Jak je to, Monty?“

„Prší, prší -“

„ - liják zní. Ano. To je vona. Tak takhle je to s láskou, Monty, víš?“ Svíral nepříjemně, důvěrně profesorovi stehno. „Prší, prší, liják zní,“ recitoval, „a já mám rád bez lásky holku perverzní. Mistře, whisky bez!“

„Chlape, co se ti stalo?“ zeptal se profesor a barman naléval. „Posekal ses s Žofií? Nebo kterou lásku to chceš utopit?“

„Starou,“ mávl rukou Pedro a dal si sklenici k ústům. Převrátil ji do sebe.

„Strašně se zleješ, neblbni,“ řekl profesor.

„Mlč! A poslouchej! Tahle je taky fajn,“ přerušil ho Pedro škytnutím. „ Nezemřu na lásku, nezalknu se bídou. Zemřu syfilidou.“

„Ty ses minul povoláním,“ pravil profesor.

„Ba ne. Ale strašnou chybu jsem udělal, příteli.“

„To každej.“

„Každej ne. Ale já byl vůl.“

„Kdo není?“

Pedro zavrtěl hlavou.

„Každej není, ale já jsem. Já byl vůl vždycky.“

„Ale.“

„A zmeškal jsem svou příležitost.“

„Kecáš.“

„Ba ne. Já to vím. Už je konec. Jak se na mě podívá, vidím jí to z očí.“

„Blbče, tak která to je?“

Pedro se rozhlédl a položil prst na ústa. Profesor se k němu naklonil. Ucítil zápach alkoholu. Pedro ho vzal kolem krku, nejdřív mu dýchl do ucha a slabě škytl, potom tiše a tajemně řekl:

„Klára nelíbe, její jméno je.“

Vyprostil se mu z objetí.

„Člověče, ty seš encyklopedie světový poezie, a ne strojař. Kdes to sebral?“

„To všecko od ní,“ pravil Pedro tragicky. „Vedle ní jsem barbar. Já sám v životě nepřečet básničku.“

„A která to je? Znám ji?“

„Nikdo ji nezná,“ zavrtěl Pedro hlavou. „Jenom já. To ani ona neví, že ji znám jenom já.“

„V tom případě je to blbý,“ řekl profesor a dál už jenom pozoroval Pedra mlčky. Pedro složil hlavu do dlaní, opřel se lokty o barový pult a seděl jako kvintesence zdrcenosti. Blbec. Šeredně rychle by ho přešel tenhle příjemný světabol, kdyby pozítří musel do Hacašprndovic. Hned by bylo po užírání kvůli nějaké záhadné slečně s poetickým koníčkem.

Jenže to jsou všechno akademické úvahy, protože Pedro nikdy nikam do pohraničí nepůjde. A když, tak jako pan inženýr. Nikdy jako pan učitel. Ano. Svět je jedna jediná velká nespravedlnost.

„ Damned,“ zaklel polohlasem, otočil se k pultu a poručil si ještě jednu, poslední, brandy. Pedro dřepěl vedle, hlavu beznadějně složenou v dlaních. Rozhodl se, že ho tu nechá a půjde zas nahoru do

Sladkovského sálu podívat se, jestli už tam není Renáta. Vypil svou brandy a zaplatil. Ještě jednou pohlédl na Pedra.

„Tak ahoj, Pedro, já jdu,“ řekl.

„Ahoj,“ ozvalo se brečtivě z té hromádky neštěstí. Profesor sklouzl ze stoličky a urovnal si sako. Jak pohlédl k východu, spatřil Žofii Bernátovou v zelených šatech, pátravě se rozhlížející po baru. Uviděla ho, a potom poznala, že zhroucená postava vedle něho je její Pedro. Očividně ji to namíchlo.

„Nazdar, Monty,“ řekla. „Tady je, a já ho hledám po celým Repre.“ Popadla Pedra za vlasy a zdvihla mu obličej z dlaní.

„Au!“ řekl, zašklebil se, otevřel oči a uviděl Žofii. Hned zase oči zavřel a opakoval zhnuseně. „Au!“

Zacloumala jím.

„Pedro, vstaň!“

„Nech mě!“

„Vstaň, povídám!“ zasyčela Žofie. Od okolních stolků se po nich ohlédlo několik lidí. Žofie oslovila profesora hlasem manželky:

„Prosím tě, kolik toho do sebe nalil?“

„Těžko říct. Já jsem přišel teprve před chvilkou.“

„Podrž ho, prosím tě.“

Profesor vzal Pedra kolem ramen a Žofie se obrátila k barmanovi. Profesor si všiml, že se Pedro přivřenýma očima kouká po ní.

„Samý kozy,“ zabručel. „A já vůl, takovou příležitost -“

„Oukej,“ řekl profesor. „Tak už se zas začni plazit po zeměkouli.“

„Ále -“ mávl rukou. Žofie se vrátila od pultu a vzala ho pod paží. „Nech mě bejt,“ vyškubl se jí.

„Seš ožralej!“

„Nejsem. Dám si jedno černý kafe a budu fit.“

„To tě teda chci vidět!“

„To mě teda uvidíš!“

Vykročil pevným krokem k východu z baru, Žofie se rozběhla za ním.

„Pedro!“ volala, ale on se ani neohlédl. Profesor se odlepil od pultu a kráčel pomalu za nimi. Tak nádherný život, plný scén, a on ho musí opustit. Proč? Protože není z těch, kdo se správně narodili.

Všechno, úplně všechno se nakonec smrskne na otázku správného narození, damned, řekl si, když před sebou rozhrnoval černý závěs. Život není nic než velká nespravedlnost.

„Ano, ano,“ říkal Robert Hillman a otáčel se s ní na dně světelného moře. „A když se jde alejí k Zádvoří, je nalevo obora.“

„Bažantnice,“ opravila ho dcera statkářova. „A v zatáčce naproti božím mukám, ten rybníček, znáte?“

„Znám. Tam jsme se s Irenou jednou koupali.“

Ani ji příliš nemrzelo znesvěcení jejího rybníčku Hillmančiným tělem. Ještě z ní nevyprchalo příjemné překvapení, že Robert Hillman zná Topolov, a nesmyslně zatoužila zeptat se ho taky na kostel, na zámeckou lóži v něm, s červeným ohmataným plyšem na zábradlí, odkud je faráři vidět až do kalicha, a všechno tak pozbývá tajemnosti, ale proměňuje se zato ve starý pocit domova. Jenže než se zeptala, Robert Hillman řekl:

„Irena se tam blízko narodila. Proto to znám. Jezdívali jsme tam na léto.“

A tím zrušil křehké pouto neurčité sympatie. Proč ji do toho pořád plete, krávu? pomyslila si zlostně.

Vlastně, dobře mu tak, že je taková mrcha. Vztekle se zeptala.

„Kde se narodila?“

„V Malé Studni. To je - „

„Já vím, kde to je,“ skočila mu do řeči. „Jede se tam ze Lhotky lokálkou.“

„Ano. A od zastávky vede betonový chodníček přes louku. Visutý, kvůli povodním.“

„Dřevěný, ne?“

„Ne. Býval dřevěný, ale loni nechali udělat nový. Z betonu.“

„Ach tak. A kdy vy jste tam byl poprvé?“

Robert Hillman se zamyslil. Sympatie už ji dokonale přešla. Přece jí to může být jedno, jestli byl v Topolově nebo ne. Není sám, kdo tam byl. Vůbec - proč ji to tak hloupě potěšilo, že tam byl? Co má být? On - ach, a je to přece jasné - potěšilo ji to, protože ráda myslí na Topolov, jenže on přitom vůbec nemyslí na bažantnici, ale na Hillmanku, jak jde bažantnicí, ani nemá na kůži pocit teplé, chladivé vody rybníčku, té vody živé mladými žábami, ale nanejvýš vidí její soukromý rybníček ozdobený hubeným tělem Hillmanky v plavkách. Nebo možná bez plavek, je to tam úplně za bukem. Robertova ruka se jí vlhce dotýkala na zádech, zrovna na zapínání podprsenky. Proč ji nedá jinam, blbec! Ach! nikdy, nikdy nebude moct mít chlapa! Vždycky když ji při tanci nějaký drží v náručí, jako kdyby najednou byla v jeho kůži, jako kdyby měla jeho ruce a sahala jimi na svoje tělo. Přece to cítí, tu záplavu sádla, co přetéká přes lastexové nářadí, kterým to všechno drží pohromadě. V duchu zavzlykala. Ne ne, nikdy nebudu moct mít chlapa, ani nechci. Nevěřila bych mu. Musela bych se mu vysmát. Musela bych se mu divit. Proč já, když na světě jsou Nory, líbezné, udělané pro potěšení, pro vztek, pro černé zoufalství.

Ach, Sameček není vlastně žádný pitomec. Vybírá si správně. Na Hillmanku je asi taky potěšení si sáhnout. Sameček vůbec není takový vůl jako Hillman, který se, blbec, snaží a snaží, jako kdyby mu na mně záleželo. Prudce zatoužila zasadit mu ránu, takovou, aby se z ní jen tak nevzpamatoval. Pořád ještě krabatil čelo a přemýšlel:

„Poprvé - počkejte. To bylo v šestačtyřicátém roce.“

„Tak to my jsme tam už nebydleli,“ řekla a uvažovala, jak to provést, a najednou ji to napadlo. „A vy jste se seznámil s Irenou v Malé Studni?“

„Ne. V Praze. Ale tam jsme byli spolu poprvé na prázdninách.“

To ji rozlítilo. Možná že právě tam, někde u jejího rybníčku, se spolu poprvé vyspali. Řekla:

„Jak dlouho jste spolu chodili, než jste se vzali?“

„Pět měsíců. To dlouho ne, že?“

„Já jsem pro krátké známosti,“ zasmála se. „Kolik bylo Ireně?“

„Dvacet.“

„A vám?“

„Dvaadvacet.“

„Přesně podle mého vkusu,“ řekla a nebylo jí trapné, že to říká, jako kdyby v těchhle věcech vůbec mohla uplatňovat svůj vkus, protože to říkala za jistým účelem. „Já našemu Samovi pořád radím, aby se oženil,“ nasadila brebentivý tón a oči zlomyslně upřela Robertovi do tváře. „Ale on je takový budižkničemu. S nikým nechodí. Já nevím, jestli pořád jenom dře -“

„To snad ne,“ řekl Hillman temně.

„ No, bůhví,“ pokračovala a a začala jako důvěrně. „Víte, on chodil dřív s Laurou Schrottovou, to je jeho sestřenice a moje taky, vlastně to není jeho sestřenice, ale tetička, moje pratetička,“ zahihňala se.

„Ono to zní legračně, ale je to moje pratetička, protože je to Samuelova teta, a Samuel není můj bratranec, ale vlastně můj strýček, víte? Ale protože je jenom o pár let starší než já, tak mu říkám bratranec, a prateta Laura je zas jenom o dva roky starší než on, no, my jsme dost legrační rodina, co říkáte?“

Mlčky přikývl. Příbuzenské vztahy Sama Gellena ho zrovna nezajímají, pomyslila si. A vůbec nic mu nepřipadá legrační. Proto žvanila dál:

„ No, a tak oni spolu chodili a všichni už měli strach, jak to může skončit, ale najednou to zhaslo samo od sebe a nikdo neví proč.“

„To se stává,“ poznamenal Robert Hillman. Stáhl se jako želva do krunýře a vlídnost byla tatam. Ale už ji nepotřebovala.

„A od té doby Sam nechodí s nikým.“

Znova kývl a hleděl jí přes rameno do zcela určitého neurčita. Zvláštní zadostiučinění se jí rozlilo v duši. Rozhodla se, že je vhodná chvíle nasadit tomu korunu. Přitiskla se k němu a pravila ještě důvěrněji:

„Mezi náma: on s někým chodí, ale nikdo neví s kým. Je to prý nějaká bývalá tanečnice nebo co, v každém případě se ji Sam bojí přivést domů. Já sice nevím proč, ale Sam je trochu podivín. Anebo má možná svoje důvody, že ji doma ještě nepředstavil, co říkáte?“

Sama žasla nad vlastní drzostí. Ale dostala ho.

„To asi má,“ pravil studeně a měl oči chladné a tvrdé jako sklo. Pak ho vysvobodil orchestr, protože přestal hrát. Trochu ji to zamrzelo, ale byla příliš spokojená, aby jí to mohlo zkazit náladu. Pustil ji a lehce se uklonil.

„Děkuji,“ řekl společensky a nabídl jí rámě. Docela samozřejmě se do něho zavěsila, jako Nora. Teď je jako Nora. Jedovatá jako Nórinka, která drápkem dovede pohladit a sametovou tlapkou škrábnout.

Nora rampouch a oheň, Nora princezna. Najednou jí nezáviděla a kráčela po parketách, spokojená, vítězná a zavěšená do muže, kterého se jí podařilo pokořit. Na krátkou chvíli necítila nic než čiré štěstí.

Pásci z Institutu, z SBA a ti ostatní se brzy shromáždili v Sladkovského sále, kde se dalo tančit exkluzívně. Lydie, jak předpokládal, se natřásala blízko u pódia, chvilkami ji zahlédl nad okrajem not, hezky zabalenou do záhybů plesového roucha, přímo k použití, pod průhledným tylem nahoře opálená ramena ještě z plovárny, jí opálení vždycky vydrželo, ale ani na ně příliš nemyslel, neboť obvyklé zoufalství hry dosáhlo nečekaně nové dimenze.

Stalo se to při Sentimental Reasons, zrovna uprostřed ensemble chorusu, a proto si toho nikdo nevšiml. Najednou ho něco zaškrábalo v krku, přemohl ho prudký nával kašle, vyřadil ho ze hry

a musel si k ústům přitisknout kapesník. Ten se ihned naplnil teplým, zkrvaveným obsahem jeho plic.

Už je to tady, pomyslil si, a skoro se mu, absurdně, ulevilo. Po pěti letech, kdy se marně snažil dokázat všem doma a sám sobě, že mu to nic nedělá a že je bronchitickým plícím naopak prospěšné trénovat si je na tenoru. Konečně přišlo to, co dávno čekal, navíc ještě ke všem kiksům a vynechávkám

z neumělosti ještě tohle. Foukal slabounce do zahnutého nástroje a slyšel jeho tenký, mečivý,

nezformovaný tón, ztracený ve zpěvném vytí kvarteta ostatních. Typl, první altkař a sólista, měl krk po stranách nadmutý synkopovaným úsilím, Klavesovi se hrdlo v pravidelných intervalech nafukovalo a splaskávalo, viděl je koutkem oka vedle sebe, i Kučeru, třetího altkaře, a Zikmunda s barytonem, nakloněného docela nalevo nad impozantním kovovým uzlem, jejich hlasy se slévaly v pevné vibrato, překypující energií, mocný proud zvuku, korigovaný tvrdým nátiskem, hnal swingovou melodii

k blaženým výšinám. Byli zdraví, byli talentovaní, byli to saxofonisti, a on seděl mezi nima a připojoval svůj slaboučký rozvrzaný tónek k téhle cynické a bezohledné písni triumfující muzikálnosti.

Ne. Lydie opustila v téhle chvíli jeviště jeho mozku a na jejím místě, spolu s notami, které

v seskupení, v jakém stály na papíře, nedokázal přesně zahrát, defilovaly odešlé scény divné hudební kariéry. Bůhví, kdy ho napadlo hrát. Ale ne, věděl, kdy ho to napadlo a proč ho to napadlo. V kvartě, kdy k nim chodil na obědy proletář Vávra, někdy na jaře, tehdy ho poprvé posedla šílená

a problematická chuť do muziky. Vávra si jednou přinesl housle, zašmitcoval na nich etudu, zahrál písničku a vykládal, že bude hrát v orchestru Sokola Kobylisy, a ze strun, z vůně kalafuny, z jakési vidiny se vyloupla nevysvětlitelná, neodolatelná touha a rozhodla ve zlomku vteřiny o životě. V jídelně se zhmotnila v piano, hnědé, leštěné, hodící se k nábytku, a v Bayerovu Školu hry klavírní. Pod rukama profesora z konzervatoře, jenž neprozřetelně svolil, aby mu za osmdesát korun dvakrát týdně ničil nervy, změnila se Škola po půl roce v poškrábaný a roztrhaný salát, takže by toho pravděpodobně byl nechal a navždy zapomněl na muka prstokladů, nebýt toho, že v oktávě Zetka založil orchestr

a skomírající touha znovu zahořela, neboť kouzlo Vávrových houslí bylo proti tomuhle pouhou

předehrou. Noci, do té doby nijaké, proměnily se v čarodějnický sabat poslechů, ne Londýn, zprávy o postupné likvidaci války, ale Stockholm, ABSE, Glen Millerova poselství a abrakadabra mystických jmen Louis Armstrong, Kid Ory, Jimmy Lunceford, Joe Venuti, Mary Lou Williams, a Lydie se

přivěsila k orchestru, sedávala na jeho zkouškách a naslouchala počátečním výkonům se zbožným

nadšením.

A on, ve zbožném nadšení, definitivně propadl hudběb jako moucha sežehnutá žhavým plamenem

barevné petrolejky. Miloval strašně jazzovou muziku, nejvíc ze všech kluků v kapele, ale měl pro ni, bohužel, ze všech nejmenší nadání. Mimoto trpěl od dětství katarem průdušek. Otec, který tak klidně vyklopil hromádku tisícovek za nového petrofa, zdráhal se koupit tenorsaxofon značky Toneking

i jakékoliv jiné značky, máti plakala, lékař nedoporučoval. Franci byl odjakživa churavé, pasívní dítě, a vyrostl v pasívního a introvertovaného mladíka. Ale tehdy svedl boj, jehož zavilost zaskočila i energického otce. Franci, poslušný syn a vzorný student v roli zarputilého vymahače, to byla naprostá novinka, a tak nakonec, po obrovské a hysterické scéně, která se protáhla přes půlnoc, saxofon byl, a byl také hned učitel, ale nedostavil se talent souměřitelný s intenzitou té touhy. Do kapely ho vzali, nemohli honem sehnat jiného, a snad i jim zaimponovala ta zavilost přání, která oblíbeného primuse, jenž sice nezištně rozšiřoval taháky, ale jinak byl šedivý jako sako profesora matematiky,

zmetamorfózovala v učedníka potápků a ve swingujícího blázna, jako byl kterýkoliv normální repetent.

Snad zaimponovala, jistě zajistila židli čtvrtého tenorsaxofonisty, ale kritiku, která se v kapele brzy zvedla, umlčet

nemohla.

A tak mu jako jediná světlá noc rozkoše zůstala ta první noc, kdy saxofon v černém kufru ležel pod postelí, poprvé vytřený koženým vytěrákem, ještě zcela neznámý, neprozrazující obtíže speciálních aranžmá v kulminujících last chorusech. Tu noc snil o muzice, o saxofonové slasti, a na konci

nesmyslných asociací toho zvláštního snění se objevila také Lydie, lákal ji zastřeným sexuálním hlasem nástroje a snil o kráse, kterou zlacený korpus přidá jeho postavě, vztyčené v přitlumeném světle v jakémsi baru, kde Lydie nikdy nechyběla - to byla první noc, šťastná jako mnoho prvních nocí. Potom se začalo zkoušet v školní zpěvárně a později v zadní místnosti kavárny Savoy, Lydie tam sice

nechyběla, ale ani hlas zlaceného korpusu, ani postava čtvrtého saxofonisty ji nelákaly. Neboť hlas byl sice zastřený, ale nikoli dost virtuózní, aby mohl být sexy, a postava se netyčila triumfálně ve světle modrého reflektoru, nýbrž krčila se co nejnenápadněji za odřeným pultkem čtvrtého v baterii, nikdy nevstávala k sólu, protože čtvrtý tenor sólo nikdy neměl, s výjimkou potupných, mečivých, nařízených sól, odehrávaných pouze na zkouškách a za kruté pozornosti mlčící kapely.

Nakonec se místo moderního barda v bílém saku stal polohumornou figurkou hudebního smolaře

a maskotem orchestru. Žralo ho to, ale hraní nenechal. Když mu osud nedopřál hrát sólo pod modrým reflektorem, hrál je ve fantazii. Nejšťastnější byl vlastně vždycky, než se začalo hrát, anebo když táhl s kapelou, kufr se saxofonem v ruce, a z pouhého zjevu nemohl nikdo vědět, jak hraje a že k nim vlastně nepatří. Nebylo to už jenom mysterium hudby, ale mysterium přináležitosti k hudbě, k tomu společenství vyvolených. A vrcholilo v řídkých okamžicích, kdy kapela hrála něco, co nepřesahovalo jeho schopnosti: při znělce, kdy spolu s ostatními pozdvihoval korpus tenora k lustrům, jako by tím přinášeli oběť nějakému velkému a novému bohu. Tehdy, na chvilku, se ocital v těle velkého

Colemana, nezávazně si pohrával s klapkami saxofonu a ve fantazii mu z toho vycházela nádherná, oslnivá improvizace. Ale Lydie chodila na zkoušky, a tam Zetka přerušil song třeba v polovičce a podrobil ho trapné, zméněceňující lázni svého rozčilování, tam hrál ta vynucená, neefektní sóla a Lydie vrtěla hlavou, a když to trvalo už moc dlouho, sama mu skatem předzpívala melodii jeho partu a blaženství hudby, zrádné a surové, měnilo se v dvojnásob smrtelnou trýzeň dvojnásobného ponížení.

Dohráli Sentimental Reasons a Franci postavil saxofon do stojánku. Pestrý lidský chumel se pomalu ztvárňoval ve dvojice, které se nakonec slily v protáhlou elipsu smokingů a toalet, a ta se zvolna otáčela sálem. Znovu pocítil nucení ke kašli a vytáhl kapesník, z elipsy naň pohlédly jakési dívčí zraky plné úcty, otřel si kapesníkem čelo a zápasil s kašlem ze všech sil. Obdivovatelku unášela elipsa, dokonce se ohlédla přes rameno, ale kašel ho surově přemohl. Naštěstí uslyšel Zetkův hlas, Klaves, říkal, dáme si dixieland, a to přišlo jako vysvobození, znamenalo to nejmíň dvacet minut pauzy pro něho, seskočil z pódia, kšandičku si nechal okolo krku, Ahoj, Franci, pozdravil ho někdo, otočil se, byl to Gustav z Institutu, Ahoj, řekl, zasmál se na jeho dívku a pak se rychle proplétal davem, rozkašlal se a už skoro ve dveřích na promenoár si musel zacpat ústa kapesníkem. Vběhl na záchod a zavřel se na klozetě.

Jasně červená krev zaplavila mísu. Zakašlal znovu a vyplivl nový krvavý žvanec. Ani ho to nepoděsilo.

Spíš opět ta úleva, že už se nemusí namáhat, že je konečně osvobozen od hry na saxofon, od toho krutého štěstí, a že umře. Stroj na fantastické obrazy blaha, umístěný v jeho hlavě, okamžitě vyrobil nový sympatický obrázek, postel, lehátko na slunci a - ale věděl, že Lydie tam sedět nebude, nebude mu klást studené obklady na čelo, ani se na něho usmívat, ústy povzbudivě a očima smutně, Lydie ani vůbec žádná jiná dívka.

Usedl na obrubu klozetu a opřel hlavu do dlaní. Vybledlé vzorečky zelenkavých dlaždic se pomalu seřadily v kolotoč vzpomínek. Nebyl už v Repre na záchodě, ale viděl Dejvické náměstí, jak po něm chodili s klobouky do čela a s kravatami na malý uzel, drze oslovovali holky, které se o samotě nikdy tak drze oslovit neodvážili, a nikdy žádnou z nich neměl, nejen Lydii, ale žádnou z těch, co chodily po chodníku před biografem v bílých ponožkách a v teniskách, v barevných svetrech s rukávy staženými málo přes lokty, po třech, po čtyřech, po pěti v podpaží, šesti, osminohý tvor se čtyřma zadničkama oblýskanýma od sezení v lavicích dejvického gymplu a na lavičkách ve Stromovce, dlouhé, nekonečné večery v zlaté síti usínajícího pavouka slunce v oknech semináře, všechny končily stejně, stejně pustě, a potom v noci, když ležel sám v ložnici a vedle v pokoji jeho sestry hrál gramofon swing anebo se ozývaly tajemné zvuky, vydávané jakousi činností Editiných přítelkyň a kamarádů, kteří tam pořádali večírek - představoval si ty bílé tenisky chudých dívek z Tróje, svítící jako zakázané hvězdy ve tmě pokojíků, které sdílely se svými bratry, a jejich oblýskané sukně, pohozené vedle na židli u postele, hnusný, osamělý svět, a nic ho z něho nevysvobodilo, ani saxofon, ani tajemství hudby a trýznivé štěstí swingu.

Seděl, hlavu opřenou v dlaních, očima putoval od barevných dlaždic k mléčnému sklu ve dveřích. Za ním se hýbaly rozmazané stíny mužů, kteří si tam ulevovali. Tělem mu zaškubal nový záchvat kašle.

Zvedl se a odplivl do mísy. Krev. Utřel si ústa kapesníkem a zatáhl za šňůru. Proud vody to všechno spláchl do kanálu.

Robert jí položil ruku kolem pasu a řekl tiše, Ireno. Nepřestala se vůbec dívat dolů, na kroužící barevné zvony s dívkami uprostřed, ale pravicí mu odstranila ruku ze svého boku.

„Počkej, miláčku,“ řekla. Dole viděla tančit Jiřinku se Samem a před sebou v mušli dívku, opřenou o zábradlí, která měla hezká ramínka pod tylem, ořechové vlasy vyčesané vzhůru a vypadala na

sedmnáct. Takže nebylo kdy na Robertovo dožadování, věděla, co chce a co ho trápí, Robertka, ale na to je dost času až doma, teď je příležitost hledět na tu přesmutnou dívku s ořechovou hlavou, která je tak půvabná a tak fantasticky sama na plese.

Líbila se jí, velice, nevýslovně, byl to dokonalý nástroj radosti i smutku, rozkoše nebo utrpení pro nějakého neznámého mladíčka nebo spíš mladíčky, a spíš pro víc než pro míň. Koutkem oka si

prohlížela lososovou pusu pod modrozelenýma očima, holka hleděla na tančící zástup s rozkošným výrazem hloupoučké melancholie, asi trucuje, anebo je na pokraji mělkého holkovského zoufalství, protože ji některý z těch mladíčků po nějaké velmi dlouhé, téměř týdenní známosti opustil. Vytáhla malinký kapesníček z kabelky, na níž svítily umělé perly, a otřela si nepatrnou slzičku.

Strašně ji to vzrušovalo. Vlasta Mandlová vždycky říkala: Seš lesbinka, Irenko, typická lesba, musím si dávat majzla, abys mě nepřipravila vo panenství, ale to je hloupost, aspoň snad, fakt je, že věci s Robertem může klidně nemít, ale zato, nemůže si pomoct, holky ji vzrušujou, i když má taky strašně ráda Sama, který je úplně dokonalý sameček, čertví jak to je, holky ji prostě vzrušujou, ne tak, že by měla potřebu je muchlat, to ani ne, aspoň většinou ne, takové touhy projevuje spíš Vlasta, ale nějak duševně, ano, jako kdyby se v nich viděla, v jejich naivních smutcích a touhách, v jejich tranzírování a věčných pochodech po korze a do divadel. Ach, Vlastička Mandlová, ta zlodějská a milovaná

kurvička, chodily a chodily a chodily o libeňské pouti kolem lochnessu a pán od lochnessu se do Vlasty zamiloval a vozil je celý večer zadarmo na zádech své komické nestvůry z papírmaše, až se jim udělalo špatně od žaludku, protože se předtím přejedly dortů, které si koupily za peníze, které Vlasta ukradla doma, a pán od lochnessu zval Vlastičku k sobě do vozu a ona jí záviděla, neboť ji ten vůz velice lákal, jestli v něm je kuchyň a pokoj a obrázky na stěnách, ale Vlasta tam nešla, totiž ten den ne, šla až druhý, když ona u toho nebyla, a měla asi něco s lochnesákem.

Bože, staré libeňské dny. Ucítila, jak jí Robert tiskne ruku a chce se doškemrávat, ale byl za horama, mnohem blíž jí byla ta holka v mušli, libeňské dny. Tehdy to ještě byl život, a strašně rychle zmizel.

Zapadl se všemi svými transy a cukrárnou a ponocováním v Devětadevadesát a s kluky, kteří si nic nedovolovali, jenom pusinku na čelíčko. To byl život! Plný dychtivosti a čekání a zájmů. A ona byla strašně slavná, moudrá, znala kecy, básničky, Halase, Manon skoro nazpaměť, oslnila každého na potkání. A kde to je? Připadala si už skoro mrtvá, nějak mnohem míň zajímavá, vdaná. Tenkrát to byla Irena Šilingová z Libně, studující, všemi obdivovaná, ne že by nebyla teď obdivovaná, ale něco tomu schází, svěžest, naivita, upřímnost, houby, prostě něco, snad nevinnost. Život. Má už málo života.

Života má člověk asi nejvíc při narození a pak ho pořád ubývá, jako z děravé sklenice, odtéká, odkapává, až zbude jen prázdná sklenice, a tu položí do rakve a zakopou nebo spálí. Jak může někdo žvanit o radostné budoucnosti, když každá budoucnost je vlastně jenom pomalé ztrácení původních věcí, vlastně vyřazování ze života. Jenom děti skutečně žijí lidský život. Nemusejí dělat nic než žít.

Záviděla dětem, záviděla té ořechové holce, která žije, zatímco ona už nežije. Chtěla být zas malá holka, mladá a hloupá a s věcmi před sebou, aby ji překvapily. Toužila stát na záchodě libeňského gymplu s Vlastou Mandlovou a s Adinou, hulit s nima jak komín, anebo se courat o prázdninách

s Pedrem kolem Topolova a mučit ho, trápit ho, trýznit ho do běla, anebo radši ještě dál, mnohem dál dozadu, do starého domu v Jerolímově ulici a k dlouhým kalhotkám, které jí matka stahovala až ke kolenům, když šla v zimě do školy, a které si ona za dveřmi v mraze zas vytahovala až nahoru,

poněvadž nesnesla, aby jí koukaly, do toho domu s plechovou reklamou na pneumatiky naproti, se starou pumpou ve zdi, s točitým schodištěm a s tlustým Alíkem Munelesovým, chlapečkem od sousedů, který byl lehký imbecil a kterého vodila za ruku do pomocné školy vedle jejich školy. Chtěla se vrátit, ale věděla dobře, že to nejde a že je vdaná paní Irena Hillmanová, na kterou se nechutní páni lepí, a má muže a ten chce škemrat, stiskla mu slabě ruku a jako z nepříliš příjemného gramofonu slyšela jeho realisticky přítomný hlas, Ireno, přicházející z dálky, kde ona ani teď, ani nikdy jindy docela nebyla.

„Nešla bys domů, miláčku?“

Zavrtěla hlavou.

„Ireno, já bych radši šel.“

„Blbůstky,“ přitiskla se k němu. „Vidíš tu holku?“

Podíval se bez zájmu na smutnou sextánku.

„Hm.“

„Mně se strašně líbí.“

„Je hezká.“

„A cítíš?“

„Co?“

„Je holkovsky cítit. Jako holky při tělocviku.“

„Hm.“

Najednou se k něčemu rozhodl a pravil rezolutně:

„Ireno, já si chci s tebou vážně promluvit.“

„Ano.“

„Vážně, Ireno.“

„No ano.“

Chvilku mlčel a pak řekl:

„Ireno, nedělej to se Samem, aspoň ne tak veřejně.“

„Co?“

„Ty víš dobře co. Tancujete spolu jak přilepený a chodíte zavěšený po Praze.“

„Ale -“

„Počkej! Já vím například, že ses s ním líbala.“

„To není pravda!“

„Ireno, vždyť jsem vás viděl!“

„Kdy, Roby?“

„Ale minulej tejden.“

„A kde, prosím tě?“

„Jak jsem šel jednou večer domů. Když už se líbáte, tak si aspoň stáhněte záclony.“

„Tos měl nějakou halucinaci, Roby,“ řekla a bylo jí velice nepříjemně, cítila se provinilá. Neměla to dělat. Je to první stupínek a člověk pak pokračuje dál a dál a nejde to potom zastavit. Když se jednou ustanovila, že nebude mít nikdy dva chlapy, neměla to dělat. Ale přiznat se nemůže.

„Ireno, prosím tě, nelži! Viděl jsem vás na vlastní oči.“

„Ale, Roberte, nemoh jsi nic vidět!“

Robertovy oči začaly být zlé.

„Nemoh, že? A jak jsem přišel dovnitř, to taky nic nebylo? Tys měla obličej celej rudej a odřenej a pejzoun hubu rozkousanou a to mlčení a jako že nic -“

„Roberte -“

„Miláčku, nebudeš mně nic povídat.“

Pokrčila rameny, protože musela stát na svém.

„Tak nebudu. Ale měl jsi halucinace.“

Robertovi škubl tváří vztek. Přemáhal prchlivost a už se zas uklidňoval, poněvadž věděl, že je jí protivná.

„Ireno, já ti nechci dělat scény,“ pravil zlomeným hlasem. „Já vím, že jsem byl asi moc a nezaslouženě šťastnej a myslel jsem jen na sebe. Myslel jsem, že budem pořád jen my dva spolu a mezi nás že nikdo nepřijde.“

„A přišel, Roby?“

„Já vím, já ti věřím, že jsi se s ním zrovna nevyspala, ale už tohle je dost.“

„Co?“

„Že si s ním rozumíš víc než se mnou.“

„Hlouposti.“

„Bane. Vy jste si strašně podobný.“

„Nejsme, Roby. Vůbec ne.“

„Jste. Ty seš, Ireno, stejnej člověk jako on.“

„A ty nejseš?“

„Ne, Ireno. Ty vidíš ve všem samou marnost, a já nemůžu. Já jsem v podstatě docela normální

člověk.“

„Ale nejseš.“

„Jsem. Mně se život líbí a mám rád veselý písničky a nemám rád Sartra a jsou mi protivný vaši, protože jsou reakcionáři -“

„Mně snad ne?“

„Já vím. Ale ty se s nima kvůli tomu dokážeš nehádat. A Sam, ten je s nima úplně cukerínovej.“

„Ale Sam není reakcionář, Roberte.“

To Roberta rozběsnilo. Snad to neměla říkat, aspoň ne teď. Jenže už to řekla a erotika, jako u Roberta vždycky, vyústila v politiku.

„Prosím tě!“ skoro vykřikl a pokračoval ironicky: „Samozřejmě, on uznává, že komunisti mají pravdu.

Taky musí, ne, když chce dodělat doktorát. Ale podívej se, jak je úlisnej jak had k vašim. A jak si s nima rozumí.“

„To on nemyslí vážně.“

„Možná. To je možný, Ireno. Jenže on asi vůbec nic nemyslí vážně. Ani to, když ti říká, že uznává marxismus. Samíček je prostě hezkej na všechny strany. Ale kdyby byl převrat, kdyby došlo ke

kontrarevoluci, to bys viděla, jestli by ještě uznával marxismus!“ Teď mohla začít s ironií zase ona.

Řekla:

„A proč by ho pak měl uznávat, Roberte?“

Zarazil se.

„Já bych -“

„Samozřejmě, ty bys ho uznával, protože by ti asi nic jinýho nezbejvalo, po tom, co děláš teď. Ale řekni, proč by ho měl uznávat Sam?“

Mlčel. Opřela se lokty o okraj mušle a podívala se mu do očí.

„Ty si myslíš, Roberte, že by se někdo z těch vašich loajálních bezpartijních nechal perzekvovat kvůli socialismu? A byli by hloupí, kdyby to dělali. Nebo myslíš, že ne?“

„Engels byl taky továrník, a -“

„Jistě, jistě. Ale tohle nejsou Engelsové. Tohle jsou docela obyčejný kluci a chtějí mít prachy a ženský. Tohle je zastřený třídní boj. Tohle je jiná doba než za Engelse.“

„To já všechno vím, Ireno.“

„Tak řekni. Můžeš to mít Samovi za zlý? On je docela loajální. Proti režimu nic nedělá. A kdyby přišli Američani, jistě by nikoho neudával a nehonil. Můžeš mu mít za zlý, že chce ze života něco mít?“

Viděla, že sebral všechny síly a překousl v sobě hroznou chuť k dalšímu užívání drogy politického hádání. Vnutil se do křečovité žertovnosti, která byla v podstatě vždycky strašně vážná.

„To mu za zlý nemám. Ale ať si život užívá jinde a neleze za tebou.“

Nechtělo se jí vrátit se k původnímu tématu. Politika byla bezpečnější.

„Ale vždyť za mnou neleze,“ řekla rychle. „A pokud jde -“

„Ne! A je u nás pečenej vařenej!“

To popřít nemohla, a dřív než to mohla aspoň ignorovat a vrátit téma do bezpečných zátok problémů veřejných, pravil Robert tvrdošíjně a nešťastně:

„Ireno, mně to bylo strašně líto, že ses s ním líbala.“

„Ale já jsem -“

„Ireno!“ vykřikl a popadl ji za rameno, až to zabolelo.

„Au!“

„Ireno, aspoň nelži!“ civěl na ni prchlivýma očima. „Aspoň nelži!“

„Pusť mě, Roberte!“

Opravdu to bolelo. Byl však příliš po uši v žárlivosti a podle všeho si to ani neuvědomoval.

„Ireno, proč lžeš! Já jsem vás viděl! Já to nechávám bejt, víš, že i kdybys mi dělala horší věci, já bych od tebe nemoh odejít, ale aspoň mi nelži!“

To už to bolelo trochu moc. Musela mu zahrát holčičku.

„Tak mi to, Roby, prosím tě, vodpusť,“ pravila provinile.

„Líbala ses s ním, viď?“

„Nojo,“ sklopila oči.

„A -“ chvilku váhal. „Ireno, ale neměla si s ním nic?“

Rychle k němu opět vzhlédla.

„Ne, Roberte. Věř mi. To ne.“

Povolil sevření.

„Já ti věřím, Ireno. Já vím, že ty seš fajn a že bys mně takovou věc neudělala.“

„Duše,“ vzala ho za ruku. Pohlédl na ni oddaně jak pes.

„Ale nedělej to, prosím tě, Ireno. Já nic neříkám, když se s ním chceš vidět, ale aspoň před lidma - pak říkaj naší matce, že vás viděli zavěšený, a mně je to před matkou strašně nepříjemný.“

„Kdo to řek?“

„Švadlena vás viděla někde v Libni.“

Na to se pamatovala. Sam jí tenkrát zrovna povídal něco o Robertovi, smála se tomu a vedli se trochu jako blbí milenci a najednou si uvědomila, že se na ni dívá Albertka ze stanice tramvaje, pustila se Sama a začala s Albertkou o něčem žvanit, bylo to trapné.

„Já už to nebudu dělat.“

„Slib mi, že ne.“

„Ne, nebudu. Skutečně!“ sevřela mu prsty, ale vtom ji zaujala klasická scénka. Všechny problematické pocity viny vůči Robertovi tím okamžikem zmizely a oddaná bytost Robert sama byla odsunuta stranou.

Do mušle vstoupil asi devatenáctiletý mladíček ve smokingu, ve tváři růžový a s mocně nakadeřenými vlasy. Přiloudal se k osamělé krásce a oslovil ji. Holka se k němu otočila zády a bojovně nahrbila sladká ramínka. Pásek do ní začal hučet. Ach, tohle zná! Je to tak mile stejné, milovaně stereotypní.

„Podívej,“ řekla Robertovi. Znova ji zmáčkl v zápěstí, jako by se chtěl ujistit, že mu neuniká, a díval se s ní. Jehoto asi nebaví, ale kvůli ní to dělá. Kvůli ní je asi ochoten vymyslet si třeba poznámky o té věci před nima, ačkoliv jsou zbytečné a ačkoliv se o tom nedá nic říct, jenom to cítit, vzpomínat na to, vidět to. Pásek neustával v hučení, až se holka konečně pootočila k němu, lososovou pusou mu něco polo vztekle, polo se slzama na krajíčku pověděla od plic a zase se obrátila. Mladík bezradně pokrčil rameny, mrkl někam k otevřeným dveřím do mušle a pustil se znova do hukotu. Tohle je přece holka!

A dělá to všechno vážně. Nehraje to. Totiž hraje to, ale hraje to vážně. Kdyby tak mohla být - záviděla jí a myslila si, jak by to bylo prima, být na jejím místě, jenže - jenže to by pak z toho neměla to, co teď, když se jen dívá, pak by byla mladá a hloupá a brala by to doslova a bylo by jí z toho smutno a vůbec by netušila, jak je skvělé být sedmnáctiletou hezkou holkou, zamilovanou a milovanou, a rozcházet se s chlapcem a být na něj nafouknutá a vracet se k němu.Kdyby tak šlo mít svůj nynější mozek a léta té holky. To je však právě ta pastička života: člověka v něm nepoučí nikdo a nic než vlastní zkušenosti, a když je konečně poučený, je pozdě. Holka se odlepila od zábradlí a s kebulkou hrdě vztyčenou šla k východu z mušle. Mladík se na ni přichytil jako klíště a nepřestával hučet. Holka kráčela nafoukaně a upjatě, vypadla ven. Hudba dole zmlkla.

„Pojď, miláčku,“ pravila mechanicky Robertovi, aby si ho udobřila, a strčila mu ruku do podpaží.

„Chceš tancovat?“

„Ne. Jen tak chodit,“ řekla, a zničehožnic a plnou vahou na ni opět padla marnost, černá jako smůla z milíře. Vedla si ho za ruku, tohohle člověka Roberta Hillmana, k němuž byla připoutána stejným konvenčním poutem společného lože a stolu jako všechny blbé, tupé, ofakanované ženské, a celý svět se na ni také tak koukal, kromě Sama, pitomého miláčka, a nic se nedalo dělat, protože nejde ani utéct ze světa, ani vrátit se zpátky do šťastných dávných let. A kdyby ho aspoň mohla milovat jako on ji.

Nemilovala ho však, byla s ním někdy ráda, to ano, ale žádnáláska to nebyla, věděla to a věděla taky, že není už vůbec schopná lásky, neboť je stará a láska je aféra mládí, a jenom její vlastní mládí je ta jediná věc, kterou dosud dovede sentimentálně milovat.

Dcera statkářova věděla velice dobře, že ne únava, ale zvědavost přinutila Irenu Hillmanovou, aby odmítla doktora Havla, nabízejícího tanec, a posadila se k ní na pohovku. Ve foyeru před začátkem plesu necítila k Hillmance nic než nenávist. Před chvílí však utonul její laskavý manžel v šikovné nástraze a Jiřina pojala dychtivý úmysl lapit do nějaké smyčky i tuhle samozřejmou ložní krásku.

Zatím Hillmanka dělala, že si se zájmem prohlíží blikotavé hemžení v promenoáru, ale ona jí viděla až do žaludku a byla zvědavá, jak brzo se dá do vyptávání. Samozřejmě že chce slyšet novinky o rodině svého miláčka, proč by jinak byla unavená? Nevypadá na žádný křehký organismus, jak si ji úkosem a potají prohlížela zpod přivřených víček, musela uznat, že to je, málo platné, krásná ženská. Ne tak krásná jako Nora ze všech nejkrásnější, má trochu hrubou pleť, trochu jako sochy z pískovce na topolovském zámku, ale vůbec jí to nevadí, ani nemůže, když se za ní všichni tak táhnou. Nora to není, ale je to upjatá kráska v černých šatech, krásná, ano, nejde říct, že ne.

„Nevíte, kdo je támhleto?“ obrátila na ni své ještěří oči.

„Kdo?“ zeptala se Jiřina a zapátrala v davu.

„Ta v těch rudých šatech se špičatým výstřihem na zádech.“

Štěstí mi přeje, pomyslila si dcera statkářova, Hillmanka sama leze do pasti.

„Ta bruneta?“

„Ta.“

„To je Renáta Mayerová,“ řekla a pomalu si špičkami prstů urovnávala záhyb sukně. „Její otec je něčím v Živnobance a její dědeček je profesor Mayer.“

„Ten chirurg?“

„Ano. Je krásná, že?“

„Hm,“ pravila Hillmanka. Oči v profilu sledovaly krasavici v dokonalé rudé toaletě, o níž toho ona tolik věděla, a všechno se jí to teď hodilo, stačilo to jen trošku poopravit. Usmála se, spíš v duchu, velice ironicky, protože Hillmanka to netuší, co všechno ona ví, vůbec toho moc netuší ta slavná Irena Hillmanová. A kdo to vlastně je? Nikdo. Bydlí v mrňavém domku v Libni, její budižkničemu

komunistický manžel, kterého vlastní otec vydědil, se k nim vlastně nastěhoval, aby měli kde bydlet, její fotr je klempíř nebo co a její dědeček ještě vyorával brambory někde na panském. To je celá ta slavná Irena Hillmanová. Dcera statkářova si mimoděk znovu vzpomněla na Topolov, na Zádvoří a na miniatury svého dědečka a pradědečka nad otcovým escritoárem ve velkém pokoji, na těch dvě stě padesát hektarů, ověnčených alejí, bažantnicí a mlhavým lesem a děděných z pokolení na pokolení, odkud je pozemková reforma po válce vyhnala na mizerné třicetihektarové hospodářství v Radlicích.

A taky, třebaže ho nenáviděla, na Samův rodokmen, tak úzce spojený se vznikem městských čtvrtí, které Praze daly její stověžaté epiteton, a dostala na Semínka skoro vztek. Je to od něho něco téměř jako mezaliance, bláznit za takovouhle ženskou a kašlat na Renátu. Ale však taky přijdeš na řadu, Semínko, řekla si v duchu a nasadila osvědčený, žensky brebentivý tón:

„Tu já velice dobře znám,“ pravila.

„Ano?“ zazpívala Hillmanka.

„Ano. Ona chodívala často ke Gellenovým. Když měl Sam narozeniny nebo pořádal večírek a tak.

A taky chodí k nám. Když já mám narozeniny.“

„Ona je vaše příbuzná?“

„Není,“ Jiřina se zadívala do sálu, kde se Renáta Mayerová právě chovala, jako kdyby jakživa

nepoznala, co je to brečet. „Není, ale - mohla být,“ usmála se tajemně. Před očima toho druhého, vnitřního zraku se jí mihla Renka v modrých odpoledních šatech se starozlatou broží na ňadrech a s uplakanýma očima v altánku u nich na zahradě, tehdy, když jí Semínko dal košem, a ona to slyšela a byly to její narozeniny a v altánku hrál gramofon a kluci a holky z příbuzenstva i přátelé se trousili mezi keři po zahradě - Hillmančiny oči na ní lpěly tázavě:

„Mohla být?“

„Mohla. Jenže nechtěla.“

„A kdo si ji chtěl vzít?“ Hillmanka přimhouřila oči trochu hranou, přehnaně ženskou zvědavostí.

Dcera statkářova se sladce usmála, sklonila hlavu k rameni a pravila:

„Sam.“

Potom ostře vzhlédla k zelenookému vampu. Zdálo se jí, že na okamžik zelektrizovalo Hillmančin obličej překvapení. Hned se samozřejmě ovládla.

„Sam? A - kdy to bylo?“

„Počkejte - „ dcera statkářova si přiložila ukazováček k dolnímu rtu, pořád měla dojem, že pískovcová tvář trochu ztmavla, jako by ji polil ruměnec. A bylo třeba vymyslit to dobře, tak, aby to do

Hillmančiny aférky s bratránkem zapadlo na nejcitlivější místo.

„Asi - ještě tak o předminulých prázdninách. Myslím, že nějak tehdy to skončilo.“

„V sedmačtyřicátém?“

„A - ano. Ano. Rok před Únorem. Víte,“ udělala přehnaně klepařský obličej, „náš Sammy ji dost

miloval.“

„Ano?“ otázala se Hillmanka lehkomyslně. „Jak mnoho?“

„No, myslím, že dost,“ pravila dcera statkářova a povytáhla obočí.“

„Povězte mi to.“

„Ale nesmíte to na mě říct Samovi. On to strašně nerad slyší.“

„Samozřejmě. Tak mi to povězte!“

„No,“ dcera statkářova se rozhlédla, jako jestli někdo neposlouchá. „Nic zvláštního to není. Prostě, Sam byl do ní - no - pipapo.“

„Cože?“

„Pipapo.“

„To je pěkný slovo.“

„Vy jste to nikdy neslyšela? Říkají to chlapci z Denisáku.“

„Z Denisáku?“

„Z Denisova ústavu, víte?“ Takže ona, dáma Hillmanová, neslyšela, ani co je Denisák, pomyslila si pohrdlivě. „Pořád za ní chodil. Úplně ji pronásledoval jako stín.“

„A co ona?“

„Ona ho nechtěla. Měla známost s někým od Mezinárodního červeného kříže. S nějakým Švýcarem.“

„Tak to měl Sam silnou konkurenci.“

„To měl.“ Myslela na to, jak to skutečně bylo. Jak se Renulka chtěla doma otrávit morfiem, které ukradla dědečkovi, a jak paní profesorová Mayerová vykonala naléhavou návštěvu u teti Gellenové.

A jak dělali na Semínka nátlak, pro příbuzenstvo to byl šlágr první kategorie, ale Semínko byl tehdy zrovna zabouchnutý do Laury, což velkolepost šlágru jenom zvyšovalo, a nechtěl o Rence ani slyšet.

No, doufám, že toho budeš litovat, Semínko, řekla si a zavadila pohledem o vzdalující se Renku v rudé róbě, a Renka byla krásná, černá a mladá, kam se na ni hrabe Hillmanka.

„Svěřil se vám s tím?“ vyrušil ji Hillmančin hlas.

„Ne, kdepak. Sammy nikdy nic neříká. Ale bylo to na něm vidět - a Renáta mi to řekla.“

„Co?“

„Jak jí vyhrožuje, že se otráví, když si ho nevezme.“

Řekla to docela chladně a samozřejmě a hned pokračovala:

„A on pak dělal strašný scény, víte, chtěl se opravdu ne otrávit, ale věšet, chodil domů opilý a tak -

a já, mezi námi, myslím, že ho to dodnes docela nepřešlo.“

„Myslíte?“

„Určitě!“ řekla dcera statkářova. „Protože on dodnes s nikým nechodí. Jenom se prý utěšuje s nějakou vdanou paní nebo s tanečnicí nebo s něčím takovým, prostě s nějakou, kterou si stejně nemůže vzít, a vždycky když je někde ve společnosti Renka, stojí jako solnej sloup a jenom kouká po Rence

a s žádnou jinou ani nepromluví.“

Hillmance se smích z obličeje vytratil. Tak ji dostala, úplně jako Roberta! Teď ví, proč si s ní Semínko začal. Docela obyčejná útěcha. Hillmanka se vzpamatovala a znova se zasmála, křečovitě, a přehodila nohu přes nohu. Elegantní ňadra se jí zdvíhala a klesala. Nemohla si pomoct, musela se jí na ně dívat. Záviděla jí je.

A ta ďábelská radost, jakou měla z Robertova pokoření, byla tatam. Uvědomila si, že je to vlastně směšně prchavé vítězství proti věčné kráse Hillmančiných ňader. Bože, co se stane? Nic. Trpce se zadívala na dvojice, které tančily a tančily pryč a pryč od ní. Co se stane? Hillmanka bude mít trochu vztek a trochu si ho vyleje na Semínkovi a Semínko jí bude přísahat, že to tak nebylo, a nakonec jí poví, jak to bylo doopravdy, to určitě, protože Semínko nedělá se svými aférkami velké tajnosti, samozřejmě že ji nepřesvědčí, aspoň ne úplně, jak to bylo, ale asi je dost přesvědčivé, jak to je teď s ním a s Hillmankou, a Hillmanka se jí nakonec ještě vysměje. Možná že to neměla dělat. Měl jí asi stačit Robert.

„Dobrý večer,“ ozvalo se nad nimi. Rychle vzhlédla. Nějaký mdlý elegán ve smokingu, odněkud jí byl povědomý. A to už Hillmanová spustila:

„No né, Monty! Ty seš tu taky?“

„Jak vidíš, Ireno. Kde jsi ty, jsem já. Nechceš si zatancovat?“

Hillmanka sklouzla pohledem k ní. Okamžitě dostala vztek.

„Ale - ani -“ spustila Hillmanka. Skočila jí do řeči:

„Jen jděte. Opravdu jděte. Já počkám na Sama.“ A když Hillmanka váhala, řekla ještě jednou: „Jděte!“

Hillmanka se usmála a vstala. Hlasitý akord žesťů ze sálu přehlušil její slova. Vzala toho člověka pod paží a on se zdvořile uklonil dceři statkářově.

Odešli, a ona zůstala sedět. Rozložila se na pohovce. V sále se dal do zpěvu bučivý hlas - Gonna take a sentimental journey - hlas tanečních a prodloužené, kde Mistr Jirák přikazoval zdráhavým tanečníkům

- gonna set my heart at ease - snad to opravdu neměla dělat. Hleděla na rej kroužících ondulací, posypaných stříbrným prachem, na rej smokingů, na radovánky dívek, o nichž o všech se jistě dají šířit takové historky, jakou si ona vymyslela o Renátě. Ani nevymyslela. Pouze překroutila. O Renátě se dají šířit spousty docela pravdivých historek. Jenom o ní, o Jiřince Kočandrlové, se nedá šířit docela nic.

Docela ani vymyslet.

Seděla na pohovce, červená, tlustá, zarámovaná dvojicí palem, a z obrovské výše sálu a z dálky dlouhého života padal na ni smutek jako mana plná jedu.

Když si odbyl povinný tanec s Evou Martinezovou, vypadl Sam do foyeru, aby našel Irenu, a místo toho pod schodištěm narazil na Roberta. Nemohl mu prostě jen kývnout a jít dál, neboť Robert, kromě toho, že byl Irenin manžel, byl oficiálně taky jeho přítel.

Navíc se Irena občas snažila spřátelit je doopravdy, což patřilo k jejím pomilováníhodným absurditám, a někdy, když všichni tři seděli v kavárně Palace a obvyklé žárlivé napětí se poněkud rozpustilo v nějaké politické hádce, Irenka se radovala a říkala, že je to takhle fajn, když jsou jako všichni tři spřeženci, a jakmile to vypustila z úst, zemřela samozřejmě prchavá iluze přátelství na rychlé úbytě.

Někdy se s Robertem dokonce scházeli sami, do té míry podléhali Irenině nereálné vůli, a trávili nudné večery v kavárnách nadlidským úsilím najít ještě nějaké jiné téma kromě Ireny, které by je oba zajímalo. Jenomže on, ať to zkoušel s Robertem z kterékoliv strany, kdykoliv se mu podíval do očí, připadal si absurdně usvědčený a v duchu si nadával, že jako adept vědy ztrácí čas pokusy o něco tak evidentně nemožného. Přesto jej ztrácel.

A když jej tak ztrácel, napadalo ho někdy dokonce, jestli si nejen on a Robert, ale lidé vůbec mají co říct, něco skutečně závažného. Neměl iluze o hodnotě filozofických rozhovorů, život pokládal za nesmysl a zploditele za zločince, které omlouvá jenom to, že si v okamžiku plození neuvědomili, co činí.

To byla jeho jediná filozofie. Doktorská. Banální zakoukanost do Irenky se do ní vlastně nehodila, rušila dokonalost. A napadlo ho, že kdyby opravdu dokázal najít k Robertovi něco jako přátelský vztah, nahradit jím animálně žárlivou nechuť, kompenzoval by tím tu dětinskou poezii nazvanou Irena

a z pozice únavy staletí mohl by se nerušeně rozkládat, na potvrzení Robertových pravd a pro vítězství nad směšnou tělesnou i duševní žádostí.

A chvílemi měl i dojem, že by opravdu nebylo tak docela nemožné sblížit se s Robertem. Robert je komunista, ale žádný Fučík, žádný čítankový Fučík, neboť o tom nečítankovém mu leccos vyprávěla zestárlá krasavice teta Ester. Je sám, přes svoje pokrokové akce, dostatečně nahnilý, aby - jenže ovšem je-li někdo opravdu nahnilý, nepotřebuje druha v hnilobě. Rájem hollow men je splendid isolation, řekl si, a spočítav bleskurychle své skutečné přátele, vyšla mu působivá nula.

Nula. Samozřejmě, zná se s hromadou přátel, samozřejmě s nima čas od času reakčně nebo

pokrokově pohovoří. Ale pokud cítí potřebu s někým se sbližovat, tedy jen s holkama. Se štíhlýma, chlapeckýma holkama, jako byla tetička Laura a jako je Irena. Takže žádná škoda a Robert je blbec, že když ho spatřil, nenechal ho plavat.

Takhle nezbývalo než zůstat stát a

jakoby přátelsky se zašklebit. I

Robert roztáhl hubu

k nedefinovatelnému úsměvu.

„Tak co?“ řekl Sam. „Prohlížíš si společnost?“

„Jo.“

„Zajímavý exempláře, co?“ Sam se rozhlédl po promenoáru a řekl, aby něco řekl: „Růžový ostrov dívčích snů, a kolem rudý moře.“

Ale Robert nereagoval. Sam si všiml, jak mu zpod bílé manžety košile lezou černé chlupy, a hned se mu udělal nanic. Tahle ruka sahá po Ireně. Líbám tě na všech nejtajnějších místech, četl jednou v nějakém dopise, který Irena nechala neopatrně ležet na stole. Žárlivost v něm explodovala a roztrhala na tisíc kousků ironii a on tenkrát docela obyčejně škemral, aby mu Robertovy dopisy dala přečíst, a ona nechtěla, bránila se, že si někdy píšou v dopisech vilnosti. Právě o těch chtěl ovšem číst, některé bolesti se rozdíráním mění v rozkoš.

Docela obyčejná žárlivost. Zoufalství samečků v kleci. Nenávidím ho! řekl si v duchu pateticky a hned se tomu musel zasmát. Ale no tak, milý Watsone! Nenávist není v rámci tvých schopností. Znova se podíval na chlupatou ruku, na habsburský profil s cigaretou, a honem řekl zas první pitomost, která ho napadla:

„Je to vlastně pozoruhodný, že se to ještě může pořádat.“

Robert zas nereagoval, dodal tedy:

„Dokonalá provokace.“

A Robert reagoval, jenže dost nečekaně. Vybuchl:

„Nesnaž se, člověče, nesnaž se, jo? Prosím tě!“

„Co?“ řekl nechápavě.

„Ty víš co. Nemusíš se přede mnou nutit do pokrokovosti kvůli tomu, že já jsem v partaji.“

„Ale -“

„Já tě neudám, neboj se.“

Takhle ho tedy ještě nezažil. Ale konečně, trpělivost jednou přetéct musela.

„Toho se naprosto nebojím, Roberte,“ pravil filmově. „Ale ty seš na omylu, jestli si myslíš, že se do pokrokovosti nutím.“

„Nekecej aspoň.“

„Nekecám, Roberte.“

Robertovi svítily oči údernickou zlobou.

„Já vím, já vím. Irena taky říká, jak seš pokrokovej. Jenomže já znám tvou pokrokovost!“

„Možná že špatně,“ řekl Sam s tváří trpělivě elegickou.

„Ne. Dobře. Takovejch jako ty jsou houfy. Ale rád bych věděl, co bys dělal, kdyby se - kdyby se vrátily starý poměry.“

„Nic,“ řekl Sam. „Zrovna to, co teď.“ Předem věděl, že tahle konverzace nepovede k ničemu, jako všechny takové před ní. Ale náhlá žárlivost mu našeptala, aby přilil benzínu do ohně. Řekl: „Anebo možná bych byl komunista a podrýval bych autoritu vlády.“

„Tak proč nejseš teď?“

„Komunista?“

„No.“

Zasmál se.

„Podívej se - když ti to řeknu, bude ti to připadat přitažený za vlasy.“

„Jen to řekni.“

„Inu,“ pravil Sam, zaváhal, ale pak spustil: „Víš, moje tragédie je v tom, že racionálně jsem na straně pokroku, ale citově k vám nepatřím. Anebo líp řečeno, nemám citovej vztah k tý formě pokroku, jaká se tu teď projevuje. Takže nemám svůj svět jako ty,“ podíval se na Roberta a Robert se zatvářil žulově,

„ale ani jako třeba - Harýk Mette, co jste ho vyhodili z fakulty. Ten ho má na druhý straně a vůbec o něm nepochybuje.“

„Takže,“ ušklíbl se Robert, „tvoje pokrokovost tak říkajíc není z tohoto světa?“

Sam se zasmál.

„Výstižně řečeno,“ pravil. „Potřeboval bych žít v Americe a mít na krku neamerickej výbor nebo - ale tady -“ odmlčel se, „tady jsou komunisti ve většině a -“

„A co?“

„A zlo,“ zmobilizoval svou starou dobrou ironii, „je tu žalostně bezmocný.“

Pohlédl Robertovi zpříma do očí a v duchu se pokáral, Drž hubu, Watsone, proč mu to říkáš? Proč -

a Robert pravil familiérně a kazatelsky:

„Příteli, jestli tak toužíš po boji proti zlu, tady je ho pořád ještě dost. A pořád ještě běží revoluce.“

„V tom asi je právě ten malér. Já jsem si revoluci představoval jinak.“

„Myslíš, že na tom záleží, jak ty sis ji představoval?“

„Asi ne.“

„Ještě že to uznáš.“

„Ale stejně,“ drž hubu, Watsone, „stejně by mě zajímalo, jak by většina těch revolucionářů, co já je znám, víš, těch bojovníků ze schůzí, dělala revoluci, kdyby se aspoň trošku střílelo.“

„Já bych zas rád viděl tebe, v tom případě,“ řekl Robert jedovatě.

Tebe, Watsone? Což je fakt: co bys dělal, kdyby se střílelo?

„Heleď -“ řekl a v zrcadle naproti se objevily baletky, spěchající do zimní noci za dalším kšeftem.

Přes tylové kostýmy měly přehozené kožíšky z levhartí imitace a z napodobeniny perziánu, v rukou si na dlouhých stuhách nesly taneční střevíce. Ale no tak, řekl si. Všechno je to přece blbost. Všechno je to černé na bílém, docela jednoduché, buržoazie a proletariát a strana a bezpartijní a politika a krásný holky a život, který je sice nesmysl, ale dost příjemný na žití. Existuje jenom jeden problém, a proč se o něm bavit s blbcem Hillmanem. Problém, jak to zařídit, abych si život prožil co nejlíp.

Ulevilo se mu, že si všechno urovnal v hlavě a vidí zas jasně. A viděl Roberta Hillmana, manžela jediné a nejchytřejší Ireny, toho budovatele, a jeho chlupaté ruce, kterými po ní sahá, a jeho pyskatou hubu, co ji s ní líbe na nejtajnějších místech, a byl proti tomu naprosto bezmocný a bylo to všechno opět úplně v pořádku.

„Anebo takhle: jsi jako praporce útočících vojsk, tvá ústa - růže šírázská, “ říkal s přivřenýma očima a nepřirozeně přiškrceným hlasem, nudilo ji to. Dělala, že ho poslouchá, a zatím si mu přes rameno prohlížela tancující holky. Nepřestával žvanit a z nějakého svého důvodu se rozhodl dělat jí poklony způsobem, o němž věděl, že to má ráda. Jenže nevěděl, že teď zrovna na to nemá náladu. Recitoval básníky, bibli, Šalomouna, Baudelaira a všelijaké Angličany, z každého jen malý kousek, a ona myslela na Jiřinku, jak se ji snažila namíchnout uboze vymyšlenou Sammyho aférkou a že je vlastně škoda, že ji už nic nemůže namíchnout ani poranit. Je to otrava. Nakonec jí bylo Jiřinky líto, sehrála trochu divadýlko bolestného překvapení, udělala ze sebe hluboce uraženou, ale kdoví, jestli to Jiřince stačilo.

Asi ne. Nebo ano. Je to jedno, úplně jedno. Proč ten Montyslav tak žvaní. Orchestr hrál boogie a on do toho rytmu zrovna něco říkal, nějakou báseň, anglicky, nerozuměla tomu. Surově ho přerušila:

„Co pořád děláš, Monty?“

„Dívám se na tebe.“

„A jinak?“

„Jinak na tebe myslím,“ protáhl sloveso podle nějakého herce, nemohla si vzpomenout kterého.

„A když na mě nemyslíš?“

„To spím.“

„To je trapné,“ řekla. Objektivně vzato, neříkal docela nic jiného než Sam a říkal to skoro stejně nejen jako Sam. Jako Pedro. Snad vtiskovala pečeť své osobnosti všem svým nápadníkům, anebo spíš všichni brzo prokoukli její zálibu v říkání řečí a v básničkách a snažili se. Monty by asi byl právě tak ochotný dělat jí džina v lahvičce jako Sam. Ale vybrala si Sama. Sam je miláček. Sam je vůl. Ne, Monty je vůl.

Lítost, ještě z té mladé holky na balkóně, v ní hlodala. Život je passé. No passaran. Věc minulosti.

Welcome na šibenici.

„Říkej mi zas básně, Monty,“ pravila.

„Který?“

„Marný básně.“

„Omara Chajjáma?“

„Třeba.“

„Tak -“

„Nebo ne. Tu z Kontrapunktu.“

„Z Kontrapunktu života?“

„No, z toho. Jak ji vždycky říkáš.“

„Ale tu už jsem ti říkal.“

„Tak ještě jednou.“

„No dobře.“

Přivřela oči. Chtěla zůstat mladou holkou, a nezůstala. Chtěla se stát tanečnicí, a dostala srdeční vadu.

Chtěla mít¨skvělého amerického pána za muže, a má Roberta Hillmana. Chtěla si zařídit vilu

s kachlíčkovou koupelnou, a bydlí v libeňském domku u rodičů. Chtěla jet do Afriky a do Číny, a jezdí na prázdniny do Topolova. Chtěla, aby věci byly skvělé a zajímavé, ale žádné věci nejsou zajímavé.

Montyho hlas v afektovaném rejstříku pomalu odříkával do rytmu Ammonsovy Boogie-Woogie

Prayer:

„Oh wearisome condition of humanity!

Born under one law, to another bound.

Vainly begot, and yet forbidden vanity.

Created sick, commanded to be sound.“

Paní Irena Hillmanová, krásná mladá paní Irena Hillmanová z Libně propadla - uprostřed téměř se bavícího davu na americkém bále - marnosti.

Čekal, až bude půlnoc. Očima popoháněl ručičky hodin, aby už bylo ráno a šlo se domů. Přítomnost toho tvora ho dráždila, svrběly ho dlaně a cítil, že mu něco udělá,jestli včas neodejdou. Nemohl snést jeho zmatené žvanění, to, jak si marxismus a revoluci zařadil mezi erotiku, freudismus a bůhvíjaká jiná plytká témata pro ukrácení dlouhé chvíle, a vůbec nic na něm, od pejzů až po nabobský smoking. Irena by zasloužila docela normálně nasekat, a vůbec, rozhodl se - už asi posté - že jí to dál trpět nebude. Ať si třeba říká, že je vůl, a že sám ví, že věci nejsou tak jednoduché, ať jsou jejich morbidní pletky sebevíc zamotané, jednou jsou to mimomanželské pletky a hotovo. On v tom prostě už nehodlá

a nemůže žít. Buď řekne Irena jasně, o co jí jde, a on se podle toho zařídí, ale tohle a když všechno rezolutně domyslil až sem, počal se mu jeho potměšilý vnitřní kritik opět vysmívat. Kdepak, člověče, potáhneš to dál, se vším všudy, s předstíráním, že se nic neděje, i se žárlivostí. Jsi v tom jako ti pololidé v Sartrovi, sem tam vždycky něco praskne, zazuříš si, Irena tě uchlácholí, anebo tě prostě ledovým chladem donutí přestat, a continuons!

Strohý imperativ z té hnusné hry mu chvíli trčel ve vědomí, a potom zas zařval sám na sebe, do vlastní duše: Ne! Sakra, ne! Vyhodí ho z baráku, mizeru Gellena, Irenu surově seřeže, bude marxista, docela zdravý, nedehumanizovaný bolševik. Raketa rozhodnutí vzplála jak prskavka, rychle zhasla, nebyl si zase jist ničím a věděl, že asi v tomhle případě nebude nikdy bolševikem, všechno to trvalo

nezměřitelný časový zlomek příhody ze sna.

Co se to děje, sakra, co se to s ním děje? Snažil se číst socialistické realisty, chodil na dramata z továren, ale sám v sobě, v duchu, když nebylo třeba hájit je proti sarkasmům reakčních literárních sedánek, musel si přiznat, přiznal si, nevěděl to zcela jistě, ale asi to tak bylo: moc se mu tohle umění nelíbí. Strašně se mu líbil Marx, a ještě víc Engels. Jejich opovržlivé, mužné, skvělé, nenávistně logické věty. Zkrátka, vytýkáte nám, že chceme zrušit vaše vlastnictví. Ano, to opravdu chceme. Kdykoliv tohle četl, vždycky ho příjemně mrazilo v zádech. Dělníci nemají vlast. Nelze jim vzít, co nemají. Prosté jak Aristotelova Logika. A taky tak velké, krásné, klasické. Nechť se třesou panující třídy před komunistickou revolucí. Proletáři nemají v ní co ztratit, leda své okovy. Dobýti mohou celého světa.

Tohle četl, tohle ho sílilo, tohle z něho dělalo bolševika. Ale v těch hrách, v těch románech - ano, slova byla skoro stejná, jenom něco z nich vyčpělo či co. Slovo revoluce v Marxově textumělo nějak, čertvíjak docela jiný zvuk než slovo revoluce na jevišti Realistického divadla. Vzpomněl si, jak poprvé četl Manifest, vzadu ve skladišti za krámem, dala mu ho Gellenova teta Ester, kterou před Terezínem zachránilo manželství s jedním z Gellenů, jenž před svatbou s ní žil hlavně z karet a po svatbě z jejího majetku a nakonec, když majetek arizovali, opět z karet a ze šmeliny. Byla to tenkrát hezká židovka s černýma očima, jeho otec, který byl odjakživa antisemita, o ní pohrdavě říkal, že je salónní bolševik, snad byla, rozhodně nebyla chudá, mluvila špatně česky a provokovala, ale dala mu tu brožurku a on seděl na převrácené bedně, obklopen krabicemi, v nichž kovově páchly hřebíky, otrávený gymnáziem, otrávený svým strašným, nepřiznaným problémem, že Němci mají pravdu.

Myšlenky ulétly od Ireny, neštěstí zavřelo oči pod příjemným jasem vzpomínek na radikální zázrak jeho života. Problém nacionálního socialismu. Četl tehdy, v septimě, v oktávě, články a statistiky v Signalu. Četl brožurky o Americe. Divnou knihu Země bez boha, nějak tak se jmenovala, nacistický autor, ale bylo tam o bídě nezaměstnaných a o nabobské nádheře vládnoucích rodin. V jedné kapitole byl interview s dělníkem z Jižní Karolíny: Volná soutěž? Demokracie? prohlašoval ten dělník. Nevěřím na ni. Na světě jsou lepší systémy -. Myslil tím ovšem komunismus, dodával autor, ale po této válce pozná, že komunismus je stejné zlo. Po této válce pozná velkou pravdu nacionálního socialismu. Četl to a scházely mu argumenty. Města z plechovek, dravost monopolů, krize, nezajištěná budoucnost,

příšerné protiklady bídy a nadbytku, absurdita pálené pšenice, ničených vajíček, to všechno byla pravda. Vztekalo ho, že proti tomu nemůže postavit nic než svůj instinkt, že nemají pravdu. Nacisti.

V tomhle snad, ale jinak v ničem. Že koneckonců je přece jen i v tomhle lepší ta rozhádaná,

neuspořádaná demokracie než Nový pořádek. Nevěděl toho moc o koncentrácích, byl mladý

rozmazlený fracek a neuvědomoval si dobře, co znamenají. A pak: bolševici se dopouštějí zvěrstev - to říkal otec už před válkou, a otec byl ostře proti nacistům. Demokracie je lepší! Němci mají Kraft durch Freude, rekreaci pro dělníky, zaměstnanost - ale demokracie je lepší! Stokrát. Je to ten protiklad dvou světů, jak to napsal Čapek, Adam Stvořitel, ta scéna s pomníkem, na jedné straně rozkaz Pozor! Teď!

Zdvihnout! Položit!, na druhé straně hádka: hergot, zdvihni to, počkej, nestrkej, hni sebou, tam ne - to druhé je lepší, protože to jsou lidi, a tamto jsou loutky. Ale dobře živené, spokojené, zaměstnané, zrekreované loutky, šeptal mu ironický šašek v mozku. Radši mít hlad a být tulákem než být

spokojeným otrokem, odpověděl vzpurně. A tamti, ti čapkovští lidé, ti ve skutečnosti vybírají koše na odpadky a milenky dávají pít mléko z vlastních prsů hladem šíleným milencům. Ale ne, ne, ne! Je to lepší. Demokracie! Ať žije demokracie! Ó demokracie, ma femme! A co z ní mají nezaměstnaní? řekl mu hlas. Robert zuřil. Chodil po ulicích a přistihoval se při hnusně ambivalentních pocitech vůči německým vojákům. Byli mu odporní, proklatí okupanti, jenomže ti bez distinkcí, v bagančatech, co zpívali večer sentimentality o Lily Marlén - ne, byli mu protivní. Nenáviděl je. Němce. Fašisty.

Robert Hillman, opřený o zábradlí mramorového schodiště v Repre, se tomu usmál. Byl zvíře.

Rozmazlený buržoazní spratek, přežraný zmrzlinou, který po nějakém nepodařeném strejcovi kantorovi zdědil popudlivý sociální cit a smysl pro spravedlnost. O ničem neměl páru. Myslel si, že koncentrák je něco jako kriminál, do jakých před válkou zavírali prsťáky, a došel v té nepředstavitelné buržoazní omezenosti a egoismu tak daleko, že už málem začal věřit na Novou Evropu a nacionální socialismus.

Teď, v odstupu let, ačkoliv to vůbec nebylo tak dávno, připadal mu ten polofašistický Robert Hillman jako někdo úplně jiný. Toho zastřelil na barikádách v květnu. Vlastně dřív: byl to neinformovaný český fašista Hillman, a on ho zavraždil jednoho jarního dne ve skladišti otcova železářského kšeftu Komunistickým manifestem.

Zalomcovala jím rozkoš vzpomínky. Jak tenkrát zněly ty věty, krásné bez ozdob svou vlastní

pravdivostí. Evropou obchází strašidlo - strašidlo komunismu. Ke svaté štvanici na toto strašidlo se spojily všechny mocnosti staré Evropy papež i car, Metternich i Guizot, francouzští radikálové i němečtí policajti. A tím padla bolševická zvěrstva. Strašidlo komunismu. Strašidlo bolševismu.

Buržoazie ukula zbraně, kteréjí nesou smrt, zplodila také lidi, kteří budou jimi vládnout - moderní dělníky, proletáře. A to byl klíč k odpovědi. Přečetl to celé za jediné odpoledne, kdy žluté slunce vnikalo malým okénkem do skladu a zapalovalo mu nad hlavou kotouče měděného drátu a jemu v hlavě zaplálo drobné, strašlivě palčivé světýlko majáku osobní záchrany a osobního vítězství: Nakonec, když se třídní boj blíží k rozhodnutí, nabývá proces rozkladu v panující třídě, v celé staré společnosti tak prudkého, tak pronikavého rázu, že malá část panující třídy se zříká své třídy a přidává se k třídě revoluční, k třídě, které patří budoucnost.

Robert Hillman neviděl naemailované mondény, kráčející se zdviženými sukněmi nahoru po

schodech a rozzářené docela jinými vášněmi. Viděl jarní medový podvečer, jímž plul po nábřeží kolem Národního divadla s

čerstvým odhalením v

hlavě, hemžení jarně a

válečně ustrojených lidí

a německých uniforem, zlaté reflexy hladiny řeky a sluncem svítící okna domů na nábřeží. Nový Robert Hillman, oktaván z Truhlárny a komunista.

Komunista? Doma následovaly strašlivé výstupy, když vyšlo najevo, že vstoupil do strany. Když se rozhodl opustit starý, k zániku odsouzený svět a žít dál v tom novém, který teprve vznikal. Ale komunista?

A žije v něm skutečně? Tělem i duší? Rozumem i srdcem?

Rozumem? Ano. Srdcem? Je vůbec aspoň něčím nový člověk? Znamená nový svět taky nového

člověka? Tehdy, když se ve zlém rozešel s rodinou, myslel si, že má před sebou už jen cestu do budoucnosti, cestu revoluce. Ale kam došel? Kde je dnes? Čte socialistické realisty, a oni ho nudí, poněvadž neodpovídají na otázky, které si klade. Teď klade, ne tenkrát kladl. A jaké to jsou otázky?

Jaké? Blbost. Ovšem. I Marx by si je kladl, kdyby jeho Jenny měla pletky s nějakým Samuelem

Gellenem. Musel by si je klást, a kdoví, jestli si je nekladl. Jenom o nich nepsal. A jestli si je kladl, bylo to přece docela přirozené, lidské, tedy: bolševické.

No ano. Jenže Marx právě o nich nepsal: jestli si je kladl, dovedl si je asi zodpovědět. Anebo to prostě ignorovat, překousnout, nevztekat se, nezanedbávat práci, prostě být i v takové životní situaci heroický, ne rozložený jako hrdina bůhvíjaké dekadentní novelky. A jaký je on vlastně hrdina? Žádný. Ne, nebál se za války, když sebrali polovinu soudruhů z organizace, bál, ale překonával strach a plnil dál svoje úkoly. Ale v tom to není. Každý ultrareakční fašista a každý nevědomý yankeeovský bombardovací letec umí být takhle heroický. V tom to není, a ty víš dobře, člověče, v čem to je. V tom, že člověk přes všechny osobní nesnáze a neštěstí dovede být šťastný. Šťastný velkou kolektivní radostí z vítězství věci lidu, v níž se individuální smutky rozplývají jako v královské lučavce - a to on neumí. Dosud neumí a možná - nevěděl - nikdy umět nebude.

Zvedl se a kopl špičkou střevíce do zábradlí. Potřebuje to prostě ze sebe shodit. Jednou se zase ožrat, snad je to takhle jednoduché, anebo objímat nějakou pěknou prsatou ženskou s příjemným obličejem, mít aspoň na chvíli nějakou docela materialistickou, nedvojznačnou radost. Zbavit se na okamžik té hrozně vysilující Ireny. Divoce se rozhlédl. Všechny tyhle buržoazní holky jsou kurvy, vždycky ochotné k smilstvu. Zalovil v proudu nafintěných ženských, jenž se právě vléval do Sladkovského sálu, a zevnitř zaslechl vřískavý ensemble žesťů. Těkavýma očima hledal takovou nějakou ženskou jako pilulku sedativa. Uviděl Žofii Bernátovou a zavolal na ni skoro páskovsky:

„Haló, Žofinko!“

Žofie Bernátová zvedla fialkové oči a profesionálně se překvapila.

„Nazdar, Roberte! Kde máš Irenu?“

Důvěrně ji uchopil pod paží a mávl rukou.

„Pojď si zatancovat. Ty tu taky nemáš Pedra, že, tak pojď.“

„A neviděls ho?“ pravila ne zrovna s velkým zájmem.

„Ne.“

„Tak to neva. Asi se zas někde ožírá. Dneska jsem ho už jednou vytáhla z baru a musela jsem do něj nalejt aspoň litr černýho kafe, a teď mi zase zmizel.“

„Nech ho plavat.“

„Taky že nechám,“ pravila Žofka. „A co ty, Robíčku, jak se máš? Už jsem s tebou strašně dlouho pořádně nemluvila.“

Orchestr spustil, ale ne to, co si podvědomě přál. Slowfox. Chtěl, aby hráli něco divokého. Tiger Rag, nebo jak se ta opičárna jmenuje. Ale hráli slowfox a unylý pěvec se chystal u mikrofonu. Objal Žofii a silně ji k sobě přitiskl.

„Ale, Robíku -“ vydechla, upřímně překvapená.

„Pojď!“ řekl mezi zuby. „Sakra, taky musej hrát pořád tyhle votravný utahaniny.“ Žofka k němu těsně přilnula. Prsa, uvědomil si, má přesně, jak jsem si představoval. Trochu ho to vzrušilo.

„Co dělám?“ vrátil se k její otázce. „Nic nedělám, Žofinko. Jsem prachmizernej lenoch.“

„Ať žijou lenoši!“ pravila.

„Ach, Žofie!“

„Copak?“

„Ale nic.“

Znal se a věděl, že začne kecat. Říkal si, že nesmí, ale znal se. A bylo mu to jedno.

„Co tě trápí, Robertku?“

„Ale -“

„Svěř se tetičce Žofii!“ zaškemrala jak v anglické konverzačce.

Zavrtěl hlavou.

„Svěř se!“ zašeptala a pohladila ho mazlivě po rukávu. V duchu se rozesmál. A proč ne? Co je na tom všem originálního nebo dokonce posvátného, aby to nemohl vyžvanit třeba Žofii? Proč by se

přetvařoval a dělal, že si myslí, že Žofie nic neví? Kolika lidem už to asi, ze svého hlediska a ve svém podání, vyžvanil Sam?

„Žofie,“ pravil nešťastně a upřel jí teatrálně ztrápený pohled do očí. „Jsou všechny ženský potvory?“

Žofie vyvalila oči.

„Proč se ptáš?“

„Řekni.“

„No rozhodně nejsou. Potvory jsou většinou muži.“

Postavila se do obehrané pózy. Sex quarrell. Někteří pitomci v Americe to řeší v románech. Boj pohlaví. A ženské o tom vedou konverzace. To slovo, co řekla: muži. Okamžitě si představil buržoazní Muže v sakách a s aférkama a chuť vyžvanit se ho přešla, opět ve chvilce tak krátké jako nezměřitelná vteřina zlého snu. Viděl před sebou tupé fialové oči v prázdné buržoazní tvářičce a prolnula se mu do nich tvář jeho Ireny. Náhle byl sám sobě odporný.

„Nebo myslíš, že ne?“ dorážela Žofie.

„Ale ano.“

„Říkáš to, jako kdybys tomu nevěřil.“

„Ale ano. Máš pravdu.“

„No to víš, že mám. Pamatuj si, Roberte, devadesát procent rozvrácených manželství mají na svědomí muži.“

„Myslíš?“ řekl už zcela mechanicky.

„Určitě. Víš, my ženy,“ pravila, a on se v duchu otřásl, „my ženy jsme v podstatě docela normální.

Nejsme potvory, jaks říkal. Kdyby nebylo mužů, kteří si o sobě myslej, že musejí být za každou cenu donchuáni, kdyby nás neobtěžovali -“

„Vzdávám se,“ řekl ze všech sil humorně. Ta pitomá kráva! A jí se chtěl vyžvanit! Všechno si to zaslouží. „Změníme téma, ne?“ řekl.

Chvíli mlčela a prohlížela si ho prázdnýma očima jak cucavé bonbóny. Pak se rozesmála. „Roberte!“

vzdychla a pokusila se ohavným hlasem o zpěv: „Love, oh love, oh careless love - you brought the wrong girl into this life of mine!“

Samozřejmě, kráva, všechno u nich začíná a končí agličtinou. Citují šlágry, jako dřív lidi citovali bibli.

Kráva. Ledově mlčel a uvedl ji do rozpaků. Místo žvanění vykopnout Gellena, seřezat Irenu a pak jí všechno odpustit a strašně ji milovat dál.

Pitomou angličtinou komentoval to rozhodnutí unylý crooner u mikrofonu:

„I can't use no woman, if she can't help me lose the blues . . .“

Žofie se - tomu? - skřehotavě zasmála.

Konverzace s Irenou Hillmanovou ho příliš nenadchla. Když se jí uklonil a vzdálil se, bylo mu

nepříjemně, neboť měl dojem, že ji dost nepobavil. Ale pak uslyšel, jak na něho někdo volá kouzelným hlasem snu - Monty! - a poznal, že to je Renáta. Otočil se. Pekelně hezká dívka s briliantovou sponou na krku, s tmavýma očima v pěstěném obličeji, newyorská dívka v modelově rudé toaletě mu kráčela vstříc.

„Hello, Renáto!“

„Montíku! Už jsem myslela, že tady nejsi!“

„Já jsem tě zrovna hledal, Renáto.“

„Opravdu?“

„Opravdu.“

Stáli proti sobě a smáli se na sebe, on, venkovský učitel na neděli v Praze, a ona, angloamerická slečna z Institutu. Ale to mu v té chvíli skoro ani nenapadlo. Oslnila ho bezprostřednost Renátiny nádherné krásy. Měl pocit, že on a Renáta jsou pořád milenci. Smála se na něho a byla hezká, cosi smutně nostalgického viselo ve vzduchu. Houby, nezáleží na tom, kdo je Renáta jinak a čím je její fotr a čím jeho. Ani co bude on dělat v pondělí. Najednou stáli docela sloupnutí ze slupek, kterými je potáhla společnost, osud, oficiální úřední označení ve světě. Byli nazí, hemingwayovští, mladí, sexuální.

Ovšemže to je Hemingway. Život, který se musí prožít celý v několika hodinách, v několika minutách.

Je to podle Hemingwaye. Ale na tom nezáleží. Je to tak v životě.

„Pojď se projít dolů, je tam míň lidí,“ řekl a nabídl jí rámě. Zavěsila se do něho. Byla to tvář na miniatuře ze slonoviny v žlutavém světle Renátina pokoje, ověnčeného tenisovými raketami. Nádherná Renáta s vždycky vykartáčovanými vlasy z leštěného ebenu, staženými dozadu nad půvabnou, bílou šíjí. Kráčeli pomalu ze schodů a zastavili se až dole u šaten. A tam se obrátila čelem k němu a položila mu tu otázku:

„Tak - jak ti to dopadlo, Monty?“

Chvíli neodpovídal, potápěl se do životodárné lázně černých očí, které byly očima veškeré krásné mládeže, a najednou to bylo zas tisíckrát zoufalé, smrtelně tragické, to zítra. Řekl temně a úsečně:

„Jedu.“

Mlčela, pak skoro zašeptala:

„A nešlo to nějak zařídit?“

Zavrtěl hlavou. Hleděla na něho vážně, až ho dojala ta vážnost, která byla tak nevědomá tragiky.

„Renáto,“ řekl. „Mně tam bude strašně smutno.“

„Já vím,“ vzala ho za ruku.

„Já - „ cítil, že se mu chce brečet. „Já - Renáto, já mám tak pitomej život.“

Stiskla mu ruku.

„Nebuď smutnej, Monty.“

„Tak pitomej život.“

Opětoval její stisk. Miluje ji! Nová zlomyslnost! Měl na ni tolik času a utratil ho celý v přemítání, jestli ji miluje nebo ne, co si jím maskoval tu pitomou trému z Mayerovic vily s vodotryskem. Všechno je teď, pozdě, ledově jasné. Strašný, zlomyslný život. Samozřejmě že ji miluje. Sametové prstíky se ho chladivě dotkly na hřbetě ruky.

„Renko - já bych se nejradši zabil.“

„Ale, Monty! Proč? Vždyť zas přijedeš.“

Zavrtěl hlavou.

„Bane.“

„Hlouposti. Za čtrnáct dní jsi tady.“

„Jo. Na neděli. Já vím. Ale to já nechci. Já bych tady chtěl být pořád. Tady je můj svět.“

„Vždyť zas budeš.“

Usmál se.

„Renáto.“

„Ale samozřejmě že budeš.“

„Kdy?“

„To nebude tak dlouho trvat. Uvidíš!“

Stáli v rohu, stranou od lidí, trousících se k šatně. Pohladil ji po ruce.

„Ty jsi hodná, Renko, ale nemusíš mě utěšovat.“

Rozhlédl se. Musí jí dát pusu. Už jí tak dlouho nedal pusu, a tohle bude možná naposled.

„Renko, pojď se mnou!“

„Kam?“

„Jen tak. Ven. Renáto, tohle je moje poslední noc.“

Vypadala nerozhodně. Naléhal:

„Poslední den života.“

Položila mu prsty na ústa.

„Pst!“ řekla a jeho to vzrušilo jako nikdy žádné petting s ní. Nebyla to pouhá recidiva flirtu. Fucking, něžné, ale divoké - kam by ji vzal, aby konečně - ale hodinové hotely, blbci, zrušili. A tam by s ním ona stejně nešla. Venkovský nápad! uvědomil si zděšeně a dotkla se ho hrůza osudu. A vyspala by se s ním vůbec, třeba i ve vile s vodotryskem? Ach, to by byl musel začít dřív. Už dávno. Měl se vykašlat na trému z vodotrysku a dostat ji do postele už tenkrát v letním táboře v Krkonoších. Teď už je pozdě. Ale aspoň jít ven a staré, líbezné petting.

„Pojď, Renáto!“ řekl naléhavě.

„Tak pojď.“

Skoro se rozběhl k šatně, trvalo nesmírně dlouho, než jí přinesli kožíšek. Podržel jí ho, bílá šíje ve výstřihu šatů mu na okamžik patřila, na okamžik se mu podařilo nemyslit na zítřek, jenom na nejbližší okamžiky. Zatímco se sám soukal do kabátu, vázala si Renáta černou krajkovou šálu pod bradu. Pak se k němu obrátila, pekelně krásná a něžně vzrušená, v mlčení předehry, po níž nemělo následovat nic, kráčeli k východu a octli se v mrazivé, zasněžené noci. Neřekli už ani slovo. Hned za rohem ji hladově políbil. Chtěl, aby - nechtěl - nechtěl jít pryč - chtěl zůstat tady - v Praze - navždycky. A Renáta Mayerová mu oslazovala to přání.

Marnost, marnost, marnost - a pak se ukázal Pedro Geschwinder a uklonil se před ní jako lord. Měl oči červené a podnapilé, ale Irena Hillmanová byla ráda, že přišel. Rozhodla se už, že půjde domů, myslila na Robertova ramena, jak se o ně v tramvaji opře a Robert se ani nehne a bude rád, že ji má, a najednou se objevil Pedro.

„Smím prosit o tanec, Ireno?“ pravil obřadně, pořád stejný jako před sedmi lety v Topolově, stejně mlsný a pedrácký, i když už dávno bez tajemného půvabu chlapa, který ji jako první chlap políbil u božích muk a v Zádvoří na mechu v lese jí rozepínal blůzu. Geschwinder. Zařadili se do davu a Pedro, s vážnou tváří a promyšleně, i když ne docela úspěšně, vyráběl figury pro velmi pokročilé. Dělala mu tenkrát strašné věci, musel si vytrpět, chudák, ale byl pitomý, tak si to zasloužil. Věděla docela jistě, že by se s ním nakonec byla vyspala, když o to tak stál a byla by pak už na celý život jenom s ním - kdyby byl chytře a něžně opatřil někde pokoj se zámkem na dveřích a v něm postel. Ale on místo toho zuřil po lesích, kde by to nikdy neudělala, a byl násilnický a dělal muže, pitomec. Chudák Pedro. Mohl to být její chlap místo Roberta. Byl skvělý, vlastnil dvanáct obleků vesměs z anglických látek načerno a řídil auto, ale nedokázal včas to, co Robert: dostat rodiče z domu a přivést si ji tam. Za měsíční noci v Zádvoří jí rozepínal kostkovanou blůzu, bylo jí to už jedno, protože to už nosila elegantní černou podprsenku, a nechala se trochu líbat na rameno a níž, jenže pak jí přišlo líto, že už není malá holka, a dala se absurdně do breku. A Pedro byl tenkrát strašlivě pozorný, dal ramínko od podprsenky zase na své místo, blůzu jí zapnul, vzal ji do náručí a říkal, No tak, no tak, děvečko, vždyť to nemusíme dělat, když nechceš, a potom měl asi taky ty bolesti jako Sam. Jenže o tom nemluvil. Pedro je pán

a gentleman, ne takový sprosťák jako Sam, který jí vykecá všechno, a stejně je nějaký divný, protože říká, že ona se mu líbí, neboť vypadá jako kluk, a Laura se mu taky líbila, že vypadala jako kluk, kdežto Renáta se mu nelíbila, protože byla moc holčičí. Žvaní a vykecá všechno. Geschwinder na ni vyjeveně civěl, docela stejně jako tehdy v Zádvoří, když se mu u řeky kousek po kousku ukazovala pod koupacím pláštěm, a najednou vyrobil parádní figuru a vprostřed figury se jí zeptal:

„Jsi šťastná, Ireno?“

„Proč?“

„V manželství?“

„Ale docela. A ty v zasnoubení?“

Geschwinder zamrkal.

„Žofie je dobrá dívka.“

„Budeš se ženit?“

Zavrtěl hlavou.

„Ne. Ještě ne. To je dost času.“

„Tak až skončíš fakultu, jo?“

„Asi.“

Viděla mu na očích touhu povídat o starých časech. Trochu si pomyslela, že by k tomu vlastně neměla nechat dojít, ale když milostné řeči se vždycky tak příjemně poslouchají, třeba od dávno odsunutých napůlmilenců, ty možná nejlíp.

„A - co bude dělat Robert, až dodělá fakultu?“ zeptal se.

„Snad bude v rozhlase.“

„Ještě neví?“

„Ne určitě.“

Pomlčka. Příjemně ji držel.

„Já už mám flek vyjednanej,“ řekl.

„Jo?“

„Na začátek devět táců měsíčně.“

„Ó!“ vyvalila oči. „To ti gratuluju, Pedro.“

„Budu tam mít vůz k dispozici,“ pravil nedbale. „To bude život, Ireno!“

„No, a těch slečen, představ si!“

„Slečny budou,“ řekl pevně. „Každou sobotu vozem někam ven z Prahy -“

Odmlčel se. Teď přijde pozvánka. Přijď, prosím - buď přesná. Znala to.

„Přijdeš mě někdy navštívit, Ireno?“

„To spíš ty mě, když budeš mít vůz. Jednou taky můžeš nějakou tu slečnu vynechat a vyvízt z Prahy mě, ne?“

Zazubil se.

„Dovolíš mi to?“

„Samozřejmě.“

Všimla si jeho rtů. Tenkrát šla od božích muk se strnutím šíje a nesla si jeho políbení na rtech až domů, ani si na noc nevyčistila zuby, aby tomu na puse nic neudělala. Pedro byl první chlap, který ji políbil. A teď říkal:

„Víš, já se s tebou moc scházet nemůžu, s ohledem na Žofii, přirozeně.“

„Přirozeně.“

„Ale - chtěl bych se s tebou zas vidět.“

„A proč?“

„Protože - no popovídat si. Přece jsme toho spolu dost prožili, nemyslíš?“

„No jéje!“ pravila drze. Trochu mu tím asi pocuchala jeho oficiální romantiku a zároveň i oficiální ctnost, neboť z něho vyhrklo:

„A nechtěla bys zas, Ireno?“

„Co?“

„No - no podívej, takhle se se mnou vždycky sejít, třeba jednou za měsíc.“

„Víš, radši ne.“

„Ale já bych nic nechtěl. Já bych tě už nesváděl, Ireno. Já bych tě měl jenom tak, pro potěšení.“

„A pro co ještě?“

„Pro nic. Jen tak pro potěšení.“

„Pro nic víc?“

„No,“ udělal provinilý úsměv. „Třeba taky trochu pro políbání, ty seš tak hrozně sladká děvečka.“

„Ale to by mě tedy nebavilo,“ řekla.

Zamrkal.

„To jen říkáš, Ireno.“

„Kdepak. A na tebe by to přišlo taky, Pedro. Tebe by už taky nebavilo mít mě jenom jako andílka.“

Překrásná chtivost se mu vloudila do očí.

„No, Ireno, kdybys ty chtěla -“

„Já bych nechtěla,“ pravila klidně.

„Ne?“

„Ne.“

Opět se odmlčel. Mlčela taky a čekala na druhý set. A jak tenkrát brečela, když ji nechal. To neměl dělat. Kdyby byl býval chytrý, mohl ji teď mít.

„Ireno,“ začal vztekle. „Kdybych já byl volný, to bys koukala, jak bych Roberta vyhodil ze sedla!

Takovej vůl!“

„Vždyť ho ani pořádně neznáš.“

„Ale vím, že je vůl.“

„A podle čeho to víš?“

„Poněvadž kdyby nebyl, tak by -“

„Co?“

„Ale nic.“

„Tak co by?“

„Krátce, nedovolil by ti tahat se s Gellenem.“

„A on mi to dovolí.“

„No vidíš.“

„Poněvadž právě vůl není.“

„To jsou řeči, Ireno. Kdybys nebyla -“

„No, co kdybych nebyla?“

„Kdybys nebyla tak zatvrzelá -“

„Ale chtěls říct tak hloupá nebo podobně, že?“

„Ne, opravdu ne, Ireno.“

„No tak dobře. Tak co by bylo?“

„Ireno, představ si, jakej bys se mnou mohla mít život.“

Rychle si ho opravdu představila. Určitě by byla kachlíčková koupelna. Pedro vždycky uměl mít

prachy. Ale už nejde nic dělat. A Pedro je idiot. Řekla:

„To mi jako nabízíš?“

„No kdybys chtěla, Ireno.“

„Tak ty by ses kvůli mně rozešel s Žofií?“

Začervenal se. Pedro, a direktně se červenat? No ne!

„Ale nelži!“ řekla.

„No - to ne,“ pravil pomalu a rychle dodal: „To já bych nemoh, Ireno.“

„Pročpak?“

„Ne že bych ji miloval víc než tebe. Ale -“

„Pravdu, Pedro!“

Mlčel. Potom se jí podíval přímo do očí a řekl prostě, až se musela zasmát:

„Víš, její táta je velký zvíře v tom podniku, co tam nastupuju.“

„Ach, duše,“ smála se. „Ty seš prima, Pedro! Ty seš tak upřímnej! Já tě mám strašně ráda!“

Hned zpodnikatelštěl.

„Ale moh bych bejt hodně s tebou, Ireno. Sehnal bych někde garsonku a tam bysme se mohli scházet třeba dvakrát tejdně, kdybys chtěla.“

„To by bylo od tebe strašně milý.“

„Chtěla bys?“

Život ho zřejmě trošku poučil, ale ona zavrtěla hlavou.

„Myslím to vážně.“

„Já vím. Ale já bych se nemohla dělit, Pedro.“

„Vždyť by ses nedělila. S Žofií bych jenom musel bejt kvůli prachum.“

„Tak se Žofinkou kvůli kariéře a se mnou kvůli potěšení?“

„Nedívej se na to -“

„Bane, milej, to nepůjde.“

Svěsil hlavu. Orchestr dohrál. Pustil ji z náruče, zavěsila se do něho, šli pomalu v řadě kolem sálu.

Oslovil ji tiše, sentimentálně.

„Ireno, nikdy nevzpomínáš?“

„To víš, že vzpomínám.“

„Víš,“ protáhl filmově, „jak jsme spolu sedávali v Zádvoří u vody a ty jsi byla ke mně laskavá.“

„Pedro, nerajcuj se,“ řekla vlastomandlovsky. Určitě na to myslí, je mu to vidět na nose. Jak ze sebe schválně nechala spadnout kvítečkový koupací plášť, pod kterým nic neměla, aby si ji mohl

prohlídnout, a nebyla by to udělala, kdyby nebyla opálená i na ňadrech, to se opalovala vzadu v lukách, a Pedro blekotal, a když chtěl vstát a jít k ní, tak si plášť honem na sebe zase natáhla. Ach, Pedro!

„Ireno!“

„Ne, ne. Já vím, nač vzpomínáš. Já vím, co bylo u vody v Zádvoří. Ale to bylo a už není.“

Bylo, a už není. Uplně nahatá se před ním neukázala nikdy. To až Robertovi. A před Samem už vůbec ne. Ani trošku. Ani trošičku. A už se nikomu neukáže. Nikomu v životě. Nikomu - v životě. Smutek se v ní rozlil. Ani o to nikdo nebude stát, za pár let. Rychle zatřásla mozkem v hlavě, aby do toho zas nespadla.

„Pedro, nesmutni!“ řekla rychle, jako kdyby to byl Sam. Zvedl k ní hlavu.

„Ireno, rozmysli si všechno.“

„Nic si nebudu rozmejšlet,“ usmála se. Zavřela prudce oči. Cítila, jak marnost na ni sahá. Ne, ne, ne.

Z orchestru zaječely trubky. Hey - ba - ba - re - bop! Divoce zaječely vztekem. Otevřela náruč a se zavřenýma očima viděla, jak ji Pedro objímá a pouští se s ní do důstojného tance a věděla, že si o jejích zavřených očích myslí své, a to mu lichotí, ano, vzpomíná, ale on houby ví na co, je, pokud jde o ni, jako všichni úplně na omylu - Keep your big mouth shut! zařval chraptivě amplión, trubka se vyšvihla do výšky, ostře se zajíkla, nikdo nic o ničem neví a je to jedno. Násilím přestala myslet na ty věci a na chvilku se jí podařilo mít blaho z be-bopu, z tance a z toho, že ještě pořád o ni chlapi strašně stojí.

Když šel večer na ples, těšil se na Irenu, a teď o půlnoc byl už ze všeho unaven a chtělo se mu jít domů. Pocity nikdy nevydrží, ani celý jeden večer ne. Odešel do baru. Několik ožralých se válelo po stolcích v zakouřené místnosti, u pultu stáli dva chlapíci v černém a mezi nimi masitá ženská záda v provokativním výstřihu. Uvědomil si, jako si uvědomil už mnohokrát předtím, že Irena je vdaná, a s neosobním klidem taky to, že on se asi nikdy neožení. Všude jsou samozřejmě hezké, dokonce krásné holky, luketky s barevnými ústy, ale co je to platné, když u něho je to vždycky nějaká Irena nebo Laura, někdo, s nímž je sňatek mimo diskusi. Snad je to zvláštní sexuální deviace, v Kinseym

nepopsaná, anebo osud. Tak nebo tak vyjde to nastejno. Irena, Laura, ti krásní chlapečci, což je tedy latentně homosexuální rys, který ve spojení s nepopsanou deviací znamená, že absurdita rodu Gellenů jím o další generaci nastavena nebude. Což je velice v pořádku.

Myslel, s jistým uspokojením, na mnoho bezvýznamných rodinných událostí, svateb, promocí,

narozenin, křtin, táhly se zpět jeho lety, neovlivnitelné dobou a režimem, naprosto beze smyslu. Vstal a vydal se na cestu vzhůru do sálů. U šatny zahlédl Renátu Mayerovou, vytrácející se s nějakým chlápkem, kterému neviděl do obličeje, a pomyslil si, že kdyby si byl tenkrát vzal Renku, možná celá tahle věc s Irenou ani nenastala. A co kdyby si Renku vzal teď? Čistě z terapeutických důvodů? Kdyby s ní nějakou dobu spal, snad by se dostavily normální milostné vztahy a rod Gellenů by i z něho vypučel, když do ničeho jiného, tedy do další pronikavé krásy, hleděl za Renátou.

Jenže proč? Šel dál po schodech vzhůru, bez radosti i bez velkého smutku. Pomalu se tedy stane svobodným strýcem dr. Samuelem Gellenem a narozeninové dýchánky zalidní nové holky v prvních

podprsenkách a kluci s první cigaretou. Jestli to ovšem komunisti všechno nezatrhnou, jako že asi ano.

Možná že děti Renáty Mayerové dostanou vychování v SČM, jako všechny ostatní děti, a budou zpívat ruské songy v klubovně z bývalé Mayerovic zahradní vily s vodotryskem.

Najednou - jako roj dívenek, netušících svět a jeho komplikace, které hopkaly proti němu - vyrojily se opět vzpomínky na tu řadu odpoledních slavností v zahradě a v salóně a vytrácely se do minulosti.

Intenzívně si uvědomil jejich ničím na světě nenahraditelné kouzlo. Bylo svým způsobem hezké mládí, jako každé mládí strašně rychle uteklo. Bůhví, jestli tihle dnešní esčemáci taky tak promrhají svých šestnáct a dvacet let. Ale snad je to jiná lidská rasa, ne jako my, z nichž stáří naší zbankrotělé třídy vysálo hormóny počátků, pomyslel si poeticky a ušklíbl se. Ty Evinky s mašlema ve vlasech

a Hugónkové v bílých punčoškách, které tetky podrobují zatvrzele protibolševické výchově ještě dřív, než jdou poprvé do školy, ti ovšem žádná nová rasa nejsou a odcházejí do života s kapičkami jedu v dušičkách. Proč je vlastně učí nenávidět režim, ve kterém budou muset žít a dosud o něm nic nevědí?

Proč je radši nenechají napospas SČM, aby tam z nich nadělali spokojené občany, třeba trochu

omezené v tom, čemu oni říkají rozhled, ale šťastné? O to přece v životě jde, a to jim oni už dát nemůžou. Blbost, řekl si. Marxistické klišé. Ale měl trapný pocit, že to tak je. A že to tak bylo odjakživa, od nejútlejšího mládí. Život založený na falši, na předstírání, život k ničemu a pro nic, život třídy odsouzené k zániku. Znova se ušklíbl. K téhle analýze si ovšem nejdřív musel přečíst Marxe, a k čemu je nakonec dobrá? Člověk se narodí ve společenské třídě a v ní zůstane nevyhnutelně, po celý život. Marxe je třeba doplnit Freudem. Žádný vnitřní přerod. Žádné smrt a zrození Samuela Gellena.

Jde jen změnit názory, ale to, z čeho člověk žije, to v něm, to, z čeho se vyrábí jeho štěstí a neštěstí, to zůstává, to je nezměnitelné a - snad - věčné.

Vykročil promenoárem, pozdravil několik známých. Ve vchodu do sálu se objevil Pedro Geschwinder s Irenou a všechno se rázem relativizovalo. Jak je to vlastně? Slyšel, že Pedro má už zajištěné dobré místo v znárodněném strojírenském průmyslu, vyložený fašista Pedro. Někdo dokonce tvrdil, že ho vzali do partaje. A bude ochotně pobírat odbornický plat od komunistické vlády, a jestli budou mít s Žofií děti, budou to reakční bůbíci jak na výstavu. A možná že za pár let budou už zase chodit do nějakých extra škol, do nějakých anglických gymnázií jenom pro děti úspěšných, a Žofie bude šít u nějaké nové Podolské. Pro Pedra není zřejmě problémem problém pravdy, ale jenom problém kariéry.

Ten lze asi vyřešit snadno, pokud člověk není příliš líný anebo příliš zásadový. Ale čím to, že buržoust Pedro může být šťastný i v komunismu? Že by snad ne doplnit Freudem, ale opravit Freudem? Že ne na třídě, ale na něčem jiném záleží mnohem víc a vůbec všechno? Ireniny abnormálně veliké oči zalily promenoár světlem jedovaté zeleně. Vykašlal se na úvahy, vystřídal Pedra po Irenině boku a proměnil se rázem ze sociálního filozofa v ochočeného služebníčka té dívky, připraveného poslušně odříkávat příslušné modlitbičky.

„Pojď si sednout, Same,“ pravila ta dívka. „Mě bolí strašně hlava.“

Ochotně svolil. Na konci promenoáru usedli do koženého křesla pro dva a pobledlá palma je skryla.

„Hodně tě bolí?“ zeptal se.

Odpověděla:

„Same, co sem tvýho?“

A pustil se tedy do modlitbičky:

„Duše.“

„A dál?“

„Slunce.“

„A?“

„Miláček.“

„A ještě?“

„Smysl života.“

„Ano,“ řekla spokojeně. Napadlo ho, jestli si Robert umí vymyslet pestřejší antifonu, neměl však příliš času na úvahy a musel započít další díl práce:

„Ireno, řekni mi něco.“

„Co?“

„Však víš.“

„Že tě miluju?“

„Celý to řekni.“

Sklonila hlavu a řekla poslušně jako ve škole:

„Miluju tě.“

„Takhle ne, Ireno. Vážně.“

„Však vážně.“

„Ireno, opravdu mě miluješ?“

„No opravdu.“

„Tak to řekni.“

„Miluju tě.“

„A děláš si legraci.“

„Nedělám, Same.“

„Ale děláš. Víš, že já tě miluju, a -“

„Sammy, já tě miluju,“ řekla rychle. „Jsem přece pořád s tebou a všechno pro tebe udělám a seženu ti prima barevný fusekle a všechno.“

Vzal ji za ruku. Vždycky z ní potřeboval dostat tohle ujištění, jakkoli to bylo absurdní, jinak se mu docela obyčejně hroutil svět. A protože po verbu nenásledovalo žádné caro, svět se zhroutil stejně a litánie mohla začít znova.

„Ireno.“

„Copak?“

„Ireno, opravdu nemůžeš?“

„Nemůžu, Same.“

„Takže já z toho umřu.“

„Neumřeš. Ani nedostaneš zánět. Najdi si jinou holku, na tohle.“

„Ale já to chci s tebou.“

„Ale se mnou to nemůžeš mít.“

„Jenže jiný holky vůbec nejsou jako ty.“

„Ale jsou.“

„Sama říkáš, že nejsou.“

„Že já to říkám -“

„Nejsou. Já to vím.“

„Ty toho vůbec ňák moc víš!“

„Houby vím.“

Pohladila ho po hřbetě ruky a vzala ho oběma rukama za prsty. „Nebuď smutnej, duše,“ řekla. „Vždyť máš tak hezký voči!“

Usmál se, v sále zaječely saxofony, podíval se jí do jejích abnormálně velkých očí, a tam v zeleném stínu se najednou objevilo něco, co tam nepatřilo, maličká silueta, a on si uvědomil, že to je Robert a že stojí za nimi. Bleskem vyškubl prsty z Ireniných rukou. Čas se na okamžik zastavil. Snad bude Robert dělat, že si toho nevšiml. Má v tom praxi. Ale Robert se blížil a zdálo se, že Irenu nevidí, jenom jeho.

Šílenecké oči stály v obličeji na stopkách. Sam zkameněl. Nevěděl, co dělat, a tak zůstal sedět. Robert se zvětšoval vztekem, nad Irenou chvilku zaváhal, takže v Samovi se pohnula myšlenka, že z toho zase nic nebude, ale hned zvadla, neboť Robert řekl hlasem, který nápadně jen stěží ovládal:

„Same! Pojď se mnou! Pojď!“ a popadl Sama pod paží. Skoro ho zvedl. Rozhodně šel Sam proti své vůli. Cítil, jak ho Robert rychle táhne pryč. Pomyslil si, že se na něj Irena kouká a že asi vypadá trapně, jak ho tak Robert vleče.

Měl ho. Držel ho, mizeru Gellena, cítil, že je silnější a jak by ho mohl zmlátit, že by se nesebral, měl chuť dát mu do nosu, do huby, až by vystříkla krev, zdemolovat mu tu jeho hezkou, buržoazní,

záletnickou držku - ale nebyl dost prchlivý, dost spontánní. Jak ho táhl přes promenoár, vlastní slabost už ho zase znechutila, ohledy na okolí, kterému bohužel nemůže připravit tu podívanou, aby on, soudruh Hillmann z výboru SVS mlátil v Reprezentačním domě MUC. Gellena, notoricky známého

milence své ženy. Ale měl by ho seřezat, všem těm amerikánským floutkům na očích, co mu má záležet na jejich klepárně, na tom, že to bude senzace pro krávu Žofii Bernátovou nebo pro idiota

Geschwindera. Ať je to pro ně senzace! Pro něho to bude taky senzace! Zas jiná, říkal si v duchu, vedl si Sama trochu před sebou za rameno a věděl, že si to jen tak říká a že to neudělá. Za ruce! Drželi se za ruce! Neměl v úmyslu je překvapit. Chtěl ho jen varovat, jenom mu říct, aby toho konečně nechal, ale jak je tak uviděl v tom roztouženém splynutí - a tak veřejně - namlátit mu, vykopnout ho, říkal si, aby ovládl vztek, který jím lomcoval. Surově škubl Gellenem a postavil si ho rovně před sebe. Gellen na něho zíral tupě, nehybně, a bylo vidět, že má strach. Čeká, že ho praštím, a bojí se toho, pomyslil si s chutí a řekl:

„Same, tak už toho necháš!“

Pronesl to tak rozhodným tónem, až ho to samého překvapilo. Gellen nereagoval. Stál pořád s pitomě nehybným obličejem a čekal.

„Já jsem vás nechal,“ pokračoval Robert, „poněvadž jsem si myslel, že budete mít rozum. Ale tohle už nemůžu snýst.“

Gellen konečně pohnul hubou a pravil melancholicky:

„Já vím.“

A jeho to naštvalo. Určitě už přemýšlí, jak hned zas zahne za Irenou, jen co se vyzuřím. Ale počkej!

Dostal nápad. Přece ho zpráská!

„Já v tomhle nemůžu žít. Asi jsem proti vám moc normální, ale tohle nesnesu. Uznej to.“

„Já vím,“ opakoval Gellen.

„Tohle není ani mastný, ani slaný a mně to trhá nervy. Já prostě nechci, aby ses už s Irenou scházel.“

Gellen pouze přikývl a Robert pokračoval:

„Podívej se: já jsem Ireně nabízel, že se s ní rozejdu, ale ona o tom nechce ani slyšet. A mně je tohle protivný. Buď spolu buďte pořádně, nebo vůbec ne. Chtěl jsem od ní odejít, ale ona za mnou přilezla a prosila mě a brečela.

Tak -“ udělal pomlčku - „- tak toho musíš nechat ty.“

Gellen neodpověděl.

„Rozumíš?“

„Já vím,“ opakoval Gellen do třetice, se sklopenýma očima. Hned nato je zvedl, tvářil se přehnaně seriózně a pravil: „Já toho nechám.“

„Ale hned. Tady. Na místě. Žádný loučení a takový věci.“

Gellen opět zavrtěl hlavou, ale Robert pořád věděl, že už přemýšlí, jak se nenápadně dostat k Irence.

Zná jeho sliby. Samuelek hýří nedostatkem skrupulí. Dokonce se jednou veřejně vytahoval tím, že je bezcharakterní. Naslibuje všechno a zaváže se naprostým mlčením a potom nesplní nic a rozkecá

kdeco. Věděl to a nehodlal mu na to tentokrát sednout.

„Ahoj, Roberte,“ řekl Gellen smutně a podal mu ruku. Robert si zachoval pečlivě ponuré vzezření, vlažně mu ruku stiskl a pravil chladně:

„Ahoj, Same.“

Samuel chtěl zřejmě ještě něco říct, ale rozmyslel si to. Zřejmě nečekal, že to opravdu bude tak stručné a definitivní. Obrátil se a kráčel zvolna ke schodišti. Robert se díval za ním, dokud nezmizel.

Potom se rozhlédl po Ireně. Spatřil ji, stála na druhém konci promenoáru u záclony a pozorovala je.

Dělal, že ji nevidí, a vydal se pomalu na opačnou stranu, ale tak, aby ji neztratil z očí. Věděl, že v téhle chvíli Gellen už leze po nějakém postranním schodišti, aby dospěl ke svému stereotypnímu cíli.

A spadne do pasti! Představil si ho, klusajícího v mírně osvětlené chodbě, už mu otrnulo, nepříjemnost má za sebou a může zas začít s avantýrou. Ale tentokrát se splete.

Vešel do kuřáckého salónku a umístil se za skleněné dveře. Irena se pořád rozhlížela a přecházela chodbou sem tam. Čeká na Samečka. Stál a díval se na ni. V noci, v posteli, patří jemu, ale nepatří mu nikdy celá. Její nádherná bílá závrať mu patří. Tím bolestnější je, že většina její normálnosti, jejích myšlenek, jejího světa mu je cizí, ukradená, za sedmerem zámků nezískatelná. Hleděl na ni, nervózně chodila od zrcadla k zrcadlu, taft se leskl a abnormálním zeleným očím nad bílým límečkem nerozuměl.

Pomalu mu začínalo být zas jasné, že nic nevyřeší zmlácením Samuela. Jenom to chce udělat. Jenom to potřebuje. Chce jenom vybít ten nahromaděný vztek, tu nenávist. A pak to zas začne. Chvíli nic, potom dopis, který on nesmí otevřít, protože Irena by se smrtelně urazila. Potom Ireniny nákupy ve městě, cesty bez oznámení cíle a někde v Palace hotelu nebo u Myšáka to spustí nanovo. Ale zmlátit ho musí.

Živelně po tom toužil. A taky Irenu. Karabáčem, který má na Boba, ale jehož na Boba nikdy nepoužívá.

Přes zadek v tmavomodrém kombiné. Aby její sladká bílá záda byla rudě a modře mřížovaná. Aby

brečela bolestí a prosila a nechala se pak od něj sprostě a surově znásilnit. Ano. Udělá to. Udělá to.

Věděl, že to neudělá, ale himl, tak strašně to chtěl udělat. Irena obcházela mezi zrcadly a pohledem pátrala po Gellenovi. Tak tohle. Tohle je jeho šťastná láska, jeho šťastné manželství. Všechno se mu pokazilo. Celý svět je lepší, republika, fakulta, sociální poměry, ale v tom lepším světě kolem se najednou jeho svět zhoršil. Strašně se zvoral. Ach, himl, chudí proletářští milenci v kapitalistické krizi, napadlo ho, byli šťastnější než já, měli svůj milostný kraj, který hřál a nepotřeboval slunce zvenčí.

A on, obklopený teď sluncem socialismu Zuřivě vtáhl pohledem Irenu do sebe. Je přece jeho! Vykašlat se na to, co má s jinými prohnilci za duševní zmatenosti. Je jeho a je ráda jeho. Zná to přece z postele.

A měli taky přece ty hezké večery o prázdninách, a naveze ji do dětí. Sakra, ať všechno ostatní plave!

Je to jeho Irena. Jeho! Je jeho! Ať se užírá Samuel Gellen a všichni. Manžel si s ní možná neříká eliotovské básničky u Bergera, ale zato s ní spí v noci v posteli. To je víc než všechny duševní vztahy.

Je materialista. A udělá jí dítě. Pak bude brečet a smutnět, Irenka, až bude chodit těhotná a stydět se vylízt na ulici. A třeba právě tím se to všechno spraví. Ano. Udělá jí fakana. Znova ji vyprovodil zrakem sem tam, od zrcadla k zrcadlu. Rozhodně. Radši jí zničí postavu dětma, než by jí dál dovolil třeba jen ty čistě duševní vztahy ke Gellenovi. Najednou se Irena zastavila, hleděla někam do davu, nevěděl na co. Nikde nespatřil Gellenovu vizáž, ale Irena stála, uprostřed mezi zrcadly, znekonečněná jejich nekonečnou optikou. A - divoká rozhodnost se v něm zlomila - je to marné. Jenom postel nestačí.

Nic nestačí, když není všechno. Musí mít všechno, aby mohl být zas starým Robertem Hillmanem,

takovým, jakým chce být. Věděl, že nebude mít všechno. Věděl, že musí mít všechno, aby byl

spokojený. Věděl, že nebude mít všechno. Zamračil se, vší silou to vypudil z hlavy. Přimhouřenýma očima sledoval Irenu. Čekal, až se objeví Samuel Gellen. Musí mít všechno, aby byl šťastný. A věděl, že se objeví určitě.

Bunny, komorní broadwayskou kytaru opřenou o židli a s kulatým tenorbanjem na klíně, uhlazený

a elegantní Bunny Bendel, a vedle něho v řadě ti šťastní tři, rovněž posazení na židlích bez pultků, nohy s povytaženýma kalhotama vyťukávající špičkami večerních střevíců složitý polyrytmus Mabel's Dreamu, Klaves, který má hubu staženou jako na zip kolem klarinetového mundštyku a prsty rychle pohybuje po černém dřevě, Alex, rudý a přetékající z bílého límce s kornetem staromódního točení, a Venca, páteř dixielandu, jeho tailgate trombón, jenž se ubírá po tajemných vlastních cestách opožděného akcentu, individualistický, samotářský, strhující, a nad nimi všemi Jindra v saku s absurdní, poněkud pomačkanou tubou kolem těla. Nedosažitelná noční můra blaženosti. Sedět u bubnů

a vyťukávat jim staromódně křečovitý rytmus na cow bells. Anebo škrábat aspoň náprstky po

washboardu jako Kučera a chechtat se nad ním na holky. Ale kdepak. Ani normální Zetkův swingband už nebude.

Stál u dveří a pozoroval je při práci. V ruce žmoulal zmačkaný kapesník plný krve. Ano, ovšem, zajisté, samozřejmě. Lydie netancuje, nýbrž se zbožným výrazem čumí na Bunnyho. Rrra, rra. Drásavé zvuky washboardu ho škrábaly v uších. Hudba ze samého nebe, ale on z ní je nešťastný. Ztracená Lydie. Ztracená muzika. Ztracený život. A být to dřív, za staré republiky, odejel by se aspoň léčit do Švýcarska, vagónem první třídy, otec ustaraně se tvářící na Wilsoňáku, maminka v slzách, odjel by s Editou, celou dychtivou do nových milostných pletek za hranicema a oficiálně o něj pečující, vykloněnou v cestovním kostýmu od Podolské z okna wagon-lit, bílým šátkem mávající. Bílým šátkem mává, kdo se loučí, slyšel v duši, rozechvělé kontrapunktem neworleanského trojhlasu, každého dne se něco končí, v novém záchvatu kašle přitiskl svůj bílý šátek na ústa, něco překrásného se končí. A ležel by ve Švýcarsku, na terase hotelu ve Svatém Mořici, poslouchal by nové brunswicky s novými Stan Kentony, četl by americké romány a vystavoval by nemocná prsa léčivým paprskům alpského slunce, také by psal Lydii dopisy z Alp a všechno by bylo docela hezké. Jenomže nepojede nikam a nebude to hezké. Leda na pokladnu do Smokovce, leda bude sedět v omšelých čekárnách pražských ordinací,

čekat na pneumotorax a poslouchat budovatelské písně z megafonu za oknem. A číst Rudé právo každé ráno. Žádný Mabel's Dream. Alexův kornet vzlykal, tak šťastně a blaženě vzlykal, že se Francimu z jeho vlastní bídy udělalo špatně. Vyrazil rychle přes sál k řadě skleněných dveří na balkón. Může někdo pochopit, co to je, mít to definitivně, že už nikdy, nikdy nebude hrát v dixielandu. Že to má dvojmo zrušené, antitalentem a tuberou. Že nikdy Lydie - otevřel skleněné dveře, vylezl na balkón a zavřel za sebou. Dole svítilo čerstvě zasněžené náměstí a nad ním monumentální průčelí Živnobanky proti černé obloze. Lucerny vrhaly bílé kužele světla na sníh. Bylo tam ticho, jen houfy sobotních nočních chodců podupávaly na stanici tramvaje. Všechno se v něm zastavilo před krásou neskonale estetické noci. Jenže - věděl o tom příliš mnoho. Byla to jenom další z těch prchavých, falešných chvilek, které v člověku zůstávají a z jakých se nakonec skládá to, co zbývá ze života. Vzpomínky a sny. Věděl to. A v té zimní, lákavé, falešné hezké noci mu bylo nesnesitelně smutno, k nevydržení strašně a zoufale.

Irenu Hillmanovou trochu zklamalo a trochu si oddychla, že Robert Samovi nic neudělal. Pak ji

poněkud zmátlo, že Robert nepřišel za ní. Čekala strašné oči a velká odvádění domů, a místo toho manžel zmizel. Procházela se mezi zrcadly v promenoáru a vyhlížela Sama. Za ruce se snad držet neměli, ale co. Robert to ví, že se s milým Samem drží za ruce a že Sam je smutný a nešťastný, nemá takhle zuřit. Chodila sem a tam a myslela na Sama a na Roberta a na Pedra a na Jiřinku. Potom na nic.

Pak se před ní ukázal Sam a nejistě se rozhlédl.

„Není tu?“ zeptal se.

„Robert?“

„No.“

„Ne.“

Přestal se rozhlížet a řekl:

„Ireno, já jsem se s tebou přišel rozloučit. Robert se namích.“

Znovu se rozhlédl.

„Co jste si řekli?“ zeptala se.

„Já nic. Mluvil jen on,“ odpověděl Sam, už zase se starým sarkasmem.

„A co říkal?“

„Zakázal mi k tobě přístup.“

„On je blázen.“

„To je. Ireno, proč se s ním, prosím tě, nerozejdeš?“

„Poněvač nemůžu.“

„Ale vždyť on je vážně šílenec, Ireno. Klinickej případ. Já už čekal, kdy mě začne mlátit.“

„Já vím, že je, ale rozejít se s ním nemůžu.“

„Ach bože!“ vzdychl Sam a přestal. Nevěděla, kolikátá konverzace toho druhu to je. Ale jistě moctá.

Stál před ní, skleslý, nějak unavený a nějak vybledlý. Najednou ho viděla jasně. Samuel Gellen.

Nepříliš účinný prostředek proti marnosti. Miláček, kterému nesmí ubližovat, protože dělá cynika, ale má holčičí nervy. Mezi známýma její milenec. Slunce, duše Sam. Syn doc. dr. Gellena. Potomek rytíře arch. Gellena v zemi socialismu. To všechno. Postrádala něco, co by to svazovalo dohromady. Viděla jen různé roztrhané vzpomínky, uvědomovala si všelijaké významy pojmu Sam. Rozhodně ho však

nemiluje. Toho, co stojí před ní. To, co stojí před ní. Miluje něco jiného. Vítr, lámající podzimní trávu na ďáblických stráních. Protože tam s ní Sam chodil. A tenkrát, když tam s ní byl, toho podzimního odpoledne, bylo jí zima, protože neměla punčochy, a byla otrávená, neboť přišel nevhod a vyrušil ji z učení na nějaké kolokvium, k němuž už byl nejvyšší čas. A teď ten pocit toho odpoledne miluje. Teď zase stojí Sam vedle ní a nemiluje ho. A pak, za půl roku, bude milovat tuhle chvíli v promenoáru, na měnlivém pozadí barevných skvrn holkovských šatů, zlatý zvuk jazzu v sále. A bude stát se Samem někde jinde a potají se dívat na hodinky. A za dalšího půl roku bude zas sentimentálně myslet na ty hodinky. Na Sama. Na pojem miláčka Sama. Ach, všechno je cirkus. Musí říct něco absurdního.

„Same, já tě miluju!“

„Vážně, Ireno?“

„Vážně.“

Chvilinku se rozmýšlel, ale pak ji vzal za ruku.

„Ireno -“

A za zády se mu vynořil odporný Robert Hillman a obličej měl zlý jako z retrospektivního filmu v Olympiku, až se musela zasmát.

Jiřina viděla, jak ho Robert Hillman vztekle popadl, cukl s ním, až se zapotácel, a pak jak ho rychle odvádí ke schodům, sevřeného nějakým džiu-džitsu chvatem, takže mu legračně poskakuje po boku.

Přestala vnímat doktora Havla, filozofujícího právě o automobilech, a koukala na to. Nevěřila svým očím, nejdřív, a pak se zachvěla triumfální vítězoslávou. Dostala je do sebe! Blbec Semínko a blbec Hillman se poperou! Doktor Havel tázavě pohlédl směrem, kam se dívala ona a kde ti dva ještě před chvílí stáli, ale už tam nebyli, a odkud právě odcházela Irena Hillmanová.

„Promiňte!“ vydechla dcera statkářova. Neviděla ani, jak se uklonil a pořád nechápal, proč tak rychle přerušila jeho benzínem přímo brilantně vonící konverzaci. Ale kašle na něho. Semínko! Konečně dostane, o co si už dávno říkal! A Hillman bude mít ostudu! A Hillmanka se na to musí koukat! Kráčela rychle ke schodům, nadzdvihla si sukně a skoro utíkala za dvojicí, která právě mizela ve foyeru. To je ono. To je výborné. Chvěla se nedočkavostí a skákala po mramorových schodech a nespouštěla z očí Robertovu postavu. Několik lidí se za ní ohlédlo, ale nedbala toho. Jen rychle. Aby o to nepřišla.

Rychle. Měla vztek, že po schodech neumí utíkat rychleji. Rychleji. Jedno schodiště. Robert a Sam zmizeli ve dveřích. Nohama v plesových střevíčkách spěšně dusala po mramoru. Druhé schodiště.

Věděla, že má sukně vyhrnuté až skoro ke kolenům, ale - ostré škubnutí jí projelo nohou, oddychla si, že se nesvalila, ale najednou nestála pevně, najednou se nakláněla dolů dopředu, cítila, jak ji přitahuje síla svažujícího se schodiště, jak dělá šíleně rychlé kroky po stupních a pořád míň se dotýká střevíci mramoru, a potom se od schodiště odpoutala, v uších jí zaznělo prudké ženské zaječení, viděla, že hrany schodů letí proti ní, nějaké rychlé pohyby černých siluet dole a kolem, blížící se schody, letěla k nim, projelo jí hlavou, uklouzla na schodišti, ostuda, ostuda, zase zrovna jí se to musí - a pak už jen křupavý náraz, tma, nejasné světlo a pohyblivý hrozen tváří, ruce, nějaké ruce, které jí stahují sukni přes kolena, horko, ponížení, a pak ji vezou někam, auto, sníh a zase tma a všelijaké neurčité bolesti kolem - ach! - blbec Semínko -

Bylo to jako zlý sen, a sotva se ocitli na mrazivém zimním vzduchu venku, Robert si ho otočil a dal mu rovnou do nosu. Nemohl nic dělat. Svalil se do sněhu a viděl Roberta, tyčícího se nad ním do výše.

Vstal, chránil si nos a ucítil Robertovu pěst v žaludku. Prase, řekl Robert. Po obličeji se mu spustila krev. Robert nahoře se tyčil v žabí perspektivě a na vršku měl nasazenou malou hlavu se zlým

obličejem. Zlý Robert. Zas ležel na sněhu, ve smokingu, a uvědomil si, že se to konečně stalo. A ani to nebylo tak hrozné, jak se obával, když na to někdy myslel, že by se to mohlo stát. Ležel na sněhu a tiše krvácel. Robertova vztyčená hlava se pomalu otočila, uviděl ji zalitou světlem lamp ve vchodu, a tam spatřil Irenu. Stála v lesklých černých šatech, osvětlená ze všech stran a krásná. Naplnilo ho uspokojení.

Tohle všechno pro Irenu. Teď už teda prožil v praxi všechno z teoretické sexuologie. I rvačku kvůli holce. Ležel ve sněhu a díval se na Irenina záda, mizející v Reprezentačním domě, jak si ji Robert odváděl. Ať si ji odvádí. Náhle si byl Irenou zcela jistý. A může si být Irenou jistý, kdežto Robert ji musí pořád hlídat. Celý život. Nebo aspoň dokud mu dost nezestárne. To je úděl manželů: blaho

manželských práv a hlídání. A to je úděl milenců: ležet občas s rozbitým nosem na sněhu, ale vždycky se vrátit. Nikdy nezpantoflovatět. A nakonec mít vždycky možnost zmizet, když se krásy světa začnou vytrácet.

Nadzdvihl se na loktech a uvědomil si, že nad ním opět někdo stojí. Ohlédl se. Proti světlu lucerny to byla jen černá silueta muže s kloboukem. Ale z druhé strany stál ještě někdo jiný. Otočil se tam. Bylo to bronzové slunce v kožíšku a v bílých plesových šatech, které vykukovaly pod kožíškem. Chvilku si nemohl uvědomit, kde už je spatřil vycházet. A pak mu hlavou bleskla vzpomínka. Zlatovlasá kráska.

Bronzová kráska. Modráky, trochu pomačkané v rozkroku. Padala mu do klína jako ve filmu. Jako

z nebe. Ano, jsou to ty oči z tramvaje, modré oči, a hledí na něho starostlivě. Třeba Pánbůh existuje.

Uvědomil si, že jeho přirozené reakce se rvačkou nepoškodily. Cítil, že si na tváři vyrábí společenský úsměv, ten, který sluší jeho hubě, a že filmově říká:

„Haló, slunce! Nezapadej!“

Bronzová kráska změnila výraz. Pěkná pusa se ohnula do nepřátelského obloučku. Pak se bílý obličej rychle vzdálil a on slyšel, jak jemu přes hlavu říká opovržlivě chlápkovi za ním:

„Pásek drzej! Dneska je jich v Repre plno.“

„Takhle něco dělat by potřebovali,“ odpověděl mužský hlas. Ale to nemůže patřit k ní, zrzavé

apollinairovské krásce!

„Slečno, počkejte!“ zaúpěl a pokusil se vstát. Ujely mu nohy a s heknutím upadl zpátky. Hned se zas hrabal vzhůru.

„Pojď, Jirko,“ slyšel hlas zrzavé krásky. Je zrzavá? Nebo zlatovlasá? Nebo bronzová? Tohle nemůže říkat! Obrátil se na břicho a vyškrabal se na kolena. Spatřil slunce, zavěšené do chlapa v zimníku, bronzová hlava se vzdalovala směrem k Živnobance a ohnivě se otáčela ve světle lamp.

Postavil se na nohy a trochu se mu točila hlava. To neměla říkat! Všiml si, že se kolem něho nastavěl okounějící hlouček. Ach pryč, pryč, pryč, pryč, pryč z toho! Prodral se kruhem okolostojících a potácel se k Repre. To neměla říkat. Co? To! Co? Ááááá - damn it all! Damn it! Kymácel se po schodech k šatně, utíral si zakrvácený obličej kapesníkem a měl jedinou myšlenku, mít už kabát a ležet doma v posteli a ze všeho se vyspat. Docela jasně však věděl, že to není možné. A že to nikdy v letech jeho života nebude možné, vyspat se z toho. Z toho zlého snu. Z té skutečnosti.

Náchod, jaro 1950

Document Outline

Obsah

Prima sezóna - Text o nejd ležit jších v cech života

Prima sezóna za íná: ZIMNÍ P ÍHODA

Prima sezóna pokra uje: MÁJOVÁ KOUZELNICE

Prima sezóna málem skon í: ZAM ÍŽOVANÝ CHARLESTON

Prima sezóna vrcholí: VYHLÍDKA Z V ŽE

Prima sezóna se chýlí ke konci: HOTEL PRO SOUROZENCE

Prima sezóna kon í: SMUTNÉ PODZIMNÍ BLUES

Zbab lci

Pátek 4. V. 1945

Sobota 5. V. 1945

Ned le 6. V. 1945

Pond lí 7. V. 1945

Úterý 8. V. 1945

St eda 9. V. 1945

Čtvrtek 10. V. 1945

Pátek 11. V. 1945

Konec nylonového v ku